di Morje Dafne

Grēkāzis

Dafne di Morjē

Grēkāzis

1. N O D A Ļ A

Mašīnu es atstāju pie katedrāles sānsienas un pats devos pa pakāpieniem lejup uz Jakobīņu laukumu. Vēl akvien stipri lija.

Kopš izbraucu no Turas, nebiju nekur apstājies, un viss, ko da-būju redzēt apvidū, kurš man ļoti patika, bija vienīgi šoseja — slapjumā vizošā route nationale, ko sašķēla vējstikla slauķu vienmuļā kustēšanās.

Vēl nebiju nokļuvis Lemansā, kad depresija, kas mani māca visu pēdējo diennakti, kļuva vēl krietni spēcīgāka. Tas bija neizbēgams noskaņojums kā ikreiz pēdējās atvaļinājuma dienās; taču šoreiz vairāk nekā jebkad izjutu, ka laiks aizsteidzies pārāk ātri — ne tāpēc, ka dienas būtu pārpārēm piepildītas, bet tāpēc, ka nebiju guvis itin nekā. Rudenī lasāmajām lekcijām uzrakstītās piezīmes bija precīzas, un vēlāk man tās vajadzēs ietērpt tādā valodā, kuras nolūks būs iedegt kaut dzirkstelīti vienaldzīgo stu-dentu prātos. Bet pat tad, ja man izdotos uz īsu pusstundu piesaistīt viņu nenoturīgo uzmanību, tomēr nebūšu viņiem pateicis nekā vērtīga, būšu parādījis vienīgi koši izkrāsotas vēstures bildītes — vaska veidolus, lelles, kas, kājas augstu cilādamas, soļo kaut kādā parādē. Vēstures īstā būtība man nedosies rokās, jo nekad neesmu pratis piekļūt cilvēkiem īsti tuvu.

Pārlieku vienkārši ir pašam iegrimt puslīdz īstā, puslīdz iztēlotā pagātnē, zaudējot spēju saskatīt tagadni. Pilsētās, ko pazinu vislabāk — Tūrā, Bluā, Orleānā —, es aizmaldījos fantāzijā un redzēju tur daudz senākus mūrus, senākas ielas, savā laikā spožo fasāžu apdrupušos stūrus, un tie man šķita daudz dzīvāki par jebkuru pašreiz skatāmo reālo celtni, jo pagātnes ēnās slēpās drošība; turpretim īstenības skadrā gaisma viesa manī vienīgi šaubas un mulsumu.

Kad es Bluā pilī ar roku pieskāros dūmos nokvēpušajām sienām, pāris simt jardu tālāk tūkstoš cilvēku būtu varējuši ciest sāpes un mokas — es viņus ne redzētu, ne pamanītu. Tāpēc, ka man blakus stāvētu Indriķis III, sasmaržojies, ar dārgakmeņiem izgreznojies, un ar samta cimdā tērptu roku pieskārtos manam plecam; otras rokas ielokā viņš auklētu klēpja sunīti, it kā tas būtu bērniņš; un viņa sievišķīgā, glaimīgā vaiga viltus pievilcība man būtu tuvāka un izprotamāka nekā blakus stāvošā tūrista trulā maska, kad tas čamdītos pa papīra turzu, meklēdams konfekti; bet es gaidīju atbalsojamies soļus, gaidīju iekliegšanos un hercoga Gīza nāves brīdi. Orleānā es jāju blakus Jaunavai vai, tāpat kā bastardprincis, pieturēju kāpsli, kad viņa sēdās zirgam mugurā. Dzirdēju prinča skaļās žēlabas, dzirdēju kliegšanu un zvanu dobjo dunu. Vai arī lūgsnā nometos ceļos tai blakus, gaidīdams balsis, kas lāgiem neskaidri jautās kaut kur pavisam tuvu apziņai, taču nekad neatskanēja. Un tad es izstreipuļoju no katedrāles, vērodams savu puszēnu, viņas Šķīstās, fanātiskās acis, teju, teju cerēdams iekļūt viņas neredzamajā pasaulē, kad tiku rautin atrauts atpakaļ tagadnē, kur viņa vairs bija tikai statuja, es pats — vienaldzīgs vēsturnieks, bet Francija, kuru glābdama viņa bija mirusi, — zeme, pilna dzīvu vīriešu un sieviešu, kurus nekad neesmu pat mēģinājis izprast

Vakarrīt izbraucot no Tūras, mana neapmierinātība ar lekcijām, ko vajadzēs lasīt Londonā, un atskārta, ka viss, ko savā

mūžā esmu darījis — ne vien Francijā, bet ari Anglijā —, ir bijis vienīgi vērot cilvēkus bez jebkādas līdzdalības viņu laimē vai sāpēs, radīja tik drausmīgu depresiju, ko lietus, kas sitās mašīnas logos, vēl tā padziļināja, ka, nokļuvis Lemansā, nolēmu tomēr apstāties un ieturēt azaidu, kaut gan sākumā nebiju domājis to darīt; cerēju, ka varbūt mana oma te uzlabosies.

Bija tirgus diena, Jakobīņu laukumā kravas automobiļi un ar zaļu brezentu apjumtie zemnieku pajūgi aizstiepās līdz pat katedrāles pakāpieniem, un pārdevēju novietnes garās rindās spiedās cieši cita pie citas. Laikam šī bija viena no lielajām tirgus dienām, jo laukums bija zemnieku pilns un gaisā vēdīja smārds, kas nepārprotami liecināja par zemes augļu un dzīvnieku klātieni un varēja celties vienīgi no rūsganbrūnās, miklās augsnes un kūpošajiem, uzslietajiem steliņģiem, kur cits pie cita spiedās pārdoda-mie lopi. Man līdzās trīs vīri vilka pusaugu bullēnu uz kravas mašīnu. Ap ragiem nabagam bija apmesta virve, un tas baurodams purināja galvu, kāpdamies atpakaļ no mašīnas, kas jau bija pil-num pilna ar šņācošiem, pārbiedētiem ciltsbrāļiem. Redzēju bullēna asinīm pieplūdušās, izbaiļu pilnās acis, kad viens no vīriem iebakstīja tam sānos ar dakšām.

Pie neapjumtiem ratiem strīdējās divas melnos lakatos ietinušās sievas; viena turēja aiz kājām ķērcošu vistu, kas ar spārniem izmisīgi sitās pret milzīgu, āboliem pildītu klūgu grozu, pret kuru bija atspiedusies otra sieva; viņām tuvojās liels, lamzīgs puisis brūnā samta svārkā; sejā tam, dzīrojot tuvējā bistro, bija iededzies purpura sārtums, acis kļuvušas žulgas, gaita nedroša. Viņš savā nodabā kaut ko burkšķēja, blenzdams uz sīknaudu pavērtajā plaukstā; naudas laikam šķita mazāk, nekā viņš bija cerējis ieraudzīt; būs laikam kaut kā nomisējies nupat aizvadītajā stundā, kad apkārt dvakoja karsts gaiss, sviedru izgarojumi un taba-kas dūmi; tagad viņš nāca ķivēties ar sievu un māti. Varēju do-mās iztēloties viņa lauku majas, kurās pirms viņa bija dzīvojis viņa tēvs: divus kilometrus no šosejas dangaina zemesceļa galā

zema, gaišdzelteni nobalsināla māja ar dakstiņu jumtu, kūtis un citas saimniecības ēkas līdzeno, brūno lauku vidū, kur šinī gadalaikā rindu rindām sakrauti ķirbji, tumši zaļi vai oranždzelteni, atstāti uz lauka, lai nobriest, iekams tos novāks, ko ziemā izbarot lopiem vai pašiem izvārīt zupā.

Aizgāju garām kravas mašīnām pāri laukumam, kur uz stūra bija traktieris; tad piepeši pelekajās debesīs atspīdēja palsa saule, un cilvēki, kas ņudzēja laukumā un lietū bija izskatījušies kā

melni traipi, pēkšņi pārvērtas par dzīvām, krāsainām būtnēm, kuras skraidīja, žestikulēja un nodevās savām darīšanām, līdzko saule bija pielējusi nemīlīgo dienu ar zeltu.

Traktieris bija pilns ka piebāzts, gaiss gluži biezs no ēdienu smaržām, vircots un sīvs — oda pēc mērcēm, izlaistīta vīna, kafijas biezumiem, dvakoja lietus pagalam samērcētās, slapjās drē-

bes, kas nu lēnām žuva, un visu to ietina zils franču cigarešu dūmu mākonis.

Sameklēju brīvu vietu tālīnā kaktā pie virtuves durvīm, un, kamēr ēdu silto, garšīgo omleti, kas peldēja garšzāļu mērcē, visu laiku man līdzās šurp un turp virinājās durvis, nepacietīgie viesmīļi nesa iekšā ar ēdieniem piekrautus šķīvjus. Sākumā šī aina man šķita vēl vairāk rosinām paša izsalkumu, bet vēlāk, kad biju paēdis, tā kļuva mazliet šķebinoša — pārāk daudz ceptu kartu-peļu, pārāk daudz cūkgaļas karbonādes. Kad es jau biju pasūtījis kafiju, sieviete pie blakusgaldiņa vēl joprojām stūķēja ar dakšiņu mutē pupiņas un sūdzējās savai māsai par dzīves dārdzību, nelikdamās ne zinis par bālo meitenīti, ko viņas vīrs turēja uz ceļiem un kas jau labu brīdi prasīja, lai viņu aizved uz tualeti. Valodas neapklusa ne mirkli, un, klausoties tajās — tā bija nodarbība, ko uzskatīju par atpūtu brīžos, kad manu prātu neaizņēma vēsture, — pirmītējā depresija atkal bija klāt un sāka grauzties patīkamā noskaņojuma virskārta. Es biju svešinieks, nebiju neviens no viņiem. Studiju gadi, prakses gadi, viņu valodas gludais plūdums, pūliņi viņu vēstures un kultūras mācīšanā nebija mani pieveduši ne drusku tuvāk viņiem pašiem. Pārāk pašpārliecināti un apzināti es ieslēdzos savā čaulā. Manas zināšanas bija grāma-tās iegūtas, un mana praktiskā pieredze nesniedzās dziļāk par tūrista ieskatu viņu dzīvē. Es izjutu kaismīgu vēlēšanos uzzināt.

Zemes smarža, slapjo ce|u vizmojums, izbalējusī krāsa uz logu slēģiem, kas noslēpa pašus logus, pa kuriem es nekad nevarēšu ielūkoties, pelēko māju fasādes, kuru durvis es nekad nevirināšu, tas viss man bija mūžīgs atgādinājums par atsvešinātību, par manu tautību. Cits varbūt prastu iek|ūt ar varu, salauzt barjeras, bet es ne. Nekad nebūšu francūzis, nekad nebūšu viens no viņiem.

Ģimene no blakusgaldiņa piecēlās un aizgāja, trauku šķin-doņa pieklusa, dūmi sāka izgaist, un saimnieks kopā ar sievu ap-sēdās aiz letes paēst. Es samaksāju, izgāju ārā un sāku bez mērķa klaiņot pa ielām; mana bezmērķība, mans apkārt klīstošais skatiens, pat mans apģērbs — pelēkās vilnas flaneļa bikses un dažu labu gadu valkātā tvīda žakete — nodeva, ka esmu anglis šai tirgus dienas provinciālu raibajā barā, kas meklēja sev vajadzīgos pirkumus — auklās pakārtus naglotus zābakus, melnbalti rūtotus priekšautus, pītas čības, kastroļus un lietussargus. Jaunās meičas, smiedamās un zem rokas saķērušās, tikko frizētavā sapostām galvām; večas, šur tur apstādamās, parēķinādamas, galvu nogrozī-

damas par rūtaino galdautu cenām un, neko nenopirkušas, tālāk iedamas; puiši ar zilganiem zodiem, purpurkrāsas uzvalkos, uz meitenēm aci mezdami, viens otram piebikstīdami, ar neizbēgamo cigareti mutē — viņi visi dienas beigās atgriezīsies kādā vietā, kur ir viņu mājas. Klusie tīrumi, maujošie ganāmpulki, dūmaka, kas ceļas no samirkušās zemes, mušu pilna virtuve, kaķis, kas lok no bērna šūpulim blakus nolikta trauciņa, vecmāmuļa, kas visu laiku nerimtīgi burkšķ, un viņas dēls, kas, spaini šūpodams, iziet dub)ainajā pagalmā, — tā visa ir viņu tiesa.

Pa to laiku es, kā parasts, atkal iegriezīšos kādā svešā viesnīcā, kur mani uzņems kā vienu no viņiem līdz tam brīdim, kad uzrādīšu savu Britānijas pasi; tūliņ sekos paklanīšanās, smaidi, gandrīz vai dabiska laipnība un viegla nožēla: «Pie mums patlaban ir ļoti maz viesu. Sezona beigusies. Mesjē būs gandrīz viens pats visā mājā,» — pieņemot, ka es katrā ziņā būtu vēlējies sastapt veselu baru mī|oto tautiešu, kas nēsā plecā kodaku, apmainās ar fotouzņēmumiem, aizdod cits citam «Pingvīna» grāmati-

ņas un aizņemas cits no cita Daily Mail. Un šie viesnīcnieki, kuru pajumtē es pārgulēšu nakti, tāpat kā visi tie, ko esmu sastapu uz ielām, pat nenojautīs, ka es ilgojos ne pēc saviem tautiešiem, ne pēc sev līdzīgo sabiedrības, bet gan pēc laimes, ko nekad neiemantošu, — justies kā viens no viņiem, būt kopā ar viņiem uzaudzis un mācījies, būt saistīts ar radniecības un asiņu saitēm, ko viņi izjustu un saprastu; ilgojos, lai, dzīvodams viņu vidū, varētu kopā ar viņiem smieties, kopā bēdāties, kopā ēst maizi — ne viesa cienastu, bet mūsu maizi — manu un viņējo.

Gāju tālāk, un lietus sāka atkal plītēt, sadzīdams (audis vei-kalos, spiezdams meklēt patvērumu vieglajos automobiļos vai kravas mašīnās. Neviens nestaigās pa ielu lietū, ja vien viņu ne-spiedīs darbs kā, piemēram, tos vīrus ar mīkstajām platmalēm galvā un portfe|iem rokā, kuri patlaban iesteidzās prefektūrā, kamēr es neziņā mīņājos Aristida Briāna laukuma stūri. Iegriezos Notre dame de la Courture katedrālē blakus prefektūrai.

Baznīca bija tukša, vienīgi veca sieviņa bija iegrimusi lūgsnā; plaši ieplesto acu kaktiņos vizēja pa pērļainai asarai; vēlāk straujā gaitā, augstos papēdīšus klaudzinādama, ienāca meitene, lai aizdegtu sveci pie kādas zili krāsotas statujas. Šajā mirklī man kā

tumsas mākulis uzvēlās atziņa, ka šodien man vai nu jāpiedzeras, vai jānomirst. Kam vērts tāda neizdevusies dzīve? Varbūt ne manai šaurajai ārējai pasaulītei, ne tiem dažiem draugiem, kas iedomājas, ka mani pazīst, ne maniem darba devējiem vai stu-dentiem, kas klausās manas lekcijas, ne Britu muzeja ļaudīm, kas laipni un pieklājīgi mani sveicina ar «labrīt» vai «labdien», ne krietnajiem, neieinteresētajiem, laipnajiem ēnu cilvēkiem, kuru vidū es dzīvoju un elpoju kā jebkurš kārtīgs, kluss, pedantisks trīsdesmit astoņus gadus vecs pilsonis. Bet gan tam cilvēkam manī, kas dziļi iekšienē brēc pēc atpestīšanas? Ko tas domā par manas dzīves nevērtīgo dosjē?

Es pat nepratu pateikt, kas viņš tāds ir, pēc kā tiecas, kādas alkas, kādas ilgas izjūt Biju tik |oti pieradis liegt viņam jebkādu izpausmi, ka vispār viņu nepazinu; bet varbūt viņš ir vieglprātīgs zobgalis, nesavaldīgs dusmās, varbūt viņam ir rupja, piedauzīga valoda. Viņš nemitinājās vientuļā, grāmatām piekautā dzīvoklī; viņš ik ritu nepamodās ar skaidru apziņu, ka viņam nav ģimenes, nav nekādu saistību, nekādu ierobežojumu, nav nedz īstu draugu, nedz interešu, kas patiesi būtu sirdij tuvas, nav ne mērķa, ne enkura, izņemot vienīgi nodošanos Francijas vēsturei un franču valodai, kas, ja palaimējas, var viņam nodrošināt dienišķo maizi.

Varbūt, ja es viņu nebūtu turējis tik dziļi ieslēgtu sevī, viņš būtu smējies, ālējies, kāvies un melojis. Varbūt viņš cieš, varbūt nīst, varbūt ir līdz nežēlībai vientuļš. Iespējams, ka viņš būtu slep-kavojis, zadzis vai ari ziedojies zaudētai lietai, mīlējis cilvēkus, bijis pārpilns ticības Dievam un cilvēkiem.

Lai viņš būtu kāds būdams, mūžam viņš bija dziļi paslēpts aiz tā bālā indivīda nenozīmīgās fasādes, kurš patlaban sēdēja Notre Dame de la Courture katedrālē, gaidīdams, līdz pāries lietus, līdz dienai pienāks vakars, atvaļinājumam beigu datums, gaidīdams rudeni un iestājamies ikdienas ierasto ritmu viņa normālajā, vienmuļajā Londonas dzīvē, pienākam gada beigas un jaunā

gada sākumu — nākamo vienmu|ās dzīves posmu. Atlika jautā-

jums — kā atvērt durvis? Ar kādu sviru šo otru varētu atbrīvot?

Atbildes nebija, izņemot, protams, iespēju gūt skurbumā īslaicīgu atvieglojumu, ko dotu kādā kafejnīcā izdzerta pudele vīna, pirms atkal sēžos mašīnā un braucu tālāk uz ziemeļiem. Šeit, tukšajā

baznīcā, bija alternatīva — lūgsna; bet ko lai lūdzas? Atlika arī

iespēja izpildīt vēl līdz galam neizprātoto domu — aizbraukt uz abatiju, cerot, ka tur izdosies atklāt, kas darāms ar neizdevušos dzīvi. Vēroju večiņu sapošamies uz iešanu; rožukroņi viņa no-slēpa svārkos. Asaru vairs nebija, nemācēju teikt — vai tāpēc, ka gūts mierinājums, vai ari tās uz vaigiem vienkārši nožuvušas.

Atcerējos savu mašīnā atstāto karti un zilo aplīti, ar kuru biju iezīmējis Grandtrapas abatiju. Kādēļ? Ko es cerēju iemantot, turp aizbraucis? Vai man pietiks drosmes paraustīt zvanu pie mājas, kur viņi uzņem viesus? Varbūt viņi spētu atbildēt man un atbildēt ari tam otram, kas mīt manī? . . .

Gāju vecajai sieviņai nopakaļ ārā no baznīcas. Man pēkšņi uznāca vēlēšanās viņai pavaicāt: vai viņa jūtas nevesela, vai nesen kļuvusi par atraitni, vai varbūt viņai mājās ir uz miršanu slims dēls, un vai lūgsna devusi jaunas cerības; bet, kad es, izgājis pa durvīm, viņu panācu, viņa joprojām vēl purpināja un, noturējusi manu līdzjūtīgo sejas izteiksmi par tūrista žēlsirdību un uzmetusi man sānisku skatienu, izstiepa roku pēc artavas. Iedevu viņai divsimt franku un, nicinādams savu niecību, atskurbināts aizmuku.

Lietus vairs nelija. Debesīs tinās sarkanas lentes, un ielas vizēja. Cilvēki uz divriteņiem brauca mājup no darba. Rūpnīcu rajona skursteņu tumšie dūmu mākoņi pret tikko nomazgāta-jām, tīrajām debesīm cēlās melni un drūmi.

Man zuda virziena orientācija, aizklīdu no veikaliem un bul-vāriem ielās, kas šķita metam cilpas cita citā, nekurp neaizvedot; gar abām malām stiepās fabriku mūri un garas, pelēkas ēkas, un es zināju, ka rīkojos bezjēdzīgi: man vajadzēja vai nu aiziet atpakaļ pie mašīnas un nolīgt istabu naktsguļai kādā no viesnīcām pilsētas centrā, vai arī pamest Lemansu un caur Mortaņu braukt uz Grandtrapu. Jutos gluži pārsteigts, ieraudzīdams, ka esmu no-nācis pie stacijas, un atcerējos, ka mašīna un katedrāle atrodas pilsētas otrā malā. Acīmredzot visprātīgāk būs iesēsties taksometrā un aizbraukt līdz turienei, taču papriekš iedzeršu kādu malku stacijas bufetē un beidzot pilnīgi izlemšu, vai braukt uz Grandtrapu. Gāju pāri ielai, kāda mašīna strauji nobremzēja, lai neuztriektos man virsū, tad apstājās. Braucējs paliecās ārā pa lodziņu un franciski man uzsauca:

— Hallo, Žan, kad tu atgriezies?

Samulsu, jo mans vārds ir Džons. Uz mirkli iedomājos, ka tas ir kaut kur sastapts cilvēks un man vajadzētu viņu atcerēties, tā-

pēc es, nobrīnīdamies, sazini, kas viņš tāds varētu būt, ari franciski atsaucos:

— Esmu tikai caurbraucot, šovakar braucu atpaka|.

— Laikam tev brauciens bija veltīgs, — viņš turpināja,

— bet mājās tu šiem sastāstīsi, ka gājis kā pa sviestu.

Šī piezīme mani aizskāra. Kā viņš varēja iedomāties, ka atva-

ļinājumu esmu pavadījis veltīgi? Un kā viņš varēja zināt, ka es pats tik dziļi pārdzīvoju savu neveiksmi?

Tad atjēdzu, ka viņš man ir gluži svešs. Nekad mūžā nebiju viņu sastapis. Es pieklājīgi palocījos un sacīju:

— Atvainojiet. Laikam mēs abi esam pārskatījušies.

Man par izbrīnu viņš iesmējās, atmeta ar roku un noteica:

— Lai notiek, izliecies, ka neesi mani redzējis. Bet kāpēc gan Lemansā jādara tas, ko labāk darīt Parīzē? To es tev pajautāšu nākamsvētdien, kad tiksimies. — Viņš iedarbināja mašīnu un smiedamies aizbrauca.

Noskatījies, kā mašīna nozūd, iegriezos stacijas bufetē. Ja viņš bija sadzēries un līda ar to jautrā prātā, es viņu pilnīgi sapratu. Vajadzēs sekot viņa priekšzīmei. Bufete bija ļaužu pilna.

Cilvēki gatavojās aizbraukt vai bija tikko atbraukuši. Čalojošie pasažieri drūzmēdamies atspieda mani no letes. Saiņi un koferi sitās man gar lieliem. Svilpa lokomotīves; tuvojās ekspresis, tā

apdullinošais kauciens pārmāca piepilsētas vilciena aizslāpušās elsas; suņi, raustīdamies pie pavadām, vaukšķēja, kaut kur skaļi brēca bērns. Es sāku ilgoties pēc savas mašīnas, kas stāvēja pie katedrāles sānsienas, lai varētu tur pasēdēt mierā un klusumā, atvērt ceļu karti un uzpīpēt cigareti.

Kamēr es dzēru, kāds piesitās man pie elkoņa, noteica: <Je vous demande pardon\+ — un, kad es pavirzījos, lai pašķirtu viņam ceļu, viņš pagriezās un paskatījās manī, un es blenzu viņā

un piepešā pārsteigumā, izbīlī un šķebinošā nelabumā, visām šīm izjūtām ērmoti sajaucoties, konstatēju, ka pārlieku pazīstama man šķiet tiklab viņa seja, kā arī balss.

Es skatījos pats sevī.

2. N O D A Ļ A

Mēs nerunājām: tikai skatījāmies viens uz otru. Biju dzirdējis, ka kaut kas tamlīdzīgs mēdzot atgadīties ar cilvēkiem: viņi nejauši sastopas, bet pēc tam izrādās, ka abi ir sen viens otram 1 Lūdzu , atvainojiet ! (Fr.)

pazuduši brālēni vai tūliņ pēc dzimšanas viens no otra atšķirti dvīņi; jocīga iedoma, bet varbūt traģisku nojausmu pilna kā, piemēram, Cilvēkam ar dzelzs masku.

Šoreiz nebija nekā jocīga, arī nekā traģiska. Man no šīs līdzības k|uva mazliet nelabi; nāca prātā gadījumi, kad, ejot garām kādam skatlogam, pēkšņi ieraudzīju savu atspulgu, un cilvēks spogulī tad šķita groteska karikatūra tam, ko es itin iedomīgi biju iztēlojies par savu personu. Šādi atgadījumi mani it kā

izpēra, mazināja manu pašapziņu, bet nekad neuzdzina saltas tirpas pār muguru kā pašreiz, modinot nevaldāmu vēlēšanos apgriezties un dot kājām ziņu.

Viņš pirmais pārtrauca klusumu:

— Vai jūs gadījumā neesat pats nelabais?

— Es varētu jums jautāt to pašu.

— Pag, vienu mirklīti...

Viņš paņēma mani aiz rokas un pievilka tuvāk letei. Un, kaut arī spogulis aiz bāra bija nosvīdis, turklāt līdz pusei glāžu un pudeļu aizsegts un atspoguļoja vēl daudz citu seju, tas pietiekami skaidri rādīja ari mūs vienu otram blakus — saspringtus, nobijušos blenžam spožajā stiklā un meklējam tur atbildi tik intensīvi, it kā no tās būtu atkarīga mūsu dzīvība. Un atbilde liecināja ne tikai par nejaušu līdzību, par paviršu sakritību, ko mazina atšķi-rīga matu vai acu krāsa, dažādība sejas vaibstos vai izteiksmē, nevienāds augumu garums, plecu platums, — nekā tamlīdzīga: šķita, ka spoguļa priekšā stāv tikai viens cilvēks.

Viņš atkal ierunājās, un pat intonācija man skanēja ausīs kā manējā.

— Esmu sev noteicis likumu: ne par ko dzīvē nebrīnīties; nebūtu nekādas jēgas šo gadījumu uzskatīt par izņēmumu. Ko jūs dzersiet?

Jutos pārāk satriekts, lai izvēlētos. Viņš pasūtīja divus finē, un mēs katrs ar savu glāzi rokā aizgājām uz letes tālāko galu, kur spogulis bija mazāk aizsvīdis un arī drūzmēšanās nebija tik liela.

Mēs laikam izskatījāmies kā divi aktieri, kas pārbauda viens otra grimu, kad pārmijus raudzījāmies spogulī un tad atkal viens uz otru. Viņš pasmaidīja, ari es pasmaidīju; tad viņš sarauca pieri, un es tūliņ darīju viņam pakaļ: īstenībā — imitēju pats sevi; tad viņš sakārtoja kaklasaiti, un es sakārtoju savējo; tad abi iztukšojām degvīna glāzi vienā rāvienā, lai redzētu, kā mēs katrs izskatāmies dzerot.

— Vai esat bagāts?

— Nē, — es atteicu. — Kālab jautājat?

— Mēs varētu uzstāties cirkā vai nopelnīt miljonu kādā

kabarē jā. Ja jums tieši šobrīd nav jāsteidzas uz vilcienu, mēs varētu turpināt iedzeršanu. — Viņš pasūtīja vēl divus finē. Likās, ka neviens par mūsu līdzību nebrīnās. — Cilvēki droši vien domā, ka jūs esat mans dvīņubrālis, kas atnācis uz staciju mani sagaidīt, — viņš sacīja. — Varbūt tā tiešām ir. No kurienes esat ieradies?

— No Londonas, — es atteicu.

— Vai jums tur bija darīšanas?

— Nē, es tur dzīvoju un arī strādāju.

— īstenībā es gribēju zināt, no kāda Francijas novada jūs esat. Sapratu, ka viņš mani uzskata par francūzi — tādu pašu ka viņš.

— Esmu anglis, — es sacīju. — Jūsu valodu esmu iemācī-

jies. — Apsveicu, — viņš teica, — nekad nebūtu noturējis jūs par ārzemnieku. Ko jūs darāt Lemansā?

Pastāstīju, ka vadu pēdējās atvaļinājuma dienas, un īsumā

paskaidroju sava brauciena nolūku. Teicu, ka esmu vēsturnieks un Anglijā lasu lekcijas par viņa dzimteni un tās pagātni.

Viņš izskatījās uzjautrināts. — Un tā jūs pelnāt iztiku?

— Jā.

— Neticami, — viņš noteica un piedāvā ja man cigareti.

— Jums ir tādi paSi vēsturnieki šeit, — es pretojos. — Jā-

teic, ka pie jums mācībām piešķir daudz lielāku nozīmi nekā

manā dzimtenē. Francijā ir tūkstošiem profesoru, kas lasa lekcijas par vēsturi.

— Dabiski, — viņš atteica, — bet tie ir franči, kas stāsta par Franciju. Tie nav franči, kas brauc pāri Lamanšam, tērē savu atvaļinājumu un pēc tam atgriežas, lai stāstītu par Angliju. Nesaprotu, kāpēc jums vajadzētu tik traki interesēties par mūsu zemi.

Vai jums par to daudz maksā?

— Ne sevišķi.

— Precējies?

— Nē. Man vispār nav ģimenes. Dzīvoju viens.

— Laimīgs cilvēks, — viņš uzsvērti noteica. Tad pacēla glāzi. — Par jūsu brīnišķīgo brīvību! — viņš sacīja. — Lai jūs vēl ilgi to baudītu.

— Un jūs?

— Es? — viņš atjautāja, -r Ak, es caurcaurēm esmu ģimenes cilvēks. Caurcaurēm. Mani sagūstīja agri. Varu atklāti atzī-

ties — man nekad nav bijis iespējas aizbēgt. Izņemot kara laiku.

— Vai esat darījumu cilvēks?

— Man pieder īpašums. Dzīvoju apmēram trīsdesmit kilometru no šejienes. Vai Sārtu zināt?

— Es labāk pazīstu apvidu uz dienvidiem no Luāras. Labprāt iepazītu arī Sārtu, bet pašlaik esmu ceļā uz zieme|iem.

Būs tas jāatliek uz citu reizi.

— Žēl. Varētu iznākt visai j a u t r i . . . — viņš nepabeidza teikumu, bet stingi raudzījās glāzē. — Vai jums ir mašīna?

— Jā, atstāju to pie katedrāles. Pa ceļam apmaldījos, tāpēc ari iegriezos stacijā.

— Vai paliksiet Lemansā nakšņot?

— Nezinu. Neesmu izplānojis. īstenībā... — es apklusu.

Konjaks bija mani tīkami iesildījis, un man radās sajūta, ka ir gluži vienalga, ko saku šim cilvēkam; likās, ka es sarunājos pats ar sevi. — īstenībā tiku domājis varbūt dažas dienas pavadīt Grandtrapā.

— Grandtrapā? — viņš pārjautāja. — Jās domājat sister-siešu klosteri pie Mortaņas?

— Jā, — es atteicu. — Tas no šejienes nevarētu būt tālāk par astoņdesmit kilometriem.

— Dieva dēj, ko jūs tur cerat iemantot?

Jautājums bija pamatots. Iemesls, kura dēļ cilvēki brauca uz Grandtrapu, bija rast mīlestību uz Dievu. Vismaz es tā iedomājos.

— Man i'kās, ja aizbrauktu turp, — sacīju, — un pakavētos tur, pirms dodos atpakaļ uz Angliju, es smeltos drosmi dzīves turpināšanai.

Sūkdams konjaku, viņš domīgi palūkojās manī.

— Kas vainas? — viņš jautāja. — Sieviete?

— Nē, — es atteicu.

— Nauda?

— Nē.

— Esat iekūlies kādā ķezā?

Nē.

— Jums ir vēzis?

— Nē.

Viņš paraustīja plecus. — Varbūt esat alkoholiķis, — viņš minēja, — vai homoseksuālis? Vai arī mīlat nelaimi pašas nelaimes dēļ. Jābūt kaut kādai nopietnai likstai, ja gribat braukt uz Grandtrapu.

Es no jauna pavēros spogulī viņam aiz muguras. Un nu pirmoreiz saskatīju atšķirību starp mums abiem. Dažādus mūs nedarīja apģērbs — viņa tumšais ceļojuma uzvalks un mana tvīda žakete; viņa brīvā, atraisītā izturēšanās bija pretmets manai sausajai nopietnībai. Viņš izskatījās, runāja un smaidīja tā, kā es nekad nespētu.

— Nav nekādu likstu, — es atteicu, — vienīgi tas, ka esmu cietis neveiksmi kā cilvēks.

— Tā klajas visiem, — viņš sacīja, — jums, man, visiem šiem ļautiņiem te stacijas bufetē. Ikviens no mums ir avarējis.

Dzīves noslēpums ir laikus šo faktu konstatēt un samierināties, tad vēlāk tam vairs nav nekādas nozīmes.

— Ir gan nozīme, — es pretojos, — un es neesmu samierinājies.

Viņš izdzēra glāzi tukšu un palūkojās sienas pulkstenī.

— Nav taču nekādas vajadzības triekties uz Grandtrapu tūliņ, — viņš ieteicās. — Lādzīgie mūki tur dzīvo, gaidīdami mūžību, arī uz jūsu ierašanos viņi var pagaidīt pāris stundu ilgāk.

Labāk aiziesim uz kādu vietu, kur var iedzert ērtākos apstākļos, varbūt arī paēst vakariņas, jo man, kā daždien ģimenes cilvēkam, nav īpašas steigas drīzāk nokļūt mājās.

Šai brīdī atcerējos vīrieti automašīnā, kurš uz ielas bija mani uzrunājis.

— Vai jūsu vārds ir Žans? — es vaicāju.

— Jā, — viņš atbildēja. — Žans de Gē. Kādēļ jautājat?

— Pirmīt viens noturēja mani par jums — pie stacijas uz ielas. Viens puisis mašīnā man uzsauca: «Hallo, Žan,» — un, kad pateicu, ka tā ir kļūdīšanās, viņš šķita uzjautrināts un acīmredzot nodomāja, ka es, pareizāk sakot — jūs, negribu doties pazīstams.

— Tas mani nepārsteidz. Ko jūs darījāt?

— Nekā. Viņš smiedamies aizbrauca, kaut ko uzsauk-dams — it kā mēs satikšoties svētdien.

— Ak, pareizi. La chasse ..

Laikam mani vārdi bija ievirzījuši viņa domas jaunā gultnē, jo viņa sejas izteiksme pārvērtās, un man labprāt būtu gribējies uzzināt, kas viņam prātā. Zilās acis it kā satumsa, un es nodomāju: «Diezin vai ari es izskatos tāpat, kad jāatrisina kāda grūta problēma, kas mani pilnā mērā nodarbina?»

Viņš pamāja nesējam, kas ar divām ceļasomām pacietīgi gaidīja ārpus bufetes virpuļdurvīm.

— Vai jūs sacījāt, ka esot atstājis mašīnu pie katedrāles? —

viņš jautāja.

— Jā, — es atbildēju.

— Ja jūs atvēlēsiet manām somām vietu, mēs varētu savākt jūsu mašīnu un aizbraukt kaut kur vakariņās.

— Protams. Kurp vien jūs ieteiksiet

Viņš samaksāja nesējam, pasauca taksometru, un mēs aizbraucām. Viss bija dīvaini, gluži kā sapnī. Tik bieži es sapņos biju ēna, kas vēroja, kā pats sapnī darbojos. Tagad tas patiesi 1 Medība s ar dzinējiem . (Pr.)

notika, un man bija tieši tāda pati izjūta — pilnīgs matērijas un gribas zudums.

— Tātad jūs viņu pilnā mērā apmānījāt?

— Ko?

Viņa balss, kas skanēja gandrīz kā sirdsapziņas balss, mani iztrūcināja, jo pēc iekāpšanas taksītī viņš nebija bildis ne vārda.

— To cilvēku, kas jūs apturēja uz ielas pie stacijas?

— O jā, pilnīgi! Kad jūs satiksieties, viņš noteikti jums pārmetīs. Tagad atceros — viņš zināja, ka esat bijis izbraucis, jo pieminēja, ka brauciens laikam bijis neveiksmīgs. Vai jums tas kaut ko izteic?

— Vairāk, nekā vajag.

Es tālāk nejautāju. Tā nebija mana darīšana. Pēc brītiņa sāku puslīdz zagšus viņu vērot un redzēju, ka viņš tikpat slepus vēro mani. Mūsu skatieni sastapās, taču tas neizraisīja instinktīvu smaidu par līdzīgas rīcības radītu saikni; izjūta bija nepatī-

kama — kā nojauta par bīstamu kontaktu. Es novērsos un sāku skatīties ārā pa logu, un, kad taksometrs pie katedrāles nobremzēja, dievnamā patlaban dobji un svinīgi iedunējās Angelus zvans. Tas bija mirklis, kas mani allaž aizkustināja. Šis aicinā-

jums vienmēr šķita negaidīts un dīvaini satrauca. Šovakar, kad kāpām ārā no taksometra, zvans skanēja izaicinoši un prasīgi.

Tad noklusa līdz klusai dunai, duna pārvērtās par nopūtu un nopūta par tādu kā pārmetumu. Kādi divi trīs cilvēki iegāja katedrālē. Es piegāju pie mašīnas un to atslēdzu. Mans ce]abiedrs gaidīja un ar interesi aplūkoja mašīnu.

— Forda konsuls, — viņš noteica. — Kura gada ražojums?

— Man tā ir divus gadus. Nobraukusi apmēram piecpadsmit tūkstošus.

— Esat apmierināts?

— Ļoti. Taču, izņemot nedēļas nogales, necik daudz nebraukāju.

Kamēr novietoju abas ceļasomas bagāžniekā, viņš mani iztaujāja par mašīnu — gluži kā skolaspuika, kam gribas izmēģi-nāt jaunu braucamo. Viņš pagrozīja slēdžus, izspaidīja sēdekļus, lai pārbaudītu atsperes, aplūkoja sajūgu un aizdedzi, līdz pēdīgi īstā sajūsmas uzplūdā pajautāja, vai drīkstot apsēsties pie stūres.

— Protams, — es sacīju, — jūs šo pilsētu pazīstat labāk nekā es. Brauciet.

Viņš pašpārliecināts apsēdās pie stūres, bet es iekāpu un nosēdos viņam līdzās. Kamēr mašīna izgriezās no Katedrāles laukuma un izbrauca uz Voltēra ielas, viņš tādā pašā puišeļa manierē turpināja jūsmot, savā nodabā purpinādams: «Lieliski!

Vareni!» — acīmredzot ar tīksmi izbaudīdams braucienu, kas B

drīz vien izvērtās — manā visai piesardzīgajā uztverē — par mežonīgu joņošanu. Kad bijām pārdrāzušies pāri krustojumam aizlieguma signaluguns laikā, piespieduši vienu večuku nāves bailēs palēkt sānis tā, kā var lēkt vienīgi tad, kad jāglābj dzīvība, un iedzinuši sānielā lielu buiku, pie kura stūres sēdēja neganti pārskaities amerikānis, viņš sāka riņķot pa pilsētu, lai, kā pats izteicās, pārbaudītu mašīnas gaitu.

— Zināt, — viņš sacīja, — man drausmīgi patīk lietot citu cilvēku mantas. Tas ir viens no lielākajiem jaukumiem dzīvē.

Kad mēs šāvāmies ap kādu stūri kā bobsleja kamanās, es aizvēru acis.

— Bet pa šo laiku jūs jau droši vien esat pusbeigts aiz bada, — viņš sacīja.

— Nepavisam, — es nomurmināju,~— esmu jūsu rīcībā. —

Šos vārdus izrunājot, man neviļus iešāvās prātā, ka franču valoda ir pārāk smalka, pārāk piebāzta ar laipnībām.

— Biju nodomājis aizvest jūs uz vienīgo restorānu, kur var lieliski paēst, — viņš teica, — bet pēc tam pārlēmu citādi. Tur mani labi pazīst, un man ir tāda sajūta, ka šovakar vajadzētu palikt nepazītam. Neba ik dienu cilvēks sastopas pats ar sevi.

Šie vārdi man uzdzina to pašu nepatīkamo izjūtu, ko biju pārdzīvojis taksometrā. Mūsu vienādais izskats bija kaut kas tāds, ko neviens no mums nevēlējās demonstrēt atklātībā. Es pēk-

šņi atskārtu, ka stipri nevēlos, lai mani redz kopā ar viņu. Kaut kādā ziņā jutos nedrošs un nokaunējies. Tā bija gaužām ērmota sajūta. Kad tuvojāmies pilsētas centram, viņš samazināja ātrumu.

— Iespējams, ka šovakar vispār nebraukšu uz mājām, bet noīrēšu istabu kādā viesnīcā, — viņš sacīja. Likās, ka viņš nerunā, bet balsī domā un atbildi negaida. — Galu galā, — viņš turpināja, — ap to laiku, kad būsim beiguši ēst vakariņas, būs jau par vēlu zvanīt Gastonam, lai brauc man pakaļ. Un bez tam viņi mani vēl nemaz negaida.

Ari es lāgiem tāpat mēdzu aizbildināties, kad gribēju izvairīties no kaut kā nepatīkama. Tikai nesapratu, kāpēc viņš nevē-

las jo drīzāk atgriezties mājās.

— Un jūs, — viņš pievērsās man, kamēr gaidījām gaismas signāla maiņu, — jūs galu galā ari varētu izdomāt, ka negribat braukt uz Grandtrapu. Arī jūs varētu pārnakšņot viesnīcā.

Viņa balss skanēja dīvaini. It kā viņš meklētu ceļu uz kādu mūsu savstarpēju vienošanos, uz iespēju atrisināt problēmu, ko ne viens, ne otrs lāgā neizpratām, un likās, ka viņa skatiens, uzlūkojot mani, itin kā mani zondē, tomēr vienlaikus vairās, itin kā maskējas.

— Varbūt, — es atteicu, — nezinu.

Viņš brauca pa pilsētas centru — nu jau bez entuziasma, visai izklaidīgi un nepiestājās ne pie vienas no lielajām viesnīcām, ko biju dienā ievērojis, bet iegriezās rajonā, kur mājas bija pelēkākas, nekoptākas, kaimiņos fabrikām un noliktavām. Sajās ielās bija iemitinājušās lētas pansijas, nolaistas naktsmītnes un piemešanās vietas uz vienu nakti vai vienu stundu, kur neprasa uzrādīt pasi un neuzdod jautājumus.

— Te ir mierīgāk, — viņš sacīja, un es atkal nesapratu, vai viņš runā ar mani vai vienkārši izteic balsī pats savas domas.

Bet necik augstu es viņa izvēli nevērtēju, kad viņš apturēja ma-

šīnu iepretī noplukušam namam, kas bija iespiests starp citiem tikpat noplukušiem; nespodri zilajā elektrības gaismā virs pusatvērtajām durvīm, brīdinot par nama raksturu, spīdēja uzraksts

«Viesnīca».

— Dažkārt šādas vietas ir gaužām noderīgas, — viņš sacīja.

— Ne jau ik reizi gribas saskrieties aci pret aci ar draugiem.

Es nekā neteicu. Viņš izslēdza motoru un atvēra durtiņas.

— Vai nāksiet? — viņš jautāja.

Man nebija ne mazākās vēlēšanās iedziļināties noslēpumos, ko ar mazākiem, burtiem solīja uzraksts zem zilās gaismas: «Tout Confort» . Es izkāpu no mašīnas un izcēlu no bagāžnieka abas ceļasomas.

— Laikam neiešu, — es atteicu. — Ejiet un pierakstieties, ja vēlaties. Es labāk gribētu vispirms paēst un pēc tam izlemt, ko darīt labāk.

Es vairāk sliecos uz savu ziemeļu maršrutu — aizbraukt līdz Mortaņai un tad pa sānceļu līdz Grandtrapas abatijai.

— Kā jums tīk, —viņš, plecus paraustīdams, noteica, un es, aizkūpinājis cigareti, noskatījos, kā viņš atstumj durvis un ieiet viesnīcā. Stacijas bufetē strauji iztukšotās degvīna glāzes sāka iedarboties. Nekas no visa, kas notika, vairs nešķita reāls, un skurbā apmulsumā es sev jautāju, kas man īsti darāms šinī Lemansas nepievilcīgajā ielā, gaidot ceļabiedru, kuru pirms stundas vēl nepazinu, kurš man arī šai brīdī bija gluži svešs cilvēks, bet kurš, izmantojot mūsu nejaušo līdzību, bija uzmeties par noteicēju manam vakaram, virzīdams to pēc sava prāta uz labu vai uz ļaunu. leprātojos, vai nevajadzētu sēsties mašīnā, braukt projām un tā aizbēgt no šī starpgadījuma, kas sākumā mani valdzināja, taču tagad šķita pretīgs, pat ļauns. Sniedzos jau pie aizdedzes, kad viņš atgriezās.

1 Visas ērtības. (Fr.)

- Tas nu nokārtots, — viņš sacīja. — Iesim paēst! Mašīna nebūs vajadzīga. Zinu vienu vietu tepat ap stūri.

Neattapu izdomāt aizbildinājumu, lai tiktu no viņa vaļā, un, pats savu vājumu nicinādams, sekoju viņam pa ielu kā ēna.

Nākamajā ielā viņš mani ieveda iestādījumā, kas bija pa pusei restorāns, pa pusei bistro. Pie ieejas gubu gubām sastumti divriteņi — droši vien te bija kāda velosipēdistu kluba galvenā

mītne, bet pati kroga telpa — pilna ar jauniešiem košos džempe-ros; jaunieši dziedāja un čaloja, bet grupiņa vecāku vīru, jādomā, strādnieki, pie galda spēlēja kaut kādu kauliņu spēli. Viņš mierīgi un droši izspiedās cauri trokšņainajai burzmai, un mēs apsē-

dāmies pie galdiņa aiz apspuruša aizsega, kur čerkstošs radio mazliet nomāca jauniešu griezīgās balsis.

Saimnieks — viesmīlis un bārmenis vienā personā — iespieda man rokā nesalasāmu ēdienkarti, un es ieraudzīju sev priekšā noliktu pilnu vīna glāzi un šķīvi ar zupu, ko nebiju pasūtījis; griesti man šķita saplūstam ar grīdu, laiks zaudēja jebkādu nozīmi, un mans ceļabiedrs, pārliecies pār galdiņu, pacēla glāzi un sacīja: — Uz jūsu apciemojumu Grandtrapā! — Lāgiem ceturtā glāze palīdz īslaicīgi padzīt skurbumu, ko radījušas pirmās trīs, un, kamēr es ēdu un dzēru, pretīsēdētāja seja noskaid-rojās, tā vairs nelikās sveša un draudīga, bet draudzīga un pazīstama kā pašam savējā spogulī, smaidīja, kad smaidīju es, sa-drūma kopā ar mani; un viņa balss, kas šķita kā manējās atbalss, mudināja mani runāt, rosināja uz atzīšanos, tā ka es, pašam nemanot, sāku stāstīt par vientulību, nāvi, par savas personiskās dzīves tukšumu, par savu nedrošību, par pilnīgu emociju trūkumu.

— Un tāpēc, — es dzirdēju sevi sakām, — tiem cilvēkiem, kas dzīvo Grandtrapas klusumā, noteikti jāprot rast atbildi uz to visu, jāzin, kā aizpildīt tukšumu, jo viņi no brīva prāta devušies tumsībā, lai atrastu . . . tāpēc es . . . — pieklusu, gribēdams savu domu paskaidrot, jo tas, ko pūlējos viņam pateikt, bija būtiski svarīgs mums abiem. — Citiem vārdiem sakot, — es turpināju,

— varbūt viņi Grandtrapā paši nespēj dot man atbildi, bet pateiks, kur to meklēt; kaut arī ikvienam no mums nepieciešama individuāla atbilde, tāpat kā ikvienām durvīm ir sava atslēga, varbūt tomēr viņi pratīs rast universālu atbildi, gluži kā mēdz būt universālas atslēgas, kas atslēdz katras durvis?

Viņa zilās acis, bezrūpīgas un jautras, neatspoguļoja manu apskurbušo noskaņojumu, bet gan šaubas, kas tam sekos, zobgalību, kas rodas atmostoties.

— Nē, draugs, — viņš sacīja, — ja jūs zinātu par reliģiju tik daudz, cik zinu es, jūs bēgtu no tās kā no mēra. Man ir masa, kurai nekas cits prātā nestāv. Es dzīvē esmu iemācījies vienu, proti — vienīgais dzinējspēks cilvēka dabā ir alkatība. Kukaiņi, dzīvnieki, vīrieši, sievietes, bērni — mēs visi esam alkatīgi. Diezin cik jauki tas neizklausās, bet kas par to? Atliek vienīgi iztapt alkatībai, dot cilvēkiem to, ko viņi kāro. Nelaime tikai tā, ka viņi nekad nav apmierināmi. — Viņš nopūtās un ielēja sev vēl glāzi vīna. — Jūs sūkstāties, ka jums esot tukša dzīve, — viņš turpināja. — Bet man tā šķiet līdzīga paradīzei. Dzīvoklis pašam vien, nekādu ģimenes saišu, nekādu nepatikšanu darbā, spēļu laukumam, kad iegribas, — visa Londona, kaut gan man pašam Londona nelikās visai jautra pilsēta, kad kara gados tur kādu laiku uzturējos trimdā, taču, lai būtu kā būdams, tā ir liela pilsēta, un tur iespējams baudīt brīvību. Tā nekarājas ap kaklu kā cilpa.

Viņa balss pārvērtās, kļuva skarba, acīs pazibēja dusmas un neiecietība — tā bija pirmā pazīme, ka arī viņam ir sava problēma, ar kuru viņš nevēlas sastapties aci pret aci, un, pārliecies pār galdu, viņš sacīja:

— Jums pieder neaptverama laime, bet jūs neesat apmierināts. Jūs teicāt, ka jūsu vecāki jau gadiem kā miruši, nav nevienā, kas varētu no jums kaut ko prasīt. Jūs esat brīvs cilvēks, kas var dzīvot, ēst un gulēt viens pats. Apdomājiet savu laimi un metiet ārā no galvas tās muļķības par Grandtrapu.

Kā visiem vientuļajiem cilvēkiem, man mēle pārāk ātri bija kļuvusi lunkana, un es, līdzjūtības klkdams, biju padevies vaļsirdībai. Viņš bija iepazinis visu manu sīko, pelēko dzīvīti, bet es par viņa dzīvi nezināju nenieka.

— Labi, — es sacīju, — tagad jūsu kārta grēksūdzei. Kas jums spiež sirdi?

Vienu mirkli es nodomāju, ka viņš man to pateiks. Viņa acīs pazibēja it kā neziņa, taču tūliņ apdzisa, un viņš, iecietīgi pavīp-snājis, laiski paraustīja plecus.

— Man? — viņš atsaucās. — Mani nomāc tas, ka man pieder pārāk daudz — cilvēku. — Žests, ar kādu viņš aizkūpināja cigareti, nepārprotami norādīja, lai vairāk viņu neizjautā. Es varēju nodoties pašanalīzei, ja man tā patika', varēju atklāt visas savas nestundas, bet viņējās aizskart nedrīkstēju. Ar vakariņām bijām galā, taču palikām sēžam, smēķējām un dzērām, un riteņ-

braucēju puišu tērgāšana un smiekli viļņiem vēlās pāri samocī-

tajai dziedāšanai radioaparātā, sajaucās ar krēslu stumdīšanu un strīdīgajām balsīm kauliņu spēlētāju pulciņā.

Es apklusu, piepeši man nebija vairs nekā, ko sacīt, un neizprotamā nepatikā jutu viņa acis visu laiku veramies manī. Kad viņš ieminējās, ka jāpiezvana uz mājām, piecēlās un aizgāja, es jutos atvieglots, it kā viņa prombūtnē varētu brīvāk uzelpot.

Viņš atgriezās, un es ieteicos: «Nu?» — drīzāk kā piezīmi nekā

jautājumu, un viņš īsi atbildēja:

— Pateicu, lai rīt atsūta man mašīnu pretī. — Piesaucis saimnieku, viņš samaksāja rēķinu, nevērīgi atvairīdams manu vārgo iebildumu, tad paņēma mani zem rokas un cauri dziedošo puišu baram izstūma uz ielas.

Bija tumšs un atkal sācis līt. Iela bija tukša. Nekas pasaulē

nav tik drūms kā nomaja provinces pilsētas iela lietainā vakarā, un es sāku kaut ko murmulēt, ka jāiet atpakaļ uz mašīnu, jādodas ce|ā un cik interesanti bijis ar viņu iepazīties, bet viņš nelaida va|ā manu elkoni, sacīdams:

— Nevaru ļaut jums tā uzreiz aiziet Viss ir pārāk neparasti, pārāk traki.

Mēs vēlreiz atgriezāmies pie viņa noplukušās, nemīlīgās viesnīcas, es ielūkojos pa durvīm, kas joprojām bija atvērtas, un iekšā neviena neredzēju. Arī viņš to ievēroja, palūkojās par plecu un aši ierunājās:

— Uziesim augšā. Iedzersim vēl malku uz šķiršanos.

Viņa balsī jautās neatlaidīgs mudinājums, it kā mēs nedrīk-stētu zaudēt ne mirkli laika. Es gan mēģināju pretoties, bet viņš mani gandrīz stumšus uzstūma pa pakāpieniem un izveda cauri priekštelpai. Izvilcis no kabatas atslēgu un atslēdzis durvis, viņš iededza gaismu mazā, nožēlojamā istabelē.

— Lūdzu, — viņš aicināja, — apsēdieties un jūtieties kā

mājās! — Un es apsēdos gultā, jo krēslu aizņēma viņa atvērtā

ce)asoma. No tās viņš bija izņēmis pidžamu, matu sukas un Čību pāri, bet tagad izvilka plakanu pudeli un ielēja zobu skalojamā

glāzē konjaku. Atkal man griesti sagriezās kopā ar grīdu kā pirmīt traktierī, un šķita, ka viss, kas notiek, ir likteņa nolemts, neizbēgams, ka es nekad neatbrīvošos no viņa — tāpat kā viņš no manis: viņš nāks man līdzi lejā, sēdīsies kopā ar mani mašīnā, un es vairs nekad nespēšu no viņa atkratīties. Viņš būs mana ēna vai es viņējā, un mēs būsim sasaistīti kopā uz mūžu mūžiem.

— Kas vainas? Vai esat slims? — viņš jautāja, ar acīm urbdamies manī.

Es piecēlos, un mani plosīja divējas vēlēšanās: pirmā — at-vērt durvis un doties lejup, bet otra — vēlreiz nostāties viņam blakus kā stacijas bufetē un paskatīties spogulī. Es zināju, ka pirmā ir saprātīga, bet otra kaut kādā veidā nejēdzīga, un tomēr tas bija jādara, tas bija vēlreiz jāizjūt Laikam viņš manu iedomu uzminēja, jo mēs abi reizē apgriezāmies un skatījāmies, un šeit — mazajā, klusajā istabā — līdzība bija vēl baigāka, vēl drausmīgāka, nekā tā šķita bufetē — drūzmā, troksnī, dūmos un cilvēku balsu murdoņā — vai traktierī, kur man pat neienāca prātā pievērst tam uzmanību. Šī draņķīgā istabele ar raibajām tapetēm un čīkstošo grīdu bija kā kaps, noslēgts no pasaules: te mēs abi esam aprakti, un glābiņa nav. Viņš iespieda manā trīco-

šajā rokā ar konjaku piepildīto zobu skalojamo glāzi un pats dzēra no pudeles, un tad tikpat neskaidrā balsī kā manējā sacī-

ja . . . bet varbūt runāju es, un viņš klausījās:

— Vai man neuzģērbt jūsu drēbes un jums manas?

Atceros, ka viens no mums smējās, kad es nozvēlos uz grīdas.

3. N O D A Ļ A

Kāds klauvēja pie durvīm. Klauvēja, klauvēja un klauvēja, lauztin lauzās sapnī, līdz beidzot es cik necik atjēdzos, izslējos no neaptveramiem tumsas dzijumiem un atsaucos:

— Entrez! — un neizpratnē blenzu uz svešo, neredzēto istabu, līdz mazpamazītēm sāku to atpazīt un tā ieguva reālus apveidus. Ienāca vīrietis, mugurā tam bija apdilis, vecmodīgs šofera formas tērps — līdz kaklam aizpogājams frencis, galifē

bikses, stilbtiņi; rokā viņš turēja laiviņcepuri. Neliela auguma kantains vīrs ar tumši brūnām acīm, kas līdzjūtīgi raudzījās manī.

— Grāfa kungs beidzot pamodies? — viņš ierunājās.

Es, pieri saraucis, brītiņu viņu vēroju, tad no jauna pārlaidu skatienu istabai, ieraudzīju vienu atvāztu ceļasomu uz krēsla, otru uz grīdas, sava vakarējā ceļabiedra drēbes pārmestas pār gultasgalu, pār tās gultas, kurā es gulēju. Mugurā man bija svītraina pidžama, kādu nekad nebiju redzējis. Uz plauktiņa virs izlietnes stāvēja zobu skalojamā glāze un plakanā pudele. No manām drēbēm ne vēsts, un es arī nespēju acerēties, ka būtu no-

ģērbies un tās kaut kur nolicis. Atcerējos vienīgi, kā stāvēju blakus ceļabiedram spoguļa priekšā.

— Kas jūs esat un ko gribat? — es jautāju šoferim.

Viņš nopūtās, līdzjūtīgi paraudzījās uz nekārtību visapkārt un apvaicājās:

— Vai grāfa kungs yēlētos vēl brītiņu pagulēt?

— Grāfa kunga te nav, — es atteicu. — Viņš droši vien kaut kur izgājis. Cik rāda pulkstenis?

Iepriekšējā vakara notikumi sāka palēnām prātā skaidroties, un es atcerējos, kā mans līdzinieks aizgāja pie telefona, kad sē-

dējām bistro, un teica, ka licis nākamajā dienā atbraukt mašīna viņam pakaļ. Šis tad nu droši vien ir atbraukušais šoferis, kurš 1 Nācie t iekšā! (Fr.)

maldīgi noturējis mani par savu kungu. Viņš paskatījās rokas-pulksteni un sacīja, ka pašreiz pulkstenis esot pieci.

— Kā jūs to domājat — pieci? — es jautāju. Paraudzījos ārā pa logu. Bija gaiša diena, un es skaidri sadzirdēju satiksmes trokšņus uz ielas.

— Pulkstenis ir pieci pēcpusdienā, — šoferis atteica.

— Grāfa kungs nogulējis visu dienu. Es gaidu no vienpadsmitiem rītā.

Viņa vārdos neskanēja pārmetums, tie vienīgi apliecināja faktu. Pieliku roku pie galvas, kas drausmīgi sāpēja. Vienā vietā

jutu pietūkumu, kam vispār nevarēja pieskarties, bet neba no tā

vien man sāpēja galva. Atcerējos visu, kas iepriekšējā vakarā

tika izdzerts, un pēdīgi vēl pilno zobu skalojamo glāzi konjaka.

Varbūt arī tā nebija pēdējā? Neparko nespēju atcerēties.

— Es pakritu, — sacīju šoferim, — un, liekas, esmu arī sa-zāļots.

— Ļoti iespējams, — viņš piekrita, — tā kādreiz gadās.

Viņš runāja mierinādams, kā aukles mēdz runāt ar bērniem.

Izcēlu kājas pār gultas malu un raudzījos uz svešādajām pi-džamas biksēm. Tās gan bija mērā, bet nebija manējās. Roku pastiepis, aptaustīju gultasgalam pārliktās bikses un vesti, kas tiklab šuvumā, kā audumā atšķīrās no manām drēbēm, un pazinu sava līdzinieka uzvalku.

— Kas noticis ar manām drēbēm? — es jautāju.

Šoferis panācās uz priekšu, pakāra žaketi uz krēsla atzveltnes un ar delnu noglauda bikses.

— Grāfa kungs būs, nost ģērbdamies, domājis par kaut ko citu, — viņš piebilda, paraudzījās visapkārt un pasmaidīja.

— Nē, — es pretojos, — tās nav manas drēbes. Tās pieder jūsu kungam. Manējās droši vien karājas tur tanī skapī.

Viņš sacēla uzacis un savilka lūpas mīlīgā grimasē, ar kādu mēdz pielabināt bērnu, un, piegājis pie skapja, pavēra tā durvis.

Tur nekarājās nekas.

— Atvelciet atvilktnes! — es sacīju. Viņš to izdarīja. Atvilktnes bija tukšas. Izkāpu no gultas un pārbaudīju abas ceļasomas, gan to, kas stāvēja uz krēsla, gan otru uz grīdas. Tajās bija tikai mana vakarējā biedra mantas. Sapratu, ka dzēruma dullumā laikam būsim apmainījuši drēbes, un kaut kā šī doma man likās pretīga un bezjēdzīga, tāpēc pūlējos to atvairīt, jo negribēju atcerēties, kas vēl būtu varējis notikt.

Piegāju pie loga un paraudzījos lejup uz ielu. Pretī viesnīcai bija piebraukts reno, un manas mašīnas tur nebija.

— Vai jūs piebraucis neredzējāt manu mašīnu? — jautāju Šoferim.

Viņš izskatījās apjucis.

— Vai grāfa kungs nopircis jaunu mašīnu? — viņš vaicāja.

— Kad es šorīt piebraucu, nevienas citas mašīnas nebija.

Šis ieilgstošais pašapmāns sāka mani kaitināt.

— Nē, — es atteicu, — manu mašīnu, manu fordu. Es neesmu grāfa kungs. Grāfa kungs ir ieģērbies manās drēbēs un izgājis. Paskatieties, vai viņš lejā kādam nav atstājis zīmītil Viņš droši vien pievācis arī manu mašīnu. Laikam būs gribējis pajo-kot, bet mani šāds joks pārāk neuzjautrina.

Šofera acīs pazibēja jauna izteiksme. Nu viņš izskatījās satraukts un noraizējies.

— Nav jau sevišķi jāsteidzas, ja grāfa kungs vēlas vēl nedaudz atpūsties. — Viņš pienāca man klāt, pastiepa roku un ļoti maigi pieskārās manai galvai. Vai man nevajadzētu atnest kaut ko no aptiekas? Vai sāp, ja es šādi pieskaros?

Sapratu, ka man jābūt pacietīgam.

— Vai jūs nepalūgtu, lai kāds no viesnīcas darbiniekiem uznāk augšā? — es ieminējos.

Viņš atstāja mani vienu un nokāpa lejā. Kad viņš bija izgājis, es vēlreiz pārlaidu skatienu istabai, tomēr nekur — ne skapī, ne atvilktnēs, ne uz tualetes galdiņa, ne uz galda — nebija nevienas lietiņas, kas piederētu man, nekā, ar ko es varētu pierādīt, kas esmu. Bija pazudušas manas drēbes un līdz ar tām mans kabatas portfelis, pase, nauda, piezīmju grāmatiņa, atslēgu saišķis, pild-spalva — itin viss, ko parasti nēsāju līdzi. Nebija ne kaklasaites adatas, ne aproču pogu, kas piederētu man: katra lietiņa līdz pē-

dējam sīkumam bija viņa. Atvērtās ceļasomas virspusē gulēja viņa matu sukas ar monogrammu ŽdG; somā bija vēl otrs uzvalks; bija kurpes, bārdas skūšanas piederumi, ziepes, sūklis, bet uz galda kabatas portfelis ar naudu un kreisās puses sānu nodalī-

jumā vizītkartes ar iespiestu uzrakstu: «Grāfs de Gē. Sentžila Sārtā.» Izvandīju mantas arī otrā somā maldīgā cerībā atrast tur kaut ko savu, bet nekā — atkal vienīgi viņa drēbes, ceļojuma modinātājpulkstenis, mazformāta aktu vāki, čeku grā-

matiņa un vairāki papīros ievīstīti sainīši, pēc izskata — dā-

vanas.

Aizgāju pie gultas, apsēdos un atspiedu galvu plaukstās. Neatlika nekas cits kā gaidīt. Beidzot taču viņš atgriezīsies. Viņam jāatgriežas. Viņš paņēmis manu mašīnu, pietiks aiziet uz policiju, nosaukt mašīnas numuru, pieteikt kabatas portfeļa un naudas, ceļotāja Čeku un pases zudumu, un policija viņu sameklēs. Pagaidām . . . jā, ko tad pagaidām?

Šoferis atgriezās, un kopā ar viņu istabā ienāca administrators vai ari pats viesnīcas īpašnieks. Rokā viņš turēja papīra strēmeli, ko pasniedza man, un es redzēju, ka tas ir rēķins vienas istabas apmaksai par vienu diennakti.

— Vai jūs par kaut ko sūdzaties, mesjē? — viņš jautāja.

— Kur palicis tas kungs, ar kuru kopā es vakarvakarā ierados? — es noprasīju. — Vai neviens nav redzējis viņu Šorīt aizejam?

— Vakarvakarā, kad saņēmāt istabu, jūs bijāt viens, mesjē, — vīrelis atbildēja. — Vai bijāt viens, kad vēlāk atgriezāties, to nemāku teikt. Mēs šeit esam diskrēti un savus klientus nekad neizjautājam.

Pazemīgajā valodā es uztvēru familiāru, nicinošu pieskaņu.

Šoferis, acis nolaidis, lūkojās grīdā. Es redzēju viesnīcas administratora vai īpašnieka skatienu aizceļojam no savanditas gultas uz tukšo konjaka pudeli plauktiņā virs mazgājamā galdiņa.

— Man jāgriežas policijā, — es sacīju.

Viesnīcnieks satrūkās.

— Vai esat aplaupīts, mesjē? — viņš jautāja.

Šoferis pacēla skatienu un, cepuri joprojām rokā sažņaudzis, pienāca un nostājās man blakus, it kā gribētu mani aizsargāt.

— Labāk būtu necelt traci, grāfa kungs, — viņš klusi ierunājās. — Tas nebūtu patīkami. Pēc stundas vai pāris stundām jūs jau jutīsieties labāk. Atjaujiet, es jums palīdzēšu apģērbties, un tad laidīsim, cik drīz vien iespējams, mājup. Jūs gaužām labi zināt, ka jebkāds troksnis, kas izceltos tādā vietā kā šī, būtu ne-vēlams.

Nu es piepeši kļuvu nikns. Iedomājos, cik muļķīgs izskatos, sēdēdams šai pretīgajā istabā gultā, ģērbies pidžamā, kas nepieder man, noturēts par citu cilvēku kā lētā mūzikhola farsā, kļuvis par upuri mana vakardienas dzīru biedra stulbajam jociņam, kas viņam, bez šaubām, sagādā milzīgu jautrību, bet man gan ne. Lai notiek. Ja viņš grib mani pataisīt par pēdīgo idiotu, es darīšu to pašu ar viņu. Uzģērbšu viņa drēbes un sabraukšu viņa mašīnu lupatlēvaros, kā viņš noteikti dara ar manējo; panākšu, lai mani apcietina, un tad gaidīšu, kamēr viņš uzradīsies, un noklausīšos, kā viņš mācēs šo bezjēdzīgo rīcību izskaidrot.

— Labi, ejiet ārā un atstājiet mani vienu! — sacīju šoferim.

Viņš izgāja, viesnīcas īpašnieks viņam līdzi, un es, juzdams nik-numam pie jaucamies dīvainu pretīgumu, paņēmu vesti un bikses un sāku ģērbties.

Kad biju apģērbies, noskuvies ar viņa skuvekli, sasukājis matus ar viņa suku, spoguļattēls raudzījās man pretī mazliet sve-

šāds. Mans īstais «es» it kā bija uzsūkts. Es nu tiešām biju cilvēks, kura vārds ir Žans de Gē un kurš pašreiz stāvēja šeit tikpat reāls, kādu ieraudzīju vakarvakarā, kad viņš nejauši uzgrūdās manam plecam stacijas bufetē. Svešo drēbju kārta bija pārvērtusi personību. "Piespiedos pasmaidīt, un spoguļattēls man atsmaidīja pretī — paviršu, mazliet zobgalīgu vīpsnu, kas kaut kādā veidā

saskanēja ar žaketes polsterētajiem pleciem un kaklasaites sē-

jumu, kādu es nekad nemēdzu siet. Vilcinādamies paņēmu viņa kabatas portfelīti un pārskaitīju naudu. Tur bija aptuveni divdesmit tūkstoši franku, bet uz tualetes galdiņa gulēja nedaudz sīknaudas. Vēlreiz vērīgi pārlūkoju portfelīti, meklēdams kādu vardu paskaidrojumam, kaut ko uzšņāptu par šo joku, kādu viņš ar mani izspēlējis. Nekā, neviena vārda, ne mazākā norādījuma, kas liecinātu, ka viņš vispār jebkad bijis šinī istabā vai šīs viesnīcas tuvuma.

Manas dusmas auga augumā. Prātā man rēgojās garā izskaidrošanās, kas būs jāpārcieš: juceklīgais, nesakarīgais stāstījums policijai, policistu neslēptā nevēlēšanās nākt man līdzi uz stacijas bufeti un bistro, kur vakarvakarā ieturējām maltīti, un noklausīties apstiprinājumu, ka mēs abi — pilnīgi līdzīgi izskatā — esam kopā tur bijuši. Kā viņš — Žans de Gē — tagad par mani smejas, gandrīz veselu dienu nosēdējis pie manas mašī-

nas stūres, izbraukājies gan uz ziemeļiem, gan austrumiem, gan uz dienvidiem, gan rietumiem, kurp vien vēlējās, ar derīgiem ceļotāja čekiem divdesmit piecu mārciņu vērtībā un visu manu pārējo naudu kabatā, ieģērbies manās drēbēs, varbūt pat, sēdē-

dams kādā kafejnīcā, lasīja manas piezīmes ar laiski zobgalīgu smaidu lūpās. Viņš netraucēts varēja izbaudīt paša sagudroto joku, izbraukāties, kurp iedomājās, un atgriezties, kad joks būs apnicis; bet es kvernēšu policijas iecirknī vai konsulātā, nopūlē-

damies izskaidrot ierēdņiem savu stāstu, kuram, jādomā, neviens nenoticēs.

Saliku mazgāšanās un skūšanās piederumus atpakaļ somā, tad nokāpu lejā un palūdzu smulīgajam vīrelim, lai nones manas mantas. Viņam sejā vēl aizvien bija pusfamiliārā, pussmējīgā

izteiksme, it kā mums abiem būtu kāda netīra, kopīga zināšana, un es saku prātot, vai tiešām Žans de Gē šo ūķi izmantojis par midzeni, vai tiešām bieži nācis šurp ar diezin ko satikties. Un, kad biju samaksājis rēķinu un saimnieks ar somām man iznācis līdzi pie vecā reno, kur Šoferis jau gaidīja, es sapratu, ka esmu šai divkosīgajā spēlē spēris pirmo soli: neprotestēdams, tūliņ ne-iedams uz policiju, uzvilkdams mugurā svešās drēbes un kaut pusstundu ļaudams sevi noturēt par Žanu de Gē, biju uzņēmies daļu vainas. Es vairs nebiju apsūdzētājs tam cilvēkam, kas aizbraucis, bet biju viņa līdzzinātājs.

Šoferis bija ielicis somas bagāžniekā un nu stāvēja, durtiņas atvēris.

— Vai grafa kungs atkal jutas savā āda? — viņš noraizējies vaicāja.

Es būtu varējis atbildēt «Neesmu grāfa kungs. Aizvediet mani tūliņ uz policiju!» — bet to nedarīju. Es spēru otru izšķi-rošo soli un apsēdos pie reno stūres; par laimi, es šā tipa mašīnas pazinu, jo citus gadus, kad nebiju ieradies pats ar savu automobili, parasti noīrēju mašīnu, lai apbraukātu vietas, kas mani interesēja tās pilsētiņas vai ciema tuvumā, kur biju apmeties. Šoferis iesēdās pasažiera sēdeklī man līdzās. Iedarbināju motoru, izjuzdams spēcīgu vēlēšanos drīzāk tikt projām no sasmakušās, noplukušās viesnīcas, lai man tā nekad vairs nebūtu jāredz; manī-

dams, ka kļūstu aizvien niknāks nepatikā pats pret sevi, sāku braukt pa pirmo ceļu, kas veda ārā no Lemansas, projām no as pilsētas un visa, kas iepriekšējā vakarā bija noticis, un izbraucu uz route nationale. Iepriekšējā vakarā viņš bija dzinis manu nabaga fordiņu kā negudrs, nerēķinoties, kas ar to notiks, jo tas nepiederēja viņam; tagad es varēju viņa nesaudzību atdarīt, turklāt ar ļaunu prieku. Piespiedu pedāli, un vecā mašīna salēcās.

Vienalga, ko es tai nodaru, — tā nav mana. Man nav nekādas atbildības, avārijā būs vainīgs Žans de Gē. Ja es tīšām ielaidīšu mašīnu grāvī, tas būs viņa darbs, ne manējais.

Pēkšņi es iesmējos, un šoferis, man blakus sēdēdams, sacīja:

— Tā ir labāk. Pirms mēs izbraucām no Lemansas, es bažī-

jos, ka grāfa kungs saslimis, un būtu gaužām slikti, ja tas būtu noticis tur, tanī viesnīcā. Vakarvakarā es ļoti uztraucos, kad jūs man likāt braukt jums pakaļ uz turieni. Cik labi, ka manā vietā

nebrauca mesjē Pols; par laimi, viņam bija pārāk daudz darba.

Es trešoreiz palaidu garām izdevību. Būtu taču varējis apturēt mašīnu un sacīt: «Tagad nu reiz pietiek. Aizvediet mani atpakaļ uz Lemansu, savā mūžā neesmu nekā dzirdējis par mesjē

Polu, un es to pierādīšu gan jums, gan policijai.» Tomēr es tikai palielināju ātrumu, aiztriecos pa ceļam garām visām mašīnām, kas brauca mums pa priekšu; mani pārņēma apsēstība, kādu nekad nebiju piedzīvojis, — izjūta, ka es pats nenozīmēju neko.

Mugurā man cita cilvēka apģērbs, braucu cita cilvēka mašīnā, un, lai darītu ko darīdams, neviens mani nevar saukt pie atbildī-

bas. Pirmoreiz mūžā es biju brīvs.

Biju nobraucis apmēram kilometrus divdesmit piecus pa route nationale, kad tuvumā pavīdēja ciems, liekot man samazināt ātrumu. Redzēju, taču neievēroju ciema nosaukumu, mēs jau bijām tam cauri un atkal uz šosejas, kad šoferis ieteicās:

— Jūs pabaucāt garām pagriezienam, grāfa kungs.

Sapratu, ka noticis kaut kas galīgs. Bija par vēlu atkāpties.

Kaut kāds likteņa untums Šai dienā, šai stunda, šai mirklī atvedis mani šai vietā uz šosejas, šai vietā ģeogrāfijas kartē, šā nezināmā

apvidus sirdī, zemē, kurai neesmu piederīgs, bet kuru — kā pats sev gadiem ilgi tiku iestāstījis — esmu vēlējies saprast Šai brīdī

es pirmoreiz izpratu joka būtību, situācijas ironiju, kā to laikam bija izpratis Žans de Gē, kad viņš mani aizmigušu pameta Lemansas viesnīcā.

«Vienīgais dzinējspēks cilvēka dabā ir alkatība,» viņš man sacīja. «Atliek vienīgi iztapt alkatībai un dot cilvēkiem to, ko viņi kāro.» Viņš man atvēlēja to, ko es tik ļoti gribēju, — iespēju tikt pieņemtam. Bija man aizdevis savu vārdu, visu, kas viņam pieder, savu personību. Es viņam tiku teicis, ka mana dzīve ir tukša: viņš man atdeva savējo. Tiku sūdzējies par neveiksmi dzīvē: viņš noņēma neveiksmes nastu man no pleciem, uzvilkdams manas drānas, aizbraukdams manā mašīnā, kļūdams par mani. Tas, kas man tagad būs viņa vietā nesams, nevar man nekā

nozīmēt, jo nebūs mans. Gluži kā aktieris, kas jaunā sejā iezīmē

veca cilvēka vaibstus vai noslēpjas atveidojamā tēlā, mans vecais, raižpilnais «es», kuru es tik pārlieku labi pazinu, būs nogrimis un aizmirsts, bet jaunais «es» būs cilvēks bez rūpēm, bez atbildības, un viņa vārds būs Žans de Gē; un, lai ko šis viltus Žans de Gē iesāks, lai kādu neprātību izdarīs, nekas nespēs ievainot mani, īsto, dzīvo Džonu.

Neskaidra intuīcija par visu to man uzplaiksnīja īsajā mirklī, kamēr samazināju ātrumu. Man vairs nebija savas nākotnes — vienīgi tā, ko man sagatavojuši citi — nepazīstami cilvēki, sākot ar šoferi, kas man sēž blakus un nupat pateicis varbūt pravietiskus vārdus, ka es esot pabraucis garām pagriezienam.

— Labi, — es noteicu, apturēdams mašīnu, — aizbrauciet jūs līdz galam.

Viņš it kā jautādams pavērās manī, bet neatbildēja, un mēs, ne vārda vairāk nepārmijuŠi, apmainījāmies vietām. Viņš apgrieza mašīnu, vēlreiz izbrauca cauri ciematam, atstājot route natiole aiz muguras.

Nu, kad man vairs nevajadzēja vadīt mašīnu it ka dzīvu būtni, es at&ļuku sēdeklī kā ļengans lellis, bez vienas domas galvā.

Drudžainais satraukums atslāba — lai jau viņi mani dzen posta, taču es pat nepapūlējos sev pajautāt, kas tie «viņi» varētu būt.

Saule, pret rietu slīdēdama, apspīdēja ainavu, un mēs, braucot austrumu virzienā, nokļuvām dziļi uz laukiem, mežaina apvidus klusumā. Vientuļās fermas kā oāzes, kā dūmakaini plan-kumi iezīmējās tīrumu silti sarkanīgajā vizmojumā. Plašie lauki pletās rāmi un skaisti kā neizzināts okeāns, un smalklapainās pa-pardes kuploja gar abām līkumainā ceļa malām kā jūras vāravu mati. Nekas man nelikās reāls, nekas nebija īstenība. Visam, ko redzēju, piemita sapņa noskaņa, sākot ar bālajiem saulpuķu stub-lājiem, kam sen bija noplūktas galvas, bet paši atstāti kā niedru mežs, lai sakrīt, kad rudens salnas tos nokodis. Siena gubu palsās blīvas, kas parasti asām kontūrām zīmējas pret apvārsni, tagad it kā sakusušas ar zemi, k|uvušas par tās sastāvdaļu; garas papeļu gatves ar drebošām, birstošām lapām iznira no nekurienes un turpat atkal nozuda. Rēgu koki, augsti un slaidi, sakļāvās pār vientuļu, vecu zemnieci, kas, galvu noliekusi, kaut kurp gāja.

Pēkšņā impulsā es palūdzu šoferi apturēt mašīnu un izkāpis brī-

tiņu pastāvēju, ieklausīdamies klusumā, kamēr mums aiz muguras rietēja tumši sarkana saule un cēlās balta dūmaka. Neviens ceļotājs, bez kartes atrazdamies neizpētītā, gluži svešā vietā, nevarētu justies no visa nošķirtāks nekā es šinī brīdī uz tukšā

ceļa. Pati zeme radīja Šo klusumu. Daudzos gadsimtos tā ir plosīta, laikmets aiz laikmeta to miljoniem gadu vērsuši un apvēr-suši, vēsture to bradājusi, vīri un sievas no tās pārtikuši, uz tās piedzimuši un nomiruši, taču nekas no visa tā, ko mēs esam domājuši, runājuši un darījuši, nav spējis iztraucēt zemes dziļo mieru. Šeit — man zem kājām, visapkārt — atradās būtības ko-dols. Es jutu, ka vienu īsu mirkli gandrīz, gandrīz esmu guvis atbildi uz savu nemieru, šaubām un raizēm; šeit miklo lauku vidū zem tumstošajām debesīm varbūt esmu piekļuvis tai tuvāk, nekā būtu spējis piekļūt pat tad, ja, paklausīdams nu jau pusaiz-mirstajai vēlmei, būtu braucis uz ziemeļiem, uz Grandtrapu.

Šoferis ierunājās:

— Grāfa kungs laikam sevišķi neilgojas nokļūt mājās?

Palūkojos viņa laipnajā, godīgajā vaigā, redzēju viņa brūno acu dziļumos līdzjūtību un arī ironiju, tāda cilvēka draudzīgo zobgalību, kurš mīl savu kungu, cīnītos un pat mirtu tā labā, un tomēr uzdrošinās atgādināt, ja tas sāk iet neceļus. Man iešāvās prātā, ka nekad vēl nebiju redzējis otra cilvēka skatienā tādu dziļu pieķēribu. Viņa sirsnība lika ari man pasmaidīt, līdz at-skārtu, ka neba mani viņš mīl, bet gan Žanu de Gē. Iekāpu atpakaļ mašīnā un apsēdos viņam līdzās.

— Ne vienmēr ir viegli būt «ģimenes cilvēkam», — es sa-cīju, atkārtodams vārdus, ko biju dzirdējis vakarvakarā.

— Tiesa gan, — šoferis nopūzdamies noteica. — Tādā

saimē kā jūsējā nekad netrūkst problēmu, kas jārisina. Dažkārt es brīnos, kā grāfa kungam izdodas novērst nelaimi Tādā saimē kā manējā . . . Ceļš kāpa kalnā, un es ieraudzīju brīdinājuma zīmi, ka tuvojas Sentžilas ciems. Pabraucām garām senlaicīgai baznīcai, pāri smilšainam laukumam, kuram gar ma-lām redzēja dažas noplukušas mājas, pārtikas preču veikalu, ta-bakas bodīti un benzīna uzpildes sūkni, tad nogriezāmies pa kreisi un pa liepu aleju pārbraucām pāri Šauram tiltiņam. Šai mirklī man kā negants belziens ar āmuru uzplaiksnīja atskārta, cik neaptverams ir tas, ko daru un ko jau esmu izdarījis. Man šķita, ka mani aprīs milzīgais šausmīgās apziņas vilnis. Un es reiz pilnībā sapratu, ko nozīmē panika. Man bija viena vienīgā vēlē-

šanās — bēgt, pazust, noslēpties, vienalga kur — kādā dīķī vai ala, lai tikai nebūtu drausmīgā nolemtībā un neizbēgamībā jātuvojas pilij, kuru ieraudzīju priekšā paceļamies aiz efejām apaugušiem mūriem, pilij ar Šauriem logiem un diviem priekšējiem torņiem, uz kuriem vēl rotājās rietošās saules pēdējā atblāzma.

Mašīna dunot pārbrauca pāri koka tiltiņam, zem kura atradās pilsgravis, ko savā laikā varbūt bija piepildījis ūdens, bet kas tagad aizaudzis ar zāli un natrem, tad strauji ieslīdēja pa atvērtajiem vārtiem, apmeta līkumu pa grantēto piebrauktuvi un ap-stājās pils priekšā. Šaura terase stiepās zem logiem, kas jau bija aizvirtņoti naktij, piešķirot visai fasādei mirušu izskatu, un, kamēr es vilcinādamies vēl kvernēju sēdeklī, pa kādām tumšām durvīm logu starpā iznāca vīrietis un palika uz terases gaidām.

— Mesjē Pols, — noteica šoferis. — Ja viņš man vēlāk kaut ko jautās, es sacīšu, ka jums Lemansā bija darīšanas un ka es jūs atvedu no Hotel de Paris.

ViņŠ izkāpa no mašīnas, un es lēnām viņam sekoju.

— Gaston, — vīrietis, kas stāvēja uz terases, uzsauca, — ne-brauciet mašīnu projām, man tā būs vajadzīga. Ar sitroenu kaut kas nav kārtībā. — Atspiedies pret terases balustrādi, viņš raudzījās lejup uz mani.

— Nu, — viņš sacīja, — steidzies tu tiešām neesi.

Mulsais sveiciens man sastinga uz mēles, un es, glužj kā va-jāts noziedznieks, kas meklē jebkādu aizsegu, glābdamies pakā-

pos atpaka| pie mašīnas. Taču šoferis — viņa vārds tātad Gastons — jau bija paņēmis abas ceļasomas un gāja uz priekšu. Es devos augšā pa terases kāpnēm, pavērsis acis augšup, lai uzmestu pirmo vērtējošo skatienu vīrietim, kas bija lietojis familiāro uzrunu «tu» un tātad bija radinieks. Redzēju, ka viņš ir augumā

mazāks un, iespējams, jaunāks nekā es, tomēr tik kārnā skatā, ka bija vai nu |oti noguris, vai slimīgs, sarauktā mute liecināja par neapmierinātību. Nostājos viņam blakus, gaidīdams, kad viņš ies iekšā.

— Tu gan būtu varējis piezvanīt, — viņš sacīja. — Tevi gaidīja mājās ap pusdienlaiku. Fransuāza un Renē paziņoja, ka ar tevi katrā ziņā notikusi kāda nelaime. Es sacīju, ka tas ir ga-līgi izslēgts: ka tu droši vien pavadi dienu Hotel de Paris bārā.

Mēģināju tevi tur sazvanīt, bet mums atbildēja, ka tu neesot tur redzēts. Pēc tam, protams, sākās parastās vaimanas.

Pārsteigums, ka esmu izturējis pārbaudi tik tiešā tuvumā, laupīja man valodu. Nejutos drošs par savu atbilstību tam, ko viņš gaida. Šaubas, varbūt ciešāka ielūkošanās vai intuīcija viņam pateiks, ka neesmu tas cilvēks, ko viņš pazīst. Viņš noskatīja mani no galvas līdz kājām un tad iesmējās — smieklus, kas liecina par dusmām, nevis par jautrību.

— Teikšu atklāti, ka tu izskaties pēc veca grausta.

Kad Gastons pirms īsa brīža man uzsmaidīja, viņa neparasto sirsnību es saņēmu kā nepelnītu labestības apliecinājumu. Bet tagad es pirmoreiz mūžā izjutu patiesu nepatiku. Efekts bija negaidīts. Es sadusmojos Žana de Gē labā. Vienalga, ko viņš darījis, lai radītu naidīgumu, es biju viņa pusē.

— Tencinu, — es atteicu, — tavas domas mani neinteresē.

Un, ja gribi zināt, es ļūtos lieliski.

Viņš pagriezās uz papēža, lai ietu projām, un Gastons, uztvē-

ris manu skatienu, pasmaidīja. Pārsteigts konstatēju, ka laikam esmu pateicis tieši to, ko no manis gaidīja, un familiārais «tu», ko nekad agrāk nebiju lietojis, man bija izdevies dabiski, bez piepūles.

Sekoju vīrietim, ko sauca par Polu. Halle bija neliela un pārsteidzoši šaura; aiz tās bija otra, lielāka priekštelpa, kur ieraudzīju vītņu kāpnes uz augšējiem stāviem. Vēsā, tīrā grīdas vaska smarža nemaz nesaderējās ar izbalējušiem saliekamiem krēsliem, kas bija saslieti pie sienas turpat līdzās vairākiem Luija Sešpadsmitā stila krēsliem. Lielākās priekštelpas viņgalā — starp di-vām durvīm — stāvēja liela lāde, gracioza, ar bagātīgiem kok-griezuma rotājumiem, kādas muzejos parasti nošķir no apmeklē-

tājiem ar auklu; lādei pretī pie ģipša ciļņiem apdarinātas sienas — nomelnējusi glezna ar krustā sisto Kristu. Aiz vienām durvīm varēja dzirdēt neskaidru balsu murdoņu.

Pols piegāja pie pirmajām durvīm un uzsauca cilvēkiem istabā — balsī, kas apliecināja tādu pašu naidīgumu, kādu viņš pirmāk bija izrādījis man:

— Žans beidzot atgriezies. Braucu projām. Tikpat jau esmu nokavējies. — Viņš pagriezās un vēlreiz uzmeta man skatienu.

— Redzu, ka šovakar neesi spējīgs kaut ko pastāstīt. Parunāsim rītritā. — Viņš pagriezās un no jauna izgāja ārā pa durvīm, kas veda uz terasi.

Gastons ar abām ceļasomām rokās kāpa augšup. Pārdomāju, vai man viņam nesekot, kad no istabas sievietes balss uzsauca:

— Žan, vai tu tur esi? — Balss bija augsta un skanēja žēlabaini, un šoferis vēlreiz ar līdzjūtīgu skatienu paraudzījas lejup uz mani. Lēnām, kājas gausi celdams, iegāju pa atvērtajām durvīm istabā. Pirmā mirkļa iespaidā ieraudzīju ļoti plašu telpu, smagus aizkarus, tapsētas sienas. Standartlampas ar neglītiem, pērlīšu bārkstīm rotātiem pārsegiem, kas klusināja gaismas spilgtumu. Pie augstajiem griestiem karājās grezna, putekļiem klāta lustra ar salūzušām svecēm. Pa augsto logu, kas nebija aizvirtņots, varēja redzēt plašu zālienu sniedzamies līdz pat alejai, un gandrīz pie paša loga ganījās melnraibas govis, mezdamas spokainas ēnas vakara nokrēslī.

Istabā sēdēja trīs sievietes. Kad es tur iegāju, viena — gara, manā augumā, asiem sejas vaibstiem un plānām lūpām, gludi atsukatiem un pakausī mezglā savītiem matiem — piecēlās un izgāja no istabas. Otra — tumšiem matiem un acīm, glīta, gandrīz varētu teikt skaista, ja vien nebūtu dzeltenīgi bāla un īgni saviebtam lupām, — sēdēja uz dīvāna un neizteiksmīgi paraudzījās uz mani; viņai līdzās gulēja kaut kāds izšuvums vai tamlī-

dzīgs rokdarbs, un, kad pirmā sieviete gāja ārā no istabas, viņa uzsauca:

— Ja jau gribi iet projām, Blanša, lūdzu, aizver durvis. Varbūt citiem vienalga, bet man caurvējš nepatīk.

Trešajai sievietei bija palsi, gandrīz bezkrāsaini, gaiši mati.

Viņa, domājams, kādreiz bijusi glīta, varbūt vēl tagad tāda bija — smalkiem vaibstiem *in zilām acīm, bet sapīkusi cietējas izteiksme nomāca pirmo pievilcības iespaidu. Viņa nepasmaidīja.

Tikai iesmējās tādu pašu aizkaitinātu smiekliņu, kā bija smējies tas vīrietis Pols, un tad piecēlusies nāca pa spožo, vaskoto grīdu man pretī.

— Nu, — viņa ierunājās, — vai tu vispār nedomā mūs noskūpstīt?

4. N O D A Ļ A

Pieliecos un noskūpstīju viņu uz abiem vaigiem, tad, nekā

neteicis, piegāju pie otras un noskūpstīju arī to. Pirmā, zilacainā

gaišmate — tā pati, kas bija mani saukusi, kad vēl atrados priekš-

telpā, es viņu pazinu pēc balss — pienāca, paņēma mani zem rokas un aizveda pie kamīna, kurā gruzdēja liela malkas šķila.

—t Tev vajadzētu gan nokaunēties, — viņa sacīja, lietodama uzrunā «tu», tāpat kā bija darījis Pols. — Mēs uztraucāmies līdz nāvei, bīstoties, ka tev notikusi kāda nelaime, bet tu, kā parasts, par mums pat neiedomājies. Ko tu visu dienu sadarījis un kāpēc neapmeties «Hotel de Paris»? Polam pa telefonu viņi sacīja, ka vispār neesot tevi redzējuši. Jāsāk domāt, ka tu to dari tīšām, lai mūs biedētu un mēs iztēlotos visļaunāko.

— Un kas tad tas būtu — tas visļaunākais? — es jautāju.

Ātri atrastais pretjautājums manī radīja pašpārliecību. Šis sapnis, drīzāk gan murgs, bija kaut kas man pilnīgi svešs un nepiedzīvots. Es jutu, ka ir gluži vienalga, ko es saku vai daru: lai cik neprātīgi es rīkotos, šiem cilvēkiem ar to jāsamierinās.

— Tu ļoti labi zini, ka mums ir pamats uztraukties, — sieviete sacīja un, palaidusi vaļā manu roku, mazliet pastūma mani.

— Kā tikai tu tiec ārā no mājas, tu kjūsti spējīgs uz visu un nekad nedomā ne par vienu citu kā vienīgi par sevi. Tu runā par daudz, tu dzer par daudz un brauc pārāk neprātīgi...

— Es visu daru pārmērīgi, vai ne? — es viņu pārtraucu.

— Tu dari visu, ko spēj, lai mēs justos nožēlojami, — viņa atteica.

— Ak, liec jel viņu mierā! — uzsauca otra sieviete. — Tu taču redzi no viņa izturēšanās, ka viņš tev nekā neteiks. Velti tu tērē laiku

— Paldies, — es noteicu.

Sieviete pacēla acis no šuvekļa un uzmeta man saprotošu skatienu. Varbūt mēs esam sabiedrotie? Nesaprotu, kas viņa varētu būt. Polam līdzīga viņa neizskatījās, kaut abi bija tumš-

mataini. Otra sieviete atkal apsēdās un nopūtās. Tagad pēc viņas auguma ievēroju, ka viņa laikam gaida bērnu.

— Tu vismaz varētu pastāstīt, kas notika Parīzē, — viņa sacīja. —- Bet varbūt arī tam jāpaliek noslēpumā tītam?

— Man nav ne jausmas, kas noticis Parīzē, — es bezrūpīgi attraucu. — Es ciešu no atmiņas zuduma.

— Tu ciet no pārdzeršanās, — viņa atcirta. — Sajūtu to no tavas elpas. Vislabākais būtu, ja tu tagad ietu augšā un izgulētos.

Un nedomā tuvoties Mari-Noelai — viņai ir karstumi, varbūt kas lipīgs. Ciemā esot parādījušās masalas, nu ja es saslim-t u . . . — viņa apklusa un uzmeta mums abiem zīmīgu skatienu.

— Nav grūti iedomāties, kas tad varētu notikt Es joprojām stāvēju ar muguru pret kamīnu un prātoju, kā

aizbēgt un atrast īsto istabu. Droši vien es pazītu abas ceļasomas, ja vien tās jau nebūs izkravātas. Taču pat šādā gadījumā es pa-zītu matu sukas ar ŽdG monogrammām. Gulta būtu vismaz patvērums, vieta, kur pārdomāt un plānot. Bet vai es maz gribēju kaut ko domāt un plānot? Neviļus man kaklā ieguldzējās smiekli.

— Kas tad nu? — gaišmatainā sieviete īgni, žēlabaini iesaucās. — Ārkārtēja situācija, — es atteicu, — neviena no jums nezina, cik ārkārtēja.

Vieglums, ar kādu es šos vārdus izteicu, iedarbojās ka bur-vestība uz manu sirdsapziņu, kas vēl arvien mazliet vilcinājās.

Bija tā, it kā es būtu kļuvis neredzams vai ieguvis vēderrunātāja balsi.

— Es gan infekcijā nekā jocīga nesaskatu, — pārmeta gaiš-

matainā sieviete, — un nekādā ziņā pašreiz. Man nav ne mazā-

kās vēlēšanās laist pasaulē aklu vai kroplu bērnu, kas var notikt sievietei, ja tā manā stāvoklī saslimst ar masalām. Bet varbūt tu gribi sacīt, ka ārkārtēja bija situācija Parīzē? Mūsu visu labā es ceru, ka esi panācis kaut kādu vienošanos, lai gan grūti tam noticēt.

Novērsu skatienu no viņas pārmetumu pilnajām acīm un paraudzījos uz otru sēdētāju, kuras sejas izteiksme bija pārvērtusies. Balajā sejā bija ielijis sārtums, padarīdams to daiļu, bet viņa izskatījās piesardzīga un, pirms atkal nolaida skatienu uz šuvekli, tikko manāmi papurināja galvu, it kā brīdinot. Viņa un de Gē, neapšaubāmi, bija sabiedrotie, bet kādā sakarā? Un kādās attiecībās šie trīs bija cits ar citu? Pēkšņi nolēmu pateikt patiesību, lai pierādītu drosmi un ari tādēļ, ka nejutos vairs īsti pārliecināts par savu veselo saprātu.

— Lieta tāda, — sacīju, — ka es vispār neesmu Žans de Gē.

Esmu pavisam cits cilvēks. Vakarvakarā mēs sastapāmies Lemansā, apmainījāmies ar drēbēm, un viņš aizbrauca manā

mašīnā. Dievs zina, uz kurieni, bet es šeit ierados viņa vietā. Jūs taču nenoliegsiet, ka tā ir ārkārtēja situācija?

Gaidīju no gaišmatainās sievietes izvirdumu, bet viņa tikai vēlreiz nopūtās un mirkli pavērās uz gruzdošo malkas šķilu kamīnā. Nelikdamās vairs gar mani ne zinis, viņa nožāvājās un, paraudzījusies uz otru sēdētāju, sacīja:

* — Vai Pols Šovakar atgriezīsies vēlu? Man viņš nekā

neteica.

— Protams, ka no vakariņām rotarieŠu klubā viņš atgriezī-

sies vēlu, — tumšmate atteica. — Vai atceries, ka Pols jebkad no tāda saieta būtu atgriezies agri?

— Viņš neizskatījās tādā omā, ka gribētu papriecāties, —

gaišmatainā turpināja, — un, ieraudzījis Žanu atgriežamies tādā stāvoklī, viņš jautrāks nekļuva.

Ne viena, ne otra nepaskatījās uz manu pusi. Mana piezīme, ko viņas, jādomā, bija uztvērušas kā bezgaumīgu joku, izčāk-stēja tā, ka viņas pat neuzskatīja par vajadzīgu sagudrot satriecošu atbildi. Tas skaidrāk par skaidru pierādīja, ka mana viltvārdība ir pilnīga. Es varēju uzvesties, kā ienāk prātā, teikt, ko gribu, darīt, ko gribu: viņas vienīgi nodomās, ka esmu piedzēries vai jucis. Brauciens pie reno stūres bija tikai pirmais skurbais mēģinājums, bet tagad, kad biju izturējis pārbaudi sarunās ar de Gē ģimenes locekļiem, biju dažus no tiem pat apskāvis un tie tomēr nebija izjutuši nekā neparasta, mani pārņēma neiedomā-

jama varas apziņa. Es varētu, ja vien vēlētos, nodarīt neaprēķi-nāmu ļaunumu šiem cilvēkiem, kurus nepazīstu, sagriezt viņu dzīvi otrādi, sanaidot viņus, un mani tas neskartu, jo man viņi ir marionetes, svešinieki, kam nav nekāda sakara ar manu dzīvi.

Vai Žans de Gē, atstādams mani aizmigušu Lemansas viesnīcā, apzinājās šādas briesmas? Varbūt viņa izdarības īstenībā nemaz nebija nejaušs untums, bet gan apzināta vēlēšanās, lai es izpu-tinu viņa mājas dzīvi, kas viņu mācot nost?

Jutu, ka tumšmatainās sievietes skatiens kavējas pie manis —

pētīgs, aizdomu pilns.

— Kāpēc tu neej augšā, kā Fransuāza ieteica? — viņa jautāja. Viņas izturēšanās bija dīvaina. It kā viņa vēlētos mani drīzāk dabūt ārā no istabas, lai es nepateiktu kaut ko nepiedienīgu.

— Labi, iešu arī, — es piekritu, vēl piebilzdams: — Jums abām taisnība. Sadzēros pār mēru. Visu dienu bezjēdzīgi no-klimtu viesnīcā.

Fakts, ka mani vārdi bija patiesi, piešķīra krāpšanai īpašu pikantumu. Abas sievietes skatījās manī. Neviena nebilda ne vārda. Pārslāju pāri istabai un pa pusatvērtajām durvīm izgāju priekštelpā. Tikko biju ārā no istabas, dzirdēju, ka par Fransuāzu nosauktā nobēra veselu vārdu kaskādi.

Priekštelpa bija tukša. Es paklausījos pie durvīm otrpus liela-jai lādei; dzirdēju tālas skaņas it kā no virtuves — ūdeni tekam no krāna, grabināšanos ar traukiem. Nolēmu kāpt augšup. Pirmais kāpņu posms izbeidzās garā gaitenī, kas pletās gan pa kreisi, gan pa labi, bet kāpnes veda vēl augstāk uz trešo stāvu. Mirkli vilcinājies, iegriezos gaitenī pa kreisi. Tur bija patumšs — dega tikai viena ne ar ko neaizsegta spuldze. Grīdas dēļi man zem kājām čīkstēja. Mani sagrāba zagļa satraukums, kad vēru vaļā

durvis pašā gaiteņa galā. Istaba bija tumša. Sataustīju slēdzi.

Iedegās gaisma, kas skatienam pavēra drūmu istabu ar augstiem griestiem; logiem priekšā aizvilkti tumšsarkani aizkari; augsta gulta — arī ar sarkanu pārsegu, virs gultas pie sienas liela Gvido Renī gleznas «Ecce Homo» reprodukcija. Redzēju, ka tā ir torņa istaba, jo logi bija apaļīgi ieliekti, tā izveidojot alkovu, bet tanī

iekārtota svētvieta ar altāri, krucifiksu, pat ar svētītā ūdens trauku. Šī nelielā celle bija kaila, ja neskaita nedaudzos reliģiska rakstura rotājumus; atlikušo istabas daļu aizņēma rakstāmgalds, krēsli, galds, smaga kumode un drēbju skapis, īsi sakot — visai neērts dzīvojamās telpas un guļamistabas apvienojums. Gultai pretī piekārta vēl viena reprodukcija — Kristus šaustīšana, bet pie durvju sienas trešā — Kristus saļimis zem krusta smaguma.

Telpa bija salta, it kā nekad netiktu kurināta. Pat gaiss tajā bija grūti panesams — oda pēc grīdas vaska un smagām drapērijām.

Nodzēsu gaismu un izgāju ārā. Iziedams redzēju, ka tieku novērots. No augšstāva nokāpusi, gaitenī stāvēja sieviete un ka-vējās, mani vērodama.

— Bonsoir\ grāfa kungs, — viņa sveicināja. — Vai meklē-

jāt BlanŠas jaunkundzi?

— Jā, — es ātri atteicu, — istabā viņas nav.

Jutu, ka man jāiet sievietei klāt Tā bija maza auguma, sīka, paveca; pēc apģērba un runasveida nospriedu, ka laikam tā ir kalpone.

j g f e Blanšas jaunkundze ir pie grāfienes kundzes, — viņa sacīja, un man iešāvās prātā — diezin vai viņa instinktīvi nojauš, ka kaut kas nav kārtībā, jo acīs viņai vīdēja ziņkāre un pat iz-brīns, kad viņas skatiens pār manu plecu pievērsās durvīm, pa kurām es nule biju iznācis.

— Nav svarīgi,^- es atteicu, — satikšu viņu vēlāk.

— Vai noticis kas (auns, grāfa kungs? — viņa jautāja, un es redzēju viņas acīs iezibamies vēl spēcīgāku ziņkāri.. Balss viņai skanēja intīmi, zinoši, it kā mums varētu būt kāds kopīgs noslē-

pums.

— Nē, — es sacīju, — kāpēc gan kaut kas ļauns?

Viņa novērsa acis no manis un no jauna paraudzījās uz aizvērtajām durvīm gaiteņa galā.

— Atvainojiet, grāfa kungs, — viņa sacīja, — man tikai likās, ka noticis kas nelabs, ja gājāt uz Blanšas jaunkundzes istabu.

Viņas nemierīgais skatiens aizklīda no manis. Nemanīju tanī

ne sirsnības, ne siltuma, nekā no tās uzticīgās paļāvības, kas staroja Gastona skatienā; un tomēr tanī bija jūtama ilgos gados iedibinājusies familiaritāte, kas liecināja par zināmu, kaut arī

nepatīkamu saprašanos.

— Ceru, ka • grāfa kunga brauciens uz Parīzi bija veiksmīgs, — viņa sacīja, un viņas balsī es dzirdēju nevis laipnu padevību, bet gan drīzāk mājienu, ka varējusi gadīties arī neizdošanās, kas pelna kritiku.

— Pilnā mērā, — es atteicu un grasījos iet viņai garām, kad viņa atkal ierunājās:

Grāfienes kundze zina, ka jūs esat atgriezies. Es tikko gāju lejā uz salonu jums to pateikt. Vislabāk būtu, ja jūs tūliņ

uzietu augšā pie viņas. Citādi man nebūs miera.

Grāfienes kundze . . . Kādi briesmīgi vārdi. Ja es esmu grāfa Labvakar! (Fr.)

kungs, kas tad ir viņa? Atkal mācās virsū šaubas un līdz ar tām vieglas panikas trīsas.

— Uziešu vēlāk, — es sacīju, — nav nekādas steigas.

— Jūs, grāfa kungs, ļoti labi zināt, ka viņai nepatīk gaidīt, —

sieviete sacīja, cieši lūkodamās manī ar spīvām, melnām acīm.

Glābiņa nebija.

— Nu, labi, — es piekritu.

Kalpone pagriezās un devās uz kāpņu pusi, un es viņai sekoju augšup pa vītņu kāpnēm. Nonācām atkal tādā pašā gaitenī kā

zemākajā stāvā; no tā atzarojās trešais līdztekus gaitenis, un pa atvērtām durvīm es uz mirkli ieraudzīju kalpotāju kāpnes, pa kurām no lejas uz augšu plūda ēdiena smaržas. Izgājām vēl pa vienām durvīm un apstājāmies pie pašām pēdējām gaiteņa galā.

Kalpone tās atvēra un vispirms man viegli pamāja ar galvu, it kā

dodama signālu, tad, iegājusi pa durvīm, paziņoja kādam, kas atradās istabā:

— Es sastapu grāfa kungu uz trepēm. Viņš patlaban nāca pie jums.

Istabā sēdēja trīs cilvēki. Telpa bija liela, bet tā pieblīvēta ar mēbelēm, ka starp galdiem un krēsliem gandrīz nebija iespējams izspraukties. Galvenais priekšmets istabā bija milzīga divguļamā

gulta ar priekšā aizvelkamiem aizkariem. Sprakstēdama kurējās uguns krāsnī, kuras durtiņas bija vaļā, un no tās plūda tāds karstums, ka ikvienam, ienākot no saltajām lejas istabām, aizrautos elpa. Divi mazi foksterjeri, kuriem pie kaklasaitēm bija piestiprinātas lentes un šķindēja pulkstenīši, spalgi riedami, metās man pretī.

Pārlaidu skatienu istabai, cenšoties uztvert visu, cik spēju, jo šuneļi pinās pa kājām; ieraudzīju garo, tievo sievieti, kas bija pa-metusi salonu, tiklīdz es tur iegāju, un viņai līdzās vecu, sirmu kirē ar mazu, melnu micīti uz pakauša; viņa apaļā seja bija sārta un gluda. Viņam aiz muguras, gandrīz pie pašas krāsns, milzīgā

atzveltņu krēslā iegrimusi, sēdēja paveca, masīva sieva ar simt krokās saļumušu miesu, bet viņas acis, deguns un mute tik drausmīgi līdzinājās manai sejai, ka vienu neprātīgu mirkli man li-kās — Žans de Gē Šeit ieradies ātrāk par mani un nomaskējies, lai radītu cienīgu beigu efektu.

Viņa plaši paplēta rokas, es, it kā magnēta pievilkts, instinktīvi piesteidzos, lai noslīgtu ceļos pie viņas krēsla, un acumirklī pazudu lielo miesu kalnā un vilnas šallēs, juzdamies kā

liela zirnekļa tiklā noķerta muša, taču vienlaikus biju kā apburts no mūsu neiedomājamās līdzības, no otra sava dubultnieka, kaut arī tā bija veca, ērmīga sieva. Atcerējos pats savu mati, kas nomira jau tad, kad biju desmit gadus vecs puišelis, un atmiņas bija izbalējušas un izdzisušas, neatstajot nenieka, kas līdzinātos Šai resnajai dubultniecei.

Viņas rokas mani ieskāva cieši jo cieši, negribēdamas laist vaļā, tomēr tai pašā laikā viņa it kā stūma mani nost, murminā-

dama man ausī:

— Ej, ej, vācies prom, tu lielais dulburi, nejēdzīgais bērns!

Zinu, ka tu atkal esi uzdzīvojis. — Es atbrīvojos no skavām un palūkojos viņai acīs, kas zem smagajiem plakstiem un krunkaina-jiem maisiņiem tikko bija samanāmas, ērmoti līdzīgas manējām, ja tas butu paslēptas un izķēmotas.

_— Kā jau parasts, visi spēra zemes gaisā par tavām izdarībam, — viņa sacīja. — Fransuāzai uznāca histērija, Marī-

Noelai drudzis, Renē piepūtās, Pols niknojās. Uf! Šitā kompānija mani beidz nost Vienīgi es neuztraucos. Zināju, ka tu uzradīsies, kad būsi nobriedis atgriezties mājās, ne mirkli ag-rāk. — Kaklā smieklus grudzinādama, viņa atkal novilka manu galvu lejup, uzplišķināja pa plecu, tad atstūma mani nost. — Es taču esmu vienīgā īsti ticīgā šai mājā, vai ne? — Viņa jautāja, palūkodamās uz kirē, kas, galvu palocīdams, viņai uzsmaidīja, bet, kad galva arī pēc tam turpināja klanīties, es konstatēju, ka tā ir nepatvaļīga, nervo'za kustība, kaut kas līdzīgs spazmai, kam nav nekā kopīga ar piekrišanas izpausmi. Šis efekts mani mulsināja, es novērsos no viņa un sāku lūkoties uz kalsno sievieti, kura ne reizes, kopš ienācu istabā, nebija paskatījusies uz manu pusi, bet pašreiz aizvēra grāmatu, ko turēja rokā.

— Tu droši vien vairs nevēlies, lai lasu tev priekšā, maman}? — viņa ierunājās nedzīvā, neizteiksmīgā balsī. No tā, ko man bija teikusi kalpone, es secināju, ka šī ir Blanšas jaunkundze, kuras guļamistabā es nupat biju bez atļaujas iegājis, un minēju, ka tai vajadzētu būt mana maskutēla vecākai māsai. Grā-

fiene uzrunāja kirē, un viņas balss man šķita pārvērtusies, tā

vairs smējīgi negrudzināja, bet pauda laipnību un cieņu:

— Tā kā pārbraucis Žans, vai jūs uzskatītu par lielu nepieklājību, ja es lūgtu šovakar aizbildināt mani par nepiedalīšanos mūsu nelielajā saietā? Viņam būs tik daudz, ko man pastāstīt.

— Protams, grāfienes kundze, — atteica kirē, un smaids un galvas klanīšana viņam piešķīra tik labestīgu izskatu, ka liegums vai norādījums no viņa mutes nespētu nevienu pārliecināt. — Es gaužām labi zinu, cik ļoti jūs pārdzīvojāt viņa prombūtni kaut uz īsu laiciņu, un droši vien esat ārkārtīgi priecīga, ka viņš ir atkal pie jums. Ceru, — viņš pievērsās man, — ka Parīzē jums viss paveicās labi. Esmu dzirdējis, ka satiksme tur tagad esot ne-1 Mamma . (Fr.)

iedomājama un ka vajadzīga vesela stunda, lai no Konkordijas laukuma aizietu līdz Dievmātes katedrālei. Man tas pagalam nepatiktu, bet jūs, jaunie, laikam lielu raizi par to neturat.

— Daudz kas atkarīgs no tā, vai Parīzi apmeklē darīšanās vai brauc turp papriecāties, — es sacīju. Iesaistīt kirē sarunā

nozīmēja zināmu drošību. Negribēju, kā slazdā noķerts, palikt divatā ar savu šķietamo māti, kura katrā ziņā instinktīvi no-jaustu, ka kaut kas nav kārtībā.

— Tā ir gan, — kirē piekrita, —- un ceru, ka jūs būsiet pa druskai izbaudījis tiklab vienu, kā otru iespēju. Jauki, nekavēšu jūs ilgāk... — un viņš bez brīdinājuma noslīdēja no krēsla ceļos, aizvēra acis un ātri, ātri sāka skaitīt lūgsnu. Blanšas jaunkundze sekoja viņa priekšzīmei, bet māte, arī salikusi rokas, nolieca masīvo galvu uz krūtīm. Arī es nolaidos uz ceļiem, aizsegdams acis ar plaukstām, bet abi foksterjeri ošņājās un bakstīja purnus man gar kabatām. Pa pirkstu starpām redzēju, ka kalpone, kas mani bija atvedusi šurp, arī nometusies ceļos un, acis cieši aizvērusi, skandē pusdziedošās atbildes uz kirē lūgsnas vārdiem. Lūgsnu pabeidzis, viņš pacēla roku un pārmeta mums visiem krusta zīmi.

— Bonsoir, grāfienes kundze, bonsoir, grāfa kungs, bonsoir, Blanšas jaunkundzi, bonsoir, Šarlote, — viņš piecēlies noteica un pamāja visiem, viņa sārtajā sejā staroja sirsnīgs smaids. Pie durvīm iznāca neliela stīvēšanās, kad viņš un mājas jaunkundze abi centās dot otram priekšroku iziešanai, pieklājībā pārspēdami viens otru, līdz pēdīgi kirē izgāja pa priekšu, bet Blanšas jaunkundze viņam sekoja kā uzticams baznīckalps.

Kalpone Šarlote vienā istabas kaktā sāka maisīt kādu no pudeles ielietu šķidrumu, tad, nākdama tuvāk ar zāļu glāzi rokā, jautāja:

— Grāfa kungam ari uznest paplāti?

— Muļķe gatavā, nu, protams, — atsaucās grāfiene. — Un to tavu maisījumu es nedzeršu. Lej ārā. Un nes šurp paplātes.

Posies! — Viņa nepacietīgi norādīja ar roku uz durvīm, gaļīgā

seja ļumēja aizkaitinājumā. — Nāc šurp, nāc tuvāk, — viņa aicināja, norādīdama, lai apsēžos blakus, bet abi foksterjeri ielēca viņai klēpī un apgūlās.

— Nu saki — vai tu tiešām to panāci, tiešām vienojies ar Karvalē?

Tas bija pirmais tiešais man uzdotais jautājums, kopš biju ieradies pilī, no tā nevarēju izvairīties ar nevērīgu atbildi.

Es dziji ievilku elpu un jautāju: — Ko tad īsti?

— Vai atjaunoji līgumu?

Žans de Gē tātad bija braucis uz Parīzi kārtot darīšanas.

Atcerējos redzējis ceļasomā mapi, kurā bija aploksnes un ar ātr-

šuvēju sastiprināti papīri. Viņa draugs pie stacijas tika minējis, ka brauciens laikam bijis veltīgs. Acīmredzot darījums svarīgs, un grāfienes acu izteiksme mani piespieda no jauna atcerēties, ko Žans de Gē bija sacījis par cilvēku alkatību. «Iztopiet t a i . . .

dodiet cilvēkiem, ko viņi kāro . . . » Ja tas ir viņa kredo, viņš, bez šaubām, tagad apmierinātu mātes vēlēšanos.

— Neraizējies, — es sacīju, — viss nokārtots.

— Ah! — viņa apmierināta nosēcās. — Un tiešām tu galu galā vienojies ar viņiem?

— Vienojos.

— Pols taču ir tāds muļķis, — viņa noteica un atvieglota atlaidās krēslā, — mūždien ņerkst, mūždien iztēlojas visļaunāko.

Viņā klausoties, cilvēki var iedomāties, ka mēs esam galīgi izputējuši un jau rit pat jātaisa fabrika ciet Vai tu viņu satiki?

— Viņš gāja projām tieši tad, kad es piebraucu.

— Vai pastāstīji viņam jaunās vēstis?

— Nē. Nebija laika.

— Manuprāt, viņš būtu varējis gan vel brītiņu pakavēties, lai noklausītos, — viņa pukojās. — Bet kas ar tevi? Tu izskaties savārdzis.

— Es Lemansā pārāk daudz iedzēru.

— Lemansā? Kāpēc tu dzēri Lemansā? Vai nevarēji pa-dzīvot ilgāk Parīzē, ja gribēji padzīrot?

— Parīzē es darīju to pašu.

— A h ! . . . — Šoreiz izsauciens neizskanēja kā sēciens, bet kā līdzjūtīga nopūta. — Nabaga puisīt, — viņa sacīja. — Tev neklājas viegli... Būtu jel palicis ilgāk un papriecājies. Nāc, lai tevi vēl apmīļoju. — Viņa atkal pievilka mani sev klāt un vēlreiz apraka savu lielo miesu krokās. — Ceru, ka tev bija jautri, —

viņa purpināja. — Vai bija, saki, vai bija?

Viņas uzstājīgi lūdzošais tonis bija nepārprotams. Tomēr man tas nelikās pretīgs, mani pat uzjautrināja un intriģēja, ka šī

lielā sieva, kas bija tik spokaini līdzīga man un kas vēl tikko bija kopā ar kirē skaitījusi lūgsnas, grib dalīties ar dēlu viņa noslēpumos. — Protams, padzīvoju jautri, maman, — es atteicu un, izkļuvis no viņas skavām, atskārtu, ka bez piepūles esmu uzrunā-

jis viņu « maman». Dīvaini, tas mani satrauca dziļāk nekā viss, ko viņa man bija sacījusi.

— Un tu atvedi man dāvaniņu, ko solīji? — Acis viņai samiedzās gluži šauras, un viss augums, atbildi gaidot, saspringa.

— Vai es tev tiku apsolījis dāvanu? — es vaicāju.

Lielā mute sašļuka. Viņas acīs parādījās tik izmisīgi lūdzošs un izbiedēts skatiens, ka vēl pirms mirkļa nebūtu varējis pat iedomāties tādu ieraudzīt.

— Nebūsi taču aizmirsis? — viņa noprasīja.

Atbilde, kuru nespēju dot, man tika aiztaupīta, jo ienāca Blanša. Mātes seja pārvērtās tā, it kā viņa būtu uzlikusi masku.

Viņa noliecās pār klēpī tupošajiem foksterjeriem un sāka ar tiem mīlināties.

— Rimsties, Žužu, negrauz asti, uzvedies, kā nākas. Un tu, Fifij, pavirzies tālāk, tu viena pati aizņem visu klēpi. Ej pie sava krusttētiņa. — Viņa ielika šuneli man rokās, kaut es to nemaz nekāroju, un tas sāka ķepuroties un kārpīties, līdz izkļuva brī-

vībā, un tūliņ pamuka zem viņas krēsla.

— Kas Fifijai noticis? — māte brīnījās. — Viņa taču nekad nav bēgusi no tevis projām. Traka būs kļuvusi, vai?

— Liec viņu mierā, — es sacīju, — Man laikam vilcienā

pielipusi sveša smaka.

Dzīvnieks nebija apmānāms. Interesants fakts. Kā es fiziski atšķiros no Žana de Gē? Viņa māte bija atslīgusi atpakaļ krēslā

un drūmi noraudzījās uz meitu. Blanša stāvēja izslējusies, stīva, rokas uz krēsla atzveltnes atbalstījusi, acis mātei pievērsusi.

— Vai jāsaprot, ka uz šejieni jānes divas paplātes ar vakari-

ņām? — viņa jautāja.

— Jā, — māte asi attrauca. — Žanam interesantāk ir paēst te augšā kopā ar mani.

— Vai tev nešķiet, ka satraukuma tev bez tā bijis pietiekami?

— Es nemaz neesmu satraukta. Kā tu pati redzi, esmu pilnīgi mierīga. Tu tikai gribi mums sabojāt omu.

— Es nekā negribu. Runāju vienīgi tevis labā. Ja tu pārāk satrauksies, nevarēsi aizmigt un rit būs viena no tavām smagajām dienām.

— Man būs smagāka diena un smagāka nakts, ja Žans tagad nepaliks pie manis.

— Labi. — Tas skanēja rimti, jautājums bija nokārtots.

Meita sāka vākt kopā šur tur izmētātās grāmatas un papīrus.

Mani ļoti pārsteidza pilnīgais dzīvības un emociju trūkums viņas balsī, kā ari fakts, ka viņa ne reizi nepaskatījās uz manu pusi.

Viņa izturējās tā, it kā manis istabā nemaz nebūtu. Viņas vecumu vērtēju uz četrdesmit diviem vai četrdesmit trim gadiem, bet viņa varētu būt ari vecāka vai jaunāka. Ķēdītē piekārtais krustiņš bija vienīgais rotājums pie viņas tērpa — tumša džempera un svārkiem. Sagatavojoties maltītei, viņa nolika līdzās mātes krēslam galdiņu.

- Vai Šarlote tev zāles iedeva? — viņa jautāja.

— Jā, — māte atbildēja.

Meita apsēdās patālāk no krāsns un no kāda cita galda pa-

ņēma adīkli. Uz galda redzēju arī lūgsnu grāmatu un Bībeli.

— Kāpēc tu neatstāj mūs divatā? — māte pēkšņi dusmīgi noprasīja.

— Gaidu, līdz Šarlote atnesīs paplātes, — skanēja atbilde.

Šie pārmītie vārdi mani uzreiz noskaņoja mātei par labu.

Pats nesapratu, kāpēc. Viņa izturējās nejauki un tomēr man šķita simpātiska, bet meita — netīkama. Prātoju, vai māte man patīk tāpēc, ka izskatās tik līdzīga man.

— Marī-Noela atkal redzējusi parādības, — grāfiene ierunājās.

Mari-Noela... Ari lejā kāds bija ieminējies par Marī-Noelu, kam esot karstumi. Vai vēl viena dievbijīga māsa? Jutu, ka man kaut kas jāsaka.

— Droši vien karstumu iespaidā, — es ieminējos.

— Nav viņai nekādu karstumu. Viņa nav slima, — grāfiene sacīja. — Viņai tikai patīk, ka visi viņu ievēro, vairāk nekas. Ko tu pirms aizbraukšanas uz Parīzi viņai tādu pateici, kas viņu tik stipri uzbudinājis?

— Nekā neesmu viņai teicis, — es atbildēju.

— Gan jau būsi kaut ko sacījis. Viņa bez mitas stāsta Fransuāzai un Renē, ka tu nebraukšot atpakaļ. Un to esot teicis ne vien tu, to teikusi arī Svētā Jaunava. Vai tā nav, Blanša?

Es paskatījos uz savu mazrunīgo māsu. Viņa pacēla blāvo acu skatienu no adīkļa, bet paraudzījās uz māti, ne uz mani.

— Ja Marī-Noela redz parādības, — viņa sacīja, — un es viņai ticu, tad pienācis laiks, lai šai mājā kāds pievērstu tam nopietnu uzmanību. To es jau sen saku. Kirē domā tāpat.

— Blēņas! — māte atcirta. — Šovakar es ar kirē par to runāju. Viņš saka, tas neesot retums, it īpaši trūcīgo ļaužu vidū.

Marī-Noelai šitās idejas galvā būs iedēstījusi Žermēna. Jāpavaicā Šarlotei. Šarlote zina visu.

Blanšas sejā neatspoguļojās nekādas izjūtas, bet es ievēroju, ka viņa sakniebj lūpas.

— Mēs nedrīkstam aizmirst, ka kire ir vecs, — viņa sacīja.

— Viņš kļūst aizmāršīgs, kad saklausījies daudzos runātājos. Ja parādības turpināsies, es aizrakstīšu bīskapam. Tas zinās vislabāko padomu, un man nav nekādu Šaubu par to, kāds šis padoms būs.

— Kāds tad tas būs? — māte jautāja.

— Ka Marī-Noelai jādzīvo tādā sabiedrībā, kur viņu nevar sabojāt un kur viņas dotības kalpos Dievam par slavu, — Blanša atbildēja.

Gaidīju grāfienes dusmu izvirdumu, bet viņa tikai paglaudīja klēpī guļošo šuneli un, sačamdījusi sev blakus papīra turziņu, izvilka no tās šokolādes konfekti un iebāza šunelim mutē.

— Nu — garšīga, vai ne? — viņa sacīja. — Kur Fifija?

Fifij, vai tu arī gribi? — Otrs foksterjers izlīda no krēslapakšas un ielēca viņai klēpī. — Tu esi muļķe Blanša, — viņa turpināja.

— Ja jau mums ģimenē nepieciešams kāds svētais, tad lai dzīvo vien mājās. Tā nemaz nav slikta ideja. Mēs varētu pārvērst Sent-

žilu par svētceļojumu vietu. To, protams, varētu izdarīt vienīgi ar bīskapa un baznīcas piekrišanu, taču par to ir vērts padomāt.

Ienāktu nauda, lai beidzot varētu no jauna apjumt baznīcu. No Mākslas fonda mēs nemūžam nekā nesagaidīsim.

— Marī-Noelas dvēsele ir svarīgāka par baznīcas jumtu, —

atteica Blanša. — Ja man būtu noteikšana, viņa jau rīt pat aizbrauktu no šejienes.

— Tu gluži vienkārši esi greizsirdīga, — sacīja māte,

— greizsirdīga viņas glītās sejiņas un lielo acu dēļ. Itin drīz pienāks diena, kad Marī-Noela vairs neinteresēsies par parādībām, bet gribēs iziet pie vīra. — Viņa ar elkoni piebakstīja man pie sāniem. — Vai nav tiesa, Žan?

— Domāju gan, — es noteicu.

— Lūdz Dievu, lai es piedzīvotu viņas kāzu dienu. Viņam būs jābūt bagātam . . .

Ienāca Šarlote ar paplāti rokās, viņai sekoja sārtvaidze istabene, gadu astoņpadsmit. Mani ieraudzījusi, tā pietvīka, iesmē-

jās un sveicināja: — Bonsoir, grāfa kungs. — Es atņēmu labva-karu, un viņa nolika uz cita galdiņa man priekšā paplāti ar vakariņām. Blanša piecēlās un novāca adīkli.

— Vai vēlies sastap Fransuāzu vai Renē, pirms liecies pie miera? — viņa jautāja mātei.

— Nē, — māte atbildēja, — es kopā ar viņām abām pa-dzēru tēju. Šonakt man labi nāks miegs, jo Žans ir mājās, un es negribu, ka mani kāds traucētu, vismazāk tu.

Blanša piegāja pie mātes un to noskūpstīja, novēlot labunakti.

Tad izgāja no istabas, neveltīdama man ne vārda, ne skatiena.

Brīnīdamies nodomāju, ko gan Žans de Gē nodarījis, ka māsu tik dziļi aizvainojis. Nocēlu zupas traukam vāku. Smaržoja labi, un es biju izsalcis. Istabenīte, kuru Šarlote uzrunāja par Žermēnu, aizgāja tūliņ pēc Blanšas, bet Šarlote palika kavējamies istabas dziļumā un vēroja mūs ēdam.

Ziņkāre mani iedrošināja uzdot mātei jautājumu:

— Kas Blanšai noticis?

— Nekas īpašs, — viņa atbildēja. — Ja nu vienīgi tas, ka viņa mani nokaitināja vairāk nekā citkārt. Vai ievēroji, kā viņa salēcās, kad ieminējos par iespējām, kādas pavērtos, ja mūsu ģimenē uzrastos svētā?

— Liekas, tas viņu šokēja, — es piebildu.

— Šokēja? Tu laikam gribēji teikt — sajūsmināja. Pagaidi vien — viņa neliksies mierā. Ja Marī-Noelas spēja redzēt parā-

dības sāktu mest slavas atspulgu ari uz viņu un Sentžilu, Blanša būtu priecīgāka par priecīgu. Tad viņai būtu mērķis, kam dzīvot.

Šarlot, vai tu esi šeit? Pasniedz mesjē Žanam vīnu. Kālab tu man nepastāsti vairāk par Parīzi? Tu taču vēl nekā neesi pateicis.

Es piepūlēju iztēli. Šāgada atvaļinājumā netiku aizbraucis uz Parīzi, un visā, ko es Parīzē pazinu un mīlēju, viņas ausīm būtu pārāk daudz muzeju un vēsturisku celtņu. Sāku runāt par ēdieniem, kas viņai bija saprotams, un lielo dārdzību, kas viņai vēl labāk gāja pie sirds, pēkšņi iedvesmā izgudroju teātra izrādes, ko it kā biju apmeklējis, un karalaika biedrus, ko sastapis, un viņa pat nāca man palīgā, nosaucot šo cilvēka vārdus. Pa to laiku bijām paēduši, turklāt labi un sātīgi, trauki tika novākti, un es ar viņu jutos atraisītāks, nekā jel kad mūžā kāda cilvēka sabiedrībā

biju juties. Izskaidrojums bija gluži vienkāršs: viņai pret mani nebija nekādas aiztures. Viņa mani pieņēma tādu, kāds esmu, mīlēja mani, ticēja un uzticējās man. Ja viņa mani sastaptu kā

svešinieku, mums nebūtu itin nekā kopēja. Tagad, kā viņas dēlam, man nebija jābīstas izpelnīties viņas nopēlumu, lai teiktu ko teikdams. Es smējos, jokoju, tērzēju un jutos laimīgs par šo neierasto vieglumu līdz tam brīdim, kad Šarlote izgāja no istabas un viņa pēkšņi ieprasījās:

— Žan, vai tu tiešām aizmirsi atvest man to, ko solīji? Tu taču joko.

Un atkal sāpēs sarauktā mute, lūdzošās acis. Pārvērtība bija satriecoša. Gaistin izgaisis zobgalīgais humors, acu piemiegšana, draiskulīgais sirsnības un negantības sajaukums. Viņa bija pār-vērtusies nožēlojamā, drebošā radījumā, kas izmisīgi žņaudza manas rokas. Nesapratu, ko teikt, ko darīt. Piecēlos, aizgāju līdz durvīm un uzsaucu:

— Šarlot, kur jūs esat? — Manas balss pamodinātie terjeri nolēca no viņas klēpja uz grīdas un sāka nejauki vaukšķēt.

Šarlote atsteidzās no blakusistabas, un es sacīju:

<— Grāfienes kundze jūtas slikti. Ieejiet pie viņas.

Paskatījusies uz mani, viņa vaicāja:

— Vai tad jūs nekā neatvedāt?

— Ko neatvedu? — es jautāju, un viņa raudzījās manī ar šauri samiegtām acīm.

—-Jūs zināt gan, grāfa kungs, ko apsolījāt no Parīzes atvest Lūkoju atcerēties ceļasomas saturu, un man ienāca prātā sainīši, kas šķita esam dāvanas. Ne es zināju, kas tajos iesaiņots, ne — vai mantas no ceļasomas izņemtas.

Šarlote steigšus piebilda:

— Eita tūliņ un sameklējiet, grāfa kungs. Viņai būs ļoti grūti, ja to neizdarīsiet.

Aizgāju pa gaiteni līdz kāpnēm, nokāpu stāvu zemāk un atkal vilcinādamies apstājos, jo nezināju, kurp griezties. Izdzirdēju gaitenī tālāk pa kreisi ūdeni tekam vannā un nedroši devos turp, līdz ieraudzīju pavērtas durvis uz telpu, kurai blakus, šķiet, bija vannasistaba. Pie durvīm apstājos, bet dzirdēju iekšā kādu rosāmies, tāpēc aizgāju vannasistabai garām līdz nākamajām durvīm. Tās bija līdz galam vaļā, un istabā neviena nebija. Pārlaidu ašu skatienu istabai un atvieglots pamanīju, ka man laimē-

jies. Tā bija neliela ģērbistaba, es pazinu matu sukas uz galdiņa un ieraudzīju pār krēsla atzveltni pārliktu vīrieša ritasvārku.

Kāds bija manā vietā iztukšojis ceļasomas un pašas somas no vā-

cis. Bet uz galda glītā kaudzītē kā pie Ziemsvētku eglītes salikti sainīši, kurus biju ievērojis ceļasomā. Tagad atcerējos, ka katram sainītim zem aukliņas bija pabāzta zīmīte, kas viesnīcas istabā, tās redzot, man nenozīmēja nekā, bet tagad bija ieguvušas jēgu.

Uz tām bija atzīmes F, R, P un MN un, paldies Dievam, uz vienas uzraksts «Maman». Šim sainītim nebija greznā dāvanas iesaiņojuma, tas bija aizlipināts bieza, brūna papīra tīstoklis.

Paņēmu to, izgāju no istabas un uzkāpu augšstāvā.

Kāpņu galā Šarlote mani gaidīja.

— Vai atradāt? — viņa jautāja.

— Jā, — es atteicu. — Vai viņa vēlas, lai es to ienesu?

Viņa uzmeta man skatienu. — Nē, nē . . . — tas skanēja gandrīz līdz panikai satraukti. Paņēmusi sainīti, viņa sacīja:

— Ar labunakti, grāfa kungs. — Un aši aizsteidzās pa gaiteni.

Straujā atvadīšanās laikam nozīmēja, ka neesmu vairs vajadzīgs, un es lēnām nokāpu atpakaļ lejā uz ģērbistabu, nepraz-dams izskaidrot mūsu tikšanās negaidīto nobeigumu. Jādomā, ka viss grozās ap kādu lēkmi, ap garīgu traucējumu, kas zināms ista-benai un Žanam de Gē, bet nav jāzina pārējai ģimenai. Cerē-

ju — lai tas būtu kas būdams, šis no Parīzes atvestais sainītis viņai palīdzēs. Viņa šķita tik normāla, tik noturīga, ja neskaita ātrās dusmas . . . Man viņa neradīja garīgi slima cilvēka iespaidu.

Aizgāju atpakaļ un paliku stāvam ģērbistabā; pēkšņi jutos noguris un nomākts. Nespēju aizmirst pārvērtību mātes sejā. Tā

stāvēdams un nesaprazdams, ko iesākt, izdzirdēju balsi, kas mani uzrunāja no vannasistabas:

— Vai pateici maman arlabunakti?

Pazinu, ka runātāja ir Fransuāza, gaišmataina, izbalējusī

sieviete, un nu tikai ievēroju, ka tieši uz vannasistabu ved durvis, ko manam skatienam bija noslēpis liels skapis. Viņa būs dzirdē-

jusi mani ienākam ģērbistabā. Un man kā pa pieri iesita jauna atskārta. Ģērbistabā nebija gultas. Kur Žans de Gē guļ?

— Vai tu tur esi, Žan? — balss atkal sauca. — Iedomājos, ka gribēsi iet vannā, tāpēc ielaižu ūdeni. — Tagad balss skanēja tālāk, it kā viņa būtu iegājusi citā istabā.

Iegāju vannasistabā. Tur viss skaidri norādīja, ka to izmanto divi cilvēki. Sūkļi, zobu pulveris, dvieļi... Pamanīju skūšanās piederumus, bet vienlaikus ari peldcepuriti, sieviešu Čību pāri un pie durvīm pakārtu sieviešu peldmētelL

Stāvēju pavisam kluss, bīdamies, ka nezināmajā istabā varētu mani izdzirdēt. Dzirdēju noklikšķam elektrības slēdzi un tad žēlabainu balsi:

— Kāpēc tu neatbildi, kad ar tevi runāju?

Es saņēmu visus spēkus un gāju iekšā. Ieraudzīju plašu guļamistabu, kas bija tikpat liela un tāda paša veida kā māsas Blanšas istaba, bet tīkamāka — ar gaišām tapetēm un bez reli-

ģiska satura bildēm. Torņa ielokā šeit nestāvēja vis altāris, bet gan tualetes galdiņš, lampas un spogulis. Alkovam pretī atradās plata divguļama gulta bez baldahīniem. Sieviete, ko sauca par Fransuāzu, sēdēja šai gultā; matos viņai bija ietīti rullīši, plecos uzmesta pūkaina naktsjaka. Man pēkšņi likās, ka viņa sarāvusies mazāka, nekā izskatījās lejā salonā.

Vēl joprojām žēlabainā, aizvainotā balsī viņa čukstēja:

— Tev, protams, vajadzēja visu vakaru nosēdēt augšā pie maman. Vai tu tiešām nevari kādreiz kaut mirkli atlicināt man?

Pat Renē, kas parasti nostājas tavā pusē, sacīja, ka tu kļūstot gluži neciešams.

Es raudzījos garām viņas gurdajai, pārmetumu pilnajai sejai uz neaizņemto spilvenu gultas otrā malā. Pamanīju uz naktsgaldiņa ceļojumu pulkstenīti un cigarešu paciņu. Pat pidžama, kas man viņnakt bija mugurā, kad pārgulēju viesnīcā, — tagad ta glīti salocīta rēgojās uz atsegtās gultas palaga.

Biju savā stulbajā prātā ieņēmis domu, ka Fransuāza precē-

jusies ar Polu un ir Žana de Gē māsa. Ar pamirušu sirdi konstatēju, ka gluži otrādi — tā ir viņa sieva.

5. N O D A Ļ A

Mana pirmā instinktīvā vēlēšanās bija aizvākt pidžamu no gultas; piegāju, neskatīdamies uz Fransuāzu, paķēru to un griezos atpakaļ, lai ietu uz vannasistabu. Man par dziļu nepatiku, viņa sāka raudāt, šņukstēdama kaut ko, ka es viņu nemaz nemī-

lot, ka viņa esot nelaimīga un ka maman vienmēr cenšoties iespiesties starp mums. Es stāvēju vannasistabā un gaidīju, līdz viņa apklusīs. Pēc brītiņa dzirdēju deguna nošņaukšanu, nopūtas un pēdējos vieglos Šņukstus, kādi parasti seko raudāšanai. Man kļuva bail, ka viņa varētu piecelties un nākt pie manis uz vannasistabu, tāpēc aizrāvu durvis ciet un ieslēdzos; tā darīdams, nojautu, ka laikam rīkojos atbilstoši savam raksturam. Tieši tā

darītu Žans de Gē,_ja justos sakaunējies vai apnicis, bet varbūt gan vienādi, gan ofrādi. Es atkal apskaitos tikpat spēcīgi kā pirmīt viesnīcā, kad biju spiests vilkt mugurā Viņa apģērbu. Kā viņš smietos, ja redzētu šai brīdī mani — komēdijas personāžu paslē-

pušos vannasistabā ar viņa pidžamu rokā un viņa sievu gultā

blakusistabā. Tā bija situācija, par kuru teātrī zāle rēc aiz smiekliem, un man ienāca prātā — cik cieši blakus humoram dažkārt var būt riebums un drausmas. Mēs smejamies, lai atvairītu bailes, vai jūtamies valdzināti, tāpēc ka īstenībā mums tas liekas pretīgi; komēdijā ar guļamistabas farsa ainu skatītājus mudina smieties riebums pret to, kas varētu notikt, — riebuma sajaukums ar zaglīgu satraukumu. Es ieprātojos, diezin vai Žans de Gē paredzēja šo situāciju vai ari, tāpat kā es pirmīt, braukdams uz pili, nodomāja, ka pēc stundas vai pāris stundām spēlīte būs izspēlēta un maskarāde beigsies. Bet varbūt viņam pat mirkli neienāca prātā, ka es darīšu to, ko nu esmu izdarījis. Un to-mēr — cik nepārprotami skaidra bija mūsu saruna viņnakt, kā

es gaudos par savu tukšo dzīvi, par to, ka nav nekā, kas mani pie tās saistītu. Kāda izdevība viņam pasmieties un sacīt: «Izmēģiniet padzīvot manējo!»

Ja viņš no visas tiesas ir gribējis aizmukt un padarīt mani par savu grēkāzi, tad tas tagad skaidri pierādīja, ka viņš nevienu šai pilī nemīl. Māte un sieva, kas abas viņu ļoti mīl, viņam nenozīmē

nekā. Viņam vienalga, kas notiek ar tām un arī ar pārējiem: es varēju ar tiem apieties, kā man tīk. Ar prātu apsverot, šī maskarāde bija tik nežēlīga, ka šķita gluži necilvēcīga. Aizgriezu pilošo vannas krānu un devos atpakaļ ģērbistabā. Pacilātība un vieglums, ko biju izjutis vakariņu laikā pie mātes, pārvērtušies depresijā, izgaisuši reizē ar pārmaiņu viņas omā. Taču es nespēju grumbaino seju aizmirst kā sīku incidentu šai fantastiskajā vakarā, man nepārprotami gribējās viņu nomierināt, ātri atrast sainīti un nodot to Šarlotei. Tagad, atskārtis, ka pinkšķīgā Fransu-

āza ir Žana de Gē sieva, es vēlējos nomierināt ari viņu, jo viņas asaras man darīja sirdi smagu. Tur lejā salonā tās man šķita nereālas, turpretī šeit, viņu privātajās telpās, šie cilvēki likās tik bezpalīdzīgi, ka man sametās viņu žēl. Fakts, ka viņi kļuvuši par muļķīga joka nevainīgiem upuriem, man nemaz vairs nelikās jocīgs. Turklāt es nepavisam nejutos pārliecināts, ka tas ir joks.

Kaut kādā ērmotā veidā tā drīzāk bija spēka un izturības pār-baude, it kā Žans de Gē man būtu sacījis: «Lai notiek. Es esmu ļāvis ģimenei uzsēsties man kaklā. Pamēģiniet, vai jūs pratīsiet tikt galā labāk nekā es.»

Piegāju pie galda un paņēmu sainīti ar atzīmi «F». Tas bija ļoti grezni ietīts, ciets. Brītiņu nostāvēju, pasvārstīdams to rokā, tad apņēmīgi vēlreiz izgāju cauri vannasistabai un atvēru gu-

ļamistabas durvis. Istabā bija tumšs.

— Vai tu esi nomodā? — es jautāju.

Dzirdēju viņu gultā sakustamies, tad iedegās gaisma, un viņa sēdēja gultā, raudzīdamās uz mani.

— Kas ir? — viņa jautāja.

Piegāju pie viņas.

— Paklau, — es. sacīju, — piedod, ka nupat runāju ar tevi tik strupi. Maman pēkšņi sāka justies slikti, un es satraucos. Būtu jau drīzāk nonācis lejā, bet tu zini, kāda viņa spēj kļūt. Paskaties, ko es tev Parīzē nopirku.

Viņa šaubīdamās nolūkojās uz sainīti, ko biju ielicis viņai rokā. Viņa ļāva tam nokrist uz segas un nopūtās.

— Es nekā neteiktu, ja tas notiktu kādu retu reizi, — viņa ierunājās, — bet tas taču atgadās tik bieži, diendienā, pastāvīgi.

Dažkārt man liekas, ka maman mani neieredz, un ne tikai maman vien, bet jūs v i s i . . . tu, Pols, Renē, Blanša. Pat Marī-

Noelai nav pret mani mīlestības.

Šķita, ka atbildi viņa negaida, un es jutos par to pateicīgs, jo nezināju, ko teikt.

— Kad mēs tikko bijām apprecējušies, bija pavisam ci-tādi, — viņa turpināja. — Mēs abi bijām jauni, zeme tikko atbrī-

vojusies no okupācijas, dzīve cerību pilna. Es jutos tik laimīga.

Un tad pamazītēm vien viss sāka dilt, laimes izjūta izdzisa. Nezinu, kas vainīgs — es vai tu.

Palsā seja zem neglītās naktsmices bezcerīgi vērās man pretī.

— Tā klājas visiem — citiem agrāk, citiem vēlāk, — es lēnām atteicu. — Precēti ļaudis pierod viens pie otra, uzskata, ka iegūtais nav apdraudēts. Tas neizbēgami notiek ar visiem.

Nav pamata justies par to nelaimīgai.

— Nē, tas nav īstais iemesls, — viņa atsaucās. — Es zinu, ka mēs viens par otru jūtamies droši. Es nejustos nelaimīga, ja mēs dzīvotu divi vien. Bet šeit visi mums uzkundzējas. Man ar tik daudziem jādalās tevī, un visbriesmīgākais ir tas, ka tu pret to neiebilsti ne vārda.

Vakars pie mātes pagāja tik patīkami. Nu bija citādi. Es nesapratu, ko atbildēt.

— Šeit viss mani nomāc, — viņa sacīja, — pils, ģimene, visa apkārtne. Smacē nost. Jau sen vairs nepūlos te pilī kaut ko da-rīt — kādu izrīkot vai kaut nieku mainīt: tavi radi man pārāk skaidri parādījuši, ka uzskata to par nepiedienīgu iejaukšanos.

Šeit notiek vienīgi tas, kas šeit noticis no laika gala. Vai tu spēj aptvert, ka vienīgais, ko pēdējos mēnešos esmu atļāvusies, bija jaunie aizkari šai guļamistabai un volāni tualetes galdiņam, ko pasūtīju, un pat tas tika uzskatīts par ekstravaganci?

Viņa pacēla acis uz mani, un es sapratu, ka viņa gaida no manis kaut kādu atvainošanos.

— Man ļoti žēl, — es atteicu, — bet tu taču zini, kā ir uz laukiem. Esam ieauguši savā dzīvē. Tā visa sastāv no senām paražām.

— Paražām? — viņa atkārtoja. — Tu nu gan esi īstais, kas tā var runāt! Tu ej un brauc, kurp vien tev ienāk prātā, aizbildinādamies ar darīšanām. Tu taču neteiksi, ka esi konservatīvs seno paražu cienītājs, tev nav jādzīvo tā, kā jādzīvo man, —

viens un tas pats diendienā. Ne reizītes tev nav ienācis prātā paaicināt mani sev līdzi. Allaž viena un tā pati atrunāšanās: «drīz vien» vai «nākamreiz»; un tagad jau tā esmu pieradusi pie tavas aizbildināšanās, ka vairs pat nelūdzu. Nu jā, un pašreiz tas arī

nebūtu iespējams — jūtos pārāk nelāgi.

Viņa knibinājās ap sainīti, ko nebija attinusi, un es jutu, ka pienācis brīdis, kad laulātajam draugam kaut kas jāsaka — kāds mierinājuma vai līdzjūtības vārds, bet par viņas vārgumu es nenieka nezināju.

Piepeši viņa atsāka bez činkstēšanas un rūgtuma:

— Žan, man ir bail. — Es atkal nezināju, ko atbildēt.

Izņēmu sainīti viņai no rokām un sāku tīt vaļā. — Tu taču zini, ko dakteris Lebrēns sacīja, kad man viņreiz izputēja. Man nebūšot viegli.

Es jutos lieks un bezspēcīgs. Atknibināju aukliņu, attinu papīru, izņēmu kastīti un no tās mazu, ar samtu apvilktu etviju.

Atvāzu. Etvijā gulēja pērlītēs ietverts medaljons, un, kad piespiedu atsperīti, tas atvērās, atklādams manu — pareizāk sakot — viņa miniatūru. Medaljonu varēja valkāt gan ķēdītē, gan arī kā piespraudi, jo aizmugurē tam bija zelta piespraužamā

adatiņa. Darinājums bija ļoti smalks, izdoma mākslinieciska, un pircējam tas būs maksājis krietnu naudu.

Viņa pārsteigumā un sajūsmā aprauti iekliedzās:

— Cik burvīgi! Un cik brīnišķīgi, ka tev kaut kas tāds ienācis prātā! Es zūdos un gaužos... un tu man afved tādu dāvanu.

Piedod! — Viņa pastiepa roku un pieskārās manam vaigam. Es piespiedos pasmaidīt. — Tu esi labs, ka to no manis paciet. Cerē-

sim, ka drīz viss būs galā, un tad es atkal sākšu līdzināties pati sev. Kad runāju ar tevi, dzirdu no savas mutes plūstam vārdus, kādus īstenībā nemaz negribu teikt, un par to ienīstu pati sevi, tomēr nespēju apvaldīties.

Viņa aizvēra medaljonu un atkal reizes divas trīs to atvēra, priecādamās par atsperīti. Pēc tam viņa piesprauda medaljonu pie šalles.

— Paskaties, — viņa sacīja, — tagad nēsāšu savu vīru uz pašas sirds. Ja turpmāk man kāds jautās: «Kur ir Žans?» — man vajadzēs tikai atvāzt medaljonu. Zini, portrets iznācis ļoti līdzīgs. Laikam nokopēts no fotogrāfijas tavā vecajā personas apliecībā — no tās, kura man tik ļoti patika. Vai tu Parīzē liki to izgatavot tieši prieks manis?

— Jā, — es atteicu. Tas droši vien atbilda patiesībai, bet man pašam savi meli šķita nožēlojami.

— Pols, to ieraudzījis, pārskaitīsies, - viņa sacīja. — Bet, cik noprotu, tas nozīmē, ka tev gājis labi un ka brauciens galu galā tomēr bijis veiksmīgs. Tavā dabā vienmēr bijis izcilu gadī-

jumu atzīmēt ar kaut ko ekstravagantu. Es, zini, vienmēr palieku kā bez spēka, kad dzirdu Polu runājam, ka nebūs iespējams uzturēt stikla pūstuvi, un jūtu, ka viņš tēmē uz manu naudu, kas tik nejēdzīgā veidā iesaldēta. Taču — ja mums šoreiz piedzims puisēns ...- Viņa atgūlās spilvenā, neatlaizdama pirkstus no šallē piespraustā medaljona. Es nu laidīšos miegā, —

viņa sacīja, vēl piebilzdama: — Nekavējies ilgi. Tu droši vien esi noguris, visu vakaru pavadījis, runājot ar maman.

Viņa savā pusē nodzēsa gaismu, es vēl dzirdēju viņu nopū-

šamies un ērtāk ierīkojamies spilvenā.

Atgriezos ģērbistabā, atvēru logu un izliecos ārā. Bija gaišs vakars ar spožu mēnesnīcu, salts un dzidrs. Zem loga bija ar biezu zāli pieaugušais pilsgrāvis, gar malām tam stīgoja savvaļas efejas, tālāk pletās laukums, kur senāk varbūt bija dārzs, bet arī

tas tagad atstāts zāles ziņā; pa to staigāja lopi, ieminuši takas un celiņus, kas izgaisa koku pakrēslī. Zālē manam logam pretī pacē-

lās neliela, apaļa celtne, līdzīga abiem sargtorņiem — pēc veido-juma man likās, ka tas ir colombier — vecs baložu miteklis, bet tam blakus — bērna Šūpoles ar satrūkušu virvi.

Pār šo kluso ainavu klājās vārdos nepasakāma melanho-lija — it kā šeit kādreiz būtu skanējuši smiekli un valdījusi dzī-

vība, bet nu vairs nebija nekā, un cilvēki, kas lūkojas pa pils logu — kā patlaban es, izjūt vienīgi pagurumu un neapmierinā-

tību. Dziļo klusumu brīžiem pārtrauca vienīgi viegli pakšķieni, it kā ūdens lāses kristu dziļā akā; izliecos tālāk pa logu un izstiepu kaklu, lai saredzētu, no kā tie ceļas, bet nevarēju nekā

saskatīt, jo ņirdzīgajam ērmam, kas raudzījās uz mani no torņa zimzes, no mutes ūdens nepilēja.

Ciema baznīcas tornī aiz pūs pulkstenis nosita vienpadsmit, izskanot ar augstu, griezīgu noti, un tajā, kaut seklā, es dzirdēju to pašu brīdinājumu*kā Angelus zvanu spēlē Lemansas katedrā-

les tornī, un, kad bija izskanējusi un izdzisusi pēdējā skaņa, man ap sirdi kļuva vēl smagāk un izmisīgāk, un saprāta balss šķita sa-kām:- «Kas tev darāms šinī vietā? Ej projām, iekams nav par vēlu!»

Atvēru durvis uz gaiteni un klausījos. Visapkārt valdīja klusums. Prātoju, vai māte nu ir aizmigusi, iemantojusi mieru no sainīša, ko es nodevu Šarlotei, vai vēl joprojām, čokurā sarāvusies, kvern atzveltņu krēslā. Vai māsa Blanša, nometusies ceļos sava altārīša priekšā vai arī no gultas, raugās Pestītāja spīdzināšanā. Nespēju aizmirst Fransuāzas intīmos, aizkustinošos vārdus: «Žan, man ir bail.» Tie nebija domāti man. Nekas te nebija mans. Es biju svešinieks. Man nebija daļas viņu dzīvē.

Bet cilvēks, kas sagudrojis šo nelāgo joku, kurā abi esam iejaukti, guļ kaut kur aizmidzis vai arī smejas par manu apjukumu. Ticēja, ka, pārģērbies manās drānās, ir brīvs. Viņa tuvinieki šeit cieš, bet viņam nenieka nenozīmē apziņa, cik smagi viņi to pārdzīvos, cik nežēlīgi sāpināti jutīsies.

Aizgāju pa gaiteni un kāpu lejup. Biju jau nospiedis durvju rokturi, lai izietu uz terases, no kuras biju pirmoreiz pilī ienācis, kad izdzirdēju aizmugurē uz kāpnēm soļus un, paskatījies aug-

šup, ieraudzīju tumšmataino sievieti Renē, tērpušos rītakleitā

un čībiņās; pirmāk augstu uzspraustie mati tagad brīvā klaidā

krita pār pleciem.

— Kurp tu ej? — viņa čukstus jautāja.

— Arā, mazliet paelpot gaisu, — es žigli samelojos, — nevaru aizmigt.

— Kas noticis? — viņa jautāja. — Es redzēju, ka īstenībā tu neesi ne noguris, ne slims, — ar to tu tikai aizbildinājies Fransu-

āzai. Dzirdēju tevi nākam lejā no maman un gaidīju, durvis biju atstājusi vaļā. Vai tu nepamanīji?

— Nē, — es atteicu.

Viņa palūkojās, it kā neticēdama maniem vārdiem.

— Tev gan vajadzēja saprast, ka es tīšām pierunāju Polu braukt uz banketu, tiklīdz uzzināju, ka tu atgriezīsies. Tagad vakars izniekots. Kuru katru mirkli viņš var pārbraukt

— Atvaino, —• es biidu. — Maman tik daudz ko gribēja ar mani pārrunāt — nevarēju tikt projām. Mēs varam parunāties rit. — Rīt? — viņa atbalsoja dīvaini un strupi. — Rīt — tev tas šķiet pietiekami drīz pēc tam, kad desmit dienu esi bijis projām Parīzē? Ak, man vajadzēja gan to zināt. Tāpēc laikam tu ari nepapūlējies atbildēt uz manām vēstulēm.

Nezinu, vai es izskatijos tik apstulbis un bezjēdzīgs, cik jutos, turēdams roku uz durvju kliņķa. Vakara pirmajā pusē šī sieviete šķita sabiedrotā. Tagad viņa kļuvusi par saīgušu līdzzinātāju, turklāt man likās, ka sirds dziļumos viņa ir ļoti saniknota. Mulsi vēlējos, kaut jel zinātu viņas vietu šai ģimenē un kas viņai ar Žanu tik personīgs steidzami pārrunājams.

— Varu vienīgi lūgt — atvaino, — es atkārtoju. — Neiedomājos, ka tu mani īpaši gribi satikt Kālab neuzsūtiji kādu augšā, kad biju pie maman? Es būtu tūliņ nonācis.

— Vai tu ņirgājies? — viņa jautāja. — Vai ari no visas tiesas esi piedzēries?

Viņas dusmas mani kaitināja. Mātes noskaņa mani bija aizkustinājusi, sievas pārmetumi ari — gan cita iemesla dēļ. Man nebija laika kavēties ar šo sievieti, kas tik piepeši grasījās izjaukt manu bēgšanu.

— Tu saaukstēsies, — es iebildu. — Kālab neej gulēt?

Viņa cieši palūkojās uz mani un tad, balsij aizraujoties, iesaucās: — Mon Dieo, kā es lāgiem tevi ienīstu! — Uzgriezusi man muguru, viņa kāpa atpakaļ augšstāvā.

Es atvēru durvis uz terasi un izgāju ārā. Gaiss bija tīrs un tīkams pēc istabās elpotās sasmakušās un tomēr dzestrās atmo-sfēras aiz aizvirtņotajiem logiem. Terases pamatnes grants čirkstēja zem maniem soļiem, un es centos iespējami klusu nokāpt pa kāpieniem un tikt līdz ceļam, pa kuru vakar iegriezās mašīna.

Turējos pa kreisi no tā virzienā uz tumšo blīvu; nospriedu, ka tur atrodas kūtis un garāža, kad piepeši ieraudzīju liepu alejā atspī-

dam automobiļa ugunis; mašīna brauca augšup pakalnā uz tilta un pils pusi. Tam vajadzēja būt Polam, kas atgriezās mājup. Es paslēpos turpat blakus augoša ciedra aizsegā, nezinādams, vai viņš starmešu gaismā mani ieraudzījis vai ne; pēc mirkļa viņš jau bija pāri tiltam un piebrauktuvē, tad nogriezās pa labi uz saimniecības ēku pusi. Dzirdēju viņu aizcērtam reno durtiņas un atveramies garāžas durvis. Pāris mirkļu vēlāk atskanēja soļi, kad viņš devās uz terasi, paiedams pavisam tuvu garām manai slēptuvei. Uzkāpis pa pakāpieniem, viņš iegāja pilī un aizvēra durvis.

Nogaidīju vēl dažas minūtes. Tad izlīdu no slēpņa un klusī-

tēm virzījos uz pilsgrāvja vaļņa pusi. Biju vairs dažu soļu attā-

lumā no vārtiem, pa kuriem tikko bija iebraucis Pols, kad izdzirdu klusu ņurdienu. Tad ieraudzīju pie vārtiem iežogojumu un tanī lielu medībsuni, kurš, mani ieraudzījis, ņēmās neganti riet. Es viņam kaut ko nomurmināju, bet bez panākumiem. Manas balss skaņa viņu satracināja vēl vairāk, un es atgriezos savā

slēpnī pie ciedra, kur suns nevarēja mani saredzēt, lai nogaidītu, līdz viņš nomierināsies un es varēšu doties tālāk. Rējieni kļuva rāmāki, pārgāja ņurdēšanā, tad pēdīgi iestājās klusums, un es no jauna iedrošinājos iziet klajumā un pavērties visapkārt — arī uz masīvajiem pils mūriem, kas mēnesnīcas spožajā gaismā izskatījās bargi, palsi, tomēr svešādi skaisti. Durvis nolaidenajā valnī

veda lejup uz zāļainajiem laukiem, un neizprotams impulss mani mudināja iziet pa tām, lai palūkotos pāri izžuvušajam pilsgrāvim uz zaļajām ganībām, kur bija staigājis ganāmpulks, uz rēgainajām gatvēm meža ielokā, kluso baložmāju un saplīsu-

šajām šūpolēm.

Sīkais pakšķiens, kas mani mulsināja ģērbistabā, atkal noskanēja man turpat blakus, un nu es redzēju, ka tie ir kastaņi, kas krīt no kokiem uz grantētā celiņa pilsgrāvja viņā malā.

Nekāda dūmaka, neviena krītoša lapa, nekāda lietus čaboņa nevar skaidrāk paust, ka vasara beigusies. Šī ir visīstākā rudens skaņa. Palūkojos augšup uz pils aizvirtņotajiem logiem un meklēju apaļo torni, kur atrodas mātes guļamistaba, un kurā tornī

ir meitas lūgšanu kambaris. Man tieši pretim atradās ģērbistaba, kur vēl pirms īsa brīža pats biju stāvējis, un tam līdzās guļamistabas augstie, garie logi.

Baznīcas pulkstenis nosita pusstundu, atgādinādams man, ka jāiet projām. Biju pietiekami ilgi uzkavējies pie šiem cilvēkiem, kas man bija svešinieki.

Neuzdrošinājos vēlreiz iet garām sunim un. varbūt sacelt kājās visu māju, tādēļ nolēmu iet pa braucamo ceļu, tad pāri tiltam, cauri liepu alejai, līdz sasniegšu ciema ceļu, un pa to tālāk uz tuvāko pilsētiņu.

Gar grāvja malu joprojām krītot pakšķēja kastaņi, taču te vairs tuvumā nebija neviena koka; viens man trāpīja pa galvu un tad nokrita blakus zemē. Palūkojos augšup un ļoti pārsteigts ieraudzīju, ka viens logs virs ģērbistabas vairs nav šaura tumša aile, bet tajā tup cilvēks. Kamēr tā skatījos, man pa pieri trāpīja kastanis, tam sekoja vēl viens un vēl viens. Tos meta uz ceļiem tupētājs logā, kaut kāda iemesla dēļ gribēdams pievērst manu uzmanību. Pēkšņi tupētājs izslējās visā augumā un nostājās at-vērtā loga ailā; redzēju, ka tas ir apmēram desmit gadus vecs bērns baltā naktskreklā un ka pirmā neuzmanīgā kustība liks tam uz galvas nogāzties lejā. Nespēju atšķirt ne bērna dzimumu, ne seju: redzēju vienīgi draudošās briesmas.

— Ej atpaka|! — es klusu uzsaucu. — Atpakaļ istabā! —

Augums logā nepakustējās. Toties man pret galvu atsitās kastar nis. — Ej atpakaļ! — es no jauna uzsaucu. — Tūliņ atpakaļ, ci-tādi vēl izkritīsi.

Tad bērns ierunājās — skaidrā, augstā, ļoti noteiktā balsī:

— Es tev zvēru — ja tu neatnāksi pie manis, kamēr izskai-tīšu līdz simtam, es izlēkšu pa logu.

Es stāvēju klusēdams, un balss ierunājās no jauna:

— Tu zini, ka es vienmēr turu vārdu. Tūliņ sākšu skaitīt. Un, ja tu nebūsi pie manis, kamēr tikšu līdz simtam, zvēru pie Svētās Jaunavas, ka izpildīšu, ko solīju. Viens . . . d i v i . . . trīs . . .

Atmiņā man juku jukām pazibēja kaut kas par karstumiem, svētajiem un parādībām. Beidzot sāku saprast vakarā dzirdētās sarunas. Nemūžam man nebūtu ienācis prātā, ka dievbijīgā, svētulīgā Marī-Noela varētu būt bērns. Balss turpināja skaitīt, es pagriezos un pa dārza durvīm, kas nebija aizslēgtas, izgāju uz terases. Uzsteidzos pa kāpnēm līdz pirmajam gaitenim, apjucis lūkojos visapkārt, vai neieraudzīšu vēl kādas kāpnes, kas mani aizvestu tieši uz tornīti virs ģērbistabas. Atradu durvis, kas vērās uz abām pusēm, ar kāju paspēru tās vaļā, jo nu man bija vienalga, vai es kādu pamodināšu un sacelšu ļaudis kājās, mana vienīgā doma bija, ka jānovērš nelaime.

Nokļuvu vītņu kāpnēs, ko apgaismoja nespodra, zila spuldze, un pa diviem pakāpieniem uzreiz metos augšup. Kāpnes izbeidzās laukumiņā, no kura tālāk aizvijās līkloču gaitenis, bet tieši man pretim atradās durvis, un aiz durvīm es izdzirdu balsi, kas vienmērīgi skaitīja: — Astoņdesmit pieci, astoņdesmit seši, astoņdesmit septiņi... — Iedrāžos pa durvīm, sagrābu uz palodzes stāvošo augumiņu un iesviedu to gultā. Manī raudzījās bērns ar ļoti lielām acīm un īsi apcirptiem matiem, un man kļuva pavisam nelabi, jo bērns bija pilnīga Žana de Gē kopija un tāpēc gluži fantastiskā veidā atgādināja mani pašu sen aizmirstās un aizbirušās bērnības dienās.

— Kāpēc tu neatnāci man pateikt arlabunakti, papu? r—

viņa man jautāja.

6 . N O D A Ļ A

Man neatlika laika padomāt par atbildi. Viņa izlēca no gultas, metās man ap kaklu un noklāja mani ar skūpstiem.

— Rimsties! Pietiek! — es uzsaucu, cenzdamies atraisīties.

Viņa iesmējās un pieķērās man vēl ciešāk — kā mērkaķēns, tad piepeši atlaidās un iekūleņoja atpakaļ gultā. Atguvusi līdzsvaru, viņa apsēdās gultas galā, sakrustojusi kājas pa skrodera modei, un nesmaidīdama vēroja mani. Es, elpu atguvis, saglaudu matus, un mēs raudzījāmies viens otrā kā divi cīņai sagatavojušies zvēri.

— Nu? — viņa sacīja — neizbēgamo «Alors kas vienā

vārdā slēpj gan jautājumu, gan izsaukumu, un es to atkārtoju, lai iegūtu laiku, cenzdamies aptvert šā negaidītā sarežģījuma —

tikko uzradušās meitas — nozīmīgumu, tad pūlēdamies noturē-

ties iespējami stingrākā pozīcijā, jautāju:

— Šķiet, dzirdēju, ka tev esot karstumi?

— No rīta bija, — viņa atteica, — bet, kad tante Blanša vakar paskatījās termometrā, temperatūra bija gandrīz normāla.

Tagad gan es stāvēju logā, un varbūt tā atkal sacēlusies. Apsē-

dies. — Viņa paplikšķināja pa gultu sev līdzās.

— Kāpēc tu neatnāci pie manis, tikko atbrauci? — viņa noprasīja.

Viņa izturējās pavēlnieciski, it kā būtu paradusi izdalīt rīkojumus. Es neatbildēju.

— Jocīgais! — viņa jautri noteica. Tad pastiepa roku, sa-tvēra manējo un to noskūpstīja.

— Vai esi taisījis manikīru? — viņa vaicāja.

— Nē.

— Nagiem ir pavisam citāda forma. Un rokas ari tev tīrākas.

Laikam jau Parīzē ar vīriešiem tā notiek. Un smaka arī tev citāda.

— Kā tad es ožu?

Viņa sarauca degunu. — Tā kā pēc daktera, — viņa minēja,

— vai pēc mācītāja, vai pēc gluži sveša cilvēka, kas atnācis uz tēju. — Neņem ļaunā, — es samulsis sacīju.

— Gan jau tā izgaisīs. Skaidri redzams, ka esi grozījies augstās aprindās. Vai tur lejā jūs visi mani aprunājāt?

Instinkts mani brīdināja, ka pret bērniem nav jāvēršas ar īpašu bardzību.

— Nē, — es atteicu.

— Nav tiesa. Žermēna sacīja, ka pusdienās viņi vispār neesot ne par ko citu runājuši. Lai gan tiesājuši arī tevi par nokavēšanos. Ko tu īsti darīji?

Nolēmu runāt tik patiesi, cik vien būs iespējams.

— Nogulēju Lemansā viesnīcā, — es atbildēju.

— Ērmīga iedoma. Vai tu biji ļoti noguris?

— Biju iepriekšējā nakti par daudz dzēris, paklupu uz grīdas un sasitu galvu. Man šķiet, ka aiz pārskatīšanās ieņēmu ari mie-gazāles.

— Vai tu būtu aizgājis, ja nebūtu iedzēris miega zāles?

— Ko tu gribi sacīt?

—r Vai tu būtu kaut kur aizbraucis uz neatgriešanos?

— Nesaprotu.

— Svētā Jaunava man sacīja, ka tu varbūt vairs neatgriezī-

šoties. Tāpēc jau man tie karstumi piemetās. — Viņā vairs nebija nekā pavēinieciska. Viņa cieši raudzījās manī, ne mirkli nenolaizdama acu no manas sejas. Tad sacīja:

— Vai esi aizmirsis, ko pats man teici, pirms aizbrauci uz Parīzi?

— Ko tad tev teicu?

ķ— Ja dzīve kļūšot pārāk grūta, tu kādu dienu pazudīšot un nekad vairs neatgriezīšoties.

— Man aizmirsies, ka būtu tā sacījis.

— Bet es to neaizmiršu. Kad onkulis Pols un visi pārējie sāka runāt par grūtībām ar naudu, ka tu esot aizbraucis uz Parīzi kaut ko nokārtot un ka viņš daudz necerot uz labu izdošanos, es savā prātā nodomāju: nu ir pienācis brīdis, kad tu to izdarīsi.

Naktī pamodos gluži slima, un tad atnāca Svētā Jaunava un no-stājās te gultasgalā, un izskatījās ļoti bēdīga.

Bija gaužām grūti sastapties ar bērna ciešo skatienu. Nolaidu acis un, paņēmis krietni apdeldētu zaķīti, kas gulēja viņai lī-

dzās, sāku spēlēties ar tā vienīgo ausi.

— Ko tu būtu darījusi, ja es nebūtu atgriezies?

— Būtu nogalinājusies, — viņa atbildēja.

Es sāku pa palagu dancināt zaķēnu. Neskaidri atcerējos, ka mani šāda rotaļa bērnībā sasmīdināja. Šis bērns nesmējās. Viņa atņēma man zaķēnu un nolika to uz pagalvja.

— Bērni nenogalinās, — es noteicu.

— Kāpēc tad tu nupat tā skrēji pa trepēm augšā?

— Tu būtu varējusi paslīdēt.

— Nebūtu vis varējusi paslīdēt. Es pieturējos. Es bieži tā

stāvu logā. Bet, ja tu nebūtu pārbraucis mājās, tad būtu citādi.

Tad es nepieturētos. Izlēktu pa logu un nosistos. Tad es degtu ellē. Bet labāk degt ellē nekā dzīvot šai pasaulē bez tevis. — Es atkal paraudzījos uz viņu. Uz sīko, ovālo sejiņu, īsi apcirptajiem matiem, degošajām acīm. Kaislā atzīšanās mani samulsināja, satrieca — kaut ko tādu varētu pateikt fanātiķis, nevis bērns.

Man bija grūti atrast īstos vārdus, ko viņai sacīt.

— Cik tev gadu? — es jautāju.

-- Tu gluži labi zini, ka dzimumdienā man būs vienpadsmit, — viņa atteica.

— Nu redzi. Tev viss mūžs priekšā. Tev ir māte, tantes, vecmāmiņa —- visi šāsmājas cilvēki, kas tevi mīl, bet Ju sarunā ne-prātīgas blēņas, ka mestos ārā pa logu, ja manis te nebūtu.

— Bet, papu, es viņus nemīlu. Mīlu tikai tevi.

Redz, kā. Man sagribējās uzsmēķēt. Neapzināti sāku taustī-

ties pa kabatām, un viņa, to redzot, izlēca no gultas, pieskrēja pie rakstā mgaldiņa, kas stāvēja pie loga, izņēma no atvilktnes sērkociņu kārbiņu un vienā mirklī bija atpakaļ pie manis ar aizdegtu sērkociņu.

— Saki — vai tas tiesa, ka masalas vēl nepiedzimušiem bērniem esot ļoti bīstamas? — viņa jautāja.

Nespēju aptvert spējo pārmaiņu viņas noskaņojumā.

— Nezinu, — es atbildēju.

— Mamma sacīja — ja man piemestos masalas un es tās pie-laistu viņai, bet viņa mazajam brālītim, tad viņš piedzimtu akls.

— Nemāku teikt. Es no tādām lietām nekā nesaprotu.

— Ja brālītis būtu akls — vai tev viņš patiktu?

Viņa vairs neizturējās svinīgi. Sāka griezties uz pirkstgaliem piruetēs — vispirms uz vienas, tad uz otras kājas. Nesapratu, ko lai atbildu. Bet viņa dejodama visu laiku skatījās uz mani.

— Ir ļoti bēdīgi, ja bērniņš piedzimst akls, — es bezjēdzīgi atteicu.

— Vai viņu vajadzētu nodot patversmē? — viņa nelikās mierā.

— Nē. Viņu audzinātu mājās. Bet nekas tamlīdzīgs nenotiks.

— Var notikt. Man varbūt ir masalas, un, ja man ir, es tās noteikti esmu pielaidusi mammai.

Sapratu, ka esmu viņu pieķēris, šī izdevība bija jāizmanto.

— Tu nupat sacīji, ka temperatūra tev sacēlusies aiz bailēm, ka es varētu neatgriezties, — es aši iebildu. — Par masalām tu nekā neteici.,

— Man sacēlās temperatūra no tā, ka mani apciemoja Svētā

Jaunava. Tā ir žēlastības zīme, — viņa atteica.

Apnikusi griezt piruetes, viņa iekāpa atpakaļ gultā un ap-sedza galvu ar palagu. Es iepurināju cigaretes pelnus leļļu šķīvītī

un paraudzījos istabā apkārt. Tas bija dīvains bērnistabas un klostera celles sajaukums. Sienā bija vēl otrs šaurs loga iedobums, tāds pats kā logam, kurā viņa bija stāvējusi un metusi man ar kastaņiem, un zem šī otra loga no koka kastēm sameistarots altārītis. Virs tā karājās ar rožukroņi izrotāts krucifikss, bet uz paša altāriŠa starp divām svecēm nostatīta madonnas statujiņa.

Turpat blakus pie sienas bija divas gleznas — Svētā ģimene un Lisjē Svētās Terēzes galvas attēls; gluži nepiedienīga izskatījās uz tuvējā ķeblīša nomestā lupatlelle, kuras kailais ķermenis bija izraibināts ar uzkrāsotiem ievainojumiem; sirdī rēgojās iedurts spalvaskāts, bet kaklā lellei bija uzkārta kartīte ar uzrakstu

«Svētā Sebastjana mocības». Viņas vecumam piemērotākas rotaļlietas mētājās uz grīdas ap altārīti. Pie gultas no sienas man pretī raudzījās Žana de Gē fotogrāfija karavīra formas tērpā; pēc jauneklīgā izskata varēja spriest, ka attēls uzņemts pirms vi-

ņas dzimšanas.

Es nospiedu cigareti un piecēlos. Augums zem segas nepakustējās.

— Marī-Noela, apsoli man kaut ko.

Joprojām nekādas sakustēšanās. Man šķita, viņa grib izlikties aizmigusi. Nelikos par to ne zinis.

— Apsoli, ka nerāpsies vairs uz palodzes.

Sākumā nenotika nekas, tad atskanēja ērmota skrapstinā-

šana, sākumā pavisam klusu, tad aprima, bet pēc tam atsākās skaļāk. Sapratu, ka viņa skrāpējas gar sienu, atdarinādama peles vai žurkas skrapstināšanos. Tūliņ pēc tam sekoja spiedziens un kājas spēriens zem segas. Lūkoju atcerēties, ko sadusmoti pieaugušie šādās reizēs mēdz teikt

— Tas nav ne jocīgi, ne asprātīgi, — es sacīju. — Ja tu man tūliņ neatbildēsi, neteikšu tev arlabunakti. — Vienīgā atbilde bija skaļāks spiedziens un vēl negantāka skrāpēšanās.

— Labi, kā vēlies, — es stingri noteicu un atvēru durvis.

Dieviņš vien zina, ko es ar šādu žestu cerēju panākt, visi trumpji taču bija viņas rokās; lai to pierādītu, viņai tikai vajadzēja atkal pieiet pie loga.

Taču, man par lielu atvieglojumu, drauds izdevās. Viņa nometa segu, piecēlās gultā sēdus un izstiepa rokas man pretī. Negribīgi piegāju pie viņas.

— Es apsolīšu, ja arī tu ko apsolīsi, — viņa sacīja.

Doma loģiska, tomēr nojautu, ka tajā slēpjas lamatas. Ar tām prastu tikt galā Žans de Gē, nevis es. Es nemāceju ar ber-niem apieties.

— Kas tad man būtu jāapsola? — es vaicaju.

— Nekad neiet projām un mani neatstāt, — viņa sacīja.

— Bet — ja tev tiešām vajadzētu aiziet, tad ņemt mani līdzi.

Es vēlreiz centos izvairīties no tiešā jautājuma viņas skatiena.

Drausmīga situācija. Biju nomierinājis māti, uzmundrinājis sievu. Vai man būs jāzaudē cīņā ar meitu?

— Paklau, — es teicu, — pieauguši cilvēki nedrīkst saistī-

ties ar tādiem solījumiem. Neviens nespēj paredzēt nākotni. Var gadīties, ka atkal sākas karš.

— Es nerunāju par karu, — viņa teica.

Balsī skanēja dīvains, dziļi vecišķs prātīgums. Man ļoti gribējās, lai viņa būtu vecāka vai pavisam maza, vai vispār citāda.

Viņa bija gaužām nelāgā vecumā. Es būtu spējis atklāt patiesību lielākai meitenei, taču nevarēju par to runāt ar desmitgadīgu*

bērnu, kas vēl dzīvo pats savā noslēpumainā pasaulē.

— Nu? — viņa jautāja.

Neviens pieaugušais nespētu mierīgāk un nopietnāk gaidīt atbildi uz jautājumu, kas izlems tā nākotni. Nesapratu, kādēļ

gan Žans de Gē vispār bija viņai ieminējies, ka varētu aiziet no mājām un vairs neatgriezties. Varbūt tas bijis drauds, lai piespiestu meiteni paklausīt, — gluži kā nupat biju rīkojies es?

— Nav vērts par to runāt, — es sacīju, — nevaru tev to apsolīt.

— Tā jau domāju, ka nevarēsi, — viņa noteica. — Dzīve ir grūta, vai ne? Mums abiem jācer uz labāko — ka tu paliksi mājās un man nevajadzēs mirt jaunai.

Nevērīgā, tomēr it kā fatālā noskaņa balsī mani biedēja vairāk, nekā būtu biedējis jūtu uzplūds. Viņa atkal noskūpstīja manu roku. Nolēmu izmēģināt laimi.

— Klausies, — es sacīju, — apsolu, ka gadījumā, ja es grasītos iet projām, es tev to priekšlaikus pateikšu. Neteikšu nevienam citam, bet tev pateikšu.

— Tas būs godīgi, — viņa piekrita.

— Un tagad tu gulēsi?

— Jā, papu. Segas galīgi pa jukušas. Lūdzu, sakārto!

Segas bija noslīdējušas līdz zemei. Es tās nospraudīju tik cieši, ka viņa nevarēja ne pakustēt. Galvu uz spilvena nolikusi, viņa skati jās manī. Laikam man vajadzēja viņu noskūpstīt.

— Arlabunakti, — es sacīju. — Čuči saldi. — Noskūpstīju viņu uz vaiga.

Viņa bija sīka un kaulaina, sejiņa maza, kakls tieviņš, bet acis pārlieku lielas.

— Tu esi pārāk vāja, tev būtu krietni vairāk jāēd.

— Kāpēc tu izskaties tik ērmots? — viņa jautāja.

— Es neesmu ērmots.

— Tu izskaties pēc cilvēka, kas melo.

— Es taču vienmēr meloju.

— Zinu, ka melo. Bet nekad man.

— Labi, labi, šai reizei pietiks. Arlabunakti.

Izgāju ārā un aizvēru durvis. Ārpusē paliku īsu brītiņu paklausīties, tad, nekādu rosīšanos nedzirdējis, devos pa tornīša kāpnēm lejā, izgāju cauri abpus veramajām durvīm, līdz nokļuvu gaitenī, kur atradās ģērbistaba.

Pēkšņi jutos drausmīgi noguris. Mājā valdīja pilnīgs klusums.

Neviens nebija pamodies ne no mana skrējiena uz augšstāvu, ne no suņa riešanas ārā. Ielavījos vannasistabā un ausīdamies pakavējos pie atvērtajām guļamistabas durvīm. Fransuāza nepa-

* kustējās. Piegāju pie gultas un pēc elpas nopratu, ka viņa ir cieši aizmigusi. Atgriezos ģērbistabā, noģērbos un iekāpu vannā.

Ūdens bija atdzisis, bet negribēju viņu pamodināt, laižot vannā

karstu ūdeni. Noslaucījos un uzvilku pidžamu, kurā biju jau viņnakt gulējis, un pār krēsla atzveltni pārliku ritasvārku. Sasukāju matus ar viņa sukām, gluži kā biju to darījis no rīta, tad piegāju pie galda un paņēmu sainīti, uz kura bija atzīmēti burti MN.

Likās, ka tajā ir grāmata. Uzmanīgi atraisīju aukliņu un attinu papīru. Grāmatas virsraksts bija «Mazais Ziediņš», un grāmatā

bija ielikts koši izkrāsots Lisjē Svētās Terēzes attēls, acīmredzot pirkts atsevišķi. Titullapā Žans de Gē bija ierakstījis:

«Manai mīļotajai Marī-Noelai no visas sirds — Papus.» Ietinu grāmatu atpakaļ un noliku uz galda pie citiem sainīšiem. Šķita, ka dāvanas viņš izraudzījies ļoti rūpīgi. Nezināju, ko viņš atvedis mātei, taču laikam kaut ko tādu, kas tai bija ļoti nepieciešams.

Medaljons bija nožāvējis viņa sievas asaras un palīdzējis tai paļā-

vīgā uzticībā aizmigt. Kad «Mazais Ziediņš» atvērts gulēs līdzās viņa ģīmetnei torņa istabā — un tā katrā ziņā notiks —, tas rosinās bērna iztēli, lai bērnam rādītos vīzijas uri sapņi, un bērns mazāk mocīs viņa sirdsapziņu — protams, ja vien viņam ir sirdsapziņa, par ko es šaubījos. Vēlreiz izliecos pa logu, un vēl joprojām no kokiem krita kastaņi uz grantētā celiņa viņpus pilsgrā-

vim. No zāles svēdrās pret tumšajām debesīm cēlās dūmaka.

Nevienam nav tiesību rotaļāties ar citu cilvēku dzīvi. Nevienam nevajadzētu jaukties citu pārdzīvojumos. Ik vārds, skatiens, smaids, pieres saraukšana iedarbojas uz otru cilvēku, modinot atsaukšanos vai pretestību, un sāk austies audums, kam nav ne sākuma, ne gala, tas plešas plašumā gan uz āru, gan uz iekšu, sa-plūst, savijas, un viena misēklis rada misēkļus otram.

Žans de Gē ir izdarījis aplamību. Viņš aizbēdzis no dzīves, aizbēdzis no pārdzīvojumiem, ko pats izraisījis. Neviens no cilvēkiem, kas mīt zem šī jumta, nebūtu izturējies tā, kā tie šovakar izturējās, ja viņš nebūtu tiem kaut ko nodarījis. Māte nebūtu skatījusies manī ar pārbiedētām acīm, māsa nebūtu klusēdama izgājusi no istabas, Pols nebūtu runājis tik naidīgi, Rene nebūtu tur kāpnēs uz mani tik neganti sadusmojusies, sieva nebūtu raudājusi, bērns nebūtu draudējis izlēkt pa logu. Žans de Gē bija dzīvē avarējis. Viņš bija vēl neveiksmīgāks nekā es. Tāpēc viņš bija atstājis mani Lemansas viesnīcā guļam un pats aizbēdzis.

Tas nav bijis ņirdzīgs joks, tā ir bijusi atzīšanās sakāvē. Tagad es zināju, ka viņš neatgriezīsies. Viņš pat nepapūlēsijs uzzināt, kas šeit noticis. Es varēju rīkoties, kā man patiks, — aiziet no viņa mājas vai palikt. Ja mēs nebūtu sastapušies, nekas tamlī-

dzīgs nebūtu noticis, es šonakt atrastos Grandtrapas viesu mājā, cenzdamies izzināt, ko iesākt ar neizdevušos dzīvi. Klausītos, kā mūki dzied savas obligātās liturģijas, un pats noskaitītu pirmo lūgsnu. Tagad nekas no tā visa nenotiks, un es biju viens.

Pareizāk sakot, es nebiju viens, biju kļuvis par daļu citu cilvēku dzīvē. Līdz šim es nekad nebiju juties saistīts ar kādu citu kā vien pats ar sevi un vēl ar sen mirušu vēsturisku cilvēku domām un izjūtām. Tagad blēdība man piedāvāja iespēju dzīvot citādi. Nebiju pārliecināts, ka melojot iespējams paveikt ko labu. Domāju, ka drīzāk gan ne,— tā var radīt vienīgi satraukumu, karu, postu; taču skaidri es to nezināju. Ja es būtu aizbraucis uz Grandtrapu, varbūt tur man būtu pateikuši, bet es neatrados tur, atrados sveša cilvēka namā.

Novērsos no ģērbistabas loga, iegāju guļamistabā, novilku rītasvārkus, izkāpu no čībām. Tad apgūlos blakus nabaga bēdu māktajai sievietei, kas, piespraudusi medaljonu pie šalles, mierīgi gulēja, un klusu nomurmināju: — Ak Dievs, ko man darīt?

Iet projām vai palikt?

Atbildes nebija, bija vienīgi jautājums.

7. NODAĻA

Aizmigu smagā miegā, un, kad pamodos, slēģi bija atvērti, istaba pilna dienasgaismas, un man blakus vairs neviens negulēja.

Dzirdēju balsis vannasistabā, tomēr paliku klusu guļam un, salicis rokas aiz galvas, ļāvu skatienam slīdēt pa istabu, kuras svītrainās tapetes nesaskanēja ar tumšo paneli un masīvajām mēbelēm, kas, šķiet, gadus piecdesmit nebija izkustinātas no vietas. Acīmredzot kāds bija pūlējies istabu mazliet modernizēt ar gaišiem aizkariem un kruzuļotu pārsegu tualetes galdiņam alkovā. Spilveni uz krēsliem arī bija pārvilkti ar svītrainu drānu, liekas, lai tos pieskaņotu tapetēm, bet krāsu toņi bija nesaderīgi — ja skatiens pie tiem pakavējās ilgāk, tad rožainās un sarkanbrūnās svītras nepatīkami dūrās acīs.

Istaba vienlaikus kalpoja ari par buduāru, jo netālu no kamīna stāvēja neliels sekretārtipa rakstāmgalds, tējas galdiņš, kaktā stiklots skapītis ar porcelāna traukiem un grāmatplaukts, taču dīvainā kārtā Šīs lietas nepadarīja istabu mājīgāku, drīzāk otrādi. Tās piešķīra telpai sastingušu, oficiālu izskatu kā veikala skatlogā vai vedināja uz domām, ka telpas iekārtotāja vēlējusies savākt savā tuvumā lietas, kas savulaik citā izkārtojuma izskatījušās skaisti, bet nepavisam neiederējās šinī istaba.

Balsis apklusa, vannasistabas krāni tika atgriezti un aiz-griezti, gaitenī dipēja soļi. Kaut kur noklaudzēja durvis, tālumā

iezvanījās telefons, dzirdēju iedūcamies un aizbraucam automobili; pēc īsa klusuma brīža izdzirdu švīkstam slotu, jo kāds slaucīja gaiteni. Miegs bija mani ietekmējis pavisam ērmoti. Biju pamodies pavisam citādā noskaņojumā. Mokas, kas mani tirdīja iepriekšējā vakarā, bija mitējuSās. Pilī dzīvojošie cilvēki atkal šķita kļuvuši par marionetēm, un ņirdzīgais joks sākās no jauna.

Nakti man likās, ka piedalos traģēdijā, mana sirds bija pārpilna žēluma gan pret viņiem, gan pašam pret sevi, un man sāka likties, ka esmu nolemts, lai izlabotu visu, kas dzīvē noticis aplam — viņu un ari manā dzīvē. Miegs licis visas vērtības pārvēr-tēt. Atbildība kļuvusi par dēku. Man nebija nekādas daļas gar to, ka Žans de Gē, ģimenes nomocīts, bija pametis savus pienākumus un aizbēdzis. Nešaubījos, ka pārējie vainojami tikpat lielā

mērā kā viņš. Tas cilvēks manī, kas Šorīt pamodies no miega, uzskatīja, ka šī bezprecedenta situācija ir vienīgi pagarinājums manam atvaļinājumam; kad te viss saies grīstē, kas neizbēgami drīzāk vai vēlāk notiks, es varu pazust Apjukums, atklāšana va-rēja notikt vienīgi vakarvakarā, ja vien tas vispār iespējams.

Māte, sieva, bērns, visi tika apmānīti. Visas ģeķības, kādas es varētu atļauties turpmāk, tiks uzskatītas par untumu, nesavaldību gluži vienkārši tāpēc, ka es netikšu apšaubīts. Nevienam spiegam, kas kalpo savai tēvzemei, nav bijusi dota tāda iespēja izmantot apkārtējo cilvēku nevarību ja vien tas ir viss, ko vēlos. Vai es to vēlos? Viņnakt vēlējos, lai dziedētu brūces. Šorīt vēlos to, lai uzjautrinātos. Nevarēju iedomāties, kāpēc gan ne-būtu iespējams šīs vēlmes apvienot.

Palūkojos uz vecmodīgo zvana auklu, kas karājās man virs galvas, un paraustīju to. Slotas švīkstoņa gaitenī apklusa. Ārpusē

pie durvīm atskanēja soļi, kāds klusu pieklauvēja. Es uzsaucu:

«Entrez/», — un sārti pietvīkušiem vaigiem parādījās jaunā istabene, kas vakarvakarā bija uznesusi paplāti ar ēdienu.

— Vai grāfa kungs labi izgulējies? — viņa jautāja.

Atbildēju, ka ļoti labi, un palūdzu kafiju. Apvaicājos par pā-

rējiem ģimenes locekļiem un uzzināju, ka grāfienes kundze jūtoties nevesela un palikšot gultā; jaunkundze esot baznīcā; mesjē Pols aizbraucis uz stikla pūstuvi; Marī-Noela pašreiz ceļoties augšā, bet Žana kundze un Pola kundze esot lejā salonā.

Es pateicos, un viņa aizgāja. Šajā divu minūšu ilgajā sarunā biju uzzinājis trīs jaunus faktus. Mana dāvana mātei nebija nākusi par labu; Pola — tātad visas šīs ģimenes — nodarbošanās saistīta ar stikla izstrādājumu ražošanu; un Renē — tumšmatainā sieviete — ir Pola sieva.

Piecēlos, aizgāju uz vannasistabu un noskuvos.

Kafiju man uz ģērbistabu atnesa Gastons, kas vairs nebija šofera tērpā ar stilbtiņiem ap lieliem; viņam bija mugurā mājas sulaiņa svītrotā žakete. Sasveicinājos ar viņu kā ar draugu.

— Šorīt viss izskatās labāk, vai ne? — viņš sacīja, novieto-dams paplāti uz galda. —- Galu galā nav taču nemaz tik |auni atgriezties mājās.

Viņš apvaicājās, ko es vilkšot mugurā, un es atteicu, ka (auju viņam pašam izvēlēties piemērotāko šai rīta stundai. Tas viņu uzjautrināja.

— Neba jau drēbes dara rītu jauku, — viņš sacīja, — bet cilvēks, kam tās mugurā. Grāfa kungs šodien kā saulīte.

Ieminējos, ka esmu noraizējies par mātes veselību. Viņš pa-

šķobīja lūpas.

— Jūs taču zināt, kā tas ir, mesjē, — viņš noteica. — Vecuma galā cilvēks k|ūst vientuļš un sāk baiļoties, ja vien nav te ļoti stiprs. — Viņš piesita ar pirkstiem pie sirds. — Fiziski grā-

fienes kundze ir spēcīgāka par jebkuru no mums Sentžilā, un prāts viņai možs, bet morāli — tas ir pavisam kas cits. — Piegājis pie skapja, viņš izņēma no tā brūnu tvīda žaketi un sāka to sukāt.

Kafiju dzerdams, es viņu vēroju. Iedomājos, ka pavisam citādi būtu, ja es pašreiz atrastos kādā viesnīcas istabā Tursā vai Bluā, bet viņš būtu sulainis, kas ienācis mani apkalpot. Viesnīcas kalpotāja laipnajā vienaldzībā viņš apvaicātos, kā man patīk pilsēta, vai domāju nākamgad atkal atbraukt, un, saņēmis dzeram-naudu, nonesis manu bagāžu lejā pie šveicara un pakāris atslēgu plauktā pie administratora, jau būtu mani aizmirsis. Turpretī Šis cilvēks bija mans draugs, un, viņā lūkodamies, es jutos kā Jūda.

Uzģērbu drēbes, ko viņš man nolika, un man uzmācās dī-

vaina sajūta, it kā es būtu ietērpies man tuva nomiruša cilvēka apģērbā. Ceļojuma uzvalkā, ko tiku valkājis iepriekšējā dienā, nekā tamlīdzīga nejutu. Šī žakete bija personiska. Tai piemita skarba, pazīstama smarža, kas nebija nepatīkama, un es skaidri jutu, ka žakete bijusi mežā un mirkusi lietū, ka tā saskārusies ar zemi, ar to vasarā gulēts zālē, to apkūpinājuši ugunskura dūmi.

Gluži bez jebkāda sakara man ienāca prātā seno laiku priesteri, kas rituālās ceremonijās mēdza ietērpties upura dzīvnieka ādā, lai no kauto dzīvnieku ādas un silto, tikko izlieto asiņu spēka iemantotu lielāku varu.

— Vai grāfa kungs brauks uz vererie1! — Gastons jautāja.

— Nē, — es atteicu, — tagad no rīta ne. Vai mesjē Pols mani gaida?

1 Stikla pūstu ve. (Fr.)

— Mesjē Pols atgriezīsies pusdienās, kā parasts. Iespējams, ka viņš pēcpusdienā gribēs aizbraukt turp kopā ar jums.

— Cik pašreiz pulkstenis?

— Ir jau pusvienpadsmit, grāfa kungs.

Atstāju, lai viņš sakārto manas drēbes, kamēr jaunā istabene ņēmās klāt gultu. Kāpu lejup. Mani apņēma dzestrā, bezpersoniskā grīdas vaska smarža, kas nepavisam nesaderējās ar milzīgo krustā sistā Kristus tēlu gleznā pie sienas. No salona skanēja neskaidra balsu murdoņa, un es klusītēm aizzagos līdz atvērtajām durvīm, kas veda uz terasi, jo man nebija ne mazākās vēlē-

šanās piebiedroties runātājām; izgājis ārā, devos uz savu pagāju-

šās nakts slēpni aiz ciedra. Bija zeltīta rudens diena; debesis nebija salti dzidras, bet piemīlīgi skaidras, no zemes dvesmoja mikls siltums, padarīdams ari gaisu vasarīgi siltu. Pils, skaista un nopietna, no pasaules atšķirta ar zemu mūri, kas apjoza aiz-augošo grāvi, šķita kā sala — norobežota no ciema un baznīcas, no liepu alejas un smilšainā ceļa; kā sala, kuras dzīvesveids sniedzās tālu gadsimtu pagātnē, un tam nebija nekā kopīga ar pastnieku, kas patlaban uz divriteņa minās pār tiltu gar baznīcu, vai ar augsto kravas mašīnu, kas bija atvedusi preces ciema pārtikas tirgotavai uz stūra.

Netālu no iebrauktuves arkas kāds dziedāja; nogriezies pa kreisi, lai izvairītos no suņa, es paraudzījos lejup un ieraudzīju sievieti nometušos uz ceļiem un skalojam veļu pie dīķa, kas grāvja dziļākajā vietā bija izveidojies no upes ūdens. Viņa berza palagu uz robaina koka dēlīša, šķiezdama putaino ūdeni pāri ieplakas malām; paraudzījusies uz augšu, viņa ar ziepjaino roku atglauda matu šķipsnas no pieres, pasmaidīja un uzsauca:

— Bonjour, grāfa kungs!

Atradu mūrī durvis un šauru tiltiņu, kas veda pāri pilsgrāvim; nogriezies pa kreisi, nost no garāžas un staļļiem, tūliņ nokļuvu pie govju kūtīm, kur zeme bija mikla un slējās salmu kaudzes, bet tālāk trīs četru akru platībā stiepās raupja akmens mūra no-

žogoti sakņu dārzi, aiz tiem pletās meža iekļauti tīrumi. Salmu kaudze pie pašas kūts bija cieši nokrauta, zeltainbrūna; aiz tās pacēlās ķirbju kalni — ķirbji gludi un apaļi kā mazu puišeļu dibentiņi, sārteni, citrondzelteni, bālgani, bet uz šiem kalniem saliktas dakšas un grābekļi, un saulītē, acis piemiedzis, gozējās balts kaķis.

Kūts grīda bija tikko uzmazgāta, ūdens vēl tecēja projām pa reni, bet visas sienas un stāvvietas piesūkušās ar jauko kūts smaržu, kur jaucās mēslu un piena smārds. Kad pagriezos, no tālīnā kakta iznira veča un pasmaidīja ar bezzobaino muti; ar nēšiem piecos, koka tupelēm klaudzot, tā pienāca tuvāk, laikam noteica: — B'dien, grafa kungs, — un asi sāka bērt vārdus, galvu purinadama un smiedamās, bet es nezināju, ko atbildēt, jo viņas izloksne un bezzobu Šļupsts manām ausim skanēja svešādi un nesaprotami.

Pamāju viņai ar roku un gāju tālāk — garām milzīgai sidra ābolu kaudzei, kas bija sagatavoti izspiešanai, un bezgalīgām no-vāktu sakņaugu rindām — tie vēl bija aprasojuši, asā zemes smarža saplūda ar kaltētu saulpuķu, taragona un aveņu stumbru aromātu, tad devos pa citām durvīm ārā — atpakaļ pils pagalmā

zem kastaņām, kuru birstošās lapas izraibināja smilšaino celiņu ar zaļzeltainiem rakstiem. Nekāda īsta iedalījuma šeit nebija, baložu mītne bija iežogota ganību vidū; pašas ganības aizsniedzās līdz mežam, un meža takas no viena centra kā saulespulk-steņa stundu iezīmes aiztecēja uz visām pusēm. Ieplakas centrā

dominēja ķērpjiem apaugusi statuja — mednieces klasiskais tērps apdrupis, labā roka nolūzusi.

Aizgāju pa vienu celiņu krietnu gabalu un aplūkoju pili no attāluma kā ietvarā iekļautu gleznu.- Zilmelnais jumts, torņi, garie skursteņi un smilšakmens mūri šķita sarukuši līdz pasakas ilustrācijas apmēriem: tas vairs nebija dzīvu cilvēku mājoklis, bet bilžu grāmatā uzšķirts zīmējums vai galerijā redzēta glezna, kas uz mirkli aizrauj ar savu skaistumu un tūliņ pēc tam aizmirstas.

Griezos atpakaļ, garām bojātajai Artemīdai devos uz balož-

māju, kas tagad bija piebāzta ar sienu, tomēr joprojām tur ligzdoja vēdekļastes baloži, tie grozījās un izrādījās, laidelējās pa šaurajām spraugām iekšā un ārā, gozējās un kustināja krāšņās astes. Tad atvērās salona augstās, stiklotās durvis, un uz terases parādījās Fransuāza un Renē, bet bērns, kas bija iznācis kopā ar viņām, metās uz manu pusi, saukdams: — Papu, p a p u . . . — ne-liekoties ne dzirdīs māti, kas viņu sauca atpakaļ. Pārskrējusi pāri šaurajam tiltiņam pār pilsgrāvi, meitene lēkšoja pa zāli man pretim un, tikusi gandrīz klāt, uzlēca tik augstu, ka man vajadzēja viņu uztvert gaisā kā baletdejotājam partneri.

— Kāpēc tu nebrauci uz fabriku? — viņa jautāja, turēda-mās man ap kaklu un jaukdama matus. — Onkulim Polam vajadzēja aizbraukt bez tevis, un viņš sadusmojās.

— Tavas vainas dēļ aizgāju vēlu gulēt, — es atbildēju, nolaizdams viņu zemē. — Bet nu labāk ej atpakaļ iekšā. Dzirdu, ka māte tevi sauc. .

Viņa iesmējās un, satvērusi manu roku, aizvilka mani pie baložmājas. , .

— Šodien man vairs nekas nekait, — viņa čaloja. — Tu esi mājās. Salabo man šūpoles. Virve satrūkusi.

Es sāku neveikli darboties ap šūpolēm, kamēr viņa mani vē-

roja, tērgādama visādus niekus, uzdodama jautājumus, uz kuriem nevajadzēja atbildēt; kad beidzot iestiprināju sēdekli, viņa uzkāpa uz tā un enerģiski iešūpojās, atsperdamās ar kājelēm, kas tievas kā mērkaķēnam rēgojas zem īsās kleitiņas, kuras košais rūtojums izdzēsa viņas sejā jebkuru krāsu.

— Nāc, — viņa pēkšņi sacīja, kad biju nostājies aiz šūpo-lēm, lai iešūpotu, ja viņai iegribētos uzlidot augstāk; un mēs, rokās saķērušies, sākām bezmērķīgi iet uz priekšu; kad nonācām līdz celiņam, viņa brīžam pieliecās uzlasīt kastaņus, daļu sabāza kleitas kabatiņā, pārējos aizmeta.

— Vai cilvēkiem puikas vienmēr patikuši labāk nekā meitenes? — viņa gluži nesakarīgi iejautājās.

Liekas, ka ne. Kāpēc tu tā domā?

— Tante Blanša teica, ka tā esot, bet svēto sieviešu ir vairāk nekā svēto vīriešu, tāpēc paradīzē allaž valda liela līksmība. Vai gribi ar mani skrieties?

— Negribu ar tevi skrieties.

Dīdīdamas un lēkādama viņa aizdrāzās man pa priekšu un ieskrēja pa dārza vārtiņiem, pa kuriem es vakarvakarā biju atgriezies. Palūkojies augšup uz viņas torņistabiņas loga šauro aiļu, es tikai tagad pamanīju, cik drausmīgi augstu logi ir no zemes. Sekoju bērnam uz garāžas un saimniecības ēku pusi. Viņa bija uzlēkusi uz vaļņa un tagad, efejas šķirdama, so|oja pa to.

Tad pie iebrauktuves vārtiem nolēca no vaļņa, un suns, kas bija saulītē snauduļojis, izstaipījās un, viņu apsveikdams, luncināja asti; viņa atvēra iežogojuma vārtiņus un izlaida suni ārā. Redzēdams mani tuvojamies, suns sāka riet, un, kad es uzsaucu: — Nāc šurp, vecīt, kas tev noticis? — tas turējās pa gabaliņu un ņurdēdams nostājās blakus Marī-Noelai, it kā viņu sargādams.

— Rimsties, Cēzar! — bērns rājās, raustīdams suni aiz kak-lasiksnas. — Vai tu pēkšņi esi ar aklumu sists, ka nepazīsti savu saimnieku?

Suns atkal paluncināja asti un nolaizīja meitenei roku, bet man klāt nenāca; ari es paliku uz vietas stāvam, intuitīvi juzdams, ka tas atkal sāks ņurdēt, tiklīdz iešu uz priekšu, un mani pūliņi nodibināt draudzīgas attiecības drīzāk modinās viņā aizdomas nekā panāks samierināšanos.

— Liec viņu mierā, netracini! — es sacīju.

Meitene atlaida vaļā kaklasiksnu, suns pieskrēja man klāt, vēl arvien klusu bārdamies, apostīja mani, tad vienaldzīgi aizgāja un sāka ošņāties efejās uz grāvja vaļņa.

— Viņš nemaz ar tevi neapsveicinājās, — brīnījās Marī-

Noela. — Cik dīvaini! Varbūt viņš nav vesels. Nāc šurp, Cēzart

— Netramdi viņu, — es aizrādīju, — viņam nekas nekait.

Sāku iet uz pils pusi, taču suns man paka) nenāca. Neziņā tas palika stāvam, vērodams bērnu, kas pieskrēja tam klāt, glāstīja tam sānus un aptausti ja tam purnu. Noraudzījos pāri pils pagalmam uz tiltu un ciemu ielejā un ieraudzīju sievieti nogriežamies no baznīckalna un nākam Šurp pa aleju starp vārtu torņiem. Viņa bija melnās drānās, mazu, vecmodīgu cepurīti galvā un rokā nesa lūgsnu grāmatu. Pazinu, ka tā ir Blanša. Nepaskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, it kā neko neapzinādamās, viņa, stīvi izslējusies, nāca pa piebrauktuves ceļu tieši uz terasi. Arī tad, kad Marī-Noela pieskrēja ar viņu apsveicināties, viņas stingā seja ne uz mirkli neatmaiga, skarbā, noslēgtā izteiksme nepārmaini jās ne par matu.

— Cēzars ņurdēja uz papu, — bērns stāstīja, — un nemaz nepriecājās par satikšanos. Tā nekad nav bijis. Vai tev neliekas, ka viņš saslimis?

Blanša uzmeta skatienu sunim, kas, asti kulstīdams, tecēja vi-

ņai pretī.

— Ja neviens nedomā izvest viņu izskrieties, tad prātīgāk būtu ielaist atpakaļ iežogojumā, — viņa noteica un kāpa augšup uz terasi, acīm redzami pavisam neieinteresēdamās par suņa uzvedību. — Un, tā kā tu nu esi pietiekami vesela, lai dzīvotos pa āru, tad pēc pusdienām varēsi arī nākt pie manis uz mācību stundu.

— Papu, man negribas šodien mācīties, vai tiešām jāiet? —

bērns pretojās.

— Nezinu, kāpēc lai neietu mācīties, — es bildu, cerē-

dams izpelnīties Blanšas labvēlību. — Pajautā mātei, kā viņa domā.

Blanša neteica ne vārda. Viņa pagāja man garām un iegāja mājā, it kā manis te vispār nebūtu. Marī-Noela saņēma manu roku un dusmīgi to sapurināja.

— Kāpēc tu šodien pret mani izturies tik īdzīgi? — viņa noprasīja.

— Es neizturos īdzīgi.

— Izturies gan. Negribi ar mani parotaļāties, un par to, vai man šopēcpusdien jāiet uz stundām vai ne, mammai nav nekādas daļas.

— Vai tad tas jānoteic man?

Viņa lūkojās manī platām, apaļām acīm. — To taču tu vienmēr dari, — viņa sacīja.

— Lai notiek, — es stingri paziņoju. — Tev nenāks par (aunu pamācīties, ja tante var atlicināt tam laiku. Un tagad nāc līdzi augšā, gribu tev kaut ko iedot.

Pēkšņi man ienāca prātā, ka dāvanas sadalīt visvienkāršāk būtu pusdienlaikā pie galda, kad visi būsim sapulcējušies vienkopus; tad varēšu katram pasniegt viņējo. Bet meitenei iedošu dāvanu tūliņ kompensācijai par to, ka sagādāju nepatiku sakarā

ar mācīšanos.

Viņa uznāca man līdzi ģērbistabā, es piegāju pie galda un pasniedzu viņai iesaiņoto grāmatu. Viņa noplēsa papīru un, ieraudzījusi dāvanu, sajūsmā iekliedzās un piespieda to pie krū-

tīm.

— Tieši tā, ko vēlējoši — viņa iesaucās. — Mījo zelta papucīt, kā tu gan vienmēr proti uzminēt vispareizākās lietas! Trakā sajūsmā viņa man metās virsū, un atkal man bija jāpacieš roķeles ap kaklu, vaigs pie mana vaiga un bučas, kur vien pagadījās. Šoreiz biju to gaidījis un, šūpojot viņu rokās, griežot pa istabu apkārt, man likās, ka draiskojos ar lauvēnu vai gar-kājainu kucēnu, vai kādu citu jaunu dzīvnieciņu, kas valdzina ar jaunību un pievilcību. Un man vairs nebija neveikli, bet es jutu sevī atsaucamies viņas aizrautību. Plucināju viņu aiz matiem, pakutināju pakausi; mēs abi smējāmies, viņas dabiskums izgaisi-nāja manas bailes, stiprināja tiklab manu, kā viņas paļāvību. Bija visai satraucoši apzināties — ja šī man pielipusī būtne zinātu, ka esmu svešinieks, tā justu nepatiku un bailes un tūliņ atrautos no manis, mums nebūtu nekāda iemesla kontaktam, pret mani tā izturētos tikpat vienaldzīgi, kā nupat bija izturējies suns.

— Vai man šodien vajadzēs mācīties? — viņa jautāja, intuitīvi sajutusi manu piepešo atsaucību, un nu centās to izmantot savā labā.

— Nezinu, — es atteicu, — to varam izlemt vēlāk.

Nolaidis viņu zemē, es atkal nostājos pie galda un noraudzī-

jos uz pārējiem sainīšiem.

— Zini, ko tev pateikšu, — es sacīju. — Esmu atvedis no Parīzes katram pa dāvanai. Mātei es viņas dāvanu atdevu jau vakarvakarā, vecmāmiņai arī. Šīs mēs noliksim uz galda, un katrs varēs pusdienlaikā savējo apskatīt.

— Onkulim Polam un tantei Renē? — viņa brīnīdamās jautāja. — Bet viņiem taču nav dzimumdiena.

— Nē, bet dāvināt ir patīkami. Tas liecina par atzinību.

Man ir dāvana arī tantei Blanšai.

— Tantei Blanšai? — Ārkārtīgi pārsteigta viņa palūkojās uz mani.

— Kāpēc gan ne?

— Bet tu viņai nekad nekā nedāvini — pat Ziemsvētkos un Jaungadā ne.

— Lai nu lai, tagad uzdāvināšu. Tas varbūt viņai uzlabos omu.

Bērns joprojām nenolaida acu no manis un sāka kodīt pirkstus.

— Man gan liekas, ka nebūs prātīgi salikt dāvanas uz galda, — viņa noraizējusies iebilda. — Iznāk tā kā lielos svētkos vai svinībās. Vai notiks kaut kas tāds, par ko tu man nekā neesi teicis?

— Kam, tavuprāt, būtu jānotiek?

— Vai šodien varbūt piedzimis mans brālītis?

— Nē, protams, ne. Tam ar dāvanām nav nekāda sakara.

— Austrumu gudrie atnesa dāvanas... Es zinu, ko tu uzdāvināji mammai, jo viņa to valkā. Viņa tantei Renē sacīja, ka tas maksājis lielu naudu, ka tu esot rīkojies neprātīgi, tomēr tas pierādot, cik viņa tev mīļa.

— Nu, ko es tev teicu? Ir ļoti labi šad tad kaut ko uzdāvināt

— Jā, bet ne visu pārējo klātbūtnē, ja tā ir īpaša dāvana. Cik jauki, ka «Mazo Ziediņu» tu neuzliki ēdamistabā uz galda. Ko tu citiem esi nopircis?

— Gan jau vēlāk redzēsim.

Sakņupuši uz ceļiem, viņa atvēra grāmatu, ko bija nolikusi ģērbistabā uz grīdas, un es sāku neskaidri atcerēties, ka pats bēr-nībā nekad neko nedarīju tādās pozās kā pieaugušie, bet lasīju, uz vēdera gulēdams, zīmēju, kājās stāvēdams, un vislabprātāk ēdu iedams, nevis sēžot pie galda. Man iešāvās prātā, ka vajadzētu uziet augšā un apvaicāties, kā klājas mātei, tāpēc sacīju Marī-Noelai:

— Nāc, labāk uziesim apciemot vecmāmiņu.

Taču viņa turpināja lasīt un, acu no grāmatas neatrāvusi, atteica:

— Viņu nevajag traucēt. Tā Šarlote man sacīja.

Neizprotamā pašpārliecībā par visu, ko darīju, es tomēr devos augšā.

Ceļu uz augšstāvu, trešo gaiteni un gala istabu atradu bez grūtībām. Klusu pieklauvēju pie durvīm, bet atbildes nebija, pat foksterjeri neierējās. Piesardzīgi atvēru durvis — istaba grima tumsā, aizvirtņi ciet, logu aizkari aizvilkti. Ar pūlēm sazīmēju gultā zem segām guļošo augumu, piegāju klāt un palūkojos uz māti. Seja netīrā pelēcīgā bālumā; viņa gulēja uz muguras un smagi elpoja; sega uzvilkta līdz pat zodam. Istabā dvakoja nepatīkama, smaga smaka. Mēģināju izprast, cik nopietni viņa saslimusi, un nodomāju, ka Šarlote rīkojas nevīžīgi, pametot viņu bez aprūpes. Nemācēju noteikt, vai viņa tiešām aizmigusi vai tikai guļ aizvērtām acīm, tādēļ čukstus jautāju:

— Vai tev kaut kā nevajag? — Bet viņa neatbildēja. Elpa gārdza smagi un sāpīgi. Izgāju no istabas, klusi aizvērdams durvis. Gaiteņa galā sastapos aci pret aci ar Šarloti.

— Kā viņa jūtas? — es jautāju. — Nupat biju iegājis, bet viņa, liekas, mani nedzirdēja.

Pamanīju kalpones mazās, melnās ačteles iezibamies pārsteigumā.

— Viņa nemodīsies drīzāk kā pēcpusdienā, grāfa kungs, —

Šarlote čukstus atbildēja.

— Vai ārsts pie viņas bija? — es vaicāju.

— Ārsts? — viņa atjautāja. — Protams, ne.

— Bet, ja viņa saslimusi, — es neatlaidos, — tomēr vajadzētu paaicināt ārstu.

Kalpone neizpratnē blenza uz mani. — Kas jums teica, ka viņa saslimusi? Nekā tamlīdzīga.

— No Gastona teiktā es s a p r a t u . . .

— Es tikai virtuvē, kā parasts, paziņoju, ka grāfienes kundzi nedrīkt traucēt.

Viņa runāja it kā aizstāvēdamās, it kā es nepelnīti viņai uz-bruktu par kaut ko, kur viņa nav vainīga, un es sapratu, ka neizprotamā kārtā esmu rīkojies aplam, nākdams augšā apvaicāties par slimnieci, kas nemaz nav slima, bet tikai aizmigusi.

— Būšu viņu nepareizi sapratis, — es īsi atteicu. — Man likās, viņš teica, ka māte esot slima.

Un es devos atpakaļ lejā uz ģērbistabu paņemt dāvanas radiniekiem, kuriem par tām nebija ne jausmas. Meitene vēl aizvien bija turpat, tik ļoti iegrimusi lasīšanā, ka mani pamanīja tikai tad, kad es viņu pabikstīju ar kāju.

— Vai zini, papu, — viņa ierunājās, — viņa bijusi gluži parasts bērns, tāds pats kā es. Kamēr viņa bija maza, neviens nekā

sevišķa par viņu neiedomājās. Lāgiem viņa bija nepaklausīga un sāpināja vecākus. Bet tad Dievs viņu izraudzīja brīnumdarbiem, lai viņa spētu mierināt simtiem un tūkstošiem cilvēku.

Es savācu sainīšus no galda.

— Tādas lietas nenotiek bieži, — es teicu, — svēto nav daudz.

— Viņa dzimusi Alansonā, papu, un tas nav tālu no šejienes.

Nesaprotu, vai apkārtējā gaisā ir kaut kas tāds, kas cilvēku padara svētu, vai arī jāveic kaut kas īpašs.

— To labāk pavaicā tantei.

— Esmu vaicājusi. Viņa domā, ka ar lūgšanām un gavēšanu vien nepietiekot, ka Dieva žēlastība varot parādīties piepeši, bez iepriekšēja brīdinājuma, ja vien cilvēks ir dziļi pazemīgs un ar tīru sirdi. Vai man ir tīra sirds?

— Šaubos.

Dzirdēju pie pils piebraucam mašīnu, un Marī-Noela, pieskrējusi pie loga, pastiepa kaklu un raudzījās ārā.

— Onkulis Pols, — viņa paziņoja. — Viņa dāvaniņa ir vismazākā. Es negribētu būt viņa vietā. Bet vīrieši laikam prot jūtas neizrādīt.

Mēs abi kā sazvērnieki nokāpām lejā un iegājām ēdamistabā, kuru es vēl nebiju redzējis, — tā bija gara, šaura telpa pretī tera-sei, tūliņ pa kreisi no ieejas, un es viltīgi bildu bērnam, lai saliek sainīšus pareizās vietās, ko viņa, aizmirsusi pirmītējās šaubas, darīja ar acīm redzamu prieku. Pārsteigts ieraudzīju, ka galda vienā galā sēdēs Blanša, nevis Fransuāza, kā biju iedomājies.

Galda augšgalā, jādomā, bija mana vieta, jo tur meitene nevienu dāvanu nenolika; Renē sainīti viņa nolika blakus šai vietai, Pola dāvanu līdzās Blanšas vietai, bet savu «Mazo Ziediņu» noguldīja manai vietai otrā pusē. Fransuāza tātad sēdēs starp bērnu un Polu. Es brīnīdamies vēl prātoju par neparasto izkārtojumu, kad ēdamistabā ienāca Gastons, kurš sulaiņa svītroto jaku bija apmainījis pret tumšu žaketi; viņam sekoja sārtvaidze Žermēna un vēl viena sieviete, ko nebiju redzējis, bet kas, spriežot pēc apaļīgā auguma un cirtainajiem matiem, varēja būt tās sievietes meita, kuru tiku ievērojis mazgājam palagus dīķī pie pilsgrāvja vaļņa.

— Vai varat iedomāties, Gaston, — Marī-Noela steidzās pavēstīt, — papus atvedis visiem dāvanas, pat tantei Blanšai. Un tās nav nekādas svētku dāvanas, bet vienkārši atzinības parādī-

šana.

Gastons man uzmeta ašu skatienu, un es nudien nesapratu, kāpēc gan jāuzskata par brīnumu, ja, atgriežoties mājās, atved dāvanas. Vai viņš iedomājās, ka atkal esmu iedzēris? Pēc dažiem mirkļiem viņš telpas galā atvēra divviru durvis, kas veda uz tādu kā bibliotēkas istabu, un sacīja: — Grāfienes kundze, galds uzklāts. — Mazā grupiņa, kam bija veltīts šis aicinājums, būtu noderējusi par sižetu kāda astoņpadsmitā gadsimta glezno-tāja visai nedzīvi attēlotai bildei. Fransuāza un Renē, viena lasī-

dama, otra izšūdama, sēdēja uz parastiem cietiem krēsliem gabaliņu atstatu viena no otras. Pols atspiedies pret savas sievas krēslu, bet Blanšas garais, kalsnais augums vīdēja pret kādām attālākām durvīm. Kad mēs ar bērnu iegājām istabā, viņi palū-

kojās uz mūsu pusi.

— Papus jums visiem sagādājis pārsteigumu,— Marī-Noela paziņoja, — bet es nekā par to nestāstošu.

Es atkal iedomājos, kā izskatītos, ja Žans de Gē būtu ienācis šinī telpā, — vai viņš būtu visus redzējis tā, kā redzēju es, vai arī

skats uz ģimeni, kurai viņš pats piederēja, nebūtu radījis nekādu iespaidu, pozas būtu likušās dabiskas, nenozīmīgas, neizraisot nekādu pārdzīvojumu, jo viss būtu ierasts un pazīstams. Būdams svešinieks, es jutos kā skatītājs teātrī, kaut gan zināmā mērā biju arī režisors: apstākļi viņus spieda pakļauties manai vadībai, viņu rīcība bija atkarīga no manējās. Es biju Merlins, biju Prospero, bet bērns — kaut kas līdzīgs Arielam, kas klausa manām pavē-

lēm, vidutājs starp divām šķirtām pasaulēm. Šajā mirklī pamanīju saspringumu tiklab Fransuāzas, kā arī Renē sejā, bet dažada mērā un arī aiz dažādiem iemesliem: vienas sejā vīdēja šaubas, bailes pārdzīvot sāpinājumu, otras seja pauda piesardzīgu vērību, ļaunas priekšnojausmas. Pols, neslēpdams naidī-

gumu, uzmeta man skatienu, kurā bija jaušamas aizdomas un nepatika, bet Blanša, pie durvīm stāvēdama, nelikās ne zinis.

Taču es redzēju viņas augumu it kā sastingstam, viņa neskatījās uz mani, bet gan uz bērnu.

— Ko tas īsti nozīmē, Žan? — Fransuāza pieceldamās jautāja.

— Neko, — es atbildēju. — Marī-Noelai patīk noslēpumainība. Es tikai atvedu no Parīzes pa mazai dāvaniņai katram un saliku tās ēdamistabā uz galda.

Saspringums atslāba. Renē acīm redzami nomierinājās, Pols paraustīja plecus un Fransuāza pasmaidīdama pieskārās medal-jonam, ko bija piespraudusi pie džempera.

— Bīstos, ka būsi Parīzē pārlieku iztērējies, — viņa sacīja.

— Ja tu turpināsi mani apdāvināt ar tādām mantām kā šī, mēs drīz vien būsim nabagi.

Viņa iegāja ēdamistabā, un mēs viņai sekojām. Kamēr visi sēdās pie galda, es izlikos sasienam kurpei auklu, lai pilnīgi pārliecinātos par savu pieņēmumu, ka vieta galda galā ir manējā.

Tā tiešām bija, un es apsēdos. Uz mirkli visi pieklusa, kamēr Blanša noskaitīja galda lūgsnu, tad noliecāmies katrs pār savu šķīvi. Ievēroju, ka Marī-Noela kā apburta raugās uz tēvamāsu, un, pametis skatienu uz otru galda galu, redzēju, ka Blanšas acis kavējas pie sainīša, kas gulēja līdzās viņas salvetei. Ja tas nebūtu sainītis, bet gan čūska, viņa nespētu izrādīt lielākas šausmas un riebumu. Tad lūpas sakniebās, viņa atguva savaldību un, nelikdamās ne zinis gar sainīti, paņēma salveti un ieklāja to sev klēpī.

— Vai tu to vaļā neraisīsi? — bērns vaicāja.

Blanša neatbildēja. Viņa nolauza gabaliņu maizes, un es pamanīju, ka visi pārējie ziņkārīgi noraugās manī, it kā būtu noticis kaut kas nekad nepieredzēts. Uz mirkli man iešāvās prātā, ka mana apsēšanas pie galda, manas manieres, kāds neviļus žests pēdīgi mani nodevis un viņi zina, ka esmu viltvārdis.

— Nu? — es jautāju. — Kas vainas? Ko jūs visi tā uz mani skatāties?

Bērns, mans labais gariņš, tūliņ pasteidzās atbildēt:

— Visi ir pārsteigti par to, ka tu apdāvini tanti Blanšu.

Tad, re, kas! Biju izturējies neatbilstoši savam raksturam.

Bet atmaskots vēl joprojām nebiju.

— Man uznāca augstsirdības uzplūds, — es noteicu un tad, atcerējies Žana de Gē vārdus Lemansas bistro, iedomājos, ka dā-

vanas viņš apzināti izraudzījies tā, lai tās patiktu saņēmējam, un piebildu:

— Ceru, ka būšu atradis to, kas katram visvairāk nepiecie-

šams. Tāda ir mana sistēma.

— Paskatieties! — Marī-Noela iesaucās. — Man papus uz-dāvināja Mazā Ziediņa dzīvesstāstu. Tā man tiešām visvairāk gribējās. Bet tantei Blanšai viņš noteikti nav nopircis Avilas Svētās Terēzes dzīvesstāstu — nav tāds formāts. Es uzreiz sataustīju, ka nav.

— Iespējams, ka tu varētu pārtraukt runāšanu un sākt ēst, — es aizrādīju. — Sainīšus var iztīt vēlāk.

— Man der tikai viena dāvana, — ierunājās Pols, — un tas ir atjaunotais Karvalē līgums un varbūt vēl čeks par desmit miljoniem franku. Vai to tu gadījumā vari piedāvāt?

— Es gribētu sacīt, ka tavai iecerētajai dāvanai arī nav īstā

formāta, — es atteicu, — un man nepatīk pie pusdienu galda runāt par līgumiem. No otras puses, pēcpusdienā es labprāt aizbraukšu kopā ar tevi uz fabriku.

Manai varas apziņai nebija robežu. Par līgumu un ar to saistītajiem darījumiem es nezināju itin nekā, bet jutu, ka mana blefošana izdevusies lieliski, jo nu visi metās uzbrukumā ēdienam.

Juzdams pašapziņu ar katru mirkli pieaugam, pamāju Gastonam, lai ielej man glāzē vīnu. Atcerējies iepriekšējā vakarā pie mātes gūtos panākumus, es atkal uzņēmu to pašu valodu, sāku stāstīt par Parīzes teātriem, par satikšanos ar veciem draugiem, un, gluži tāpat kā vakar, kad māte man bija sagādājusi informāciju, ari tagad es kāri uztvēru vienu otru repliku. Maltītes laikā uzzināju, ka Žans de Gē cīnījies Pretošanās kustībā, ka Pols bijis gūstā, ka Žans de Gē un Fransuāza iepazinušies un apprecējušies drīz pēc atbrīvošanas. Manas ausis uztvēra šādus tādus sīkumus no šīs ģimenes kopīgās dzīves, pirms sarunas ievirzījās citās sliedēs par lietām, kam ar iepriekš teikto nebija nekāda sakara. Viss šādi savāktais rāmā garā jāizšķiro un jāapkopo. Taču par Žana de Gē, Pola un Renē savstarpējām attiecībam es pie skaidrības netiku, izņemot to, ka abi pēdējie ir vīrs un sieva un Pols acīmredzot vada vai palīdz vadīt ģimenes uzņēmumu. Līdzība, kas saistīja Žanu de Gē, viņa māti un bērnu, neatspoguļojās māsas Blanšas izskatā; Pols un Renē abi bija tumšmataini, arī ādas krāsa tiem patumša, un, ja es nezinātu, kā ir īstenībā, tos varētu noturēt par asinsradiniekiem. Blanša gandrīz nepiedalījās sarunās un ne reizes ne ar vārdu nepievērsās man; Fransuāza gluži pārsteidzošā kārtā kļuva par manu labāko informācijas avotu.

Žēlabainā noskaņa viņas balsī bija izzudusi, viņa izskatījās apmierināta, pat līksma, un man šķita, ka tam par iemeslu ir medaljons, pie kura jo bieži kavējās viņas pirksti. Renē, kuru es uzskatīju par īsto namamāti pie galda, rādījās klusa, pat saīgusi, un, kad Blanša apvaicājās, kā viņai ar migrēnu, viņa strupi atteica, ka esot tikpat slikti kā vienmēr.

— Kāpēc tu nelieto kādas zāles? — Pols aizkaitināts ievaicājās. — Nevar taču būt, ka mūsdienās nav izgudrots kāds lī-

dzeklis pret to. Man šķiet, ka doktors Lebrēns tev izrakstīja kaut kādas tabletes.

— Tu gaužām labi zini, ka tās nekam neder, — viņa atteica.

— Varbūt tantei Renē būs masalas, — ieminējās Marī-

Noela. — Tās sākoties ar galvassāpēm. Bet tantei Renē no tām nekāda labuma nebūtu, viņa taču negaida bērniņu.

Tā bija neizdevusies piezīme. Renē pietvīka un uzmeta meitenei niknu skatienu, bet Fransuāza, uzkrītoši strauji mainīdama tematu, apjautājās Polam par vienu no stikla pūstuves strādniekiem, kas bija ceplī apdedzinājis roku; vienlaikus arī viņa visai dusmīgi skatījās uz bērnu.

— Ja nauda, kas jāizmaksā pabalstos un slimības gadījumos, aizietu uzņēmumā, mēs varētu drošāk skatīties nākotnē, — Pols noteica. — Bet tagad strādnieki izmanto katru izdevību, lai pa-slinkotu, zinādami, ka mēs par to viņiem samaksāsim. Tēva laikā

bija pavisam citādi.

— Mūsu tēvam piemita godaprāts un izdarība, — negaidot sarunā iejaucās Blanša. — Viņa dēliem diemžēl nav ne viena, ne otra.

Ziķerīgi teikts, es nodomāju un pārsteigts palūkojos uz viņu.

Bet Pols izslēja zodu, piesarka tikpat koši kā viņa sieva un aši izmeta:

— Vai gribi teikt, ka es esmu negodīgs?

— Nē, — Blanša atbildēja, — tu tiec maldināts.

— Ai, lūdzu! — Fransuāza vārgi iesaucās. — Vai mums tas jāapspriež pie galda? Vai tad mēs kādu brīdi nevarētu likt ģimenes lietas mierā?

— Mīļā Fransuāza, — Pols sacīja, — ja Zanam labpatiktu ieguldīt uzņēmumā ceturto dalu tās naudas, ko viņš izdod par tā-

diem niekiem kā, piemēram, tava piespraude, nebūtu nekādas vajadzības pārspriest ģimenes lietas. Neviens nesūdzētos. Es jau pavisam ne.

— Tu gauži labi zini, ka tā ir pirmā dāvana, ko viņš man kopš mēnešiem pasniedzis, — viņa aizstāvējās.

— Iespējams, bet varbūt ir citi, kam šai laikā vairāk laimējies.

— Kādi citi?

— Neprasi man. Apkārt braukātājs ir Žans. Es sēžu mājās.

Tāds ir jaunākā brā|a liktenis.

Gan nepatīkamā kārtā, tomēr biju to uzzinājis. Arī viņš ir de Gē — jaunākais. Un, spriežot pēc viņa izturēšanās, viņam tāds stāvoklis ģimenē nebija pa prātam. Mozaīka sāka veidoties, bet es nebiju pārliecināts, ka Renē ir svaine, ar ko viegli uzturēt labas attiecības.

— Ja tu ar to gribi norādīt, ka Žans tērē naudu citām sievietēm . . .

— Tērē gan! — iečiepstējās bērns. — Papus atvedis dāvanu gan tantei Renē, gan tantei Blanšai, un man traki gribas zināt, ko viņš tām atvedis.

— Vai tu rimsies! — Fransuāza uzsauca, pagriezusies pret meiteni. — Vai gribi, lai padzenu tevi no galda?

Jēra stilbs bija apēsts, atlikums novākts, dārzeņi ari, mēs iebaudījām sieru un augļus. Jutu, ka pienācis brīdis izkliedēt saspringumu.

— Kā būtu, ja jūs apskatītu dāvanas, — es mundri ieminē-

jos. — Esmu vienisprātis ar Fransuāzu — izbeigsim ģimenes strīdus. Apskati dāvanu, Renē, varbūt tā tev aizdzīs migrēnu.

Marī-Noela palūdza man at)auju piecelties un tad, apskrē-

juši apkārt galdam, nostājās blakus tantei. Ievēroju, ka Renē

lentīti raisa vaļā negribīgi. Viņa attina papīru un pavēra iekšējo zīdpapīra iesaiņojumu. Manīju pazibam mežģīnes. Renē mirkli klusēja, tad aši noteica:

— Iztīšu to augšā, te vēl var kas uzpilēt.

— Kas tev tur ir — blūze? — jautāja Fransuāza.

Bērns atvilka tantes roku un atlocīja zīdpapīru, atklājot naktskreklu — plānu un gaisīgu kā tīmekli, valkājamu jaunlau-lātai sievietei gaišā vasaras nakti.

— Cik skaists! — ieteicās Fransuāza saltā balsī.

Renē atņēma Marī-Noelai burvīgo nieku un noslēpa to atpakaļ ietinamajā papīrā. Viņa man nepateica paldies. Tikai tagad es sapratu, kādu aplamību esmu izdarījis. Šī dāvana nebija do-māta publiskai apskatei. Bērnam bija taisnība, sakot, ka dāvanas ir kaut kas personisks un tās jāpasniedz vienatnē. Nu bija par vēlu kļūdu labot. Pols drūmi noraudzījās uz sievu, un Fransuāzas lūpās rotājās liekulīgs, starojošs smaids, kam vajadzēja apliecināt, ka viss ir labi. Blanšas sejā vīdēja spīva nicināšana. Sajūsmināta bija vienīgi Marī-Noela.

To glabā goda dienām, tante Renē, — meitene sacīja.

— Cik žel, ka vienīgi onkulis Pols to redzēs tev mugurā.

Viņa atkal apskrēja apkārt galdam, lai nokļūtu pie Pola.

— Man gribas zināt, ko papus pārvedis tev, — viņa uzstāja.

Viņš paraustīja plecus. Sievas dāvana viņam bija laupījusi vēlēšanos apskatīt savējo.

— Nav ne jausmas. Tin vien vaļā.

Meitene satraukta ar nazi pārgrieza aukliņu, bet es klusībā

meklēju aizbildinājumu Žanam de Gē. Atcerējos vakarvakaru, satikšanos uz kāpnēm un tikai tagad sāku saprast, kas no manis tika gaidīts. Satiekoties divatā, kamēr Pola nav mājās, būtu bijusi īstā reize pasniegt frivolo dāvanu. Ēdamistabā, kamēr iebauda sieru, tā nepavisam neiederējās. Pēdīgi nospriedu, ka varbūt kļūmi izlabos fakts, ka Žans de Gē atvedis dāvanu arī

brālim. Bet es smagi pievīlos. Turpinājums bija vēl ļaunāks.

Bērns brīnīdamies izcēla no rievota papīra čaulas nelielu pudelīti.

— Zāles, — viņa noteica. — Tās sauc par eliksīru. Un, ielū-

kojusies klātpieliktajā anotācijā, viņa skaļā balsī nolasīja: — Or-gānu tonizēšanai. Hormonu preparāts impotences novēršanai...

Ko nozīmē impotence, papu?

Pols izrāva pudelīti meitenei no rokas, lai tā nepagūtu turpināt anotācijas lasīšanu. — Dod šurp un liecies mierā? — viņš uzsauca, iebāza pudelīti žaketes kabatā un pārskaities teica man:

— Tu varbūt gribēji būt asprātīgs, bet es tavus jokus nesaprotu.

Viņš piecēlās un izgāja no istabas. Iestājās gaužām neveikls klusums, un šoreiz es vairs nepratu izdomāt Žanam de Gē aizbildinājumu par tik nejēdzīgu nežēlību.

— Cik nejauki! — Marī-Noela pārmetot noteica. — Onkulis Pols jūtas vīlies, un es viņu saprotu.

Jutu, ka Gastons, stāvēdams pie bufetes, skatās uz mani, un es, acis nolaidis, vēros savā šķīvī. No visām pusēm mani apņēma naidīgums. Neuzdrošinājos palūkoties uz Renē, un Fransuāzas atturīgā ieklepošanās mani brīdināja, ka ari no viņas nav gaidāma līdzjūtība. Žans de Gē pat ar saviem neapvaldītākajiem izlēcieniem nebūtu atļāvies tādu bezkaunību, kādu neviļus biju izdarījis es. Nebija nozīmes atvainoties.

— Lai pateicamies Dievam par visu, ko ēdām un dzērām, —

sacīja Blanša un piecēlās. Tūliņ piecēlās ari Fransuāza un Renē, atstājot mani sēžam pie galda.

— Blanšas tanti —- Marī-Noela sauca. — Tu nepaņēmi savu dāvanu. — Bērns, sainīti rokā turēdams, aizskrēja sievietēm paka|.

Pienāca Gastons ar paplātīti, lai saslaucītu drupatas.

— Ja grāfa kungs vēlas braukt uz fabriku, mašīna ārā stāv.

Uztvēru viņa skatienu un redzēju tanī pārmetumu. Tas mani uztrauca, jo viņa pieķērībā es smēlos pašapziņu.

— Tas, kas nupat notika, nebija darīts ar nolūku, — es sacīju.

— Nē, grāfa kungs.

— Iznāca misēklis, biju aizmirsis, kas sainīšos ir.

— Acīmredzot, grāfa kungs.

Vairāk nebija nekā, ko teikt Izgāju no ēdamistabas hallē un pēc tam uz terases. Pie pašiem pakāpieniem bija piebraukts reno, un pie tā atvērtajām durtiņām stāvēja Pols.

8 . N O D A Ļ A

Nebija nekādas iespējas izvairīties. Es biju atbildīgs par radu-

šos situāciju. Ko Žans de Gē bija nodomājis nokārtot klusībā un diskrēti, es pārprastā labestībā biju sagāzis kā kāršu namiņu.

— Labi, kāp iekšā. Sēdies tu pie stūres, — es strupi noteicu, iekāpu ari pats un nosēdos Polam blakus. Sapratu, ka, pārņemot otra cilvēka personību, man jācenšas ari izlabot kļūdas, ko esmu pieļāvis viņa vārdā. Dīvainā kārtā man tas likās tāds kā goda pienākums.

— Atvaino to, kas nupat notika, — es ierunājos, — Tas viss ir nejēdzīgs pārpratums. Mantas manā ceļasomā bija sajukušas krustu šķērsu.

Viņš uzreiz nekā neatbildēja, un, vērodams viņu, kamēr mēs nogriezāmies pa kreisi pakalnā uz ciemu un braucām garām baznīcai, pirmoreiz pamanīju plānajās lūpās, kuru kaktiņi tiecās lejup, līdzību ar Blanšu. Bet prāvais deguns un biezās uzacis bija viņa paša, un tumsnējā sejas āda nemaz nelīdzinājās māsas gludajai, bālajai ādai.

— Es tev neticu, — viņš pēdīgi sacīja. — Ja kāds vispār jebkad rīkojies tīšām, tad tas biji tu, lai padarītu mani citu, pat kalpotāju acīs par apsmieklu. Vai tu nespēj iedomāties, kā pašreiz virtuvē visi smejas, vēderus turēdami? Es, ja būtu viņu vietā, darītu to pašu.

— Blēņas, — es atteicu, — neviens to pat neievēroja. Un es tev jau sacīju — tas bija pārpratums. Neņem ļaunā.

Ciems palika mums aiz muguras, kapsēta ari; viņš brauca tālāk pa taisnu ceļu uz to pusi, kur sākās mežs.

— Visu mūžu esmu cietis un pacietis tavus rcuļķīgos jokus, bet kaut kur tomēr jānovelk robeža. Par ko mēs varētu uzjautrināties klubā vai pasmieties savā vidū, ir kaut kas pavisam cits nekā atklāta ņirgāšanās mūsu sievu klātbūtnē, vienlaikus aizvai-nojot ari viņas. Nudien, līdz šim es nedomāju, ka pat tu būtu spē-

jīgs uz tādu bezgaumību.

— Lai paliek, — es sacīju. — Esmu atvainojies. Nekā vairāk es nespēju. Ja negribi ticēt, ka tas bija pārpratums, tad par to vairs nav jārunā. ,

Mūs ieskāva mežs — ne drūmā tumsā, bet zeltainā zaļumā: juku jukām te auga ozoli, gobas, kastaņas, dižskābarži — visi tie koki, no kuru lapām nerodas ēna, bet atspulgo gaisma, kuru zari skraji plešas plašumā un stumbri, vasarai beidzoties, kļūst blāvāki. Skuju koki gan ziemu, gan vasaru ir tumši, gandrīz melni, šie turpretī krāsojas līdz ar gadalaiku, un pašreiz — rudenī — tie nokrāsojuši košu visu zemi.

— Teikšu tev vēl ko, — Pols atkal ierunājās. — Vai tev ne-

šķiet, ka būtu pienācis laiks izbeigt izturēties pret Renē tā, it kā

viņa būtu otra Marī-Noela? Ja tu gribi savu meitu pārvērst par klēpja sunīti, tā ir tava darīšana, bet es necietīšu, ka tu manu sievu tīko pārtaisīt par lelli vienīgi tāpēc, ka pats kāro populari-tāti.

Aizstāvja loma nav viegla, un es centos izdomāt, ko darītu Žans de Gē, ja būtu pieļāvis nesmalkjūtību, publiski uzdāvinot sievietei naktskreklu.

— Visām sievietēm patīk, ka viņas palutina, — es sacīju.

— Vai redzēji, ko es uzdāvināju Fransuāzai? Dabiski, ka gribēju iepriecināt arī Renē ar kaut ko jauku. Vai tu iedomājies, ka būtu varējis viņai pārvest kādu svētās dzīvesstāstu — tādu, kādu uz-dāvināju bērnam?

Pols nogriezās pa labi, un mēs no asfaltētā ceļa nokļuvām uz zemesceļa. Mežs kļuva klajāks, priekšā pavērās izcirtums.

— Tava izvēle bija vulgāra un rīcība rupja, — Pols atteica.

— Es vēroju ne tikai Renē, bet arī Frasuāzu. Lai būtu kā bū-

dams, kad nākamreiz gribēsi manai sievai kaut ko dāvināt, vispirms aprunājies ar mani.

Ceļš kļuva šaurāks, un es redzēju, ka tas izbeidzas kā strup-ceļš. Tieši priekšā garā rindā cita pie citas bija saceltas strādnieku mājiņas, bet pa labi no mums pacēlās šķūnim līdzīga slīp-jumta ēka ar gariem skursteņiem un tai apkārt citi tādi paši šķūņi; tas viss no ceļa un strādnieku mājām norobežots ar žogu.

Strādnieki nāca un gāja, stumdami ķerras, pa sliedēm slīdēja va-goniņi uz izgāztuvi, kur smailā kaudzē krājās atkritumi. No skursteņiem plūda ērmota, aizsmakusi, aizžņaugta šņākoņa, ko izdvesa ceplis. Pols iebrauca pa atvērtajiem vārtiem un apturēja mašīnu pie nelielas sargmājiņas blakus vārtiem; izkāpis viņš, man ne vārda vairs nebilzdams, devās pāri pagalmam uz otru ēku, kura atradās aiz lielā, skursteņotā šķūņa.

Gāju viņam pakaļ un, iedams pa trulīšu sliežu starpu, pēc čirkstoņas zem kājām sapratu, ka visa zeme klātin noklāta sīk-sīkiem stikliņiem, kas bija smalki kā jūrmalas smilts. Tie bija viscaur — zemē, dubļos, ari lielā atkritumu kaudze sastāvēja no stikla drumslām — zilām, zaļām, dzintardzeltenām. Strādnieki, kas stūma ķerras, apstājās, lai palaistu mūs garām, un es ievēroju: lai gan tie sveicinot palocīja galvu pret Polu, man tie uzsmaidīja — bez īpašas padevības vai bijības, bet silti un zināmā mērā

biedriski, it kā patiesi priecātos, mani ieraudzījuši. Šāda sagaidīšana man glaimoja, stiprināja mani morāli, un es jutos gandarīts, ka viņu labvēlība, lai nu kāds tai pamats, veltīta man, nevis Polam.

Viņš taisnā ceļā devās uz garu divstāvu astoņpadsmitajā gadsimtā celtu ēku ar sarkanu, ķērpjiem apaugušu kārniņu jumtu un, atvēris durvis, man pa priekšu iegāja četrstūrainā, noplukušā istabā ar koka paneļu sienām un akmens klonu. Istabas vidū stāvēja ar kantorgrāmatām un aktu vākiem apkrauts galds, bet vienā kaktā — liels rakstāmgalds. Mūs ieraudzījis, no krēsla piecēlās briļļains vīrietis ar pliku galvvidu un iekritušiem vaigiem, tērpies tumšā uzvalkā.

— Bonjour, grāfa kungs, — viņš sveicināja. •— Vai jūtaties labāk?

Sapratu, ka Pols būs viņam kaut ko minējis par savārgumu vai paģirām, vai par abām kaitēm kopā, un ievēroju, ka smaids viņam tāds kā iztrūcies, nervozs, nepavisam ne silts un draudzīgs, kādu biju redzējis strādnieku sejās; acis aiz briļļu stikliem šķita bailīga satraukuma pilnas.

— Man nekas nekaitēja, — atteicu, — es vienkārši biju slinks.

Pols iesmējās — nevis jautru smieklu, bet ar nicinājumu balsī. — Droši vien ir patīkami no rītiem ilgi vārtīties pa gultu, — viņš sacīja. — Tādu prieku es sen neesmu varējis izbaudīt, Žaks, starp citu, arī ne.

Par Žaku uzrunātais it kā aizbildinādamies atmeta ar roku, paskatīdamies pēc kārtas uz mums abiem, nevēlēdamies ne vienu, ne otru aizvainot, un aši piebilda:

— Jums varbūt ir kaut kas, ko vēlaties pārrunāt divata? Ja tā, atstāšu jūs vienatnē.

— Nē, — noteica Pols, — stikla pūstuves nākotne attiecas uz jums tikpat lielā mērā kā uz mums. Es, gluži tāpat kā jūs, vēlos uzzināt, kas īsti noticis Parīzē.

Viņi paskatījās uz mani, es — uz viņiem. Tad aizgāju līdz krēslam, kas stāvēja pie galda, apsēdos un paņēmu cigareti no paciņas, kas atradās tuvumā.

— Ko jūs īsti gribat zināt? — jautāju, pieliecies, lai aizkūpinātu cigareti, tādā veidā noslēpjot seju, kas, neapšaubāmi, būtu atklājusi manu nespēju konkrēti atbildēt.

— O, mon Dieu. .. — Pols pārskaities iesaucās, it kā mans piesardzīgais, izvairīgais jautājums būtu pēdējais salmiņš, pēdē-

jais trieciens viņa ilgajai pacietībai. —- Ir taču tikai viena atbilde. Vai mēs slēdzam šo būdu ciet vai ne?

Kāds — vai tā bija māte? — kaut ko tika ieminējies par kādu līgumu. Brauciens uz Parīzi bija saistīts ar kādu Karvalē

līgumu. Visi gaidīja Žanu de Gē atgriežamies ar šo līgumu.

Labi — lai viņiem tas tiek.

— Ja jūs gribat zināt, vai man izdevās piedabūt Karvalē atjaunot līgumu, tad atbilde ir — jā, — es sacīju.

Abi vīrieši pagalam pārsteigti blenza manī. Žakam neviļus izlauzās: «Bravo!», bet Pols viņu pārtrauca:

— Ar kādiem noteikumiem? Ar kādām prasībām?

— Ar mūsu noteikumiem, — es teicu. — Nekādu prasību.

— Tu taču negribēsi man iestāstīt, ka viņi ir ar mieru pie-

ņemt mūsu ražojumus ar līdzšinējiem noteikumiem, kaut arī citas firmas viņiem piedāvā lētāk?

— Es viņus pierunāju to darīt.

— Cik reižu jūs tikāties?

— Vairākkārt.

— Bet kā to izskaidrot? Kālab tad nebeidzamās vēstules?

Vai viņi bija gribējuši blefot, lai mēs nolaistu cenu, vai ko īsti?

— Nemāku jums to pateikt.

— Tu tātad esi pilnā mērā apmierināts, un mēs varam vēl pusgadu turpināt?

— Tieši tā.

— Nesaprotu. Tu esi panācis kaut ko tādu, ko es, atklāti sakot, uzskatīju par neiespējamu. Apsveicu.

Viņš paņēma cigarešu paciņu no galda un piedāvāja Žakam cigareti, arī pats uzsmēķēdams. Abi sāka kaut ko apspriest, nelikdamies par mani vairs ne zinis, un es, apgriezies savā krēslā, lūkojos ārā pa logu, pārdomādams, ko īsti esmu sarunājis. Varbūt viņi jau nākamajā mirklī no jauna uzdos jautājumus, par kuriem man nebūs ne jausmas, un pilnīgā nezināšana mani pamatīgi iegāzīs, bet pagaidām . . . pagaidām — ko? Skatījos ārā un redzēju tur biezi saaugušu aug]u dārzu, kas zeltains vizmoja saulē, ar āboliem pilnas ābeles, kam zari līka līdz zemei. Lejā

laukā ganījās vecum vecs zirdziņš, baltām krēpēm plīvojot vējā.

Sieviete, apsējusies melnu priekšautu, pelēku šalli ap pleciem, koka tupelēm kājās, kaplēja dārzeņu dobes, turpat viņai pie kājām knosījās vistas. Loga ietvarā ši aina izskatījās kā litogrā-

fija — dziļa miera pilna, un man gribējās palikt nomaļam vēro-tājam, kas pats nekur nepiedalās, ceļiniekam, kas, vilcienā sēdē-

dams, noskatās, kā pasaule steidzas garām. Bet tieši par to jau es biju visu laiku sūdzējies — par līdzdalības trūkumu, par kontakta trūkumu ar citu cilvēku dzīvi.

— Vai līgums pie tevis? — Pols iejautājās.

— Nē, — es sacīju, — viņi to atsūtīšot.

Kaplētāja pacēla galvu un lūkojās uz logu. Tā bija liela auguma paveca sieva platiem gurniem, grumbainu, brūnu zemnieces vaigu, un sākumā viņas skatiens bija aizdomīgs, vērīgs; taču, ieraudzījusi mani, viņa pasmaidīja un, nometusi kapli, slāja šurp uz mājas pusL

— Šķiet, būs pareizi visiem pateikt, mesjē Pol, ka jautājums par slēgšanu vairs nepastāv? — ieminējās par Žaku dēvētais vī-

rietis. — Es, protams, nevienam nekā neesmu sacījis, bet jūs jau zināt, kā izplatās baumas. Visu pagājušo nedēļu strādnieki par to vien sprieda.

— To es zinu pārāk labi, — Pols atteica. — Gaisotne bija nepanesama. Jā, varat pavēstīt jauno ziņu, kad vien jums tik.

Sieviete jau bija pie paša loga, un Pols, tikai tagad viņu pamanījis, sacīja:

— Žilī arī klāt un ausis vien spicē, kā parasts. Allaž grib pirmā pavēstīt jaunumus — vienalga, labus vai ļaunus. — Viņš izliecās pa logu. — Mesjē Žanam Parīzē gājis labi. Neizliecie-ties, ka nezināt, par ko es runāju.

Sākotnējais pussmaids sievietes vaigā izplūda plašumā. Viņa pastiepa roku un noplūca ogu ķekaru no vīnogulāja, kas stīgoja pie sienas.

— Ņemiet, — viņa sacīja. — Tās speciāli jums audzētas, grāfa kungs. Ēdiet tās tūliņ, kamēr vēl rasojums nav nožuvis.

Tātad galu galā viss iznācis labi?

— Viss iznācis labi, — negaidīti cilvēcīgā, atvieglotā balsī

apstiprināja Pols.

— Tā ar es akurāt domāju, — sieviete turpināja. — Tur vajadzīgs cilvēks ar galvu, lai šitiem ļautiņiem trāpītu īstā vietā.

Kas tad šie tādi ir, man gribētos zināt, ka iedomājušies, ja reiz šiem Parīzē liela teikšana, tad varēs diktēt arī mums? Bija laiks viņiem iemācīt, kas un kā. Ceru, ka jūs viņus piespiedāt pie sienas, mesjē Zan? — Viņai piemita Gastona paļāvība un spēks, un acīs viņai dega tā pati uzticēšanās uguns, taču arī viņa neatturē-

tos no kritikas, ja tie, kam viņa uzticas, viņu pieviltu. Novērsu acis no viņas sirsnīgās, brūnās, grumbainās sejas un pārlaidu skatienu notikušajām ābelēm, zirgam, kas laiski ganījās laukā, un mežmalai aiz tīrumiem.

— Tātad ceplis kurēsies rūkdams, skursteņi kūpēs, stikla smalkumi noklās manas mājeles grīdu ar draņķīgiem putek|iem un turpmākos sešus mēnešus neviens nedomās par nākotni, —

viņa sacīja. — Jūs taču neaizmirsīsiet ienākt pie Andrē, grāfa kungs? Jus, protams, esat dzirdējis, kāda nelaime viņam atgadī-

jās? Atcerējos, ka tika runāts par ievainotu strādnieku.

— Jā, pēc brīža iegriezīšos, — es atteicu, vairīdamies no uzticīgajām, tomēr ziņkārīgajām acīm. Sieviete atgriezās dār-zeņu dobēs, izdzenājusi vistas, kas viņai pinās pa kājām; pagriezis galvu, redzēju, ka Pols pakar žaiketi uz vadža un ietērpjas kombinezonā.

— Vēstuļu tavas prombūtnes laikā daudz nav bijis, — viņš sacīja. — Visa korespondence ir tur uz rakstāmgalda. Žaks tev parādīs.

Viņš atvēra durvis, pa kurām bijām ienākuši, un aizgāja uz šķūņiem, atstādams mani vienatnē ar Zaķu un nelielu vēstuļu un dokumentu kaudzīti. Citu pēc citas atplēsu; vairums no tām bija pavadzīmes, piedziņa samaksai par citu firmu piegādātajām precēm, pieprasījums no kāda pārvadāšanas uzņēmuma, izziņa no dzelzceļa. Kad biju visus sūtījumus izskatījis, skaidri apzinājos, ka nesaprotu nekā, itin nekā, kas man būtu jādara, jāsaka, jāno-diktē vai jāraksta: skaitļu juceklis man nenozīmēja nenieka, un es jutos kā bērns, kas piepeši iemests pieaugušo pasaulē.

Dīvaini, tomēr vienīgā izeja bija runāt patiesību.

— Kas tas viss ir? Kas man ar to jādara? — Un atkal dī-

vaini: Žaks pasmaidīja — tagad, kad Pols bija aizgājis un mēs palikuši divi vien, viņš šķita jūtamies brīvāk un atteica:

— Nu, kad līgums noslēgts, jums nekas vairs nav jādara, grāfa kungs. Šie visi ir parastie papīri, tos es nokārtošu.

Piecēlos no savas vietas pie rakstāmgalda, piegāju pie durvīm un nostājos uz sliekšņa, raudzīdamies ārā uz šķūņu rindu, uz strādniekiem, kas rosījās šurp un turp; uz kravas mašīnu, kas izbrauca pa vārtiem, un tīkamo, gan mazliet nesaderīgo tuvumu lauku mājām un saimniecības ēkām, tikai jardus piecdesmit no stikla pūstuves šķūņiem. Pa pagalmu rosījās zosis, kāda sieviete žāva veļu uz žoga, un govju māvieni aiz mājas gatves galā sa-plūda ar metāla dunoņu šķūnī. No cepļu skursteņiem vēlās dūmu mutuļi, vecais zvans uz ielāpainā, rievotā jumta pēkšņi iemirdzē-

jās saulē, bet ieejas priekšā divas ģipša statujas — Marija ar Bērnu un Svētais Jāzeps — stāvēja paceltām rokām, svētīdami nelielo saimi un visus, kas šeit strādā un dzīvo. Spriežot pēc celtņu vecuma un noskaņas, ko tās radīja, es instinktīvi izpratu, ka te viss celts pirms diviem vai trim gadsimtiem un ne kari, ne revolūcijas nav spējuši kaut ko pārgrozīt. Viss turpinājās, tāpēc ka īpašnieka dzimta un strādnieki paļāvās uz to un vēlējās, lai uzņē-

mums pastāv. Mazā, mūžam nemainīgā stikla pūstuve piederēja pie viņu dzimtās puses, gluži tāpat kā šīs lauku mājas un vecās ābeles, un mežs, un to iznīcināt nozīmētu kaut kam dzīvam izraut saknes no zemes.

Palūkojos atpakaļ pār plecu uz Žaku, kas sēdēja pie galda, un ierunājos:

— Cik ilgi šādas darbnīcas spēs izturēt konkurenci ar lielajām firmām, kam ir moderna tehnika un kas spēj maksāt lielas algas?

Viņš pacēla acis no pieprasījumiem un citiem dokumentiem, par kuru saturu man nebija nekādas jēgas, un acis aiz briļļu stikliem nervozi samirkšķinājās.

gļggl Tas ir atkarīgs no jums, grāfa kungs. Mēs ļoti labi zinām, ka daudz ilgāk tas vairs nevar turpināties. Šis uzņēmums ir ba-gāta cilvēka vaļasprieks, jo par ienākumu avotu vairs neder, drī-

zāk otrādi. Jums pašam jānosaka, vai esat ar mieru ciest zaudē-

jumus. Ja nu vienīgi...

— Ja vienīgi — ko?

— Jūs tagad nezaudētu tik daudz ja agrāk būtu mazliet vairāk parūpējies par to, kas jums pieder. Piedodiet man atklāto valodu. Nav mana darīšana par to runāt. Kā lai jums to skaidrāk pasaku, grāfa kungs? Ar tādu uzņēmumu ir tāpat kā ar māju: tai nepieciešams saimnieks, centrs, un no šī centra ir atkarīgs, vai nu uzņēmums zels, vai sabruks. Kā jums zināms, es neesmu strā-

dājis pie jūsu tēva, tas ir pārāk sen, bet zinu, ka viņu cienīja, jūsu tēvs bija taisnīgs un godprātīgs, un mesjē Divāls bija gluži tāds pats. Būtu viņš dzīvojis, viņš būtu iesakņojies jūsu namā, un uzņēmums būtu ieguvis pēctecību. Viņš saprata strādniekus un būtu mācējis pieskaņoties jauniem apstākļiem, bet paš-

reiz . . . — Viņš it kā atvainodamies palūkojās uz mani, nespē-

dams teikumu pabeigt.

— Kuru jūs vainojat — mani vai manu brāli?

— Grāfa kungs, es nevainoju nevienu. Apstākļi pārāk spē-

cīgi vēršas pret mums visiem. Mesjē Polam piemīt augsta pienā-

kuma apziņa, un pēc kara viņš pilnīgi ziedojies šim mazajam uzņēmumam, bet galu galā viņa cīņa pret izdevumiem un par iespēju izmaksāt algas lemta sakāvei, un turklāt jūs zināt tikpat labi kā es, ka viņš neprot atrast kopīgu valodu ar strādniekiem, un tas lāgiem situāciju padara ārkārtīgi grūtu.

Iedomājos, cik neapskaužams ir šā cilvēka stāvoklis — būt par buferi, par starpnieku, kuru droši vien nolād gan darba de-vējs, gan strādnieki, bet kurš tomēr savos plecos iznes visu īsto grūtumu un mocības — kontrolē rīkojumu izpildi, nomierina kreditorus, strādā virsstundas, pūlas noturēt kaut jel kādu līdzsvaru, kļūst par irstošas sistēmas pēdējo uzturētāju un balstu.

— Un ko jūs domājat par mani? — es iejautājos. — Runā-

jiet atklāti. Vai jūs tomēr negribat skaidri un gaiši pateikt, ka neveiksmēs vainīgs esmu es?

Viņš pasmaidīja un paraustīja plecus, it kā nosodīdams un tomēr iecietīgi, ar Šo žestu paužot neizsakāmi vairāk, nekā spētu pateikt ar vārdiem.

— Grāfa kungs, — viņš sacīja, — visi jūs ieredz, neviens nemūžam nebildis ļaunu vārdu par jums. Bet jūs neesat ieinteresēts, tas ir viss. Jūsu dēļ stikla pūstuve varētu sagrūt kaut rīt, jums par to nebūtu nekādas bēdas. Vismaz tā es domāju līdz šai pēcpusdienai, kad jūs pastāstījāt jaunās vēstis. Mums visiem likās, ka esat aizbraucis uz Parīzi gluži vienkārši izklaidēties, bet īstenībā jūs . . . — viņš paplēta rokas, — kā mesjē Pols sacī-

ja — esat paveicis neiespējamo.

Es novērsu acis no viņa, raudzījos ārā pa atvērtajām durvīm un redzēju Žilī slājam pāri plašajam laukumam, kas šķūņus šķīra no mazās sargmājiņas pie vārtiem. Daži strādnieki smiedamies viņai kaut ko uzsauca, viņa, kapli pār plecu pārmetuši, atjokoja pretī.

— Vai apvainojāties par to, ko pateicu, grāfa kungs? —

Žaks aizkustinošā pazemībā vaicāja.

— Nē, — es atteicu, — esmu pateicīgs.

Izgāju ārā un, šķērsojis nelielo laukumiņu līdz galvenajam ražošanas šķūnim, iegriezos tur. Šķūnī pie cepļa strādnieki lielās svelmes dēļ bija izmetušies gandrīz kaili. Visapkārt redzeju daudzas tvertnes, renes, līstis, cauruļvadus; ne mirkli te nemitē-

jās rēkoņa un duna, gaisā dvakoja dīvaina, kodīga smaka, kas man nelikās netīkama. Kad es turpināju vērot, strādnieki pie-rima darbā un uzsmaidīja man — to pašu draudzīgo smaidu, ko biju pamanījis pirmajā tikšanās brīdī, — puslīdz familiāru, puslīdz iecietīgu, kā pieaugušie dažkārt uzsmaida bērnam: ja jau bērns kaut ko sagribējis, lai tam tiek, tikpat rotaļāšanās vien iznāks.

Pēdīgi izgāju atpakaļ dzestrajā gaisā un devos uz nākama-jiem šķūņiem, kur virsvalkos tērpušies strādnieki darbojās ar dažādiem rīkiem, kaut ko jauca un berza; es paņēmu rokā dažus no šiem zilajiem, zaļajiem un dzintarkrāsas darinājumiem, kas bija atzīti par nederīgiem, un man šie visāda lieluma un veida flakoni un pudelītes likās ļoti skaisti un labi. Gluži tāpat man viss patika šķirošanas un saiņošanas šķūņos, kur ražojumi tika sagatavoti nosūtīšanai, un nevienu mirkli es te nejutu bezpersonisku fabrikas noskaņojumu. Tas, ko redzēju, bija individuāls, intīms uzņēmums, kas šķita piederīgs cilvēkiem, kuri te strādāja, un savukārt paņēmis tos savā paspārnē, iemantodams tādu vērtību, ko laika ritums nespēj grozīt.

— Kavējat sev laiku, mesjē Žan?

Pacēlu skatienu no stikla trauka, ko turēju rokā, un ieraudzīju vārtsardzes Žilī plato, smaidīgo seju.

— Varat sacīt ari tā, ja jums tik, — es atteicu.

— Atstājiet grūto darbu mesjē Polam, — viņa sacīja, — kā

tas allažīn bijis. Vai atnāksiet tagad apraudzīt Andrē?

Viņa izveda mani pa vārtiem un veda tālāk pa smilšaino ceļu gar strādnieku mājiņu rindu. Tās bija balsinātas gaišdzeltenā

krāsā, tāpat kā kantora ēka fabrikas teritorijā, ar tādiem pašiem ielāpainiem kārniņu jumtiem, jumtā iebūvētiem logiem; namiņus citu no cita šķīra mazi dārziņi un salauzīti žogi. Viņa mani ieveda trešajā mājiņā, kur vienkopus bija virtuve, dzīvojamā istaba un droši vien arī guļamistaba, jo netālu no pavarda saņurcītā gultā

gulēja vīrietis, bet puisēns jautrām, spulgām acīm, aptuveni Mari-Noelas vecumā, otrā kaktā rotaļājās ar salauztu automobili.

— Nu, — Žilī sacīja, — re, kur atnācis grāfa kungs tevi apraudzīt. Slienies sēdus un parādi, ka vismaz dzīvs vēl esL

Vīrietis, bāls, iekritušām acīm, pasmaidīja, un es redzēju, ka roka nosaitēta līdz pat kaklam.

— Kā jums klājas? Un kas īsti noticis? — es jautāju.

Žilī novērsās no zēna, ko bija sākusi strostēt, jo nebija, man ienākot, piecēlies.

— Kas noticis? — viņa atkārtoja. — Viņš nosvilināja gandrīz visu labo sānu, tas noticis. Te nu bija jūsu jaunmodīgās mašīnas un krāsnis. To jau varēja domāt Sēdieties, mesjē Žan, sēdieties. — Viņa padzina kaķi no vienīgā krēsla un notrauca putekļus. — Vai tev nekas nav sakāms? — viņa atkal pievērsās vīrietim, kurš izskatījās pārāk slims un novārdzis, lai runātu.

— Šeku ir grāfa kungs, tikko atgriezies no līksmas dzīves Parīzē, bet tu nemod viņam pat uzsmaidīt. Tā viņš vēl ņemsies un aizbrauks atpakaļ. Pagaidiet, uzvārīšu kafiju.

Viņa noliecās pie pavarda un saka ar līku kruķi rušināt uguni.

— Cik ilgi jums būs jāguļ? — es vaicāju vīrietim.

— To man neviens nesaka, grāfa kungs, — viņš atteica, nedroši paraudzīdamies uz sievieti, — bet šķiet, ka vajadzēs pagulēt krietni ilgi, iekams atkal varēšu iet darbā.

— Tas tiesa, — Žilī apstiprināja, — mesjē Žans to pilnīgi saprot. Lai tev par to galva nesāp. Viņš parūpēsies, ka tu saņemsi algu un dabūsi arī kompensāciju. Un arī te neviens nepaliks bez darba vēl krietni ilgu laiku, vai nav tiesa, mesjē Žan? Mēs visi atkal varam uzelpot. Tie rīkļurāvēji Parīzē gluži labi saprot, ka mūs nav tik viegli iebāzt maisā. Dzeriet nu kafiju. Jums tā garšo stipri salda, to es zinu. Tā bijis jau no laika gala. — Viņa nocēla no plaukta mazu turziņu ar cukurgraudiem, un puišelis, to redzē-

dams, pienāca klāt arī palūgt graudiņu, uzrunādams Žilī par vecomāti.

— Vācies prom! — viņa uzsauca. — Kas tā par uzvešanos!

Ek, kā māte aizgāja, tā tevi nemaz vairs nevar valdīt. — Un, sā-

nis pagriezusies, viņa noteica tik skaļā čukstā, ka bērns nevarēja palikt nesadzirdējis: — Gatavais posts, viņš, nabadziņš, ilgojas pēc mātes, un tagad, kad Andrē uz gultas, man gribot negribot viņš jālutina. Dzeriet, dzeriet kafiju, lai jūsu bālajā pilsētnieka ģīmī tiek mazliet sārtuma.

Sārtums sejā bija nepieciešams Andrē, nevis man, tāpat arī

kafija, bet Žilī viņam nepiedāvāja, un, paraudzīdamies visapkārt, ievēroju, ka no sienām lūp nost apmetums un miklais plankums griestos pēc nākamā lietus izpletīsies lielāks. Viņas viltīgi gudrās, brūnās acis uztvēra manu skatienu.

— Ko lai iesāk? — viņa noteica. — Šinīs dienās man vajadzēs lūkot to vietu pielāpīt. Neviena no šitām mājelēm jau sense-nis nav redzējusi remonta, bet kāda gan jēga uzmākties jums ar mūsu gaušanos? Mēs zinām, ka jums tāpat trūkst naudas kā

mums visiem, un raižu jums tikpat ir pārpārēm. Varbūt pēc gada vai pāris gadiem . . . Kā klājas visiem tur pilī? Vai grāfienes kundze pie labas veselības?

— Ne visai, — es atteicu.

— Re nu, kā tas ir. Visi kļūstam vecāki. Tuvākajās dienās, tiklīdz iznāks brīvs brīdis, aiziešu viņu apciemot. Un kā Žana kundze? Kad tad gaidāms?

—1- Skaidri nezinu. Liekas, pārāk ilgi vairs nav.

— Ja jums piedzims dūšīgs puika, daudz kas kļūs citādi. Būtu es jaunāka, ietu viņam par aukli — tas man atgādinātu senās dienas. Tie, zināt, mesjē Žan, bija jauki laiki. Cilvēki mūsdienās kļuvuši citādāki, neviens vairs lāgā negrib strādāt. Ja man nebūtu darba, pagalam es būtu. Vai jūs zināt, kas grāfienes kundzei vainas? Viņai trūkst darba. Dzeriet kafiju. Ņemiet vairāk cu-kura — seku, vēl graudiņu.

Redzēju, kā Andrē vēro mani dzeram, kā viņa gurdās acis pievērstas krūzītei, arī puišelis skatījās uz to, un es zināju, ka abiem ļoti gribas kafijas ar cukuru, bet nekas viņiem netiks, ne tāpēc, ka Žilī viņiem to nenovēlētu, bet tāpēc, ka visiem nepietiktu. Un nepietiktu tāpēc, ka ir pārāk maz naudas, lai nopirktu kafiju un cukuru tik daudz, cik gribas. Andrē stikla pūstuvē

nenopelnīja pietiekami daudz, un stikla pūstuve pieder Žanam de Gē, kurš ne aci nepamirkšķinātu, ja tā jau rit pat būtu jāslēdz.

Noliku krūzīti un apakštasi atpakaļ uz plīts.

— Paldies, Žilī. Tā mani tiešām atspirdzināja, — es sacīju.

Piecēlos, un Žilī, pretī nerunādama un saprazdama, ka pieklājības vizīte godam beigusies, nāca mani izvadīt.

— Viņš nekad vairs neies darbā, — viņa ārpusē sacīja.

— Jūs, zināms, to sapratāt. Nav jēgas viņam to teikt, tikai velti gremztos. Jā, ko lai dara, tāda ir dzīve. Labi, ka vēl esmu es, lai par viņu parūpētos. Sveiciniet grāfienes kundzi. Nogriezīšu kādu vīnogu ķekaru; senajās dienās viņai tās gāja pie sirds. Lūdzu, ejiet pa priekšu, grāfa kungs.

Uz darbnīcām ļāvu viņai atgriezties vienai, aizbildinādamies, ka man kaut kas jāpaņem mašīnā, un noskatīdamies, kā viņa šķērso laukumu garām stikla atkritumu kaudzēm, ar savām koka tupelēm kraukšķinādama smalkos stikla putekļus; redzēju viņas drukno, spēcīgo augumu, tumšo šalli un priekšautu iezīmējamies pret pelēkajiem šķūņiem. Kad viņa bija nozudusi aizaugušajā

dārzā aiz vecās kantora ēkas, es iesēdos mašīnā un aizbraucu atpakaļ pa lielceļu, pa kuru bijām šurp atbraukuši un kuru no abām pusēm iekļāva mežs. Nobraucis apmēram četrus kilometrus rietumu virzienā, es, pirms ceļš noliecās lejup, piestāju ceļ-

malā, aizdedzu cigareti, izkāpu un palūkojos uz ainavu lejā.

Nelielo stikla pūstuves kompleksu un visu izcirtumu noslēpa mežs, un tagad lejā pavērās plaši tīrumi, klaji izkaisītas lauku mājas, bet tālumā — ciemati, ik ciematu rotāja baznīcas torņa smaile, bet tālāk atkal pletās tīrumi un meži. Tieši man pie kājām lejā atradās Sentžilas ciems, un es varēju saredzēt tikai baznīcas torni, pili nosedza koku blīva. Redzamas bija vienīgi saimniecības ēkas, siltā okera krāsā tās vizēja rudens saulē, bet robež-

vaļņi veidoja pelēcīgu līniju pret tumšajām alejām un kokiem.

Es vēlējos justies nepiederīgs; vēlējos, kaut spētu nolūkoties lejup uz Sentžilas ciemu un pils mūriem bezkaislīgām acīm.

Mana šā rīta noskaņa bija kaut kur pagaisusi. Jautrā iedoma, muļķīgi puiciskā iztēle par izdevušos joku bija zudusi; pārgalvīgā

rotaļa deva pretsitienu kā bumerangs. Varas un triumfa apziņa, ka izdevies apmuļķot mazo pulciņu cilvēku, kas nekā nenojauta, atkal lika nokaunēties. Man sāka likties, ka vēlos, lai Žans de Gē

būtu citāds cilvēks. Negribējās ik uz soļa atklāt, ka viņš nav nekā

vērts. Būtu bijis patiesi iedvesmojoši uzņemties kāda cēla cilvēka lomu — ādas apmaiņa tad būtu rosinājusi piepūli Taču tagad es savu nenozīmīgo personu biju apmainījis pret galīgi nevērtīgu personību. Salīdzinājumā ar mani viņam bija milzīga priekš-

rocība: viņam viss bija vienalga. Bet varbūt tomēr ne? Vai tieši tāpēc viņš neizgaisa?

Es turpināju raudzīties uz kluso, nomaļo ciemu. Redzēju veselu rindu melnraibu govju, ko mazs ganiņš dzina garām baznīcai, un pēkšņi izdzirdu sev aiz muguras kādu ierunājamies.

Pagriezies ieraudzīju vecā kirē smaidīgo, vēlīgo vaigu; vistra-kākais bija tas, ka viņš brauca ar trīsriteni, uzspraudis sutanu virs melniem, pogājamiem zābakiem. Dīvaini aizkustinošs skats — aizkustinošs tāpēc, ka smieklīgs.

— Jauki te saulītē, vai ne? — viņš man uzsauca.

Man pēkšņi uznāca kaisla vēlēšanās atzīties viņam, un es, piegājis pie trīsriteņa un uzlicis rokas uz stūres, sacīju:

— Tēvs, esmu dziļi noraizējies. Pēdējās divdesmit četras stundas esmu nodzīvojis vienos melos.

Katra grumbiņa viņa sejā pauda līdzjūtību, bet galva, kas nemitīgi klanījās, tik ļoti atgādināja ķīniešu mandarīnu porcelāna veikalā, ka mana uzticēšanās izgaisa, tikko biju šos vārdus izteicis. Ko gan viņš — es pats sev jautāju — šeit, pakalna virsotnē, jāšus uz trīsriteņa, varētu līdzēt tādam kā es — blēdību un viltus tiklā sapītam?

— Kad jūs pēdējoreiz bijāt grēksūdzē? — viņš jautāja, un man atmiņā pavīdēja skolas laiks, kad internāta pārzine, pajautājusi kaut ko līdzīgu, tūliņ ķērās pie sodīšanas.

— Nezinu, — es atteicu, — neatceros.

Viņš joprojām klanīja galvu — gan līdzjūtībā, gan arī tāpēc, ka neklanīt nevarēja, un sacīja:

— Mans dēls, labāk atnāciet pie manis vēlāk, pievakarē.

Saņēmu atbildi, kādu biju pelnījis, taču nekāds labums man no tās netika. Gribēju, lai man pasaka tūliņ šinī pakalnā, vai braukt projām un atstāt cilvēkus tur pilī, lai dzīvo tālāk, kā prot.

— Ko jūs domātu par mani, ja es pamestu Sentžilu, vienkārši nozustu un vairs neatgrieztos? — es jautāju.

Vecā rožainajā sejā no jauna atplauka smaids, un viņš paplikšķināja man pa plecu.

— To jūs nekad nedarīsiet, — viņš sacīja, — jo pārāk daudz cilvēku ir atkarīgi no jums. Vai domājat, ka es jūs nosodītu? Nē, tas nebūtu manā ziņā. Es turpinātu lūgt dievu par jums, kā to allaž esmu darījis. Un tagad — metiet blēņu domas pie malas.

Lieciet vērā — ja esat nomākts un noskumis, tā ir laba zīme. Tas nozīmē, ka le bon Dieu nav tālu. Ejiet vien, nopīpējiet saulītē

savu cigareti līdz galam un padomājiet par Viņu.

Kirē man pamāja ar roku un minās projām tā, ka sutana skārās pie pedāļiem, un es redzēju, ka, ripinoties lejup pa nokalni, viņš pedājiem nepieskārās, tīksmīgi izbaudīdams straujo nobraucienu. Noskatījos, kā viņš iegriežas ciemā un, turēdamies tālāk no ganāmpulka, apstājas pie baznīcas kāpnēm, atbalsta trīsriteni pie sienas un ieiet baznīcā. Es izsmēķēju cigareti, iesē-

dos mašīnā un braucu viņam pa pēdām, tad cauri ciemam, pāri tiltam un pie pils ieejas. Redzēju netālu no vārtiem pie saimniecības ēkām stāvam Gastonu, pasaucu viņu un palūdzu, lai aizbrauc mašīnu atpakaļ uz fabriku — Pola vajadzībai. Pēc tam devos augšā uz ģērbistabu, kur uz galda atradu vēstuļu kaudzīti, ko atcerējos redzējis ceļasomas kabatiņā.

Vēstuļu vidū bija viena ar Karvalē firmas adresi aploksnes otrā pusē. Izlasīju vēstuli un ieraudzīju to, no ka biju baidījies.

Tur stāvēja rakstīts, ka viņi dziļi nožēlojot savu nelabvēlīgo lēmumu, it īpaši pēc mūsu pēdējās sarunas, jo tik ilgus gadus mūs saistījuši kopīgi darījumi, tomēr viņiem neesot iespējams nākotnē atjaunot līgumu.

9. N O D A Ļ A

Šai brīdī es neraizējos par Zaķu vai kādu no ģimenes locek-

ļiem šeit pilī, jo viņi droši vien bija sagatavojušies visļaunākajam un jutās vienīgi pārsteigti un atviegloti, ka drīkst ticēt pretējam iznākumam. Viņi šeit varēja turpināt dzīvi, pārtiekot no muižas ieņēmumiem vai mantota ienākuma, lai arī pils pamazām nopluks aizvien vairāk, apkārtne tiks vēl stiprāk nolaista, paši viņi kļūs vecāki un vēl īgnāki, vainojot apkārtējo pasauli par visu, kas notiek. Es pašlaik raizējos vienīgi par strādniekiem, kurus šodien redzēju stikla pūstuvē — puskailus svīstam pie cepļa, par tiem, kas citos šķūņos strādāja savu smalko, prasmīgo amatu, taču vispirmām kārtām par Andrē, kurš ar apdegušo, nosaitēto sānu gulēja gultā mazajā namiņā, un par Zili, kas no sava trūcīgā

krājumiņa mani cienāja ar kafiju un cukuru. Mani uztrauca, ka skatiens viņu acīs būs citāds, kad, man nākamreiz aizbraucot turp, viņi atklās, ka jaunās vēstis galu galā nemaz nav labas, bet ir pavisam ļaunas, ka esmu viņiem melojis un līgums ar Karvalē

nav atjaunots. Iecietīgā, laipnā smaida vietā, ar kadu mani sveicināja, viņi novērsīs acis, neliksies redzam, pat neuzskatīs par vajadzīgu izrādīt nicināšanu; un, kad Žaks viņiem centīsies ieskaidrot, ka visam pamatā ir pārpratums un apstākļi diemžēl tadi, kadi tie ir, ka grafa kungs nespēj turpināt uzņēmuma darbuV

ja tas nes zaudējumus, viņu sejā parādīsies tas pats tukšais skatiens, ar kadu manī vērās apdegušais Andrē, — viņi vienīgi necietīs fiziskas sāpes. Viņus būs izpostījis kaut kas, ko viņi saviem speķiem nespēj novērst, bet ko grāfa kungs gan būtu varējis paredzēt un novērst, ja vien butu gana to vēlējies. Viņi vēros Polu un mani aizbraucam atpakaļ uz pili un pēc tam, kad mašīnas pēkšņi bus apklusušas, ceplis salts un gatavie flakoniņi kalnu kalniem sakrajušies, lai tos iesaiņotu, viņi dosies pāri smilšu kla-jumam uz^ saviem namiņiem, kam atlupis sienu apmetums un mitrums sūcas cauri griestiem, un teiks cits citam: «Viņam vienalga, bet ko iesāksim mēs? Kas tagad notiks ar mums?»

Visvairāk es brīnījos par savu ieinteresētību. Draudzīgā padevība Žilī acīs, Andrē lēnprātīgā panesība, straujā pārmaiņa no naidīguma gandrīz tādā kā apbrīnā Pola, bet vēl jo vairāk Žaka attieksmē, strādnieku sirsnīgie, biedriskie skatieni — tas viss taču domāts nevis man, bet Žanam de Gē. Arī nicināšana un pieviltās cerības, kas tagad kļūs neizbēgamas, vērsīsies pret viņu un ne mazākā mērā nevarēs skart mani personiski. Cilvēks, kas valkā viņa drēbes, līdzinās viņam vaigā, vispārējā izskatā un uzvedībā, ir vienīgi ietvars, tikpat atšķirīgs kā vijoles futrālis no instrumenta, kas tajā glabājas. Jūtām šādā attieksmē nav vietas.

Ne mirkli neesmu bijis tik akls, lai iedomātos, ka kaut jel kādu šo cilvēku sirsnības izpausmi izraisītu es ar savām īpašībām, kas pēkšņi atmodušās un radušas atbalsi; viss veltīts viņam, vienīgi viņam, pelnīti vai nepelnīti. Tātad īstenībā es vēlējos pasargāt no pazemojuma Žanu de Gē. Neparko negribēju pieļaut, ka viņš tiktu apkaunots. Šis cilvēks, kas nav saudzēšanas vērts, jāpasargā. Kāpēc? Vai tāpēc, ka viņš izskatās gluži tāds pats kā es?

Sēdēju ģērbistabā, nenovērsdams acu no Karvalē pieklājīgās, bet kategoriskās vēstules, un gudroju, ko pārdzīvoja Žans de Gē, kad iebāza vēstuli ceļasomas kabatiņā. Sapratu, ka man kaut kas jāizlemj: vai nu tūliņ, tiklīdz Pols atgriezīsies pilī, pateikt, ka esmu samelojis par līgumu, vai arī ļaut viņam joprojām noticēt, ka esmu visu nokārtojis. Pirmajā gadījumā celtos apsūdzība, nicinājums, atklātos strādniekiem sastāstītie meli, stikla pūstuve uz vietas tiktu slēgta — tas viss, manuprāt, tiešām būtu noticis, ja Žans de Gē būtu no Parīzes atgriezies mājās. Otrs variants radītu vēl lielāku haosu: uz Parīzi tiktu nogādāta nepasūtīta produkcija, un, tikko Karvalē firma saņemtu pirmo sūtījumu, sāktos negaidīti telefona zvani, pieprasot paskaidrojumu.

Pašreizējais līgums varbūt dažas dienas vai dažas nedēļas vēl ir spēkā. Es nekā par to nezināju. Pat ja man šai brīdī noliktu priekšā faktus un skaitļus, tam droši vien nebūtu nekādas jēgas.

Lietišķās darīšanās es nesajēdzu nenieka. Mana vienīgā saskarsme ar finansiāliem darījumiem bija akadēmiskās iestādes, kas man izmaksāja pieticīgu algu, un izdevniecības un žurnāli, kas publicēja manus rakstus un lekcijas. Pajautāju pats sev, kas būtu darāms stikla pūstuves īpašniekam, ja viņš meklētu iespēju kontaktam ar firmu, kas pērk viņa ražojumus. Ja jautājums kārtojams steidzami, jāizmanto dienesta telefons. Bet es neatrados dienesta telpās. Es sēdēju ģērbistabā kādā pilī Francijas lauku novadā un pat nezināju, kur šeit meklējams telefons.

Iebāzu Karvalē vēstuli žaketes iekškabatā un kāpu lejup.

Pulkstenis bija gandrīz četri. Tuvumā neviena nemanīju, visapkārt valdīja diendusas noskaņojums. Gaisā vēl aizvien bija jū-

tama pusdienu maltītes smarža, kas plūda no virtuves, kur es vēl nebiju iegriezies, taču man Šķita, ka tur nomazgāti un noslaucīti trauki, tomēr kaut kas no visa iesūcies tumšajās sienās un zema-jos griestos un no sakņu dārza ienestie smilšainie dārzeņi gaida, kad tos noskalos vakara maltītei. Iedrošinājos aiziet līdz salona durvīm, kas stāvēja pusviru, un, brītiņu paklausījies, bet nekā nesadzirdējis, pārkāpu pār slieksni un redzēju, ka istaba tukša, vienīgi Fransuāza aizmigusi gulēja uz dīvāna. Klusu izslī-

dēju atpakaļ ārā un aizgāju uz halli. Arī Renē, bez šaubām, augš-

stāvā bija nolikusies pagulēt, vai nu ārstējot migrēnu, vai pielai-kojot gaisīgo dāvanu, — ne es to zināju, ne gribēju zināt.

Marī-Noela, kas manas pēkšņās aizbraukšanas dēļ bija spiesta nodoties mācībām, varbūt kopā ar savu tanti Blanšu atradās kailajā, drūmajā guļamistabā, kamēr ārā pār baložmāju un šūpo-lēm spīdēja saulīte. Telefonu atradu. Nepiemērotāku vietu tam būtu grūti iedomāties — šaurībā un tumsā starp mēteļiem; pats aparāts bija vecmodīgs: runājamā taurīte piestiprināta pie sienas, klausule piekārta aparāta sānos. Virs aparāta — tā, lai skatienam nav kur izvairīties, — vēl viens pierādījums Blanšas gādībai par dvēselēm: divi nomocīti svētie ar nocirstām galvām; nikni suņi laizīja visapkārt izšķīdušās asinis.

Nocēlu klausuli un gaidīju; kad pēc brītiņa atskanēja dūkoņa un nazāla balss atsaucās: «Klausos!» — es nejutos pārsteigts, ka mans numurs ir Sentžila 2. Šeit nekas nebija varējis mainīties kopš aparāta uzstādīšanas. Palūdzu savienojumu ar Karvalē vēstulē iespiesto numuru Parīzē un, savā tumšajā alā paslēpies, nogaidīju, kā man pašam šķita, veselu mūžību. Kad dzirdēju, ka tieku savienots ar Karvalē, es pārbijos un izmetu no rokas tiklab vēstuli, kā arī klausuli, jo šķitos uz kāpnēm manām soļus. Centrāle atkārtoja informāciju, klausulē atbalsojās neskaidra runa, un, paķēris Karvalē vēstuli, cenzdamies atšifrēt parakstu tās beigās, nomurmināju runas taurītē, ka vēlos runāt ar mesjē Mersjē.

Atskanēja jautājums: «Kas zvana?» — «Grāfs de Gē,» es atbildēju. Un šinī brīdī, kad biju sarunas biedram neredzams, mana blēdība ieguva milzu apmērus — lielākus nekā jebkad. Man ieteica pagaidīt, un pēc dažiem mirkļiem vēstules rakstītājs mesjē Mersjē paziņoja, ka esot manā rīcībā.

— Mesjē, — es sacīju, — simtkārt atvainojos, ka, priekšlaikus par savu nodomu nebrīdinājis, jūs traucēju; tāpat arī par savu nepieklājību, ka neesmu vēl atbildējis uz jūsu vēstuli. Sakarā ar slimības gadījumu ģimenē biju spiests nekavējoties atgriezties mājās, citādi katrā ziņā būtu vēlreiz ieradies pie jums pārrunāt dažus jautājumus, kas nebija gluži skaidri. Tagad, sati-cis savu brāli un ar viņu apspriedies, gribu teikt, ka mēs esam gatavi samazināt savas prasības, lai tās atbilstu jūsējām.

Vada viņā galā iestājās klusums, un tad pieklājīgā, taču ne-pārprotami pārsteigtā balss bilda:

— Bet, grāfa kungs, viņnedēļ taču mēs jautājumu no sākuma līdz galam apspriedām ļoti rūpīgi. Jūs paskaidrojāt savu stāvokli, un mēs to ar cieņu novērtējām. Vai gribat teikt, ka vēlaties atjaunot jūsu un mūsu firmas attiecības?

— Tieši to, — es atbildēju. — Mēs ar brāli nolēmām nest zināmu personisku upuri, lai fabrika varētu ražot un cilvēki ne-paliktu bez darba.

Jauns klusuma brīdis. Tad:

— Piedodiet, mesjē, bet tas ir tiešā pretrunā visam, ko jūs ļāvāt mums noprast.

— Zinu, —: es atteicu, — bet, godīgi sakot, rīkojos, pilnā

mērā neapspriedies ar ģimeni. Jūs tak zināt, ka tas ir ģimenes uzņēmums.

— Protams, mesjē, un tāpēc allaž esam ievērojuši jūsu intereses. Mēs ļoti nožēlojam, ja būtu nepieciešams vēlreiz pārskatīt līgumu, vēl jo vairāk, ka jums būtu jāslēdz uzņēmums, ja mēs nevarētu vienoties, kā tas diemžēl notika. Atceros jūsu piezīmi, ka jūs personiski tas dziļi neskarot un ka stikla pūstuve kļuvusi par saistību, ko jūs nevarat atļauties.

Pieklājīgā, dzedrā balss turpināja runāt, un man acu priekšā

rādījās aina, kā runātājs un Žans de Gē sēž viens otram pretim ādas klubkrēslos, pārmijus parausta plecus, piedāvā viens otram cigareti un būs visu aizmirsuši, tiklīdz saruna beigsies. Te nu biju es, svešinieks, kas kļuva smieklīgs, cīnoties par zaudētu lietu, jo negribēju pieļaut, ka saujiņa strādnieku, zemniece un viņas sakropļotais dēls sāktu nicināt savu darba devēju, kurš to pat neuzzinās un kuru tas arī nemaz neinteresē.

— Viss, ko jūs sakat, ir pilnīgi pareizi, — es iebildu,

— tomēr es pašreiz cenšos jums paskaidrot, ka esmu savas domas mainījis. Būšu mierā ar jebkuriem noteikumiem, ja vien tie dos iespēju turpināt uzņēmuma darbību. Par ražošanas izdevumiem atbildu es. Jums es lūdzu vienīgi atjaunot līgumu ar jūsu noteikumiem, lai tie būtu kādi būdami.

Ilgāks klusuma brīdis. Tad runātājs bērtin nobēra:

— Protams, mesjē, ievērojot mūsu sensenās attiecības ar jūsu dzimtu, mēs smagi pārdzīvojām, ja būtu vajadzējis tās pārtraukt, bet likās, ka citāds atrisinājums nav iespējams. Bet, ja jūs esat ar mieru vienoties par aprēķiniem, ko acīmredzot nebūs iespējams nokārtot uz ātru roku pa telefonu, man jāaprunājas ar pārējiem direktoriem. Un tad — es neredzu iemesla, kāpēc lai visu neizdotos nokārtot tā, ka būtu apmierinātas abas puses?

Uz jautājumu viņa balsī es nekavējoties atbildēju apstipri-noši. Vajadzēs uzrakstīt dažas vēstules, un pašreizējais līgums tiks atjaunots ar citādiem noteikumiem. Apmainījāmies vēl ar dažām laipnībām, un tad es dzirdēju, kā viņš noliek klausuli. Izvilku mutautu — Žana de Gē mutautu — un noslaucīju nosvī-

dušo pieri, jo ne tikai no smacīguma šaurajā spraugā starp lietusmēteļiem man bija k|uvis karsti, bet ari no garīgās piepūles. Biju kaut ko uzņēmies, taču bez mazākās sajēgas, kā to novadīt līdz galam. Ja cena, ko Karvalē maksā par stikla flakoniem, nespēj nosegt ražošanas izdevumus un strādnieku algas, kā droši vien ir — kāpēc gan radusies pašreizējā krīze?—tad naudai jāieplūst no cita avota. Tieši šai mirklī es izdzirdēju cilvēka elpu klausulē, ko joprojām neapzināti turēju pie auss; tas bija neapšaubāms pierādījums, ka pa blakusvadu kāds klausās, gaidot turpmāko informāciju. Es nedarīju nekā. Nenolicis klausuli, gaidīju.

Pēkšņi ierunājās centrāle un jautāja, vai esmu beidzis sarunu ar Parīzi, un, kad es atbildēju, ka esmu, savienojums pārtrūka, un es no jauna dzirdēju elpu, tad vieglu klikšķi, kas liecināja, ka cilvēks, kas pilī bija sarunu noklausījies, nolicis klausuli. Droši to nevarēju apgalvot, tomēr nešaubīgi jutu, ka manu sarunu ar Parīzi kāds noklausījies. Kas? Kur atradās otrs aparāts? Pakāru klausuli un izgāju hallē. So|i uz kāpnēm, kurus biju iedomājies dzirdam, kad saņēmu pieteikto sarunu, varēja būt manas iztēles un izbī(a rezultāts. Lai būtu kā būdams, lejā neviens nebija no-nācis, visapkārt valdīja klusums. Elpa telefonā tomēr nebija iedoma. Izgāju uz terases, jo pašreiz bija gluži vienalga, vai kāds mani redz vai neredz, un paraudzījos gar pils sienu augšup, bet redzēju tikai vienu telefona vadu, kas iestiepās jumtā starp torni un pils sienu. Augstie skursteņi un tornSi, pat ēnnīgas notekcaurules noslēpa jebkādas pazīmes, kas varētu norādīt uz elektrības vai telefona vadiem, bez tam man šajā jomā trūka zināšanu, lai mācētu noteikt, kurp šādi vai tādi vadi ved.

Otrs aparāts un slepenā noklausīšanās ir mīklas, kuru atrisinājums var pagaidīt. Pašreiz daudz svarīgāk šķita kaut ko tuvāk uzzināt par Žana de Gē finansiālo stāvokli. Aizsāktajā čeku grā-

matiņā augšā ģērbistabā bija vienīgi noslēpumaini skaitļi un ini-ciāļi, bet nebija nekādu galīgu aprēķinu; grāmatiņas vienīgā vēr-tība bija bankas nosaukums un tās atzara adrese tuvējā pilsētā.

Rakstāmgalda ģērbistabā nebija. Kaut kur pilī vajadzēja atrasties istabai, kur saimnieks raksta vēstules un glabā dokumentus.

Atcerējos bibliotēkas telpu, kur pirms pusdienām bija sapulcējusies visa ģimene. Nokāpu atpakaļ hallē un cauri ēdamistabai devos uz divviru durvīm, kas veda uz bibliotēku; tagad tās atkal bija aizvērtas, un iegājis atradu telpu pustumsā; kāds bija pievēris augsto logu aizvirtņus, lai pasargātu istabu no saules. Atvēru tos un tūliņ ieraudzīju, ko meklēju, — rakstāmgaldu telpas kaktā.

Galds bija aizslēgts. Atslēgu saišķis — viena no Žana de Gē per-soniskajām mantām — kopā ar viņa sīknaudu, maku, mašīnas vadītāja tiesībām atradās pie manis, kopš valkāju viņa drēbes, bet līdz šim brīdim nebija vajadzības nekā no visa izmantot. Tagad izmēģināju atslēgas, un viena no tām derēja. Kramplauža rīcība mani nebiedēja; uzsākšu atkal spiegu rotaļu un nevienam ar to ļaunu nenodarīšu.

Atslēgtais rakstāmgalds atklāja parasto jūkli un nekārtību, kādu atrodam citu cilvēku mantās (ne to pedantisko kārtību, kādā es glabāju savus papīrus); līdz malām piestūķētas mazās atvilktnītes — ar aploksnēm, no kurām saturs bira ārā, vēstulēm, rēķiniem, pavadzīmēm — viss juku jukām. Lielajās atvilktnēs, kad pavilku tās vaļā, neizskatījās citādi. Atvilkt izdevās pusotras collas tiesu, tad tās, ar grāmatām, dokumentiem, dažādiem pa-pīriem un fotogrāfijām piebāztas, iesprūda; acīmredzot te slēpās paša saimnieka un visas Gē ģimenes vēsture vairākās paaudzēs.

Papīru neatlaidīgā stīvēšanās pret izkļūšanu no putekļainajām atvilktnēm mani neprātīgi nokaitināja. Man bija vajadzīgi bankas dokumenti, bet tos nevarēju atrast — bija vienīgi sen izman-totu un atvilktnēs samestu čeku grāmatiņu pasakņi. Vīlies cerī-

bās iemantot meklēto, es, līdzīgi zaglim, kas nevar atrast pērļu rotu, pēc kuras nācis, nolēmu ķerties pie kaut kā, vienalga, pie kā, lai apmierinātu nerimās ziņkāri. Pēdīgi ieraudzīju sarkanus ādas vākus, kas varētu glabāt dokumentus; izstīvēju tos no vienas iecirtīgas atvilktnes . . . vienīgi, lai atklātu, ka tas ir medību rezultātu apkopojums: lapu pēc lapas tur bija uzskaitīti sen pirms kara nošauti fazāni, irbes un zaķi. Atbrīvotā tukšā vieta bija atstājusi iespēju rakņāties tālāk, un, pastūmušas malā revolveri, manas ziņkārās rokas uzdūrās vēl vienam biezam sējumam ar pelējuma smaku; izrādījās, ka tas ir ar fotogrāfijām pilns albums — lielākoties tie bija izbalējuši uzņēmumi, sasprausti vecmodīgos stūrīšu iegriezumos.

Mani vairs neinteresēja bankas aprēķini. Radās neatvairāma vēlēšanās uz mirkli ielūkoties pagātnē. Pirmo lappusi rotāja suņa galva un koks, bet apakšā lieliem, slīpiem burtiem ieraksts

«Marija de Gē». Pāršķīris lapu, ieraudzīju māti — par to nebija ne mazāko šaubu — gadus divdesmit piecus vecu sievieti; tagadējais smagais apakšžoklis attēlā rādīja apaļīgu, enerģisku zodu; sirmo matu ērkulis bija blonds, kupls, ar lokšķērēm iecirtots viļ-

ņos; cakota blūze ietērpa slīpos plecus, kas tagad noļukuši un ievīstīti visādos pārsegos; šī fotogrāfija būtu varējusi attēlot mani pašu, pārģērbtu sieviešu drānās, nomaskējušos ar parūku un polstējumiem, atveidojot sievieti kādā šarādē. Līdzās fotogrāfijai bija ierakstīts gadskaitlis — 1914. Tad cits aiz cita sekoja pārējie — uz neiespējama fona ar aizkariem un mākslī-

gām puķēm redzams Žans de Gē vecākais, līdzīgs Polam, bet ar spurainām ūsām un ļoti dzīvīgu skatienu; tad pāris kopā; lepns vecāku skatiens pievērsts bērnam, kas varētu būt ļoti lolota un lentēm izrotāta Blanša; pēc tam vairāki vecākās paaudzes draugi un radi — kāds onkulis, kāda tante, sagrabējis vectētiņš invalīda ratiņos. Ne visur bija atzīmēts gadskaitlis, un bieži vien man pašam vajadzēja minēt, kura vasara tā bijusi, kad mazs puišelis ar meitenīti sēž ponijam mugurā, vai kurā ziemā tie paši, roku viens otram mīļi ap kaklu aplikuši, šallēs ievīstīti stāv pie apsnigušās baložmājas. Šis pārītis šķita gandrīz nešķirams. Ja viens stāvēja, turēdams rokā makšķeri vai šautenīti, otrs bija pieza-dzies turpat tuvumā; mazliet iztrūcinātā pārsteigumā un dīvainā

kārtā ar nepatiku es konstatēju, ka šis otrs visur klātesošais bērns, Blanša, izskatījās gandrīz kā pašreizējās Marī-Noelas kopija — tādām pašām garām kājām, tieviņa, īsi apcirptiem matiem. Tikai vēlāk, ap gadiem piecpadsmit, viņa sākusi pārvērsties — ovālā seja pastiepusies garāka, acu izteiksme kļuvusi vērīgāka, svinīgāka; un tomēr es nespēju nopietnajā un visādā

ziņā simpātiskajā sejā sazīmēt tagadējo vecmeitu ar cieši sa-kniebtajām' lūpām.

Jaunais Žans nekur neizskatījās svinīgs. Ik attēls viņu rādīja smejošā, komiskā vai zobgalīgā attieksmē pret fotoaparātu, un es neviļus iedomājos, cik atšķirīgi, par spīti pilnīgajai līdzībai, šie momentuzņēmumi ir no tiem, kuros puikas gados tiku uzņemts es — ar stiklaini stingu, nobijušos skatienu. Pols albumā nebija daudz pārstāvēts. Viņš bieži atradās kaut kur nomaļus, neskaidrākā figūra grupas uzņēmumā, vai arī seja kurpēm atrisušo auklu brīdī, kad noklikšķēja fotoaparāts. Pat visskaidrākajā at-tēlā, kas rādīja visus trīs bērnus padsmitnieku gados, viņš stāvēja puslīdz sadrūvējies līdzās Žana platajiem pleciem, Žana starojošā smaida aizēnots.

Šur tur grupās pamanīju vēl dažas personas — kirē, slaidāku, jaunāku, tomēr arī tad visai eņģelīgā izskatā; atšķirot lapas atpakaļ uz bērnu dienām, redzēju sievieti, kas noteikti bija Žilī, auklējam Polu. Bija tur arī cilvēks vārdā Moriss, kas vairakkārt paradījās albuma beigu lappusēs. Viņš bija redzams gan grupu uzņēmumos stikla pūstuvē, gan pilī, un vienā attēlā viņš kopā ar Žanu staveja pie statujas parkā. Un tad momentuzņēmumi piepeši izbeidzas. Albumā bija palikušas trīs vai četras tukšas lapas, kas gaidīja, kad tiks piepildītas. Vai nu tad bija nomiris Žans de Ge vecakais, vai ari sācies karš, bet varbūt mātei pēkšņi bija apnicis fotografēt — kas to lai pasaka. Zināms laikposms bija beidzies, cikls noslēgts.

Aizvēru albumu ar dīvainu nostalģijas sajūtu sirdī. Ilgi pieradušam rakņāties vēsturiskā pagātnē, iepazinušam senus dokumentus, vēstules un gadsimtiem vecus atstāstus šī zaglīgā ielūko-

šanās mana laika, manas paaudzes dzimtas dzīvē bija neparasti aizkustinoša. Man bija kaut kā žēl — nevis tā, ka glītā grāfiene no albuma sākuma lapām kļuvusi veca un gaišie mati nosirmo-juši, bet gan tā, ka viņa novecojusi šādā veidā, ka valdonīgās, drošās acis kļuvušas šaudīgas, pilnas nemiera, lepnā mute —

alkatīga, apaļīgais kakls un pleci izplūduši nejēdzīgā treknumā.

Man bija žēl, ka Blanša, tik gaiša un pievilcīga bērnībā, tik nopietna un dzīvīga pusaudzes gados, varējusi pārvērsties līdz nepazīšanai, izveidoties par karikatūru. Pat Pols, fotouzņēmumos gan sakustējies un neskaidrs, paslēpies aiz smejošā Žana, bērnībā izskatījies visai aizkustinošs, grupu maliņā uz vienas kājas nostājies, ar pastāvīgi pierē noslīdējušu matu cirtu. Tagad turpretī viņš kļuvis nesimpātisks, smagnējs, nododams savas izjū-

tas vienīgi brīdī, kad es — Dieva vārds, bez nolūka — biju atklā-

jis un izzobojis viņu par neveiksmi, ko viņš izjuta kā apkauno-jumu.

Šos attēlus no pagātnes, kad visiem, šķiet, bija klājies labi, negaidot padzina tagadnes iejaukšanās. Dzirdēju kādu veram dubultdurvis, kas veda uz ēdamistabu; iegrūdis albumu atpakaļ

rakstāmgaldā, pagriezos un ieraudzīju Renē, kuras nebija nevienā no pabalējušajiem momentuzņēmumiem, tāpat kā nebija Fransuāzas. Viņas abas piederēja drūmajam jaunākajam perio-dam, Sentžilas Šodienas pelēcībai, kur vairs nebija nekādas burvības. Viņa aizvēra durvis un palika stāvam, raudzīdamās manī.

— Dzirdēju piebraucam mašīnu, — viņa ierunājās, — un nodomāju, ka Pols atbraucis kopā ar tevi. Tad gaiteni satiku Šarloti, un viņa man pateica, ka tu esot pārbraucis viens pats.

Fransuāza vēl arvien salonā gu|, un man ienāca prātā, ka tu va-rētu būt šeit. Nu, vai tu netaisies atvainoties par savu uzvešanos pie pusdienu galda?

— Es jau atvainojos Polam, — atteicu. — Vai ar to nepietiek?

Aizturētais satraukums izpaudās visā saspringtajā augumā

un nervozi drebošajās rokās, un viņa paraudzījās mani ar tādu pusapjukušu, pusneprātigu skatienu, kurā jautās gan neizpratne, gan niknums, ka man uz mirkli kļuva žēl Pola, kuram droši vien nācās pārciest viņas untumus visā pilnībā.

— Kādēļ tu to darīji? — viņa jautāja. — Vai tāpat nav pietiekami grūti izvairīties no aizdomām? Turklāt tu aizvainoji Polu. Bet varbūt tu rīkojies tīšām, lai ari mani padarītu par muļķi visu acīs?

— Paklau, — es sacīju, — Lemansā es tā piedzēros, ka vairs neatceros, ko tanīs sainīšos saliku. Atceros vienīgi, ka biju visiem sapircies grāmatas.

— Vai gribi, lai es tam noticētu? — viņa noprasīja. — Fransuāzas dāvanā tu nekļūdījies vis. Cik tu par to samaksāji, bet varbūt paliki parādā?

Te nu parādījās visnejēdzīgākā sievišķīgā ļaunība, sarūgtinā-

jums par vīra uzmanību pret sievu. Es nopriecājos, ka medaljonu dabūjusi Fransuāza, nevis Renē.

— Fransuāzai uzdāvināju kaut ko tādu, kas viņai dara prieku, — es sacīju. — Gaužām žēl, ka tev mana dāvana sagādā-

jusi vilšanos. Atdod to Žermēnai. Man gluži vienalga, ko tu ar to dari. Iesizdams nebūtu spējis viņu sāpīgāk ievainot. Platām acīm viņa vērās manī, seja bālin nobāla, un viņa lēnām no durvīm tuvojās rakstāmgaldam, kuru no jauna aizslēdzu, bet atslēgu iebāzu kabatā. Pirms apjēdzu, kas viņai padomā, viņa mani cieši apskāva, pieglauda savu seju manējai, bet es stāvēju sastindzis un kokains kā trešās šķiras aktieris provinciālā lugā.

— Ko tas nozīmē? — viņa jautāja. — Kas tev noticis?

Kāpēc esi tā pārvērties? Vai bīsties mani apskaut?

Tad, redz, kā. Varbūt man vajadzēja to nojaust, bet tagad viņas vārdi mani pārbiedēja un izraisīja dziļu nepatiku. Es nevē-

lējos viņu noskūpstīt. Cieši apžņaugušās rokas man šķita pretī-

gas, un pārlieku alkainā mute nespēja izraisīt vēlēšanos tai piekļauties. Vienalga, ar ko Žans de Gē kavējis vaļasbrīžus, viņa surogāts šai brīdī to neturpinās.

— Renē, — es bildu, — kāds var ienākt... — Bāla, nožē-

lojama atrunāšanās jebkuram gļēvam mīlniekam, kas nav iededzies kaislē; un es mazdūšīgi atbrīvojos no negaidītās un nomāco-

šās tuvības. Taču ari tagad, kad biju atspiedies pret rakstāmgaldu, viņa man sekoja, izstiepusi rokas glāstam vai apskāvienam, un man ienāca prātā — cik neveikls un necienīgs kļūst vīrietis, kad pakļauts varmācībai. Sievietei, kurai rupji uzbrūk, pievilcību piešķir vismaz viņas sievišķīgais trauslums.

Mana šķietamā cenšanās viņu nomierināt nebija sevišķi pār-liecinoša; lamzīgā paplikšķināšana pa plecu, paviršais skūpsts matos likās daudz par maz, tālab lūkoju viņu atturēt ar vārdu straumi.

— Mums jābūt piesardzīgiem, — es pamācīju, — mēs ne-drīkstam zaudēt galvu. Pols ir nomierinājies par to blēņu, ko tev uzdāvināju. Iestāstīju viņam visu, ko vajag, un iestāstīšu arī

Fransuāzai. Bet šādas mūsu satikšanās nedrīkst turpināties. Kalpotāji nejauši var kaut ko ieraudzīt, un, tiklīdz tiem radīsies aizdomas, dažādiem sarežģījumiem nebūs gala.

Klausīdamies savā balsī, kas aumaļām melsa viņai visādus aizbildinājumus, es bezcerīgi konstatēju, ka stiegu aizvien dziļāk.

Biju izteicis pieļāvumu intrigai un tā palaidis garām brīnišķīgo šai brīdī pavērušos iespēju atklāti un brutāli pateikt «Es tevi nemīlu un negribu. Tas ir viss.»

— Tu domā, ka mums vajadzētu satikties kādā citā vietā? "—r jautāja Renē. — Bet kā? Kur tas būs?

Nevienas asaras. Nekādas aizkustinošas tiekšanās pēc mai-guma. Viņai prātā tikai viena doma, viena vienīga doma. Tas, ko Žans de Gē, bez šaubām, bija uzsācis aiz gara laika, nu bija pār-vērties par saistību. Ieprātojos: diezin cik dziļi viņš šai sakarā

ielaidies un cik stipri tas viņam, kad norimusi pirmā aizrautība, apnicis?

— Gan kaut ko izdomāšu, — es atteicu, — bet klausi, kad saku, ka mums jābūt piesardzīgiem. Nedrīkst pašreizējas muļķī-

bas dēļ riskēt ar laimi nākotnē.

Žans de Gē pats nebūtu mācējis divkosīgāk izteikties. Cik viegli galu galā ir būt nekauņam. Mani vārdi viņu nomierināja, un paviršais kontakts, lai cik nenozīmīgs, laikam atslābinājis spriedzi un radījis zināmu atslodzi. Tad, sev par atvieglojumu, izdzirdēju blakusistabā bērna balsi. Renē, ērcīgi paraustījusi plecus, atkāpās nostāk no manis.

— Papu, kur tu esi?

— Esmu te. Vai tu mani meklēji?

Meitene iedrāzās istabā. Es instinktīvi papletu rokas, un, kad viņa tajās pa mērkaķēna modei ielēca, man iešāvās prātā, vai es viņu nevarētu izmantot par buferi pret pieaugušo cilvēku prasī-

bām.

— Vecmāmiņa pamodusies, — meitene sacīja. — Es nupat biju pie viņas. Viņa grib, lai mēs abi uzejot tēju padzert Es viņai pastāstīju par dāvanām, onkulis Pols jutās vīlies par savējo.

Un vai zini, papu, ka tu esi kļūdījies ar to dāvanu tantei Blanšai?

Viņa to nemaz neattaisīja va|ā, un mēs ar mammu to iztinām viņas vietā, un tur iekšā bija zīmīte: «Manai skaistajai Belai no Žana,» — tātad pavisam ne Blanšai, un tad vēl milzīga smaržu pudele ar nosaukumu *Femme», un tā bija burvīgā kastītē, bet kastīte celofānā, un cena vis vēl klāt: desmit tūkstoši franku.

10. NODAĻA

Kad roku rokā kāpām augšup, Marī-Noela ieminējās:

— Pavisam jocīgi, bet liekas, ka par tām dāvanām visi apskaitošies. Mamma šorīt par savējo tā priecājās, bet tūlīt pēc pusdienām to noņēma un nolika pie citām lietām savā rotu kastītē.

Tante Renē savu dāvanu lāgā pat neapskatīja, un nupat, kad tev pastāstīju par k|ūdīšanos ar tantes Blanšas dāvanu, man likās, ka viņa tūliņ mums abiem iezvels. Papu, kas ir Bela?

Jutos laimīgs, ka nezinu. Tas mani pasargāja no tālākiem sa-režģījumiem. Tomēr Žans de Gē gan būtu varējis rīkoties tālredzīgāk un uzšņāpt kaut ko vairāk nekā vienīgi burtu «B».

— Kāda dāma, kam patīk dārgas smaržas.

— Vai mamma viņu pazīst?

— Šaubos.

— Es arī šaubos. Kad es viņai jautāju, viņa saburzīja zīmīti un atteica, ka laikam kāda dāma no tās darījumu sabiedrības uzaicinājusi tevi pusdienās un smaržas būtu bijusi pateicība par parādīto uzmanību.

— Iespējams, — es atteicu.

— Bet nelaime gan, ka tev bojājas atmiņa. Iedomājies — tā

visu saputrot un pasniegt dāvanu tantei Blanšai. Es uzreiz sapratu, ka kaut kas nav kārtībā. Cik vien varu atcerēties, tu viņai nekad neesi nekā dāvinājis. Es lāgā nezinu, kāpēc, bet pieaugušie kādreiz izturas |oti jocīgi. Bet pat es saprotu, ka nav nekādas jēgas tantei Blanšai kaut ko dāvināt, ja viņa piecpadsmit gadus ar tevi nerunā.

Piecpadsmit gadu Šī piepeši iegūtā informācija, ko bērns tik vienaldzīgi izmeta, mani pienagloja pusceļā uz kāpnēm un piespieda tik cieši paraudzīties uz meiteni, ka viņa nepacietīgi sāka mani bikstīt.

. — Ejam tālāk, — viņa mani mudināja. Es, līdz sirds dziļumiem satriekts, klusēdams viņai sekoju. Tam, ko uzskatīju par īslaicīgu īgnumu, bija tik dziļas saknes, ka tām vajadzēja ietekmēt visu ģimeni. Nenozīmīgā mīlas dēka ar Renē, ja to varēja nosaukt šādā vārdā, salīdzinājumā ar šo bija tīrais nieks. Nav nekāds brīnums, ka šādās attiecībās dāvanu pasniegšana neiederējās. Atklājums bija satriecošs, pat baigs, kad atcerējos fotouz-

ņēmumus ar abiem bērniem, kas stāvēja apskāvušies. Starp Blanšu un Žanu de Gē norisinājies kāds dziļi personisks sarūgtinājums, tomēr visi to akceptēja — pat bērns.

— Klāt esam, — noteica Marī-Noela, atgrūzdama istabas durvis, n atkal, tāpat kā iepriekšējā vakarā, no krāsns pretī sitās karstuma vilnis. Mazie terjeri, kuru priekšpusdienā te nebija, tagad atkal bija atgriezušies. Nolēkuši no gultas, tie, spalgi riedami, metās mums pretim, un pat bērna rāšanās un labināšana nespēja tos apklusināt.

— Gatavie brīnumi! — Marī-Noela iesaucās. — Visi suņi šinī mājā kā sajukuši. Cēzars ari šorīt aprēja papu.

«— Šarlot, — ierunājās grāfiene, — vai jūs izvedāt Žužu un Fifiju pastaigā vai ari visu pēcpusdienu lejā notenkojāt?

— Protams, izvedu, grāfienes kundze, — Šarlote nekavējās aizstāvēties. — Gandrīz stundu nostaigāju ar viņiem pa parku.

Vai tad es kādreiz viņus pametu novārtā?

Viņa skadrām acīm palūkojās uz mani, it kā es būtu viņu apsūdzējis, un es nepatikā salīdzināju viņu ar godprātīgo, uzti-camo Žilī stikla pūstuvē, noskatījos viņas mazajās, šaudīgajās ačtelēs, šaurajā sejā un sīvi skābajā manierē, kā viņa skopi salēja tasēs tēju.

— Liecieties mierā, ejiet projām, bērns parūpēsies par mums! — grāfiene pavēlēja. Izsliedama no spilvenu kaudzes pret mani bālo, sakritušos seju ar tumšām ēnām zem acīm, viņa pastiepa roku un pievilka mani pie sevis. Noskūpstīdams ļumīgo vaigu, iedomājos, cik gan tas dīvaini — šis dēla apskāviens, kam vajadzētu radīt pretīgumu, kaut kā tīkami nomierināja, turpretī

saskarsme ar glīto Renē bija nejauka un nepanesama.

— Mori Dieut — viņa pačukstēja, — kā mazā mani uzjautrināja! — tad, atstumdama mani sānis, skaļi turpināja: — Sēdies un dzer tēju. Ko tu vēl visu dienu sadarīji, ja neskaita dāvanu sajaukšanu?

Ari tagad jutos pie viņas pilnīgi brīvi; mācēju runāt, mācēju smieties, viņa spēja izraisīt manī tādu līksmi, kādas esamību nebiju sevī pat no jau tis. Mūsu trijotne — grāfiene, bērns un es — jutās jautri un nepiespiesti; grāfiene lieliem malkiem strēba tēju no apakštasītes, pēdējos pilienus atstādama nolaizīt šune-

|iem, kas diedelēja, bet bērns, iecelts tējas dalītājas godā, cīrigi knābāja grauzdēto maizīti, nenovēršot skatienu no mums.

Es pastāstīju par apmeklējumu stikla pūstuvē, šoreiz runā-

dams drošāk, jo cerēju, ka mana slepenā saruna ar Parīzi devusi vai dos īslaicīgu atrisinājumu, un grāfiene bez mudinājuma sāka pa vecu cilvēku modei stāstīt par pagājušās godības dienām; to es noklausījos ar slēptu interesi, bet bērns — ar sajūsmu. Viņa mums pastāstīja par tiem laikiem, kad stikla pūšana vēl bijusi roku darbs, ko viņa pati labi atceroties, un par to, ka vēl daudz senāk, pirms viņas laika, ceplis kurināts ar malku no tuvējā meža, ka šā iemesla dēļ visas stikla pūstuves atradušās mežainos apvi-dos un ka senās dienās — pirms gadsimta — šeit strādājuši simt sešdesmit vīri, zirgi, sievietes un bērni. Strādnieku un viņu ģimenes locekļu vārdi visi ierakstīti grāmatā, kas šobaltdien atrodoties kaut kur, varbūt bibliotēkā, viņa nevarot atcerēties.

— Jā, — viņa nobeidza, — tas pagājis. Nekas nav palicis pāri. Senās dienas nekad vairs neatgriezīsies.

Tas man lika atcerēties Žilī, kura tikpat labprātīgi pieņēma mainījušos apstākļus, tāpat vairs negribēja pieminēt to, kas beidzies, bet, kad pastāstīju mātei par apciemojumu strādnieku mājiņā un par nabaga apdegušo Andrē, kas saistīts pie gultas, viņa paraustīja plecus un vienā mirklī atsala.

— Ak, šitie ļautiņi! — viņa iesaucās. — Viņi, ja vien varēs, izspiedīs no mums pēdējo franku. Man labprāt gribētos zināt, cik Žilī no manis izvilinājusi. Un tas viņas dēls — nekādas jēgas no tā nav bijis kopš laika gala. Nevainoju sievu, kas no viņa aizbēga pie kāda Lemansas mehāniķa.

— Tai mājelei drausmīgi nepieciešams remonts, — es ieminējos.

— Neliec tai ne pirksta klāt! — viņa piekodināja. — Tiklīdz kaut ko sāksi, viņi tūliņ lūgs vēl kaut ko. Mēs ir bez tā esam pietiekami izputināti. Un tādi arī paliksim, ja vien Fransuāzai nepiedzims dēls vai a r ī . . . — Viņa apklusa, un, lai gan es nesapratu viņas vārdus, zināma pieskaņa viņas balsī un sāniskais skatiens, ko viņa man uzmeta, mani stipri samulsināja. Pēc mirkļa viņa turpināja:

— Mūsdienās katram pašam jārūpējas par sevi. Un par ko viņi kurn? īre viņiem nav jāmaksā.

— Žilī nekurnēja, — es atteicu. — Viņa nesacīja nekā.

— Ceru gan, ka ne. Viņai zem grīdas dēļiem, bez šaubām, paslēpts krietns žūksnis. Es priecātos, ja man būtu tik daudz.

Viņas izturēšanās mani satrauca. Jutos kā piekrāpts. Žilī, kas man bija šķitusi tik godīga un uzticama, pēkšņi tika atklāta kā

rausēja, bet grāfiene, vēl pirms mirkļa smejoša un labestīga, vienā rāvienā kļuva cietsirdīga un neiejūtīga. Patiesās simpātijas uzplūds, ko instinktīvi jutu pret abām, kļuva mazliet duļķains, un, prātodams par to, kamēr Marī-Noela ielēja man otru tasi tējas, es konstatēju, ka nevis grāfienei, bet man pašam trūkst iejūtības. Es esmu sentimentāls. Vēlos cilvēkus sirsnīgākus, augstsirdīgākus, nekā tie ir.

— Vai zināt, — Marī-Noela pēkšņi iekrita sarunā, — iz-nāca ļoti jocīgi, kad mēs ar mammu attinām dāvanu tantes Blanšas acu priekšā. Mamma sacīja: «Neesi tik stūrgalvīga, Blanša, galvu tev tas nemaksās. Un, ja Žans tev kaut ko atvedis, tas nozīmē, ka viņš domā par tevi \m šādā veidā grib tev to parā-

dīt.» Tante Blanša sēdēja, acis nodūrusi, un pēc veselas mūžības sacīja: «Tad taisiet vaļā. Man vienalga — man tas neko nenozīmē.» Bet es esmu pārliecināta, ka ari viņai gribējās uzzināt. Tā

nu mēs attinām papīru, un, kad mamma ieraudzīja lielo smaržu pudeli, viņa sacīja: «Žēlīgā debess, kāpēc šitais?» Un tantei Blanšai gribot negribot vajadzēja paskatīties, un viņa, ziniet, kļuva drausmīgi bāla, pielēca kājās un izgāja no istabas. Es sa-cīju mammai: «Tās taču nav zāles — kā onkulim Polam. Kāpēc viņai nepatīk?» Un mamma tādā jocīgā balsī atteica: «Galu galā

tas laikam ir joks, turklāt visai cietsirdīgs.» Pēc tam mēs, protams, atradām to zīmīti, kas bija citai personai, tai Belai, un mamma sacīja: «Nē, tas nav joks, tā ir kļūdīšanās. Dāvana nav viņai.» Es tomēr nesapratu, kāpēc viņas abas domāja, ka tas ir cietsirdīgi.

Viņas vārdi it kā ieplēsa klusēšanu. Gaisā viļņoja tukšums.

Dīvainā kārtā es izjutu kopību ar bērnu. Māte cieši raudzījās manī, un viņas acīs bija kaut kas tāds, ko es nepratu iztulkot. Tas nebija nosodījums par pārpratumu, bet kaut kas spekulatīvs, kas it kā prātoja, meklēja, pētīja, un, kaut arī es zināju, ka tas nevar būt, iedomājos — kāda atskārta viņas apziņā uztvērusi manu identitāti, atklājusi, ka esmu viltvārdis. Taču, kad viņa ierunā-

jās, vārdi bija domāti bērnam:

— Redzi, mazulīt, sieviešu prāti ir pilni noslēpumu, it īpaši, ja tās ir tik reliģiozas kā tava tante. Atceries to un nekļūsti par tādu fanātiķi kā viņa.

Pēkšņi viņa izskatījās ļoti nogurusi un veca. Pacilātība bija iztērējusies. Kustība, ar kādu viņa izstūma terjerus no gultas, bija untumaina un gurda.

— Nāc, — es bildu Marī-Noelai, — aizvāksim tējas galdiņu.

Mēs aiznesām galdiņu atpakaļ pie sienas, pie kuras es, uzme-tot īsu skatienu, redzēju lielu, izkrāsotu Žana de Gē fotoattēlu karavīra formas tērpā; tā uzkrītoši slējās starp sukām sudraba ietvaros. Intuitīvi paraudzījos uz gultas pusi. Māte ari raudzījās uz fotogrāfiju, un viņas sejā atkal ievēroju dīvaino, pētīgo izteiksmi. Kad mūsu skatieni sastapās, mēs abi reizē novērsāmies. Šai brīdī istabā ienāca Šarlote, un viņai uz pēdām sekoja kirē. Bērns steidzās tam pretim un pakniksēja.

— Labvakar, mesjē kirē, — viņa sveicināja. — Papus man uzdāvinaja Mazā Ziediņa dzīvesstāstu. Vai aizskriet tam paka), lai jūs to varētu apskatīt?

Vecais noglāstīja viņai galvu.

— Vēlāk, bērniņ, vēlāk. Kad nokāpšu atpakaļ lejā, tu man to parādīsi, — viņš sacīja. Tad devās tālāk, nostājās gultas galā un, rokas uz apaļīgā vēderiņa salicis, raudzījās grāfienes pelēkajā, gurdajā sejā.

— Skat, — viņš ierunājās, — šovakar nejūtamies sevišķi žirgtā omā? Vakarvakarā bija pārāk daudz satraukuma, pēc tam varbūt bezmiega nakts vai nelāgi sapņi. Par to ir runājis Svētais Augustīns. Arī viņu tas mocījis.

No sutanas ieloka viņš izvilka lūgsnu grāmatu, un es redzēju, ka grāfiene ar lielu piepūli cenšas piesaistīt izklaidīgo prātu viņa vārdiem. Viņa pamāja uz krēslu, no kura es tikko biju piecēlies, un kirē, plaši izplezdams sutanu, apsēdās. Istabas tālīnajā kaktā

arī Šarlote bija sagatavojusies klausīties, rokas lūgsnā salikusi, galvu noliekusi.

— Vai es drīkstu palikt? — čukstus jautāja Marī-Noela, acis viņai satraukumā spīdēja, it kā viņa gatavotos noskatīties izrādi.

Kad es neziņā, ko no manis gaida, pamāju, viņa atstiepa soliņu, kas stāvēja pie tualetes galdiņa, un novietoja to cieši blakus kirē.

Tad, gluži kā mazai aktrisītei, kas dziļi iejutusies lomā, rosmīgās gatavošanās izteiksmi viņas sejā nomainīja ekstāze, rokas sakļā-

vās lūgsnā, acis aizvērās, lūpas klusu čukstēja atbildes vecā vīra lūgsnai. Es palūkojos uz grāfieni. Pieklājība un ievingrināts pie-radums noturēja viņu stalti atslējušos pret spilveniem, bet gurde-nums vilka smago galvu lejup, tā nedaudz noslīdēja uz krūtīm, un trīcošie plaksti mazāk liecināja par godbijību nekā par neiztu-ramu nogurumu.

Es pametu istabu un, nokāpis lejā, izgāju parkā, izraudzīdamies taku, kas aizveda līdz akmenī kaltajai Artemīdai, kura pelēka un svinīga slējās tumšajā vakarā. Pils, kas dienā līdzinājās dārgakmenim, tagad, krēslai metoties, ieguva bargu izskatu.

Jumts un tornīši zilgmē šķita mirdzam, bet tagad asi iezīmējās tumšajās debesīs. Iedomājos, kāds cietokšņa izskats pilij piemita toreiz, kad grāvji bija pildīti ar ūdeni, kad pils centrālās daļas astoņpadsmitajā gadsimtā celtā fasāde vēl nesavienoja agrīnā

renesanses laika torņus? Vai viņas, zīdā tērptās dāmas, kas slepus raudzījās pa šaurajām logu spraugām tanīs laikos, kad duļķains ūdens š|akstēja ap apburošajiem mūriem un biezais, baigais mežs pienāca pie pašām pilsdurvīm, jutās vientuļākas nekā šodien Fransuāza un Renē? Vai tur, kur tagad ganās govis, rakņājās mežacūkas ar gailošām acīm un agrā rīta stundā, kamēr koki vēl tinās miglā, atskanēja mednieka vārā taure? Kādi vīna piedzēruši, bļaustīgi Anžū dižkungi aizjājuši pār šo tiltu medīt, karot un nokaut? Kādas mīlas spēles norisinājušās naktis, kādas dzemdību mokas izciestas, cik daudz pēkšņu nāves gadījumu te bijis?

Un tad — pavisam citā gadsimtā — cik baismīgi viss atkārtojas, tikai citādā veidā, ar sastingušām jūtām, ar labāk slēptu salkumu. Šodien nežēlība ir dziļāka, tā ievaino garu, sāpina līdz slepenākajām dvēseles dzīlēm; toreiz viss notika brutālā atklātībā: izdzīvoja vienīgi stiprie, to laiku vientuļā Fransuāza un nesakarīgā Renē izdzisa kā nopūstas sveces, nonīka slimībās un nāvē, un viņu kungi un pavēlnieki, kas bija tādi kā Žans de Gē, viņas apraudāja un aizmirsa, un turpināja dzīrot un karot, tikai vienaldzīgi paraustot samtā tērptos plecus.

Kāds apstaigāja pili no ārpuses, aizverot augstos logus un slē-

ģus, un šāda glābšanās no nakts tumsības likās kā atraušanās no pasaules. Tas, kas palika iekšā, bija miris, izbeigts, vispār vairs nepastāvēja; pils kļuva par kapu, dzīvi bija vienīgi lopi, kas ganī-

jās netālu no manis un šņākdami plūca mitro zāli, dzīvi bija kovārņi, kas meklēja kokus, kur pārlaist nakti, un suns, kas rēja ciemā pie baznīcas.

Šis mans maskarādes otrais vakars līdzinājās otrai dienai skolā. Tagad es jau pazinu savu apkārtni. Neizpratnes izbrīns bija zudis. Mana nekautrā pārdrošība, kas vēl viņnakt līdzinājās reibinošām zālēm, tagad šķita gluži dabiska, un, kad atvēru kādas durvis vai iegāju kādā telpā, vai sastapos aci pret aci ar kādu no ģimenes locekļiem, es vairs nejutu pārsteiguma šoku. Atšķīru un pazinu skaņas, smakas, balsis; zināju, kurā krēslā katrs sēž; dzirdēju zvana skaņas, iekšēji nesatrūkstoties; mazgāju rokas, nebrī-

nīdamies par to, ko daru; pārģērbu žaketi un pārāvos vakariņām, rīkodamies pēc tā paša bara instinkta, kā skolā tikko ieradies zēns mērkaķojas pakaļ vecākajiem skolas biedriem, darīdams visu tā, kā dara pārējie, ļaudams aizmirstībai vecās mājas, pats savu līdz-

šinējo personu un ieražas līdz nākamajām brīvdienām, bet šim brīdim, šim semestrim iekļaudamies cietā, spīdīgā čaulā, uzlik-dams vizuļojošu masku, lai iemantotu citu zēnu un skolotāju labvēlību un turklāt, sevi krāpdams, justu, ka viņu savaldzinājusi jaunā personība, kas radusies viņa paša vietā. Ēst, dzert, atšķirt avīzi bija pašas sevī interesantas nodarbības, jo to nedarīju es, to darīja Žans de Gē. Lai cik ačgārns ir sapnis, sapņotājam tas allaž Šķiet dabisks, un es sāku itin brīvi rosīties savu fantomu vidū, kuri ar mani sarunājās, man uzsmaidīja vai mani ignorēja. Rituāls jau bija nostabilizēts; ritenis, kas bija griezies no laika gala, turpināja griezties, es biju vienīgi šā riteņa da|iņa kopējā mašinērijā.

Vakariņas pagāja klusu. Pie galda bijām tikai četri. Uzzināju, ka Marī-Noela pulksten septiņos iebaudījusi buljonu ar biskvī-

tiem, bet Blanša, kā dzirdējām no Gastona, vēloties gavēt. Viņa uzturoties savā istabā, sacīja Gastons, un Šovakar vairs lejā

nenākšot.

Valodas nevedās. Fransuāza, pusdienlaikā visrunīgākā, izskatījās nogurusi un pavisam bez intereses tvarstīja šādus tādus tematiņus, lai aizbiedētu klusumu: saslimšanas ciemā, kirē šāvakara apciemojumu, vēstuli, ko saņēmusi no savas Orleānas māsī-

cas, nemierus Alžīrijā, kādu dzelzceļa katastrofu ziemeļos no Lionas. Vienmuļā runāšana mani nomierināja. Kad viņa nečinkstēja, viņai bija skaidra, tīkama balss. Renē, tērpusies blūzē ar augstu apkaklīti, kas viņai ļoti labi piestāvēja, atkal sasukā-

jusi matus uz augšu, lai būtu redzamas ausis, un vaigu galus mazliet iesārtinājusi, vai nu gribēdama mani savaldzināt ar savu pievilcību, vai ievainot ar asprātību, bet varbūt padarīt greizsirdīgu, pēkšņi sāka jo dzīvi tērzēt ar Polu. Nezinu. Mani tas ne-aizkustināja, un Pols viņas nodomu neievēroja. Viņš visu uzmanību pievērsa ēdienam, atbildes nomurdēja ar pilnu muti, tikai retumis paceldams skatienu no šķīvja; tikko vakariņas bija paēstas, viņš pārvietojās uz salonu, ieņēma krēslu, kur bija vislabākais apgaismojums, un, aizkūpinājis cigareti, noslēpās aiz Fi garo un L'Quest-France lielajām lapām.

Marī-Noela nonāca lejā, tērpusies rītasvārkā, un mēs — vi-

ņa, Fransuāza un es (Renē sēdēja uz dīvāna, turēdama rokā grā-

matu, kuras lapas viņa ne reizi nepāršķīra) — sākām spēlēt dam-breti un domino mierīgā ģimenes trijotnē, kā tas droši vien bija neskaitāmas reizes noticis vakaru pēc vakara, līdz pulkstenis nosita devīto stundu un Frasuāza, kam nogurums uzdzina žāvas, sacīja:

— Pietiks, chērie, jāiet gulēt.

Bērns, pretī nerunādams, piecēlās, savāca spēles, novietoja tās atvilktnē, noskūpstīja tēvoci, tanti un māti, tad, saņēmis mani pie rokas, sacīja:

— Ejam, papu.

Sapratu, ka tā ir ierastā vakara kārtība, un mēs devāmies augšā uz bērna guļamistabu tornītī. Lelle, kurai vairs cauri neur-bās spalvaskāts, bija atpestīta no mocekles likteņa, pārvērsta par grēksūdzētāju un nospiesta ceļos pie apvērstas konservu bundžas, kas te kalpoja par biktskrēslu, bet liels, sāniski sašķiebies Pīlēns Donalds, kam trūka vienas kājas, tēloja priesteri; jūrnieka cepure bija apvīstīta ar melnu lupatu, lai izskatītos pēc benītes.

— Apsēdies! — bērns mani komandēja un, novilcis rīta-svārku, mirkli pakavējās, pirms — kā man likās — nometīsies ceļos pie improvizētā altāriša, lai noskaitītu vakarlūgsnu.

— Vai gribi noskatīties, kā es sodīšu miesu? — meitene jautāja

— Ko tu gribi sacīt?

— Es, saproti, apgrēkojos, vakarvakar sacīdama, ka gribu darīt sev galu, — viņa atbildēja. — Pastāstīju to tantei Blanšai, un viņa teica, ka tas esot ļoti slikti. Pie grēksūdzes es vēl nevaru iet, tāpēc nolēmu pati sevi sodīt par ļauno darbu. — Viņa novilka naktskreklu un palika stāvam manā priekšā tieviņa un kārna.

— Gars ir labprātīgs, bet miesa vāja, — viņa sacīja. Piegājusi pie grāmatplaukta, kur valdīja liela nekārtība, viņa mirkli parakņā-

jās, līdz izvilka no turienes mazu ādas suņu pletni ar mezglu galā.

Aizvērusi acis, viņa, pirms paspēju aptvert, kas viņai padomā, sāka strauji sevi plītēt pa pleciem un muguru. Tā nebija izlikša-nās. Viņa negribot sarāvās un sāpēs aizturēja elpu.

— Rimsties! — es iesaucos un piecēlies izrāvu viņai pātagu no rokas.

— Jā, — viņa sacīja, — labāk nošausti tu mani.

Viņa palūkojās manī dzirkstošām acīm, kamēr es pacēlu naktskreklu, ko viņa bija nometusi uz grīdas.

— Velc mugurā, — es pavēlēju, —- turklāt labi žigli! Noskaiti lūgsnu un pazūdi gultā!

Viņa paklausīja, un tik ātra izpilde, centīgā atsaucība izdarīt to, ko esmu licis, man šķita nelāgāka, nekā būtu likusies preto-

šanās. Aiz paklausīgās ārienes slēpās satraukums, saspringums, un, lai gan es nenieka nezināju par bērniem un viņu rotaļām, šī

ekstāze man likās neveselīga, nedabiska.

Lūgsnas, kas tika skaitītas pie paštaisītā altāra, laikam bija nebeidzamas. Viņa tās neskaitīja balsī, un tā es nevarēju konstatēt, vai viņa izliekas vai ne, taču pēdīgi viņa pārmeta krustu, piecēlās un pazemīgā izskatā iekāpa šaurajā gultiņā.

— Arlabunakti, — es sacīju un noliecos viņu noskūpstīt, bet nemācēju pateikt, vai dzestrā, saspringtā, man pretī pavērstā se-jiņa centās paust soda turpinājumu viņai pašai vai nozīmēja sodu man. Izgāju no istabas, aizvēru durvis un, nolūkodamies uz mez-gloto pletni, ko turēju rokā, pagriezos pa kreisi, bet, izgājis pa durvīm tornīša pakājē, pēkšņa impulsa vadīts, devos uz torņa durvīm pirmā gaiteņa tālākajā galā. Nospiedu durvju rokturi.

Aizslēgtas.' Pieklauvēju pie durvīm.

— Kas tur ir? — Blanša jautāja.

Es neatbildēju. Vēlreiz pieklauvējis, izdzirdu soļus un durvīs pagriežamies atslēgu, tad durvis atvērās, un tur stāvēja Blanša rītakleitā, mati, no cietā mezgla atraisīti, krita viņai sejā, uz mirkli tai piešķirdami augšstāvā redzētās Marī-Noelas bērniš-

ķīgo izskatu. Pārsteigtā, izbiedētā izteiksme viņas acīs izjauca manu nodomu. Man nebija nekādas daļas par viņas brāļa naidu.

Bet vismaz brīdināt viņu par bērnu es varēju. Sviestin iesviedu pletni viņai rokās.

— Noglabā šo vai arī met projām, — es sacīju. — Marī-

Noela gribēja to izmēģināt pie sevis. Ceru — tu viņai izskaidrosi, ka ar šaustīšanu velnu drīzāk var piesaukt nekā izdzīt.

Viņas acu izteiksme pārvērtās tik nepārprotamā naidā, ka es viņā noraudzījos samulsis, gandrīz hipnotizēts no pēkšņās mežo-nīgās kaisles bālajā, vienaldzīgajā sejā. Un tad, iekams paguvu bilst vēl kaut vārdu, viņa metās pret durvīm un tās aizcirta, atstā-

jot mani gaitenī vienu ar apziņu, ka neesmu panācis nekā laba, varbūt pat padarījis viņu vēl naidīgāku. Lēnām devos pa gaiteni atpakaļ, pārbiedēts un samulsis; un visu ceļu mani vajāja rūgta naida pilnās acis, kas senāk, jādomā, bija atklātas un uzticības pilnas.

Kad tiku līdz kāpņu augšgalam, prātodams, uz kuru pusi griezties, sastapu visus trīs salonā palikušos kāpjam augšup, lai dotos pie miera; tie kāpa cits aiz cita: Fransuāza, smagnēja, stingām acīm un bāla; Renē, vēl joprojām ar sārtumu vaigu galos, blūzes augstajai apkaklītei izceļot uz augšu sasukāto frizūru; vispēdīgi Pols, žāvādamies, vienu roku pacēlis pie elektrības slē-

dža, otrā padusē pasitis vietējo avīzi. Viņi palūkojās augšup uz mani; nespodrā gaisma apspīdēja viņu sejas, un, tā kā es nebiju viens no viņiem, par kādu viņi mani turēja, bet biju ārpusnieks, svešinieks, kas slepus glūn viņu pasaulē, tad man likās, ka viņi visi trīs ir kaili, bez maskām. Fransuāzas acīs uztvēru sāpes, kas uz īsu brīdi bija apdzisušas, taču tūliņ satrieca viņu no jauna, no-laupot visas ilūzijas un pēc burvīgā māņu mirkļa atstājot vienīgi vāru spēju izturēt; Renē triumfēja, jo ticēja, ka viņas miesa ir daiļa un spēs no jauna padarīt viņu uz visiem laikiem iekārojamu, uz visiem laikiem nepiepildītu; bet Pols bija mulss, noguris, skaudības pilns, pats nezinādams, kādam brīnumam vajadzētu notikt, lai varētu aizmirsties.

Novēlējām cits citam arlabunakti un izšķīrāmies pa pārim kā

senas kadriļas tūrē. Sekodams pa gaiteni Fransuāzai, ieprātojos, kā es justos, ja būtu otrādi, ja Žana de Gē sieva būtu Renē. Vai pievilcība un pēkšņa nepatika pamatos ir tik līdzīgas, ka piespies-ta tuvība spēj pārmest tiltu no vienām jūtām uz otrām un tās apvienot. Tālāk prātot man vairs neiznāca, jo redzēju, ka ģērbis-rabā notikusi pārmaiņa. Tagad tur bija novietota gulta — saliekamā gultiņa ar matraci, palagiem un segām. Dīvaini, taču mana pirmā reakcija bija vainas apziņa, nevis atvieglojums. Kas noticis? Kāpēc tā darīts? Tad, piegājis pie kumodes, ieraudzīju uz tās stāvam lielo smaržu pudeli ar acīs krītošo uzrakstu « Femme», Tā

bija neskarta.

Mirkli padomāju, tad cauri vannasistabai iegāju guļamistabā.

Fransuāza sēdēja pie tualetes galdiņa un tina matos rullīšus.

— Vai vēlies, lai es guļu ģērbistabā? — es jautāju.

— Vai tev pašam tā nepatiktu labāk? — viņa atjautāja.

— Man nav iebildumu ne pret vienu, ne otru, — es atteicu.

— Tā es arī domāju.

Viņa turpināja noņemties ar matiem. Šis, es nodomāju, ir viens no tiem brīžiem laulības dzīvē, kuram seko izlīgums vai asaras, vai nebeidzami strīdi, un tas nebūtu pienācis, ja negadī-

jusies pudele « Femme» ar nevērīgi uzkricelētu burtu «B». Abi mēs bijām pieļāvuši misēkli — gan viņas vīrs, gan es, un, tā kā

es nospriedu, ka viņš uz to atbildētu ar klusēšanu, es nolēmu darīt tāpat

— Labi, — es noteicu, — gulēšu ģērbistabā.

Atgriezos vannasistabā un sāku laist vannā ūdeni; un, tīrot zobus, bez pūlēm atcerējies, kura ir mana zobu suka un kura mana glāze, es atkal jutos kā tanī gandrīz aizmirstajā laikā, dī-

vaini pazīstamajos otros jaunā skolā pavadītajos vakaros. Vannasistabas piederumi vairs nebija sveši, ūdens tecēja ne gluži tā

kā mājās, tomēr iederējās situācijā; un, kad Frasuāza pasniedzās man garām, lai paņemtu krēma trauciņu, mums ne vienam, ne otram nebilstot ne vārda, bija gluži tā, it kā viņa būtu kāds no guļamtelpas biedriem kādā sen pārdzīvotā laikposmā, no kura esmu atsvešinājies. Man nelikās ne nepiedienīgi, ne dīvaini, ka esmu vestē un čībās, bet viņai mugurā vienīgi vaļējs ritasvārks.

Es biju kļuvis par vannasistabas fonu un viņa tāpat. Neiederējās vienīgi klusēšana, un, kad pidžamā un ritasvārkos iegāju novēlēt arlabunakti un atradu viņu lasām un viņa vienaldzīgi pagrieza pret mani bālo vaigu, un viņā nebija vairs ne jausmas no pagā-

jušās nakts sāpēm, es atkal mazāk izjutu atvieglojumu nekā vainas apziņu par to, ka Žana de Gē grēkāzis padarījis viņa grēku nastu desmitkārt smagāku.

Aizgāju atpakaļ uz ģērbistabu un atvēru logu. Šovakar kasta-

ņas klusēja, debesīs nebija ne dzidruma, ne zvaigžņu, nedz ari vientuļā auguma torņistabas logā. Apgūlos saliekamajā gultā, aizkūpināju cigareti un iedomājos, ka šī ir mana otrā nakts zem šīs pils jumta un ka pagājušas vairāk nekā divdesmit četras stundas, kopš ierados Sentžilā; apzinājos, ka viss, ko esmu sacījis vai darījis, mani ievilinājis tālāk, ievilcis dziļāk, piesaistījis cie-

šāk tam cilvēkam, kura ķermenis nav mans ķermenis, kura prāts nav mans prāts, kura domas un darbi ir neizmērojami atšķirīgi no manējiem, bet kura iekšējā būtībā tomēr ir da|a manas dabas, da|a mana slēptā es.

11. NODAĻA

Nākamajā rītā pamodies, zināju, ka man ir kaut kas darāms.

Steidzami darāms. Tad atcerējos telefona sarunu ar Karvalē un kā, nenieka nezinādams par ģimenes finansēm, nolēmu, ka es, pareizāk sakot, Sentžilas stikla pūstuve turpinās ražošanu ar viņu noteikumiem. Manā rīcībā bija vienīgi Žana de Gē čeku grāmatiņa ar viņa bankas nosaukumu un adresi Vilārā. Man kaut kādā veidā jātiek uz banku un jāaprunājas ar tās direktoru, jāizgudro ticams iemesls manai nezināšanai. Viņš droši vien būs spē-

jīgs dot man kaut aptuvenu apjēgu par grāfa finansiālo stāvokli.

Piecēlos, nomazgājos un apģērbos, kamēr Fransuāza savā

istabā vēl brokastoja, un, kamēr pats ģērbistabā dzēru kafiju, mēģināju vizuāli iedomāties kartē ce]u un šoseju, pa kuru tikām braukuši no Lemansas. Kaut kur šīs šosejas malā, ne tālāk par piecpadsmit kilometriem no Sentžilas, vajadzēja atrasties Vilā-

rai. Atcerējos ievērojis šo nosaukumu, kad pētīju savu sākotnējo maršrutu uz ziemeļrietumiem no Lemansas — uz Mortaņu un Grandtrapu. Kartes man vairs nebija, bet pilsētiņu atrast nebūs grūti. Kad ģērbistabā ienāca Gastons izsukāt manas drēbes, teicu viņam, ka gribu braukt uz Vilāru un ka man vajadzēs mašīnu.

— Cikos grāfa kungs vēlas braukt uz Vilāru? — Gastons jautāja.

— Vienalga, — es atteicu, — desmitos, pusvienpadsmitos.

— Tad piebraukšu reno desmitos, — viņš sacīja. — Mesjē

Pols var paņemt sitroenu, kad brauks uz fabriku.

Biju aizmirsis, ka ir arī otra mašīna. Tas visu atvieglos. Pols nekā nejautās, nepieteiksies braukt līdzi uz Vilāru, kā es tiku baidījies. Bet es nebiju rēķinājies ar sarežģījumiem, ko var radīt ģimenes locekļu vēlēšanās iepirkties. Droši vien Gastons bija ieminējies par manu nodomu, jo, kad es iebēru kabatā sīknaudu un grasījos iet lejā, pie durvīm pieklauvēja mazā istabene.

— Atvainojiet, grāfa kungs, — viņa sacīja, — Pola kundze lūdza pajautāt, vai viņa varēšot braukt kopā ar jums uz Vilāru.

Viņai esot norunāts būt pie friziera.

Es no visas sirds vēlējos, kaut Pola kundzei atkal uznāktu migrēnas lēkme. Neparko negribēju vēlreiz palikt divatā ar viņu, tomēr neredzēju nekādu iespēju viņai atteikt.

— Vai Pola kundze zina, ka es braucu pulksten desmitos? — es jautāju.

— Jā, mesjē, pie friziera viņai jābūt pusvienpadsmitos.

Prātoju, vai iegansts izdomāts speciāli, lai tiktos ar mani vienatnē. Atbildēju Žermenai, ka, protams, aizvedīšu Pola kundzi pie friziera, un tad, paklausot pēkšņai iedvesmai, izgāju cauri vannasistabai uz guļamistabu, kur atradu Fransuāzu sēžam gultā.

— Es braucu uz Vilāru, — sacīju. — Vai negribi braukt līdzi?

Tad atcerējos, ka ikviens vīrs taču no rīta apsveicina sievu ar skūpstu, kaut arī iepriekšējā nakti ticis izraidīts, tālab piegāju pie gultas, noskūpstīju viņu un apvaicājos, kā viņa gulējusi.

— Biju nemierīga, — viņa atteica, — un labi vien ir, ka tev iekārtota tā saliekamā gulta blakusistabā. Nē, uz Vilāru braukt nevaru. Es palikšu gultā. Šopriekšpusdien gaidu arī dakteri Lebrēnu. Kāpēc tev jābrauc? Es cerēju, ka arī tu gribēsi viņu satikt

— man jāaizbrauc uz banku, — es sacīju.

— Ja tev vajadzīga nauda, Gastons var aizbraukt tavā

vietā, — viņa iebilda.

— Nē, nevarēs vis. Man jāaprunājas.

— Man šķiet, mesjē Pegī vēl joprojām ir slims un nestrā-

dā, — viņa sacīja. — Nemaz nezinu, kas tur ir viņa vietā. Jā-

domā, ka vecākais klerks. No tā tev liela labuma nebūs.

— Vienalga.

— Paklausies, mums beidzot jāizlemj, vai man ar mazuli būs jābrauc uz Lemansu vai jādzemdē tepat. — Balsī atkal ieskanējās žēlabainā nots; runāja sieviete, kas uzskatīja, ka tiek pamesta novārtā.

— Un kā tu pati gribētu? — es jautāju.

Viņa apātiski, vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Gribu, lai tu izlem, — viņa sacīja. — Man gribētos, lai kāds mani atbrīvo no tā lietuvēnā murga, lai man vairs nav jā-

raizējas.

Es novērsos no apsūdzētāja skatiena. Iedomājos, ka šis ir brīdis, kad vīram un sievai kopā jāapspriež un jāatrisina problēmas, jāpārrunā arī daudzi sīkie ikdienas jautājumi kopīgajā

dzīvē. Bet, tā kā tā nebija mana problēma un arī brīdi nebiju izvēlējies es, kļuvu neiecietīgs, ka viņa iedomājusies runāt par to tieši tagad, kad man vienīgā nepieciešamība bija nokļūt bankā.

— Domāju, ka doktors Lebrēns vispareizāk pratīs par visu parūpēties, — es sacīju. — Mums jāklausa viņa padomam. Šorīt, kad viņš atbrauks, pajautā, ko viņš uzskata par labāku.

Vēl nebiju izrunājis teikumu līdz galam, kad sapratu, ka rīkojos aplam. Viņai vajadzēja atbalsta, viņa jutās vientuļa un pamesta. Man izmisīgi gribējās atzīties: «Es, raugi, neesmu jūsu vīrs. Es nevaru jums ieteikt, kā būtu labāk ...» — un tad vainas smagums man noveltos no pleciem. Bet es, zaķapastala, gribē-

dams atvieglot sirdsapziņu, piebildu:

— Es nebūšu ilgi. Droši vien pagūšu atgriezties, kamēr viņš vēl būs šeit.

Viņa neatbildēja. Ienāca Žermēna aizvākt brokasttraukus un viņai nopakaļ Marī-Noela, kas, mūs abus pēc kārtas noskūpstī-

jusi un labrītu padevusi, tūliņ pieprasīja, lai es viņu ņemot līdzi uz Vilāru.

Kāda brīnišķīga pretsazvērestība Renē nodomam! Nobrīnī-

jos, ka man pašam tas nebija iešāvies prātā. Kad atteicu, ka viņa varēs braukt, meitene uzskatīja mani. dzirkstošām acīm un sāka neprātīgi dīdīties, kamēr māte tai sukāja matus.

— Šodien tirgus diena, — Fransuāza iebilda. — Tev nav jāberžas pūlī, vari vēl ko saķert. Labākajā gadījumā blusas. Žan, neļauj viņai klaiņot pa tirgu.

— Gan es par viņu parūpēšos, — es atteicu. — Un Renē

taču ari brauks.

— Renē? Kas viņai tur darāms?

— Tante Renē brauks pie friziera, — Marī-Noela paskaidroja. — Tiklīdz viņa uzzināja, ka papus brauc uz Vilāru, viņa tūliņ aizgāja uz tantes Blanšas istabu pie telefona.

— Smieklīgi, — attrauca Fransuāza, — viņa tak izmazgāja matus tikai pirms četrām vai piecām dienām.

Dzirdēju bērnu minam kaut ko, ka tante Renē gribot saposties smuka medībām, bet neklausījos. Es uztvēru vienīgi jauno informācijas drumslu — proti, ka otrs telefona aparāts atrodas Blanšas istabā. Tātad Blanša pacēlusi klausuli un noklausījusies, kad es runāju ar Parīzi. Kas gan cits, ja ne Blanša? Un cik daudz viņa dzirdējusi?

— Lūkošu noturēt dakteri Lebrēnu līdz tavai pārbrauk-

šanai, — sacīja Fransuāza. — Bet tu jau zini, ka viņš nekad negrib ilgi kavēties.

— Kāpēc viņš brauks šurp? — vaicāja Marī-Noela. — Ko viņš te darīs?

— Viņš paklausīsies tavā brālītī, — Fransuāza atbildēja.

— Bet, ja viņš nekā nedzirdēs, vai tas nozīmē, ka brālītis beigts?

-—Nē, protams, nē. Neesi tāda muļķe! Un skrien savu ceļu.

Bērns paraudzījās uz mums abiem ar baiļu pilnām acīm, it kā

jautājot un tad pēkšņi apmeta riteni.

— Gastons teica, ka man esot Joti spēcīgi locekļi, — viņa sacīja. — Teica, ka daudzas meitenes vispār nespējot nostāvēt uz rokām.

— Uzmaniesl — Fransuāz^iesaucās, bet par vēlu. Gaisā izslietās kājas sazvārojās un uzgāzās mazajam galdiņam, kas stā-

vēja pie kamīna, notriekdamas zemē divas porcelāna figūras —

suni un kaķi —, kas sajSķīda gabalu gabalos. Mirkli valdīja klusums. Bērns piecēlās kājās; tumši pietvīcis, tas raudzījās uz mati, kas sēdēja gultā un sastingusi noskatījās nodarītajā postā.

— Mans kaķis un sunītis, — viņa ierunājās. — Tos man uzdavināja māte, un es tos atvedu līdzi no mājām. — Vienu mirkli es iedomājos, ka negadījuma radītais šoks būs pārāk spē-

cīgs, lai viņa sadusmotos, taču jūtu pārmērs brāzās viņai pāri ar tādu varenību, ka viņa pilnīgi zaudēja kontroli pār sevi un mē-

nešiem, varbūt gadiem krājies rūgtums spēji lauzās uz āru.

— Ak tu nejaucēn! — viņa uzbruka bērnam. — Nezini, kur likt savas drausmīgās kājas, sadauzi vienīgās mantiņas, kas man pieder un ko es mīlu šinī mājā. Kāpēc tēvs tev neiemāca savaldību un uzvedību, bet piebāž tev pilnu galvu ar blēņām par svē-

tajiem un visādām parādībām? Pagaidi vien, līdz piedzims brā-

lītis, tad visi lolos un lutinās viņu un tu nevienam vairs nebūsi pirmajā vietā, un tas nāks par labu gan tev, gan visiem pārējiem.

Un tagad ejiet projām — a b i . . . Es negribu redzēt nevienu no jums, lieciet, Dieva dēļ, mani m i e r ā . . .

Bērns nobālis izskrēja no istabas. Es piegāju pie gultas.

— Fransuāz . . . — es iesāku, bet viņa ar samocītu skatienu acīs mani atgrūda.

— Nē! — viņa iesaucās. — Nē . . . nē . . . nē . . . — Viņa atkrita pret spilveniem, it kā gribēdama tajos ierakties, un es, veltīgi pūlēdamies kaut ko līdzēt, izdarīt kaut ko derīgu, savā-

cu — kaut arī par vēlu — porcelāna lauskas un aiznesu uz ģērbistabu, lai viņas skatienam nevajadzētu pie tām kavēties, kad viņa paraudzīsies apkārt. Nekā nedomādams, ietinu lauskas celofānā un papīrā, kur sākotnēji bija ietīta lielā smaržu pudele, kas stāvēja uz kumodes. No Mari-Noelas tuvumā nebija ne vests, un, atcerēdamies iepriekšējo vakaru ar pletni vai — vēl ļau-nāk — draudus pie atvērtā loga, izsteidzos no ģērbistabas un devos augšā uz torņa istabiņu, pēkšņās bailēs lēkšodams pa trim pakāpieniem uzreiz. Tomēr, nokļuvis torņa istabā, atvieglots redzēju, ka logs ciet un meitene ģērbjas nost, kārtīgi salocīdama drēbes un pārlikdama tās pār krēslu.

— Ko tu dari? — es jautāju.

— Esmu bijusi palaidnīga, — viņa atteica. — Vai tad man nav jāiet gulēt?

Piepeši man pieaugušo pasaule atklājās viņas skatījumā —

pieaugušo vara, viņu loģikas un izpratnes trūkums, kad mierīga noģērbšanās ceturksni pirms desmitiem, kaut viņa varbūt tikai pirms stundas piecēlusies un saule spoži spīd pa logu istabā, šķiet kaut kas bez iebildumiem izpildāms, jo tas, lūk, ir parastais veids, kādā pieaugušie soda bērnus.

— Man gan tā nešķiet, — es sacīju. — Man Šķiet, ka no tā

labāk nekļūs. Un tu nemaz neizdarīji palaidnību. Tas bija negadījums.

— Bet uz Vilāru braukt es gan nevarēšu? — viņa apvaicā-

jās. — Kālab ne?

Viņa apmulsusi skatījās manī.

— Bet tas tak būtu iepriecinājums. Un nevar iepriecināt tādu cilvēku, kas sadauzījis kaut ko vērtīgu.

— Tu negribēji figūriņas tīšām sadauzīt, — es paskaidroju.

— Tā, redzi, ir atšķirība. Tagad tev jāpapūlas to izlabot. Varbūt mēs Vilārā atradīsim tādu darbnīcu.

Viņa šaubīdamās papurināja galvu. — Nedomāju vis, ka tur kaut kas tāds atrodams.

. — Pameklēsim.

— Es nebūtu sazvārojusies, bet man samisējās rokas. Tās bija pārāk tuvu galdiņam, un es nespēju noturēties. Ārā parkā es to esmu darījusi nezin cik reižu.

— Šoreiz tu to darīji aplamā vietā, — es noteicu.

— Jā.

Viņas acis mekleja manu skatienu, it kā alkaini gaidīdamas apstiprinājumu neizteiktam jautājumam, bet man nebija vairāk nekā, ko viņai paskaidrot, nekā, ko sacīt.

— Vai drīkstu atkal saģērbties?

— Jā. Un tad nāc tūliņ lejā. Ir jau gandrīz desmit.

Nogāju atpakaļ ģērbistabā un paņēmu papīrā ievīstītās lauskas. Lejā jau stāvēja piebrauktā mašīna, un Renē kavējās hallē.

— Ceru, ka neesmu likusi tev gaidīt, — viņa sacīja.

Viņas balsi skanēja nepārprotamas cerības un arī dziļa paš-

pārliecība, kad abi kopā izgājām uz terases un pa pakāpieniem lejup līdz mašīnai; un viņas gaita, visa izturēšanās, kad viņa uzsauca labrītu Gastonam, kas stāvēja pie mašīnas un raudzījās viņai pāri siltajās dzidrajās debesīs, liecināja par priecīgu satraukumu. Skatuve sagatavota, šī būs viņas diena. Tad pār terasi mums pakaļ atskrēja bērns. Meitenei rokās bija balti kokvilnas cimdiņi un uz rokas ķēdītē Šūpojās balta plastmasas somiņa.

—- Es braukšu jums līdzi, tante Renēl — meitene sauca.

— Bet ne prieka pēc vien. Man ir svarīgi pirkumi.

Nekad nebiju redzējis kādā sejā pašpārliecinātību tik pēkšņi pārvēršamies sašutumā.

— Kas tev at|āva braukt? - Renē iesaucās. — Kāpēc tu domā kavēt stundas?

Uztvēru Gastona skatienu/un situācijas izpratne tajā bija tik lieliska, ka man iegribējās paspiest viņam roku.

— Tantei Blanšai ir izdevīgāk, ja mācību stundas notiek pēcpusdienā, — atbildēja Marī-Noela, — un papus grib būt kopā ar mani, vai ne, papu? Vai drīkstu sēdēt priekšā? Aizmugurē man metas nelaba dūša.

Vienu mirkli man šķita, ka Renē teju, teju griezīsies atpaka) pilī, tik satriecoša, tik nepārprotama bija viņas vilšanās. Tad viņa apvaldījās un, uz mani pat nepaskatījusies, iekāpa mašīnas aizmugurē.

Man nemaz nebūtu vajadzējis raizēties, kā atrast ce|u uz Vilāru. Tstenība, kā vienmēr, parādīja man vieglu izeju no grū-

tībām.

— Izliksimies, ka es esmu svešinieks, kas nezina, kurp jābrauc, bet tu man rādīsi ceļu, — es bildu Marī-Noelai.

— Jā, jā, — viņa atsaucās, — to tu labi izdomāji.

Lūk, cik vienkārši!

Kad izbraucām no Sentžilas un devāmies tālāk pa sānceļiem gar zeltainzaļi vizošiem laukiem zem oktobra debesīm, es iedomājos, cik bērni viegli un priecīgi ļaujas fantāzijai un ka dzīvi tiem panesamu dara vienīgi šis pašapmāns — spēja iedomāties lietas citādas, nekā tās ir īstenībā. Ja es spētu Marī-Noelai iz-stāstīt patiesību par sevi, nesagraujot viņas ticību Žanam de Gē, ar kādu kaislu aizrautību viņa nodotos mūsu dēkai, par kādu lielisku pavadoni kļūtu izdarībās ar Aladina burvju lampu.

Drīz vien no teiksmainās tīrumu, zemnieku sētu un mežu ainavas ar smilšainajiem, papeļu lapu nobirušajiem ceļiem izbraucām uz cietās, taisnās galvenās šosejas un nokļuvām Vilārā, bērnam visu laiku skandējot, kurā ielā jāiegriežas; mūsu pasa-

žiere aizmugurē sēdēja pavisam klusu, vienīgi reiz, kad es strauji nobremzēju, jo priekšā braucošā mašīna pēkšņi samazināja ātrumu, apslāpēts — Ai! — nodeva triecienā uz priekšu pamestās sēdētājas izbīli un niknumu.

— Izlaidīsim tanti Renē pie frizētavas un pēc tam atstāsim mašīnu Republikas laukumā, — izrīkoja Marī-Noela.

Piestāju pie mazās frizētavas, kuras logu rotāja vaska dāmas galva, cirtaina kā aita pirms cirpšanas, un atvēru durtiņas. Renē

izkāpa, ne vārda nebilzdama.

- Cik ilgi tu šeit būsi? — es jautāju, bet viņa neatbildēja.

Pagriezās un iegāja frizētavā, atpakaļ neatskatījusies.

— Viņa laikam sliktā omā, — brīnījās Marī-Noela, — nesaprotu tikai, kāpēc.

— Nedomā vairs par viņu, — es atteicu. — Rādi man atkal ceļu. Neaizmirsti, ka es šo pusi nepavisam nepazīstu.

Renē aiziešana mani atbrīvoja no spriedzes, un mēs abi ar bērnu sākām justies kā svētkos. Atradām vietu, kur kravas mašīnu rindā novietot savu braucamo. Un tad, nelikdamies ne zinis par blusām, no kurām tikām brīdināti, iejukām tirgus burzmā laukumā aiz baznīcas.

Te nekas nebija tik liela mēroga kā Lemansā. Te nebija ne putnu, ne lopu, bet šaurībā cits pie cita salikti pre u galdi, uz kuriem kaudzēs sakrauti priekšauti, virsjakas, lietu mēte|i, koka tupeles; mēs ar bērnu nesteidzīgi klīdām starp galdiem, un mūsu acis vientiesīgi apstājās pie vieniem un tiem pašiem priekšme-tiem — rūtotiem mutautiem, šallēm, pie porcelān. krūkas gaiļa galvas izskatā, sārtām gumijbumbām, resniem krāviiniem zīmu-

ļiem, kas vienā galā sarkani, otrā zili. Nopirkām Zermēnai pāri baltpeiēki rūtainu čību, bet tad mūs savaldzināja konkurentu firmas piedāvātais tāds pats čību pāris koši zaļā krāsā, mēs nekautrēdamies pārgājām uz turieni; čības vēl nebija lāgā iesai-

ņotas un nauda samaksāta, kad jau iekārojām dzeltenas zābak-auklas — gan paši sev, gan Gastonam — un divus aukliņā sasie-tus sūkļus, bet pēdīgi vēl lielu, pavisam baltu ziepju gabalu ar reljefā izveidotu vāravu, kas jāja uz delfīna.

Ar pirkumiem apkrāvušies, iegriezāmies ļaužu pilnajā galvenajā ejā, kad pamanīju, ka ar smejošām acīm mūs neatlaidīgi vēro gaišmataina sieviete gaiši zilā kostīmjakā, pati piepirkusi pilnas rokas ar dālijām; pāri bērna galvai viņa bilda it kā pārdevējam pie tuvākā galda:

— Laikam jau būs tiesa, ka Sentžilas stikla pūstuvi taisīs ciet un pārvērtīs par sīkpreču bodīti.

Spiezdamās mums garām, viņa tikai man vienam dzirdami nomurmināja: — Pārmaiņas labad reiz piere de familleltl Es paraudzījos atpakaļ un uzjautrināts un saintriģēts redzēju zilo kostīmjaku aizšūpojam ies tālāk pa galveno eju, taču tad Marī-Noela vilka mani tālāk, teikdama:

— Ai, papu, tur ir mazas mežģīņu sedziņas — tieši tāda man vajadzīga altārītim. — Un mēs atkal no jauna nodevāmies iepir-kumiem — meitene traucās no galda pie galda, un es, saules siltumā kļuvis iecietīgs un laisks, pilnīgi aizmirsu, kādā nolūkā

esmu uz Vilāru braucis, līdz baznīcas tornī pulkstenis nodimdi-1 Ģimene s tēvs. (Fr.)

nāja pusdivpadsmit un es pārbijieyatjēdzos, ka divpadsmitos banku slēdz, bet vēl nekas nav paVeikts.

— Nāc, pasteidzies! — es uzsaucu, un mēs aizgājām nolikt pirkumus mašīnā. Kamēr viņaios kārtoja uz pakaļējā sēdekļa, es vēlreiz palūkojos čeku grāmatiņā, lai iegaumētu bankas adresi.

— Papu, — meitene ieteicās, — mēs taču neesam nekā izdarījuši, lai salabotu mammas porcelāna figūriņas. — Palūkojies ieraudzīju viņas acīs izbīli, viss prieks bija kā pūstin aizpūsts.

— Tas nekas, to pagūsim vēlāk. Banka svarīgāka, — es sacīju.

— Vēlāk veikali būs ciet, — viņa mani steidzināja.

—- Tur nekā nevar darīt. Mums jāriskē, — es noteicu.

— Nezin vai tanī veikalā pie Porte de Ville 1 labo porcelānu.

Zini, tai veikalā, kur pārdod svečturus.

— Nezinu, — es sacīju. — Laikam gan ne. Paklau, vai pasēdēsi mašīnā un pagaidīsi mani? Bankā tev būs ļoti garlaicīgi.

— Tas nekas. Es labāk gribētu iet tev līdzi, Man gan nelikās, ka es gribētu, lai viņas pārlieku modrās ausis dzird visu, kas man sakāms.

— Padomā labi, — es iebildu. — Man tur varbūt vajadzēs uzkavēties diezgan ilgi. Būs daudz runāšanas. Tev patīkamāk būs pagaidīt šeit kopā ar tanti Renē.

— To gan ne! — viņa iesaucās. — Tas būtu daudz nejaukāk nekā bankā. Klau, papu, vai es nevarētu aiziet uz to veikalu pie Porte de Ville — uzzināt, vai tur labo porcelānu, un pēc tam uz banku tev pretī?

Priecīga par izdomāto atrisinājumu, viņa cerīgi lūkojās manī.

Es vilcinājos.

— Kur tas īsti ir? Esmu aizmirsis. Kā ar satiksmi?

— Tas ir tieši vārtos, — viņa nepacietīgi izskaidroja. — Tur nekad nebrauc neviena mašīna. Tu tak zini — blakus lietussargu veikalam. Pēc tam nākšu atpakaļ gar baznīcu tieši uz banku.

Četru minūšu nāciens.

Palūkojos uz priekšu pa ielu, kur bijām novietojuši mašīnu.

Lielās baznīcas greznais, gotiskais tornis sniedzās pāri koku galotnēm. Lai kur atrastos veikals, tālu tas nevarēja but.

— Labi, — es noteicu. — Ņem sainīti. Bet šoreiz esi uzmanīga. — Pasniedzu viņai celofānā un papīrā ievīstītās lauskas.

— Vai tevi tai veikalā pazīst? — es apjautājos.

— Noteikti, — viņa atteica. —Man tikai jānosauc de Ge uzvārds.

1 Pilsētas vārti. (Fr.)

Noskatījos, kā viņa pāriet pāri ielai, tad pagriežas pa kreisi atpaka| uz tirgus laukumu, kur uz stūra nepārprotami atradās bankas ēka. Atgrūdis durvis, iegāju bankā un, uzslavēdams sevi par lielisko atmiņu, jautāju pēc Pegī kunga.

— Gaužām žēl, grāfa kungs, mesjē Pegī vēl joprojām nav darbā, — sacīja klerks. — Vai varu jums ar kaut ko pakalpot?

— Jā, — es atbildēju, — gribu iepazīties ar savu rēķinu stā-

vokli.

— Kuru, mesjē?

— Ar visiem.

Sieviete, kas aiz letes pie rakstāmgalda klikšķināja rakstām-mašīnu, pacēla galvu un paskatījās.

— Piedodiet, grāfa kungs, vai vēlaties redzēt vienīgi bilances vai visus aprēķinus?

— Gribu redzēt visu, — es atbildēju.

Klerks izgāja, un es aizkūpināju cigareti, tad atspiedos pret leti un klausījos rakstāmmašīnas klikšķos, kas pārmāca sienas-pulksteņa tikšķēšanu. Telpā valdīja visām bankām raksturīgais smacīgums, un es atcerējos daudzās reizes, kad līdzīgās banku noda(ās visā šai zemē biju iekasējis nelielus ceļotāju čekus, bet šeit es stāvēju kā gangsteris, kas gatavojas izdibināt cita cilvēka noslēpumus. Klerks atgriezās ar papīru žūksni rokā.

— Varbūt jūs apsēstos kantorī, grāfa kungs? — viņš ieteica un aizveda mani uz nelielu telpu ar stiklotām durvīm.

Viņš atstāja mani vienu ar aprēķiniem, un, kad sāku pāršķir-stīt papīrus, jutos tāds pats mu|ķis kā tad, kad vēros stikla pūstuves rēķinos un citos dokumentos. Izskatīju visus pa kārtai, bet gudrāks netiku, līdz no jauna ienāca klerks apjautāties, vai man nepieciešama papildu informācija.

— Vai tas ir viss? — es jautāju. — Vai vairāk manu papīru jums nav?

Viņš mazliet pārsteigts neizpratnē mani uzlūkoja un sacīja:

— Nē, grāfa kungs, vienīgi, protams, ja vēlaties ielūkoties savā seifā, kas atrodas lejā velvē.

Man acu priekšā pavīdēja maisiņi, kuros skanēja zelts un kuri glabājās kādā masīvā seifā.

— Manā seifā? — es jautāju. — Kas tad ir manā seifā?

— Nezinu, grāfa kungs, — klerks atteica aizvainotā izskatā un nomurmināja kaut ko par to, cik nelāgi, ka mesjē

Pegī nav sasniedzams.

— Vai man vēl atlicis laiks ielūkoties, pirms jus slēdzat?

— Protams, — viņš atbildēja un atkal nozuda, lai atgrieztos ar atslēgu saišķi, un es pa garām kāpnēm devos līdzi lejā. Ar vienu no saišķa atslēgām viņš atslēdza durvis, un mēs noklu-vām lielā, pagrabam līdzīgā telpā. /Viņš apstājās pie seifa, uz kura bija numurs «17», izraudzījās citu atslēgu un apgrieza to.

Es gaidīju durvis atveramies, bet viņš izvilka atslēgu ārā, atkā-

pās un jautādams palūkojās uz mani. Redzēdams, ka es ne-kustu ne no vietas, viņš pārsteigts vaicāja:

— Vai grāfa kungs aizmirsis paņemt līdzi atslēgu?

Klusībā pats sevi nolādēdams un nesaprazdams, ko viņš no manis gaida, pačamdījos pa kabatu un izvilku Žana de Gē

atslēgu saišķīti. Viena no tām — garāka nekā pārējās — man šķita derīgā, un es, paspēris soli uz priekšu — turklāt pašpārliecība, kas viņam droši vien likās tikpat neīsta kā man pašam, iebāzu to slēdzenē; paldies Dievam, tā pagriezās, un, kad satvēru rokturi, seifa durvis atvērās.

Klerks, nomurminājis, ka atstāšot grāfa kungu sameklēt vajadzīgos papīrus, izgāja no velves, un es iebāzu roku seifā, kur neatradu vis zelta naudu, bet gan papīru žūksni, kas bija apvilkts ar gumijas lenti. Nepatīkami pārsteigts izcēlu to gaismā. Viena dokumenta virsraksts saistīja manu uzmanību — «Fransuāzas Brijēras laulības līgums», un es novilku gumijas saiti, kad atkal ienāca klerks.

— Ārā ir jūsu meitiņa, — viņš sacīja. — Viņa lūdza jums pateikt, ka ar porcelānu viss nokārtots,'un jautāja, vai drīkstot braukt uz mājām smagajā mašīnā kopā ar Iy$a kundzi.

— Ko? — es nepacietīgi noprasīju, domādams vienīgi par dokumentiem, ko turēju rokā.

Viņš ļoti rezervēti atkārtoja teikto, bet es tikpat nekā nesapratu, taču negribēju jautāt, par kādu smago mašīnu viņš runā un kas varētu būt šī īvsa kundze, jo man droši vien pieklājās pašam to zināt.

— Labi, labi, — es attraucu, — sakiet viņai, ka tūliņ iešu.

Kad biju lenti nomaucis un dokumentu atšķīris, es vienā

mirklī aizmirsu, ka atrodos bankas pagraba velvē, jo šis pa-pīrs, par spīti juridiskajam žargonam, bija man kaut kas ierasts un pazīstams. Man likās, ka atkāl atrodos Tūras vai Bluā ar-hīvā vai Britu muzeja lasāmtelpā. Tas bija franču laulības lī-

gums visā savā sarežģītajā juceklībā, kas man vienlaikus šķita gan valdzinoša, gan nesaprotama; un, nedomādams vairs par steigšanos, apsēdos un sāku lasīt.

Fransuāzas tēvs, kāds mesjē Robērs Brijērs, acīmredzot bijis bagāts cilvēks, kas nav uzticējies Žana de Gē rakstura stingrī-

bai un nav vēlējies balstīt Sentžilas grāfu dzimtas brūkošās finanses. Tāpēc Fransuāzas patiesi ievērojamā pūra nauda bija nodota aizbildņu pārziņā vīriešu dzimuma mantinieka labā, bet ienākumi no šīs naudas izmantojami minētā mantinieka mazga-dības laikā abiem vecākiem kopīgi. Ja dēls nepiedzims, tad, Fransuāzai sasniedzot piecdesmit gadus, pārvaldāmā nauda sadalāma starp viņu un visām laulībā dzimušām meitām, bet, ja viņa nomirst ātrāk nekā vīrs, nesasniegusi piecdesmit gadu vecumu, — starp vīru un meitām. Vissmagākais bija noteikums, ka lielā kapitāla ienākumu vecāki var izmantot vienīgi vīriešu dzimuma mantinieka audzināšanai un, ja laulībā nepiedzimst zēns, nevienam nav tiesību pieskarties kaut vienam sū no šīs naudas — līdz brīdim, kad Fransuāza būs sasniegusi piecdesmit gadu vecumu, protams, izņemot gadījumu, ja viņa nomirst, šo vecumu nesasniegusi. Kāzu dienā jaunajam vīram bija pie-

šķirta liela naudas summa izmantošanai pēc sava prāta, taču tā nebija ne ceturtā daļa no visas pūranaudas.

Izlasīju sarežģīto dokumentu vismaz desmit reižu un nu beidzot sapratu Fransuāzas un citu netiešos mājienus, ka nākamajam bērnam noteikti jābūt zēnam. Gudroju, kāda untuma iespaidā viņas tēvam bija ienācis prātā tādā veidā nodrošināt savu bagātību un vai Žans de Gē precoties vienkārši tvēris, kas tverams, un spekulējis uz dēlu. Nabaga Marī-Noela — ja piedzims zēns, viņa nemantos nekā. Žans de Gē mantos pusi kapitāla, ja nepiedzims mantinieks un Fransuāza nomirs, nesasniegusi piecdesmit gadu vecumu.

— Atvainojiet, grāfa kungs, vai jūs vēl ilgi paliksiet? Man jāiet pusdienās. Banku slēdzam pulksten divpadsmitos, kā grāfa kungam, bez Šaubām, zināms, un nu jau ir divdesmit minūtes uz vieniem.

Klerks stāvēja man blakus ar tāda cilvēka apvainotu seju, kurš zaudējis dārgās sava laika minūtes, un es ar pūlēm atgriezos īstenībā. Vienu mirkli man šķita, ka sēžu lielajā torņa guļamistabā un dzirdu grāfienes balsi: «Izputējuši... un droši vien tādi paliksim, ja Fransuāzai nepiedzims dēls vai...» Tagad es sapratu vārdu slēpto nozīmi viņas balss noskaņā un aizplīvuro-tajā skatienā, tomēr pilnīgi iztulkot to nepratu arī tagad. Palika vienīgi neskaidra nojauta, ka mūs vieno nesaraujamas, ciešas saites, slepena pasaule tikai mātei un dēlam, kas nav pieejama ne sievai, ne bērnam, ne māsai; maskuballes tēls, mans ārējais veidols bija nonācis līdz atklāsmes slieksnim un baiļu pārņemts gribēja iet tālāk, bīdamies no tā, ko varētu ieraudzīt.

— Eju, — es atsaucos, — neapjēdzu, ka ir jau tik vēls.

Ieliku dokumentus atpakaļ seifa.*Izkrita kāds nepiestipri-nāts papīrs, it kā steigā būtu pievienots žūksnim. Uzmetu tam acis un redzēju, ka tā ir advokāta Talbēra rakstīta vēstule ar apmēram divas trīs nedēļas vecu datumu. Skatiens uztvēra dažus atsevišķus vārdus — «Stikla pūstuve», «maksas termiņi», «divi-dendes» . . . un, cerēdams, ka vēstulē varētu būt zināms atrisinā-

jums visam finansu juceklim, iebāzu to kabatā. Atkārtojām ritu-

ālu ar atslēgām, tad klerkam nopakaļ izgāju no velves, uzkāpu augšā un atgriezos mazajā kantorītl.

Vēl joprojām nevērīgs un izklaidīgs, domās kavēdamies pie laulības līguma, apvaicājos:

— Kur bērns?

— Viņa jau labu brīdi kā aizgāja, — atbildēja klerks.

— Aizgāja? Uz kurieni?

— Grāfa kungs, jūs taču teicāt, lai pasaku viņai, ka var braukt projām ar smago mašīnu.

— Nekā tamlīdzīga es neesmu teicis!

Runāju asi, biju pārskaities gan uz sevi, gan uz klerku, un viņš, apvainojies vairāk nekā jebkad, atkārtoja vārdus, ko biju teicis un kam viņš bija piešķīris tādu nozīmi, kāda man nebija ne prātā. Tagad redzēju, ka vainojama mana nepacietība.

Tiku runājis ātri, nedomādams un tikai kārodams izlasīt dokumentu.

— Kas tā bija par sievieti — kā jūs viņu nosaucāt? Uz kurieni viņa brauca? — es jautāju, un atbildības uzplūdā man acu priekšā sāka rēgoties čigāni, bērnu nolaupītāji, mazas, mežā

noslepkavotas meitenes.

— Man šķita, tā bija viena no jūsu kravas mašīnām — no stikla pūstuves, grāfa kungs, — klerks atbildēja. — Kāds no jūsu strādniekiem bija atbraucis uz staciju. Meitene jutās pavisam brīvi un kopā ar sievieti iekāpa šofera kabīnē.

Te nekas vairs nebija līdzams. Marī-Noela pati bija izvēlē-

jusies savu likteni. Vai nu viņa droši būs nokļuvusi atpakaļ pilī, vai noslepkavota gulēs mežā. Ja notiks nelaime, es būšu vainīgs.

Klerks pavadīja mani garām letei, aiz kuras tagad valdīja klusums un tukšums, un aiz manis aizslēdza un aizbultēja durvis.

Pagriezos pa kreisi uz baznīcas pusi, jo man vismaz vajadzēja noskaidrot, kas noticis ar sadauzītajām porcelāna figūrām. Marī-

Noela minēja kaut ko par Porte de Ville. Kur atradās Porte de ViUel Devos atpakaļ virzienā, kur biju redzējis viņu aizejam otrpus mašīnai, un, kaut arī biju satraukts un baiļu mākts, mani tomēr savaldzināja pilsētiņas skaistums, neparasti burvīgie ka-nāli. kas rimti aizlocījās gar senlaicīgiem namiem, mazi gājēju tiltiņi, kas veda pāri kanāliem uz dārziem māju aizmugurē, aiz vecuma nodzeltējuši namu jumti ar pārkarēnām dzegām un izlocītām sijām. Pēdīgi nonācu līdz Porte de Ville, veciem senos laikos nocietinātās pilsētas vārtiem ar mūra tiltu kādreizējā pa-ceļamā tilta vietā. Izgāju cauri arkai un nokļuvu uz ielas, kas acīmredzot bija pilsētiņas tirdzniecības maģistrāle, un ielas ļabajā pusē tūliņ ieraudziju vietu, par kuru bija runājis bērns, —

antikvāra veikalu ar porcelāna un sudraba izstrādājumiem logā.

Bet durvis bija ciet un pie tām paziņojums, ka no divpadsmitiem līdz trijiem veikals slēgts. ,

Pagriezos, lai dotos projām, kad pamanīju, ka no veikala otrpus ielai kāds vīrs mani vēro.

— Bonjour, grāfa kungs, — viņš sveicināja.— Vai meklējat kundzi?

Mani te laikam pazina, taču negribēju ielaisties sarunā.

Vīrieša sejā pazibēja tāds kā smīniņš. Viņš izskatījās uzjautrināts.

—i Negribu kļūt uzmācīgs, — viņš sacīja, — bet, kad veikala durvis ciet, kundze zvanu nedzirdēs. Labāk būtu iet caur dārzu.

Viņš joprojām smaidīja, priecādamies, ka var man izlīdzēt, bet man nenāca ne prātā klīst pa svešiem dārziem un traucēt antikvāro lietu tirgotāju svētā diendusas brīdī. Es pateicos, aizgāju atpakaļ zem Porte de Ville un, mazliet ziņkāri palūkodamies pa kreisi, tagad ieraudzīju, ka šaurās galvenās ieliņas veikalu un māju aizmugurē aizlokās kanāls un antikvariāts īstenībā atrodas nelielā astoņpadsmitā gadsimta ēkā ar balkoniņu un dārza strē-

mēli gar kanālu kā miniatūra Venēcijas pils kanāla ielokā. Logi bija plaši atvērti, un uz balkona stāvēja būris ar garastainiem papagailīšiem. Šaurs baļķu tiltiņš veda no ielas uz dārzu. Šis bija viens no tiem ainavu stūrīšiem, ko tūristu bukletos dēvē par

«gleznainiem», un es ieprātojos: nezin cik krāsainu pastkaršu ar šo ainavu pilsētiņā var iegādāties? Kamēr es kavējos, lai aizkū-

pinātu cigareti, kāds iznāca uz balkoniņa pabarot putniņus, un es uzreiz pazinu gaišmataino sievieti zilajā kostīmjakā, kura tirgus laukumā bija smējusies par Marī-Noelu un mani. Vai viņa būtu antikvariāta īpašniece? Ja nu tā, tad es gluži dabiski varētu pajautāt, kas norunāts par porcelāna figūru salabošanu.

Pagājos uz tiltiņa pusi un jutos mazliet kā pārdrošnieks.

— Atvainojiet, kundze, nupat gribēju iegriezties jūsu veikalā, bet durvis bija ciet. Vai mana meita šorīt bija pie jums?

Sieviete pārsteigta pagriezās un tad, man par traku izbrīnu, sāka dzirkstoši smieties.

— Aplamnieks gatavais! — viņa atsaucās. — Es domāju, ka esi aizbraucis uz mājām. Kas tev nāk prātā — slaistīties gar stūri un tēlot muļķi?

Familiaritāte, intīmā uzruna «tu» mani pilnīgi izsita no sliedēm. Nejēdzu nekā cita kā blenzt un ātri sagudrot, ko piedienīgi atbildēt. Viņa palūkojās pa labi garām Porte de Ville uz Sentžiljena laukuma pusi. Valdīja pusdienlaika miers. Ielas bija tukšas.

— Neviena tuvumā nav. Nāc iekšā! — viņa aicināja.

Žana de Gē reputācija Vilārā laikam daudz nesvēra. Es vēl vilcinājos, bet tad, pametis skatienu uz laukumu, ieraudzīju iz-

šķirošo faktoru, kas mani pamudināja aicinājumu pieņemt. Tā

bija Renē, kuru es biju pilnīgi aizmirsis; sen safrizēta, viņa nu klīda pa pilsētiņu, meklēdama mani. Pēkšņā atskārtas uzliesmojumā es sapratu, ka tagad, kad Marī-Noela kravas mašīnā

pazudusi neziņā, man vajadzēs Renē vienu pašu vizināt atpakaļ

uz Sentžilu. Biju noķerts slazdā. Sieviete zilajā žaketē sekoja manam skatienam un uztvēra manu dilemmu.

— AŠi! — viņa uzsauca. — Vēl viņa tevi nav ieraudzījusi.

Viņa skatās uz otru pusi.

Vienā lēcienā es biju pāri tiltiņam un uz balkoniņa. Vēl joprojām smiedamās, sieviete mani vilkšus ievilka istabā.

— Laimējās, — viņa sacīja. — Mirkli vēlāk viņa būtu mūs pieķērusi.

Viņa aizvēra balkona durvis, tad smaidot pavērsās pret mani ar to pašu šķelmīgo izteiksmi sejā, kādu biju pamanījis tirgus laukumā, un, jāatzīstas, biju atsmaidījis pretī. Bet tagad tajā nebija nekā piesardzīga vai maskēta: smaids bija atklāts un nepiespiests.

— Tavs bērns ir burvīgs, — viņa sacīja, — bet no tavas puses bija nejēdzīgi sūtīt viņu šurp. Un kāda nelabā vārdā tu porcelāna lauskas ievīstīji celofānā un papīrā, kurā bija man adresēta zīmīte? Meitene minēja kaut ko par kādu draudzeni Parīzē, par kļūdīšanos, tomēr vienā jaukā dienā, mans dārgais, tavi joki pārlieku sāks šaut pār strīpu. — Viņa iebāza roku zilās žaketes kabatā un izvilka saņurcītu celofānu un aukliņu.

— Es parūpēšos par tavu sadauzīto porcelānu un visu pā-

rējo, ko tev ienāks prātā atsūtīt no Sentžilas, tikai, lūdzams, neizmanto par sūtņiem savu bērnu, sievu vai māsu, tā nostādot viņas muļķa lomā. Es pārāk cienu tavu ģimeni.

No otras kabatas viņa izvilka salauzīto kartīti. Uz tās bija rakstīts: «Manai skaistajai Belai no Žana.» Porcelāna suņa un kaķa lauskas gulēja uz galda. Trūka vienīgi milzīgās smaržu

«Femme» pudeles.

12. N O D A Ļ A

Kaut arī viņa bija aizvērusi balkona durvis un kupli aizkari noslēpa skatu uz āru, istaba tomēr bija saules pilna. Redzēju zil-ganpelēkas sienas un baltus spilvenus, kas tomēr radīja nevis saltu, bet gan vieglu, gaisīgu noskaņojumu. Dālijas, ko viņa bija pārnesusi no tirgus, dzirkstīja sarkanā un dzeltenā krāsā, un vēl tagad vāzē istabas kaktā tajās rotājās saules atspulgs. Uz galda stāvēja trauks ar augļiem, pie sienas grāmatplaukts. Virs kamīna Māri Lorensenas zīmējums. Vēl istabā bija daži dzi|i klubkrēsli, vienā no tiem gulēja persiešu kaķis un mazgāja ķepiņas. Pie paša loga atradās zems galds ar gleznošanas piederumiem — sīkām, smalkām otiņām un īpašu papīru. Gaisā vēsmoja aprikožu smarža.

— Kas tev pašā dienas vidū darāms Vilārā? — viņa jautāja.

— Biju bankā, — es atteicu, — un aizmirsu laiku. Man vajadzēja vienu ģimenes locekli savākt no frizētavas.

— Sevišķi tu neesi steidzies, — viņa piebilda. — Vai viņai patīk klaiņot pa ielām? — Piegājusi kaktā pie bufetes, viņa izcēla no tās pudeli dibonē un divas glāzes. — Kur palika bērns?

— Nezinu. Aizbrauca kravas mašīnā kopā ar dažiem strādniekiem.

— Tas norāda uz labu gaumi. Tu viņu audzini pareizi. Vai ieturēsi azaidu pie manis? Viss tepat pie rokas — šķiņķis, salāti, siers, augji un kafija. — Viņa atvēra lūku gaitenī starp šo un nākamo istabu, un tur bija jau sagatavota paplāte ar ēdienu.

— Kā lai palieku, ja ārā mani gaida svaine?

Viņa piegāja pie balkona durvīm, atvēra tās un paraudzījās uz Sentžiljena laukumu.

— Tur viņas vairs nav. Ja viņa būs prātīga, tad iesēdīsies mašīnā pagaidīt tevi un, kad apniks gaidīt, brauks atpaka) uz Sentžilu.

Iedomājos — diezin vai Renē prot vadīt mašīnu. Man bija vienalga. Interesantāk bija pagudrot, kālab mana sarunas biedre dēvē sevi slavenu ungāru kara|u vārdā. Iesēdos vienā no dziļajiem krēsliem un maziem malciņiem sūcu dibonē. Jutu, ka pēkšņi, kā ar roku atņemta, zūd atbildības sajūta, rodas vēlēšanās jaut visam ritēt savu gaitu. Žana de Gē dzīvē bija pārāk daudz sieviešu.

— Tu vari gan iedomāties, kā es jutos, kad šorīt pie manis ienāca Vinsents un sacīja, ka atnākusi tava meitiņa un jautā, vai mēs varētu salabot kaut ko ļoti vērtīgu, kas pieder viņas mātei. Nesapratu, kas noticis, — uz mirkli man iešāvās prātā: tava sieva atklājusi, ka miniatūru esmu gleznojusi es. Kā

vispār ir ar miniatūru? Vai uzdāvināji to viņai? Vai viņai patika?

Es mirkli klusēju, apsvērdams, ko sacīt, cenzdamies izprast notikumu pareizo secību.

— Jā. Viss izdevās brīnišķīgi. Viņa ļoti priecājās.

— Un tu dabūji ietvaru, kuru tev ieteicu? Es piezvanīju, un viņi apsolīja to tev paglabāt.

— Dabūju. Tas tiešām ir skaists.

— Es arī ļoti priecājos. Tā tev bija brīnišķīga iedoma, droši vien radusies kādā no taviem gaišākajiem brīžiem. Bērns par to nekā neminēja, un es, protams, arī ne. Viņa stāstīja, ka māte šorīt ļoti bēdājusies, kad mantiņas sadauzītas, tāpēc iedomājos, ka suns un kaķis viņai ir vērtīgi. Salabot, zināms, tos nav iespē-

jams, bet es no Parīzes sagādāšu dublikātu. Tas ir Kopenhāgenas porcelāns, ceru, tu to apjēdz. Un tagad ēdīsim. Tu varbūt neesi izsalcis, bet es gan.

Viņa salika visu uz galda un piestūma galdu pie mana krēsla, un es iedomājos, ka šis ir visnepiespiestākais mirklis manas maskarādes laikā. To varētu uzskatīt par likteņa dāvanu, jo līdz šim tas nebija izturējies pret mani sevišķi labvēlīgi. Vienīgais traucēklis bija Renē, kas klīda pa Vilāras ielām un ar katru mirkli kļuva niknāka.

Žana de Gē Bela šķita manas domas uzminējusi, jo ieteicās: — Vinsents tūliņ atgriezīsies no azaida. Tiklīdz atnāks, aizsūtīšu paskatīties, vai viņa sēž mašīnā. Vai mašīnu atstāji Republikas laukumā?

— Jā. — Vai tiešām tur? īsti droši to nezināju.

Neraizējies. Viņa aizbrauks uz mājām. Un tad Gastons var mašīnu atkal atbraukt šurp. Vai pirmīt tu jokoji, teikdams, ka bērns aizbraucis kravas mašīnā?

— Nē, tā ir patiesība. Bankā man pateica.

— Tu to saki ļoti mierīgi.

— Domāju, ka tā bija mūsu fabrikas mašīna. Un ko es varēju līdzēt? Viņa un mašīna bija projām, kad es iznācu no seifu velves.

— Ko tu darīji velvē?

— Ielūkojos savā seifā.

— Tas gan tev bija šoks.

— Bija gan.

Edu šķiņķi uu salātus, lauzu maizi un pārsteigts iedomājos, cik nesalīdzināmi tīkamāka ir šī šāsdienas maltīte salīdzinājumā

ar vakarējo pils ēdamistabā. Šī doma man atgādināja vienu ne-pasniegto dāvanu.

— SentŽilā uz ģērbistabas kumodes stāv tev nolemta smaržu pudele, — es sacīju.

— Pateicos. Vai man būs jāaiziet tai pakaļ?

Nemelojot pastāstīju viņai par pārpratumu, ko radīja burts

«B», un šodien varēju par to pat pasmieties.

Viņa galīgi apjukusi paraudzījās manī.

— N esaprotu, kā tas varēja notikt, — viņa brīnījās. — Tu taču ar māsu vispār nesarunājies. Vai tu tiešām beidzot gribēji viņai piedāvāt izlīgumu?

— Nē, — es atteicu, — man vienkārši bija samežģījusies domāšana. Iepriekšējā dienā biju Lemansā pārāk daudz dzēris.

— Tev vajadzēja būt bez jēgas un līdz nemaņai piedzē-

rušam, ja varēji savārīt tādas ziepes, — viņa prātoja.

— Tāds es arī biju — abējādi.

Viņa sacēla uzacis.

— Sarunas Parīzē bija neveiksmīgas?

— Ļoti neveiksmīgas.

— Karvalē nepiekāpās?

— Viņi nebija mierā pagarināt līgumu ar mūsu noteikumiem. Pārbraucu un pateicu brālim Polam, ka līgums pagarināts. Mana ģimene un visi strādnieki domā, ka viss nokārtojies.

Vakar atjaunoju sarunas, un rezultātā — līgums pagarināts ar viņu noteikumiem. To zinu vienīgi es. Tāpēc braucu šorīt uz banku — gribēju redzēt, vai spēšu tādu zaudējumu izturēt. Atbildi nezinu vēl tagad.

Pacēlu skatienu no šķīvja un ieraudzīju platās, zilās acis cieši lūkojamies manī.

— Ko tu domā, teikdams, ka nezini atbildi? — viņa vaicāja.

— Pirms aizbraukšanas uz Parīzi tu man stāstīji, ka fabrika strādā ar zaudējumiem. Ja Karvalē nepiekritīšot taviem noteikumiem, tu slēgšot to ciet

— Es vairs negribu to slēgt ciet, — es atteicu. — Tas nebūtu godīgi pret strādniekiem.

— Kopš kura laika tu esi sācis raizēties par strādniekiem?

— Kopš Lemansā piedzēros.

Kaut kur bija dzirdama durvju virināšana. Viņa piecēlās un izgāja gaitenī.

— Vai tas esat jūs, Vinsent? — viņa uzsauca.

— Jā, kundze.

— Lūdzu, aizejiet un paskatieties, vai grāfa de Gē mašīna stāv Republikas laukumā un vai tajā kāda dāma viņu gaida.

— Labi, kundze.

Viņa atgriezās, atnesdama groziņu ar augļiem un sieru, tad vēlreiz ielēja manā glāzē vīnu.

— Liekas, tu pēc pārbraukšanas esi sacēlis pamatīgu jucekli Ko tu domā iesākt tālāk?

— Man nav ne jausmas. Dzīvoju no dienas dienā, — es atbildēju.

— To tu dari jau krietni sen.

— Un tagad jo vairāk. Faktiski dzīvoju no vienas minūtes līdz otrai.

Viņa nogrieza siera šķēli un pasniedza to man.

— Zini, — viņa ierunājās, — ir gaužām labi laiku pa laikam pašam sevi inventarizēt. Paraudzīties, kas izdarīts aplam. Es daž-

kārt ieprātojos, kāpēc dzīvoju Vilārā. Ar veikalu iztiku nopelnīt lāgā nevaru un dzīvoju galvenokārt no tā, ko man atstājis Žoržs un kas šinīs laikos tiešām nav daudz.

Vai Žoržs ir viņas vīrs? Man šķita nepieciešams tuvāks paskaidrojums.

— Un kāpēc tu turpini šeit dzīvot?

Viņa paraustīja plecus. — Laikam ieradums. Man te ir labi.

Mājiņa man ļoti patīk. Ja domā, ka es te turos tāpēc, ka tu šad tad mani apciemo, tad tu sev velti glaimo.

Viņa pasmaidīja, un es lūkoju uzminēt, vai Žans de Gē sev glaimo vai ne. Lai būtu kā būdams, rezultāts bija ļoti tīkams.

— Vai tev šķiet, ka žēlums pret stikla pūstuvi pēkšņi pamodies tālab, ka uzņēmums pastāv divarpussimt gadu un ka tev varbūt beidzot būs dēls?

—<1 Nē, — es atbildēju.

— Vai tu to skaidri zini?

— Ļoti skaidri. Man žēlums pamodās vakar, kad uz to skatī-

jos ar jaunām acīm. Pirmo reizi īsti ieraudzīju vīrus strādājam.

Sapratu, ka viņi izjūt zināmu lepnumu par savu darbu un arī par darba devēju. Ja fabriku slēgs, viņi būs vīlušies tās īpašniekā, jutīsies piekrāpti, pat nesaistot to ar palikšanu bez darba.

— Tātad lepnums?

— Laikam gan. Kaut kāds lepnuma paveids.

Viņa sāka mizot bumbieri un sniedza man kumosus.

— Tu rīkojies nepareizi, atstādams visu pārvaldi brāļa ziņā.

Ja tu nebūtu tik sasodīti slinks, tu darītu to pats.

— Arī man tas ienāca prātā.

— Vai ir par vēlu sākt?

— Daudz par vēlu. Turklāt es no tā nenieka nejēdzu.

— Blēņas. Tu visu to esi noskatījies kopš bērna dienām. Pat ja tevi tas ne drusku neinteresēja, tu tomēr esi guvis no jēgu par šo darbu. Reizēm es d o m ā j u . . .

— Ko tu domā?

— N ē . . . tas nozīmētu uzmācīgu iejaukšanos, un to es nekad nedaru.

— Turpini vien, -— es mudināju. — Esmu ziņkārīgs. Gribu, lai tu iejaucies.

— Nekas īpašs, — viņa sacīja, — tikai reizēm es iedomājos, ka tu esi vienaldzīgs pret uzņēmumu tāpēc, ka negribi pārāk dziļi ar to saskarties. Tu negribi atcerēties, kas notika ar Morisu Divālu.

Es klusēju. Tas kaut ko nozīmēja. Fabrikā Žaks bija pieminējis Morisu Divālu, un fotogrāfiju albumā viņš stāvēja līdzās 2anam de Gē.

— Tā varētu būt, — es pēc vairākiem mirkjiem lēnām atteicu.

— Redzi nu, — viņa maigi sacīja, — tu tomēr negribi, ka es iejaucos.

— Nē, — es pretojos, — tu k|ūdies. Es gribu, lai tu turpini par to runāt.

Pirmo reizi viņa novērsa acis no manis un ļāva skatienam aizklīst tālumā pāri manai galvai.

— Okupācija beidzās pirms piecpadsmit gadiem, — viņa sacīja, — vismaz viņam. Tomēr cilvēki vēl joprojām viņu atceras — cik krietns viņš bija un kā nomira. Tu, kam viņš bija tuvs, nespēj ar to samierināties.

Pie durvīm klauvēja, un istabā ielūkojās sīks, tievs vīrelis ar bereti galvā. Mani ieraudzījis, viņš pasmaidīja.

— Bonjour, grāfa kungs. Prieks jūs redzēt. Kā jums klā-

jas? — Pateicos, ļoti labi.

— Nevienas dāmas mašīnā nebija, bet uz sēdekļa atradu šo zīmīti.

Palocīdamies viņš man to pasniedza. Zīmītes saturs bija īss un nepārprotams: «Gandrīz stundu nogaidījos Tevi un Mari-Noelu. Nolīgu mašīnu, lai aizbrauktu uz Sentžilu. R.» Parādīju to namamātei.

— Nu tu vari justies mierīgi, — viņa atteica. — Vinsent, lūdzu, vai būsiet tik labs un aiznesīsiet visu šito' uz virtuvi?

— Labprāt, kundze.

— Nu ir miers — cik ilgi? Man līdz pulksten trijiem. Tev —

cik vien laiks at|auj palikt Vai vēlies vēl vienu spilvenu?

— Nē, man ir pavisam labi.

Viņa nokopa galdu un atnesa cigaretes un kafiju.

— Es priecājos, ka tev pēkšņi uzradušās tādas jūtas pret fabriku. Tas liecina, ka tu esi jūtīgāks, nekā izrādi. Un tomēr es nesaprotu — ja uzņēmums strādā ar zaudējumiem un tu esi vienojies par vēl neizdevīgāku līgumu nekā līdzšinējais, kā tu noturēsies virs ūdens?

— Ari es to nesaprotu.

— Kas ir tas draugs, kas ieradīsies medībās? Tavs padomde-vējs, vai ne? Tev vajadzētu pajautāt viņam.

Viņa bija novilkusi koši zilo kostīmjaku, palikdama plānā

nenosakāma pelēkuma vilnas kleitā. Mani pārņēma miers, lūkojoties uz viņu un apzinoties, ka šinī istabā no manis nekā negaida.

Prātoju, diezin cik bieži Žans de Gē no pils ieradies šeit un sēdē-

jis, galvu spilvenā atspiedis, kā patlaban sēdēju es. Viņas neuzmācīgā laipnība vienlaikus atbruņoja un aicināja. Tai piemita pilnīga nepiespiestība, kas dibinājās uz savstarpēju saprašanos.

Paņēmu klēpī kaķi un sāku to paijāt. Nodomāju, ka tas man piestāvētu, ja nebūtu visa tā, ko mana maskarāde no manis prasa: ja es nebūtu Sentžilas pilskungs, man gribētos te palikt uz visiem laikiem — sēdēt saulītē, kā sēdēju pašreiz, ar kaķi klēpī, un Bela no Vilāras mani barotu ar bumbiera šķēlītēm.

— Vai tu nevari pārdot kaut ko nekustamu, varbūt kādu gabalu zemes? — viņa jautāja. — Un tava sieva? Vai nauda joprojām nobloķēta?

— Jā.

— Atceros. Līdz tev būs dēls.

Viņa man ielēja otru tasi kafijas.

— Kā klājas tavai sievai? Man šķiet, viņa nav sevišķi spē-

cīga, vai ne? Kas viņu konsultē?

Es mirkli padomāju, tad atbildēju:

— Doktors Lebrēns.

— Viņš jau ir krietni vecs. Es tavā vietā pastāvētu uz speci-

ālistu. Tu visu laiku pret to izturies stipri vienaldzīgi. Ceru, ka mājās tu izrādi mazliet vairāk iejūtības.

Nospiedu cigareti. Viņa būtu cilvēks, kuru patiesība neievai-notu, un tomēr gluži dīvainā kārtā man |oti negribējās, ka viņa to uzzinātu. Varēju iedomāties, kā viņa saceltu uzacis, kā uzjautrināta iesmietos, sāktu praktiski apsvērt, lai izlemtu, kas darāms, un tūliņ strauji sekotu neizbēgamā atturība un parādītos pieklā-

jīgā laipnība, kādu izrāda svešiniekiem.

— Es nemaz neesmu tik vienaldzīgs, atteicu, — un cen-

šos izturēties iejūtīgi. Taču nelaime tā, ka es pārāk maz zinu par Fransuāzu.

Viņa domīgi raudzījās manī. Dzidrajās acīs atspoguļojās apmulsums.

— Ko tas nozīmē? — viņa jautāja. — Runa taču nav par naudu vien. Visam ir daudz dziļāks pamats. Kas īsti ar tevi Lemansā notika?

Atcerējos veco bērnu dienu rotaļu — uzpirksteņa meklē-

šanu. Es to spēlēju kopā ar kādu tanti. Pieaugušajam tā ir mierīga, viegla rotaļa, jo nemaz nevajag kustēties, tikai sēdēt aizvēr-tām acīm, kamēr es klusītēm uz pirkstu galiem tekalēju pa mēbe-lēm piebāzto istabu un, sirdij strauji pukstot, paslēpu uzpirksteni aiz pulksteņa. Tad viņa atvēra acis un sākās bīstamie jautājumi.

Kad viņas skatiens aizklīda līdz pulkstenim, man godīguma labad vajadzēja sacīt: «Siltāks,» — kaut ar nepatiku, jo gaužām negribējās, ka mazais zelta uzpirkstenitis tiktu izcelts no drošās slēptuves. Šoreiz acis aizvēru es un turpināju glāstīt kaķi; ko turēju klēpī. Tiklab drošība, kā patiesība slēpās izvairībā.

— Pirms brītiņa tu ieminējies par sevis paša inventarizē-

šanu, — es sacīju. — Varbūt es jau labu laiku nodarbojos tieši ar to, un tovakar Lemansā tas sasniedza kulmināciju. Tas «es»

bija dzīvē cietis neveiksmi. Vienīgā iespēja, kā izbēgt no atbildības, bija k|ūt par citu cilvēku. Ļaut tam citam uzņemties visu.

Viņa nebilda ne vārda. Man likās, viņa apsver dzirdēto. Re-dzēt es to neredzēju, jo acis man bija ciet.

— Tas otrs Žans de Gē, — viņa ierunājās, — tas, kurš tik ilgi slēpās jautrības un šarma aizsegā, — es bieži esmu prātojusi, vai viņš vispār eksistē. Ja viņš grib iznirt dienasgaismā, tad nevajadzētu kavēties to darīt. Laiks negaida.

Intuitīvi, ar sesto prātu viņa bija uztvērusi kaut ko no manas domas, tomēr ne īstajā nozīmē. Uzpirkstenītis aiz pulksteņa bija drošībā, meklētāja atkal nonāca aukstākā vietā. Bija tik labi atlaisties dziļajā krēslā, un es negribēju no tā izkustēties.

— Īstenībā tu nesaproti, ko cenšos tev pateikt, — es iebildu.

— Saprotu gan, — viņa atteica. — Tu neesi vienīgais ar duālistisku personību. Mums visiem ir vairāki «es». Tas tomēr nepalīdz atbrīvoties no atbildības. Problēmas tik un tā jāatrisina.

Aukstāks, arvien aukstāks. Meklētāja aizklīda uz otru istabas galu.

— Ne, tu neesi uzņēmusi pareizo domu, — es sacīju.

— Problēmas un atbildība ir pavisam citas, jo cilvēks, kam ar tām jānodarbojas, arī ir cits.

— Un kāds viņš tev šķiet — šis cilvēks, kam ar tām jānodarbojas? — viņa jautāja.

Pulkstenis lielajā Vilāras baznīcā nosita divi. Ikvienas baznīcas, ikvienas katedrāles dobjais zvans skan aicinādams, un šis ar svinīgo, dobjo balsi atradās pārāk tuvu un apdraudēja manu sirdsmieru.

— Lāgiem es raugos uz viņu, nekā nepārdzīvodams, — es atbildēju, — bet lāgiem pārdzīvoju pārlieku spēcīgi. Vienubrīd viņš ir ar mieru nogalināt visus, kas viņam vistuvākie, bet nākamajā mirklī spēj atdot dzīvību svešinieka labā. Viņš ar pārliecību apgalvo, ka vienīgais dzinulis cilvēka dabā esot alkatība un, tikai to pareizi izmantojot, viņš pats spējot izdzīvot. Man šķiet, viņa idejas ir juceklīgas, tomēr drausmīgi tuvas patiesībai.

Dzirdēju viņu pieceļamies, uzliekam manu kafijas tasi uz pa-plātes un aiznesam to uz plauktu lūkā. Tad viņa atnāca atpakaļ

un apsēdās uz mana krēsla roku atzveltnes. Dīvaini — es izjutu nepatiku. Nevis pret pašu rīcību, kas bija vienkārša un dabiska, bet pret to, ka tā domāta manam otrajam es, tam Žanam, par kuru viņa mani uzskatīja. Man nepatika arī dāvana, kas stāvēja pilī uz kumodes.

— Šis cilvēks, kam ar visu jānodarbojas, — kāpēc viņš tev pērk smaržas « Femme»? — es jautāju.

— Tāpēc, ka viņam šī smarža patīk un man ari.

— Vai tev liekas, ka viņš grib apmierināt alkatību?

— Tas atkarīgs no pudeles apmēriem.

— Pudele ir Joti liela.

— Tad es to dēvētu par tālredzību.

Es skaidri nezināju, vai samarža «Femme» man pazīstama.

Nekad neesmu nevienai šādu smaržu pudeli dāvinājis un no parfimētām sievietēm vienmēr esmu nepatikā vairījies. Šī nebija parfimēta: viņa smaržoja pēc aprikozēm.

— Raugi — tā nepavisam nav alkatība, — es sacīju, — tas ir izsalkums. Šai ziņā viņš kļūdās. Un, ja tas ir izsalkums, kā lai apmierinu visas strīdīgās prasības? Māti, sievu, bērnu, svaini, pat strādniekus — nespēju viņus visus apmierināt. Teikšu godīgi —

es nezinu, ar ko sākt vai ko darīt.

Viņa neatbildēja, bet es jutu viņas mierinošo roku sev uz galvas. Anonimitāte sāka mani žņaugt. Jutos kā jūrā starp divām pasaulēm. Šaurā saliņa, uz kuras biju ieslēgts, palikusi aiz muguras klinšaina un vientuļa; pārpilnais kontinents, kurp devos, —

skaļš un prasīgs — šai mirklī nebija redzams. Iekāpšana svešajā

ādā bija solījusi atvieglojumu, bet uzlika ari saistības. Kaut kas bija atdzīvināts, bet arī notērēts. Ja būtu iespējams nedomāt par pienākumiem un paliktu vienīgi aizmiršanās, kurš es tad būtu —

es pats vai Žans de Gē?

Pastiepu rokas un piedūros viņas sejai.

— Negribu nodoties domām, — es sacīju.

Viņa iesmējās un noskūpstīja manas aizvērtās acis, tām tikko pieskardamās.

— Tāpēc taču tu nāc šurp, vai ne? — viņa sacīja.

13. N O D A Ļ A

Kad izgāju no viņas mājas, vēlās pēcpusdienas saule bija apzeltījusi visus apsūbējušos jumtus. Zēni un meitenes ar somām vai grāmatām rokā izskrēja no blakusmājas un pār citu tiltiņu šķērsoja kanālu. Zirgs, vilkdams smagu vezumu, aizklidzināja gar Porte de Ville, kučieris, sagumis savā sēdeklī, laiski pavici-nāja pātagu. Tirzniecības ielās aizvirtņi bija atkal vaļā, durvis atvērtas. Papeļu alejā, kur rīta puses rosmē bija stāvējušas kravas mašīnas un pajūgi, tagad pulciņos sēdēja veci ļaudis, sildīdamies saulītē pirms vakara dzestruma iestāšanās, bet bērneļi, čivinādami kā putni, spārdīja nokritušās lapas, saceļot putekļus.

Lūkoju iedomāties, kā gan tā izskatītos vakara tumsā, šī Vilāras mazpilsētiņa, kur agri iestājas miers un klusums kā visās provinciālajās tirgus pilsētiņās: iedzīvotāji paslēpušies aiz aizviļņotajiem logiem vai gultā, mājas iegrimušas dziļi ēnā, mājīgie jumti noslīguši pār melnajām dzegām, katedrāles lepnais tornis iedū-

ries tumšzilajās debesīs; neviena troksnīša, varbūt tikai kāda aizkavējušās mājupgājēja soļi un tik tikko jaušamā kanāla ūdens klusā, tumšā guldzēšana, atsitoties pret pilsētas mūriem.

Šī bija viena no tām pilsētiņām, kādās es agrāk pa ceļam labprāt pārnakšņoju. Paēdis vakariņas un palicis ielās vienīgais gājējs, es tādās reizēs paklaiņoju gar klusajām mājām, kuru aiz-segtie logi man nepauda itin nekā, tikai šur tur pa slēģu spraugām vīdēja gaisma, liecinot, ka aiz logiem mīt dzīvi cilvēki. Lāgiem kāds atvērts augšstāva logs kliedēja apkārtējo tumsu vai sveces gaisma meta ēnu griestos, vai kaut kur ieraudājās bērns; taču lielākoties valdīja klusums, un mana vienīgā sabiedrība bija badaini kaķi, kas lokani un zaglīgi klimta pa apaļakmeņu bruģa notekām. Cik vienaldzīgi es būtu izgājis pa Porte de Ville, noraudzījies uz kanālu, veltījis īsu skatienu tiltiņam un aiz tā

paslēptajai mājiņai, tad licies savā tūrista gultā un otrā rītā aizbraucis tikpat gudrs, cik atbraucis! Taču tagad, jaunā noskaņa, kad visa mana dzīve bija pavērsusies citādi, Vilāra bija kļuvusi par daļu no tā, kas man pieder.

Novakares gaisma visam piešķīra siltumu un krāsu; šī bija laipna pilsētiņa, kur cilvēki smaida. Reno, kas gaidīja Republikas laukumā, pēkšņi šķita pazīstams kā daždien paša mašīna, un Marī-Noelas baltā plastmasas somiņa, ko viņa kopā ar citiem pirkumiem atstājusi uz sēdekļa, vairs nebija vienkārši priekšmeti svešā mašīnā, bet prata daudz ko pastāstīt: redzēju to šūpojamies uz tievās rociņas locītavas virs baltā kokvilnas cimda. Pat bankas nams uz stūra bija ieguvis vietu un nozīmi notikumu fonā. Vilāra bija citadele, tversmes vieta; un, izbraucis no tās, iedomājos, vai tiešām cita vīrieša mīļākās labvēlība var kļūt par tik spēcīgu pret-indi spriedzei. Šķita, ka nu itin nekas vairs nespēs mani satracināt: ne Fransuāzas asaras, ne Renē dusmu uzliesmojumi. Māti varēs pielabināt ar sirsnību, bērnam sagādāt prieku saprāta ro-bežās, ar brāli izlīgt, māsu nomierināt — neviens no viņiem vairs neradīja problēmas kā pirmajās četrdesmit astoņās stundās, ko pavadīju zem pils jumta.

Cēloni atrast nebija viegli. Fiziskais apmierinājums vien ne-

šķita pietiekams: cik reižu tas pagātnē bija pierādījis savu never-tību! Vai personības apmaiņa spēj mainīt arī cilvēka pulsu, paļaut vaļu apziņā kaut kam, ko līdz šim aizturējuši aizspriedumi? Pasaule ir pilna traģisku, kroplu fantomu, kas meklē glābiņu māņu mīlestībā. Es biju viens no tādiem. Vilāras Bela pilnīgoja rakstu, ko veidoja māte, sieva un bērns. Vienas siltums, otras atkarība un trešās smiekli, saplūstot kopā, izveidoja ceturto, un, to atradis, pagalam es biju. Tas bija daļējs, tomēr ne pilnīgs atrisinājums.

Biju iegaumējis pareizos pagriezienus ceļā uz Sentžilu, un, ticis liepu aleja, šķērsojis tiltu un iegriezies pa vārtiem uz iebraucamā ceļa, kur aiz pilsgrāvja arkas ieraudzīju saimniecības ēkas, ko biju redzejis vienīgi pa gabalu, jutos ārkārtīgi pašpārliecināts.

Tagad nekas vairs nespēj mani nobiedēt Atrados pagalmā, kur bija divas garāžas, abām durvis līdz galam vaļā, divas darbarīku nojumes un tukšs stallis ar sabrukušiem steliņģiem. Kad, izkāpis no mašīnas, aizcirtu durtiņas, staļļa durvīs parādījās večiņa, ar kuru iepriekšējā dienā biju sarunājies govju kūti. Viņa ieteicās kaut ko par «grāfa kungu», un tad no staļļa iznāca ari vīrietis zilā

virsvalkā. Abi smaidīdami nāca pie manis, un vīrietis jautāja, vai vajadzēšot nomazgāt mašīnu. Atbildēju, ka vajadzēs, jo tāda, jādomā, bija ierastā kārtība, bet sieviete atkal sāka bērt nesapro-tamus vārdus, un es smaidīdams pamāju, kaut gan no teiktā biju uztvēris tikai « beau temps» un « la chasse pārējais pazuda nesaprasts.

Gāju atpakaļ uz arku, kur suns savā iežogojumā riedams metās man pretī. Stāvēju mierīgi, klusu saukdams to vārdā, bet tas, gan šaubīdamies, tomēr turpināja riet, kaut arī neziņā paluncināja asti; piegāju pie aizžogojuma vārtiem un gaidīju, līdz tas būs apostījis manas drēbes. Suns ostīja, bija pārsteigto, taču ne apmierināts, un es redzēju, kā virsvalkā tērptais vīrietis no staļļa priekšas mūs vēro.

— Kas Cēzaram noticis? — viņš jautāja.

— Nekas, — es atteicu, — droši vien būšu viņu nobiedējis, vairāk nekā.

— Jocīgi, — vīrs brīnījās, — parasti viņš vai prātā sajūk, jūs ieraudzījis. Cerēsim, ka nav kļuvis traks.

— Ar viņu viss kārtībā, — es sacīju, — vai ne, Cēzar?

Pastiepu roku caur vārtiņu režģi un noglaudīju sunim galvu; tas, pamazām samierinājies ar balss noskaņu un pieskārienu, apklusa un turpināja mani apošņāt. Bet, tiklīdz gāju projām, tas atkal ierūcās.

1 Lab s laiks. ( F r . )

— Ja viņš svētdien uzvedīsies tāpat, jums no viņa liela labuma nebūs, — vīrietis noteica. — Vai man viņam pēc baro-

šanas neiedot eļļu?

— Nē, lieciet viņu mierā, viņš drīz vien atjēgsies.

Nesapratu, kas svētdien no suņa tiek gaidīts. Varbūt, ja paņemtu un pats viņu mazliet patrenētu, viņš aizdomīgās piecie-

šanas vietā, mani apsveikdams, sāktu priecīgi smilkstēt? Ja ne, viņš sāks pievērst visu apkārtējo uzmanību, viņa uzvedību sāks kritizēt, un nabaga dzīvnieks tiks apsūdzēts nodevībā, kaut gan īstenībā pierādījis, ka ir Sentžilā vienīgais radījums ar pareizu instinktu.

Devos pa kāpnēm uz terasi, un, man ieejot hallē, Pols pašreiz nāca ārā no nelielās ģērbtuves pa labi no kāpnēm.

— Kur tu, velns parāvis, visu dienu biji? — viņš noprasīja. — Mēs dzenam tev pēdas kopš pulksten vieniem. Renē, nevarēdama tevi sagaidīt, pārbrauca īrētā mašīnā, tad, visiem par brīnumu, viena pati mājās uzradās Marī-Noela, kad mēs vēl nebijām pabeiguši pusdienot, un mierīgā garā pavēstīja, ka atgriezusies kravas mašīnā. Lebrēns nogaidījās līdz pulksten diviem, tad viņam bija jāiet projām. Tikko viņš atkal piezvanīja.

— Kas noticis? — es jautāju.

— Kas noticis, — Pols atkārtoja. — Vienīgi tas, ka Fransu-

āzai tiešām nav labi un Lebrēns viņai aizliedza celties no gultas.

Ja viņa nepiesargāšoties, sākšoties priekšlaicīgas dzemdības, viņa zaudēšot bērnu un, vairāk nekā ticams, arī pati varot no-nākt kritiskā stāvoklī. Nekas cits nav noticis.

Man gribot negribot bija jāņem par labu nicinājums, kas skanēja viņa balsī. Šoreiz vainīgs nebija Žans de Gē, vainīgs biju es.

Biju apsolījis atgriezties, lai tiktos ar ārstu. Un nebiju turējis vārdu. Biju to pat pilnīgi aizmirsis.

— Kāds viņam numurs? — es jautāju. — Tūliņ pat piezvanīšu.

— Nav vērts, — Pols atteica, — viņš aizbrauca pie pacienta. Ieteicu, lai pats piezvana tev vēlāk vakarā.

Viņš apgriezās uz papēža un cauri ēdamistabai aizgāja uz bibliotēku. Viņš pat negrasījās mani iztaujāt. Par to jutos viņam pateicīgs. Sapratu, kas man darāms. Nekavējoties devos augšā

un pa gaiteni uz guļamistabu. Aizkari bija pa pusei aizvilkti, uguns iekurta un gultas galā uzstādīts aizsegs, lai aizturētu gaismu. Fransuāza aizvērtām acīm gulēja spilvenos. Man ienā-

kot istabā, viņa atvēra acis.

— Ak tas esi tu, — viņa sacīja. — Beidzot. Es jau sen biju beigusi cerēt, ka atgriezīsies. Pārējiem sacīju, ka tu droši vien esi iekāpis Parīzes vilcienā.

Balss bija neskanīga, bez izteiksmes. Piegāju pie gultas un saņēmu viņas roku.

— Man vajadzēja piezvanīt, — es bildu, — Vilārā mani aizkavēja, un, atklāti sakot, es aizmirsu. Vairāk nekas nav sakāms.

Es pat nelūdzu tev piedošanu. Kā tu jūties? Pols sacīja, ka Lebrēns tev licis palikt gultā.

Roka manā plaukstā bija |engana un auksta. Viņa to neatrāva.

— Ja nepalikšu gultā, zaudēšu bērniņu, — viņa sacīja.

— Pati jau sen par to baiļojos. Visu laiku zināju, ka notiks kas nelabs.

— Nekas nelabs nenotiks, ja būsi piesardzīga, — es viņu mierināju. — Cits jautājums — cik labs ārsts ir Lebrēns. Vai tu negribetu, lai es pieaicinu speciālistu?

— Nē, g viņa atteica, — negribu, ka iejauktos svešinieks, tas satrauktu mani un satrauktu Lebrēnu. Man būs labi, ja būšu mierīga un neviens man nesagādās uztraukumu. Kā tas nācās, ka Marī-Noela pārbrauca mājās strādnieku kravas mašīnā un Renē

vajadzēja meklēt mašīnu par naudu, jo tu biji pazudis? Es gandrīz zaudēju prātu aiz bailēm. Bet tad uz vakara pusi nospriedu, ka nav ko uztraukties un jāsamierinās ar faktu, ka tu neatgriezī-

sies, ka tīšām esi atkratījies no viņām un aizbraucis uz Parīzi.

Viņas gurdās acis pētīja manu seju, un es sapratu, ka vienīgā

pareizā atbilde būs — cik iespējams turēties tuvāk patiesībai.

— Man bija ilga apspriede bankā, — es sacīju. — Es labprāt visu pastāstīšu tev, bet negribu, lai citi to uzzinātu. Es, redzi, samelojos par līgumu. Man Parīzē neizdevās panākt līguma pagarinājumu, es to nokārtoju vēlāk pa telefonu un šodien bankā. Karvalē piekrita līgumam, bet vienīgi ar viņu noteikumiem. Tas, protams, nozīmē, ka fabrika strādās ar vēl smagā-

kiem zaudējumiem nekā līdz šim, bet tur nekas nav līdzams.

Kaut kādā veidā mums nauda jāsagādā.

Viņa izskatījās galīgi apjukusi, bet es paliku, kur bijis, un nelaidu vaļā viņas roku.

— Kāda jēga bija melot? — viņa jautāja. — Es nesaprotu.

— Šķiet, tas bija lepnums, — es atteicu. — Gribēju, lai visi domā, ka esmu guvis panākumus. Nu, varbūt man tiešām veicies — uz zināmu laiku. Vēl neesmu pārbaudījis visus skaitļus.

Bet es vēlos, lai tu par to klusē. Netaisos to stāstīt maman vai Polam, vai vēl kādam, izņemot tevi, ja vien neradīsies tieša nepieciešamība to darīt.

Pirmo reizi viņa pasmaidīja, un, kad viņa piecēlās no spilvena, sapratu, ka man vajadzētu viņu noskūpstīt. To es izdarīju un atlaidu viņas roku.

— Es neteikšu nevienam, — viņa nosolījās. — Esmu ļoti, ļoti priecīga, ka tu man reiz uzticies. Tikai dīvaini, ka stikla pūstuve tev tik tuvu pie sirds. Man šķita, ka doma par tās slēgšanu tev nesagādā tādas raizes kā Polam un Blanšai.

— Varbūt nesagādāja arī. Man tas sākās vakar, kad pēcpusdienā biju tur aizbraucis, — es sacīju.

Viņa palūdza, lai pasniedzot viņai no tualetes galdiņa ķemmi un spoguli, un, pacēlusies saņurcītajos spilvenos sēdus, viņa atsukāja taisnos, garos matus no sejas. Tas bija ļoti līdzīgs žests tam, ko biju redzējis vēl tikai pirms pāris stundām, un tāpēc, ka šis tik ļoti atšķīrās gan noskaņā, gan pašās sievietēs — viena tik bezrūpīga un līksma, otra tik vārga, bezspēcīga un tomēr, ja iespējams, vēl tuvāka —, es izjutu savādu aizkustinājumu: man gauži iegribējās, lai situācija līdzsvarotos un arī Fransuāza kļūtu dzirkstoša un laimīga.

— Kālab tu man nekā neteici tovakar, kad pārbrauci? —

viņa jautāja.

— Nebiju vēl izlēmis. Nebiju skaidrībā, ko darīt.

Pols tomēr uzzinās, — viņa sacīja. — Viņam tu to neno-slēpsi. Bet galu galā — kas par to, ja viņš uzzinās, līgumu tu tomēr esi noslēdzis. Lai būtu kā būdams: kad piedzims zēns, viss atrisināsies pats no sevis. — Viņa nolika spoguli uz naktsgaldiņa.

— Marī-Noela sacīja, ka tu esot bijis lejā bankas velvē. Visi brī-

nījās, ko tu tur sadarīji. Nemaz nezināju, ka tu tur kaut ko glabā.

— Dažādus vērtīgus dokumentuss, — es atteicu, — dažus aktus un tamlīdzīgus papīrus.

— Vai mūsu laulības līgums ari ir tur?

— Jā.

— Vai tu tanī ieskatījies?

— Pārlaidu acis.

— Ja mums piedzims otra meitiņa, tad nekas nemainīsies.

— Acīmredzot.

— Un kas notiktu, ja es nomirtu? Tad tev tiktu viss, vai ne?

— Tu nemirsi. Bet tagad es pievēršu slēģus, aizvilkšu aizkarus un iedegšu tev gaismu. Vai tev ir kaut kas, ko lasīt?

Viņa klusēja. Atlaidās spilvenos. Tad sacīja:

— Tu varētu man iedot medaljonu, ko atvedi no Parīzes. Es gribētu to nolikt sev blakus uz naktsgaldiņa.

Piegāju pie tualetes galdiņa loga nišā, paņēmu mazo dārg-lietu lādīti, ko tur ieraudzīju, un pasniedzu viņai. Viņa pacēla lādītes vāku, paņēma medaljonu un atvāza to gluži tāpat kā pirmajā vakarā.

— Kur tu īsti to pirki? — viņa vaicāja.

— Parīzē vienā vietā, ko zinu, bet precīzu adresi neatceros.

— Renē man teica, ka tā sieviete, kurai Vilārā pieder antikvariāts, lāgiem izgatavojot miniatūras.

— Ak tā? Varbūt. Es nezinu.

— Ja viņa to prot, mums vajadzētu kādreiz pasūtīt Marī-

Noelas ģīmetni un mazulīša arī. Iznāktu lētāk nekā Parīzē.

— Laikam gan.

Atvāzto medaljonu viņa nolika uz naktsgaldiņa.

— Tu tagad labāk noej lejā un izlīgsti ar Renē, — viņa ieteica. — Ap to laiku, kad viņa pārbrauca, es jutos pārāk slikti, lai sāktu sarunas, — tu pats zini, cik nejauka viņa kļūst, kad apskai-

šas. — Gan jau viņai pāries.

Aizvēru slēģus un iemetu kamīnā vēl vienu šķilu.

— Bērns laikam ir pie Blanšas, — viņa sacīja, — vai augšā

pie maman. Nejutos pietiekami spirgta, lai ar viņu tiktos. Pasaki viņai, ka es nemaz tā nedomāju, kā šorīt sarunāju, ka gluži vienkārši biju slima un nervoza.

— Man Šķiet, viņa to saprata.

— Ko tu izdarīji ar lauskām?

— Gan jau būs labi. Es par to parūpējos. Vai tu vēl ko vēlies?

— Nē. Palikšu tepat mierīgi guļam.

Cauri vannasistabai iegāju ģērbistabā, pārģērbu žaketi un kurpes, gluži kā tiku darījis iepriekšējā vakarā. Smaržu «Femme» pudele joprojām stāvēja uz kumodes. Tā vairs nebija bezpersoniska, it kā uz mirkli skatlogā ieraudzīts priekšmets; tā

bija ieguvusi nozīmi manā intīmajā dzīvē. Ieliku to atvilktnē, un, tā kā atvilktnei bija atslēga, kaut kas mani pamudināja atslēgu apgriezt un pēc tam iebāzt kabatā. Izgāju gaitenī un pie kāpnēm aci pret aci sastapos ar Šarloti.

— Mesjē kirē tikko aizgāja, — viņa mani uzrunāja. — Grā-

fienes kundze jau prasīja pēc jums.

— Es tagad eju pie viņas.

Un atkal viņa kāpa man pa priekšu augšā kā pirmajā vakarā.

Un nu, otrreiz viņai sekojot, kāpiens pirms četrdesmit astoņām stundām man šķita kā tāla pagātne: tā vakara viltvārdis gaužām atšķīrās no cilvēka, kas šovakar kāpa augšup pa trepēm, gluži tāpat, kā tas savukārt bija atšķīries no indivīda, kas bija iegājis viesnīcas istabā Lemansā. Likās, ka āda iekļauj mani kā bruņās.

Toreiz mana drosme bija šķietama; tagad tā bija neuzveicama.

— Grāfa kungs ilgi tika aizkavēts Vilārā? — Šarlote jautāja. Zinu, ka daru pareizi, viņai neuzticēdamies un izjuzdams pret viņu nepatiku, un ka ikvienā viņas vārdā slēpjas viltus.

— Jā, — es atteicu.

— Pola kundze šopēcpusdien dzēra tēju pie grāfienes kundzes, — istabene turpināja, — un bija ļoti sašutusi, ka viņai vajadzējis nolīgt mašīnu, kas viņu pārved mājās, un viņa grāfienes kundzei visu izstāstīja.

— Nekāda visa, ko stāstīt, nebija. Mani aizkavēja, tas ari ir viss, — es sacīju.

Bijām sasnieguši augšstāva gaiteni, un es, pametis viņu aiz muguras, devos uz gala istabu. Ieejot mani atkal apsveica suņu nu jau pierastā vaukšķēšana, bet es, nelikdamies ne zinis, ar kāju tos atvairīju un devos taisnā ceļā pie krēsla, kur sēdēja māte, masīvos plecus ievīstījusi violetā šallē. Noliecos viņu noskūpstīt un atvieglots redzēju, ka māte ir viena pati un Blanšas istabā nav.

— Labrīt un tai pašā reizē labvakar, — es sveicināju.

— Piedod, ka neuznācu pie tevis no rīta. Izbraucu agri. Tu jau to visu esot dzirdējusi. Priecājos, ka esi atkal kājās. Vai tev šī

diena pagāja labi?

Zobgalīgās acis jautājot sastapās ar manu skatienu, viņa ieklukstēdamās norādīja uz krēslu.

— Apsēdies, — viņa sacīja, — tā, lai gaisma tev krīt sejā un es varu tevi labāk saredzēt Ej ārā, Šarlot! Un neklausies aiz durvīm. Nokāp lejā virtuvē un pasūti vakariņas diviem. Ej, ej — veicīgāk! Bet vispirms novāc šos te. — Viņa pastūma nostāk litur-

ģiju un lūgsnu grāmatas. Terjeri ierausās un ierīkojās viņai klēpī, bet viņa klusēja, līdz kalpone bija izgājusi no istabas. Es aizkū-

pināju cigareti, visu laiku juzdams viņas skatienu mani pētījam.

— Nu, — viņa ierunājās, — kur tad tu biji?

Nodomāju, ka viss, ko par manām rīta gaitām zināja Renē un Marī-Noela, viņai jau izstāstīts: par braucienu uz Vilāru, pastaigu pa tirgu, manu gājienu uz banku; iespējams, ka, pie-zvanot klerkam, precīzi zināms ari bridis, kad es no turienes aizgāju. Fakts, ka viņa jautāja, kur esmu bijis, liecināja, ka par māju kanālmalā viņai nekas nav zināms. Tas tātad bija kaut kas, par ko Žans de Gē mātei nav stāstījis.

— Man bija darīšanas, — es atteicu.

— No bankas tu izgāji pirms pusvieniem, — viņa sacīja,

— un tagad ir pusseptiņi.

— Varbūt es aizbraucu uz Lemansu.

— Ar reno tu neesi braucis. Tas visu pēcpusdienu nostā-

vēja Republikas laukumā. Šoferis, kas atveda Renē, teicās to redzējis, kad bija atgriezies savā garāžā Vilārā. Es ieteicu Renē, lai viņa tam piezvana un apvaicājas.

Es pasmaidīju. Trakā ziņkāre bija neapvaldāma, gluži bēr-nišķīga.

— Ja vēlies zināt patiesību, — es sacīju, — es gribēju tikt vaļā no Renē. Un man tas izdevās. Tas ir viss, ko tev teikšu. Tu vari mani tērpināt līdz pusnaktij, bet gudrāka netiksi.

Viņa klukstoši iesmējās, un es redzēju, ka instinktīvā tieksme nemelot atkal mani paglābusi.

— Par to es tevi nevainoju. Nepadodies viņai, viņa ir nepiepildāma.

— Viņai trūkst darba, — es ieteicos. — Jums visām te trūkst darba.

— Savā laikā man darba bija pārpārēm — tad, kad jūsu tēvs vēl bija dzīvs, tanīs senajās dienās pirms kara un pirms tavas apprecēšanās. Tolaik neviena sieviete neklimta bez darba. Tādas tukšgalves kā Fransuāza un Renē vēl bija tikai pusaugu skuķes.

Man bija mērķis, kam dzīvot Un Blanšai arī.

Es satrūkos no ļaunīguma, kāds piepeši ieskanējās viņas balsī. Palūkojos viņā un ieraudzīju, ka lūpas sakniebušās gluži plānas — tādas pašas kā meitai — un acis, kas vēl nupat zobgalīgi raudzījās manī, paslēpās zem biezajiem plakstiem.

— Ko tu gribi sacīt? — es noprasīju.

— Tu gaužām labi zini, ko es gribu sacīt, — viņa atbildēja un tad, tikpat pēkšņi, kā uzradusies, sejas izteiksme atkal pārmainījās, mute slābani nošļuka, un viņa paraustīja plecus.

— Esmu veca un vārga, tur visa vaina, — viņa sacīja, — un tas mani nomāc, tāpat kā nomāks tevi, kad pienāks tavs laiks.

Mēs abi esam pārāk līdzīgi. Mums nepatīk, ka vārgums mūs ap-grūtina — ne pašu, ne citu vārgums. Kā šodien jūtas Fransuāza?

Jutu, ka esmu piekļuvis pavisam tuvu ļoti svarīgai atklāsmei, ja vien man izdotos noskaņu uz mirkli saglabāt, es saprastu, kas norisinās lielā miesas blāķa iekšienē, bet nule izteiktajam jautā-

jumam bija cits raksturs; rāmā, neuzspēlētā vienaldzība balsī piederēja cilvēkam, kas nepazīst ne sirsnību, ne iejūtību.

— Kā tev jau zināms, man neizdevās satikt Lebrēnu, — es sacīju. — Viņš man vēlāk piezvanīšot. Viņai jāpaliek gultā. Viņa jūtas slikti.

Redzēju mātes pirkstus bungājam pa krēsla atzveltni. Tas notika noteiktā ritmā — viens, divi, trīs, viens, divi, trīs un atka.

viens, divi, trīs. Viņu vērodams, es redzēju, ka viņa pati nejūt, ko dara; viņa pat neapzinājās, ka pirksti kustas. Bungāšana saistījās ar kādu neskaidru domu, ko viņa vai nu gribēja, vai arī negribēja izteikt.

— Es tikos ar Lebrēnu, — viņa ierunājās. —* Tev viņš nepateiks nekā vairāk par to, ko pateica man. Ar šo bērnu viņai būs sarežģījumi, tāpat kā bija ar iepriekšējo, — es to zināju jau pašā

sākumā. Vienīgā starpība, ka šoreiz viņa to iznēsājusi ilgāk.

Bungāšana pa krēslu turpinājās. Es viņu vēroju gandrīz kā

noburts.

— Fransuāza negrib pieaicināt speciālistu, — es teicu,

— nupat viņai to piedāvāju.

— Tu piedāvāji? Kādēļ? — viņa jautāja.

— Protams, piedāvāju. Ja nu rodas sarežģījumi vai kāda cita klizma . . .

Viņas acis, sastopoties ar manējām, neizprotamā kārtā mani nepatīkami samulsināja. Atcerējos noteikumus laulības līgumā: ja Fransuāza nomirst, nedzemdējusi dēlu, visa milzīgā pūranauda tiktu sadalīta starp Žanu de Gē un Marī-Noelu.

Istaba, kas jau bija smacīga, man pēkšņi kļuva neizturama.

Piecēlos un atpogāju krekla apkaklīti. Jutu viņas skatienu dura-mies mugurā, kad aizgāju pie loga, bet, kamēr es tur stāvēju, knibinādamies ap slēģiem, viņa nebilda ne vārda. Atgrūdu slēģus un atvēru vienu loga pusi. Bija nolaidusies krēsla un reizē ar to sacēlusies migla. Celiņi grima ēnā, statuju nevarēja saredzēt, pat baložmāja zālainajā laukumiņā tagad vakara nokrēslī izskatījās melna un kumpaina. Man tieši blakus bija briesmoņa galva ar pieglaustām ausīm un šaurām acu spraugām, lūpas savilktas urskulī, lai izspļautu lietusūdeni. Alvotā notekcaurule bija piebi-rusi ar lapām, un, tiklīdz sāks līt, masa pārvērtīsies dubļos un ne-tīrā straumē šausies ārā pa briesmoņa muti. Cik skaļai jābūt lietus šalkoņai te, tik tuvu pie jumta — vispirms pakšķēšana pret jumta alvojumu, tad straujā plūsmā lejup gar sienu, pēc tam mutuļi briesmoņa mutē sašķīdīs kā bultas pret logiem, nošķaidīs rūtis; un istabas iemītniekam, kas vientuļš gulēs gultā zem jumta, varbūt visu garo ziemas nakti nebūs dzirdama neviena cita skaņa kā

vien nemitīgais lietus un sabirušo lapu murdoņa briesmoņa mutē.

Aizvēru logu un paraudzījos atpakaļ istabā. Māte vēl joprojām vēroja mani, bet pirksti vairs nebungāja uzņemto ritmu.

— Kas tev kait? Vai esi nervozs? — viņa jautāja.

— Nē, — es atteicu, — man vienkārši pietrūka elpas. Pie tevis ir pārāk silts.

— Ja tā ir, tad daļēji tieši tevis dēļ. Tu vienmēr sūdzies, ka pilī esot pārāk vēsi. Nāc nu šurp.

Lēnām, pret savu gribu gāju pie viņas. Acis, kas bija tik līdzī-

gas viņas dēla acīm, tik līdzīgas arī manējām kā spoguļattēlā, katrā ziņā kaut kā intuitīvi nojauta maskarādi. Viņa saņēma manas rokas un nelaida tās vaļā.

— Vai tevī beidzot mostas sirdsapziņa? — viņa jautaja.

Stāsta, ka rokas pieskāriens atklājot cilvēku. Bērns, satvēris pieaugušā roku, instinktīvi jūt, vai šim cilvēkam var uzticēties vai ne. Pirms diviem vakariem šīs pašas rokas bija mani satvērušas krampjaini, lūgdamās, Šausmu māktas, izmisušas, bet šovakar tās bija spēcīgākas par manējām; tvēriens ciešs un nežēlīgs. Viņas rokas man ne iedvesa, ne laupīja uzticēšanos: tās pavērsa citādā

plānā manu pašpārliecību. Viņas ticība dēlam bija tik nesatricināma: pat nezinādama viņa noslēpumus, baudot tikai pavisam niecīgu līdzdalību viņa dzīvē, viņa tomēr zināja, ka dēls palicis viņā — saistīts un neredzīgs, kāds bijis pirms piedzimšanas, —

un viņa nemūžam to nezaudēs.

— Nekļūsim sentimentāli un nezūdīsimies par to, ko liktenis mums lemj, viņa sacīja. — Par vēlu kā tev, tā man. Dzīve nav tik īsa, kā dažs labs lūko to iestāstīt; tā ir gara, daudz par garu. Neviens no mums abiem vēl ilgi nemirs. Tālab, Dieva dēļ, dzīvosim tīkami, ja spējam.

Kluss klauvējienspie durvīm liecināja, ka atnākusi Šarlote ar paplāti un aiz viņas Žermēna ar otru, un atkal atkārtojās maltītes rituāls, kas man tagad bija labi pazīstams. Pirmajā vakarā

grāfiene bija ēdienam tik tikko" pieskārusies, bet šovakar viņa samērca zupā mīkstas maizes kumosus un tos sajauca; acis dzī-

vīgas, zods gandrīz mirka šķīvī. Atcerējos Šķiņķi un sieru Vilāras mājiņā, savu galdabiedreni un sāku domāt, kā Belas dzīve aiz-rit vakaros: vai viņa kaut kur iziet, lai ieturētu vakariņas kopā ar draugiem, vai arī sēž viena pati mājās, un kā tur izskatās aiz aizvirtņotiem logiem. Māte pievērsās man, tad, izņēmusi no mutes gaļas kumosu, pacienāja vienu šuneli un pēc tam noprasīja:

— Kāpēc tu esi tik kluss? Par ko tu domā?

— Par kādu sievieti, — es atteicu. — Tu viņu nepazīsti.

— Vai tev ar viņu ir labi?

— Jā.

— Tad viss kārtībā. Tavam tēvam kādu laiku bija mīļākā

Lemansā, — viņa sacīja. — Reiz dabūju viņu redzēt — sar-kanmate, īsta skaistule. Viņš pie tās brauca katru piektdienu.

Tad viņam nedēļas nogalē bija labāka oma. Bet viņa apprecēja vienu miesnieku un aizgāja dzīvot uz Tursu. Es ļoti nožēloju, ka viņa aizbrauca; tēvam ar viņu bija labi.

Šarlote ienesa karameļu krēmu mazos podiņos. Suņi, notupušies ar paceltām priekšķepām, kārtīgi gaidīja.

— Tu tātad atļāvi Marī-Noelai braukt atpakaļ no Vilāras kopā ar Žilī un viņas mazdēlu, — viņa ierunājās, novirzīdama sarunu uz citu pusi. —Atnākusi pie manis, meitene par to vien runāja, viņai paticis labāk braukt tā nekā ar reno. Apvaicājos, kas vadījis mašīnu. Esot bijis viens no strādniekiem — tas jaunais ar cirtainiem matiem. Viņai esot patikusi šā smaka. Pastāsti to tantei Blanšai, es sacīju. Nu tu redzi, ko viņa mācēja pasacīt.

Ivsa kundze tātad ir Žilī. Es jutos atvieglots. Pēc atrgriešanās atradis Fransuazu sasirgušu gultā, biju pilnīgi aizmirsis gan bērnu, gan kravas mašīnu.

— Visiem bērniem patīk braukt kravas mašīnās, — es sa-cīju, — droši vien man pašam arī patika.

— Tev! — viņa iesmējās. — Labāk aizmirsti, kādus stiķus tu esi izstrādājis, kad biji tik vecs kā viņa. Vai vēl atceries mazo Sesilu, kas bija atnākusi uz tēju: tu viņu ievedi baložmājā un aizslēdzi durvis. Māte viņu nekad vairs neņēma līdzi pie mums. Nabaga Sesila . . . Marī-Noelu vajag uzmanīt, viņa aug ļoti strauji.

— Nav nekāds lielais prieks būt vienīgajam bērnam, — es sacīju.

— Nieki! Viņai tas patīk. Viņa negrib, lai būtu vairāk bērnu.

Viņai patīk lielāki. Atceros, ka es biju tāda pati. Iemīlējos pēc kārtas visos savos pieaugušajos brālēnos. Marī-Noelai brālēnu nav. Viņa iemīlēsies stikla pūstuves strādniekos.

Pie durvīm klauvēja.

— Kas tur ir? — māte uzsauca. — Nāciet iekšā! Man nepatīk klauvēšanās pie durvīm.

Uz sliekšņa parādījās Žermēna.

— Doktors Lebrēns lūdz pie telefona grāfa kungu, — viņa sacīja.

— Paldies. — Es piecēlos un noliku salveti uz paplātes.

— Tad pie viena novēli man arlabunakti. Es drīz vien saguršu. Saki tam vecajam muļķim, lai neceļ paniku. Fransuāzai nevajag nekā vairāk kā sasliet kājas, gan jau puika piedzims.

Nomutē mani. — Viņas rokas vēlreiz mani nogrāba, skatiens neatlaidās no manējā. — Un nedomā vairs par tām blēņām ar speciālistu. Tie ir pārāk dārgi.

Izgāju no istabas un nokāpu lejā ģērbtuvē pie telefona.

Marī-Noela, jau rītakleitā, stāvēja pie aparāta. Viņa mani uzlū-

koja iztrūkusies, sejiņa viņai bija gluži bāla.

— Vai es tantes Blanšas istabā drīkstu paklausīties? — viņa jautāja.

— Protams, ka ne, — es atteicu, — dakteris Lebrēns vēlas runāt ar mani.

— Vai tu vēlāk man pastāstīsi, ko viņš sacīja?

— Nezinu.

Pastūmu viņu pie malas, iegāju ģērbtuvē un aizvēru durvis.

Sacīju: — Hallo! — Balss, kas man atbildēja, bija spiedzīga, vecišķa un bērtin bēra vārdus:

— Labvakar, grāfa kungs, cik žēl, ka nesastapāmies Šorīt.

Pēcpusdienā biju Vilārā, un mēs būtu varējuši satikties, ja es būtu zinājis, kur jūs atrodams. Tā nu es atbraucis sastapu jūsu kundzi ļoti nervozā noskaņojumā, viņa bija stipri satraukta, bet jebkurš satraukums šai stadijā var izraisīt priekšlaicīgas norises pirms noteiktā laika, un, ņemot vērā sarežģījumus, kādus viņa jau agrāk piedzīvojusi, mazasinību un tā joprojām, iespējamas lielas grūtības. Ārkārtīgi nepieciešams, lai tuvākajās dienās viņa baudītu pilnīgu mieru; šis brīdis septiņos mēnešos var kļūt kritisks, to jūs pats saprotat. Es taču nebūšu jūs nobiedējis?

Viņš uz dažām sekundēm pieklusa, lai atvilktu elpu, un es pajautāju, vai viņš negribētu pakonsultēties ar speciālistu.

— Pašlaik ne, — viņš atbildēja.— Ja jūsu kundze izturēsies mierīgi, ja neiestāsies vārgums, neparādīsies kaut mazākā asiņo-

šana, tad viss būs labi. Pašam notikumam es viņai ieteiktu doties uz klīniku Lemansā, bet to varēsim pārspriest pēc pāris nedēļām.

Lai būtu kā būdams, es visu laiku uzturēšu kontaktus un rit jums atkal piezvanīšu. Starp citu — ceru, ka svētdien jūs gaidāt ari mani?

Varbūt viņam bija paradums svētdienās ierasties uz pusdienām pilī un tādās reizēs pacienta apmeklējumu apvienot ar ceremoniālu vizīti.

— Protams, — es sacīju, — mēs ļoti priecāsimies jūs redzēt.

— Par laimi, jūsu guļamistabas logi nav fasādes pusē, jūsu kundze nejutīs traucējumu. Ļoti jauki, tātad tiekamies svētdien.

— Au revoir, doktor.

Pakāru klausuli. Jūsu kundze nejutīs traucējumu . . . Vai tad svētdienas pusdienu maltīte būs tik trokšņaina, ka līksmība spiedīsies cauri salonam un atbalsosies visos pils kaktos? Man tas likās diezgan neiespējami, un es nobrīnījos par viņa vārdiem. Iz-gāju no ģērbtuves un ieraudzīju Marī-Noelu vēl turpat stāvam.

— Nu? — viņa strauji noprasīja. — Ko viņš sacīja?

— Sacīja, ka mammai jāpaliek gultā.

— Vai bērniņš piedzims tūliņ?

— Nē.

— Kāpēc tad visi runā, ka dzimšot un, ja dzimšot, tad būšot pagalam?

— Kurš to saka?

— Žermēna, Šarlote, visi. Es dzirdēju viņas virtuvē runā-

jam. — Kas klausās aiz durvīm, vienmēr dabū dzirdēt melus.

Dzirdēju Polu un Renē istabā sarunājamies. Viņi vēl nebija piecēlušies no vakariņu galda. Iegāju salonā, bērns ienāca man līdzi.

— Papu, — viņa ierunājās, bet šoreiz čukstus. — Vai mamma saslima no tā, ka es sadauzīju porcelāna mantiņas?

1 Uz redzēSanos. (Fr.)

— Nē, — es atteicu, — nepavisam ne tāpēc.

Apsēdos klubkrēslā un pievilku viņu sev klāt.

— Kas tev kait? Kāpēc tu esi tik drebelīga? — es jautāju.

Viņa neskatījās manī, viņas acis šaudījās no vienas lietas istabā pie otras, bet no manis vairījās.

— Es nesaprotu, kāpēc viņš jums vajadzīgs, — viņa pēdīgi ierunājās, — nesaprotu, kāpēc jums tas bērns vajadzīgs. Mamma domā, ka viņš par nepatikšanu vien esot. Tantei Renē viņa vienreiz agrāk sacīja, ka labāk gribētu, lai viņa nebūtu.

Viņas satrauktu raižu pilnais jautājums bija gaužām loģisks.

Kāpēc gan viņas mātei vajadzīgs bērns, kuru tā nemaz negrib?

Vēlējos, kaut meitene to varētu pajautāt Žanam de Gē. Es biju tikai nožēlojams aizstājējs. Pašreizējā situācijā man visvieglāk šķita pateikt viņai patiesību, kādu es pats to redzēju.

— Tas ir visai dīvains un diezgan cietsirdīgs izskaidro-jums, — es sacīju. — Tavam vectēvam Brijēram piederēja daudz naudas. Bet viņš to noguldīja tā, ka tavs tēvs un māmiņa nevar to dabūt, ja viņiem nav dēla. Un tā nu iznāk — kaut gan viņi ir apmierināti ar savu vienīgo meitiņu, naudas ziņā viņiem klātos daudz labāk, ja viņiem būtu arī dēls.

Viņas vaigā pēkšņi parādījās tāda atvieglojuma izteiksme, it kā viņa būtu saņēmusi zāles, kas uzreiz remdē fiziskas sāpes.

— Ai! — viņa iesaucās. — Un tas ir viss? Tikai naudas dēļ?

— Jā, — es atbildēju. — Izklausās diezgan mantkārīgi, vai ne? — Nemaz, — viņa attrauca. — Man liekas, tas ir diezgan saprātīgi. Vai tas nozīmē — jo vairāk puiku jums būs, jo vairāk naudas jūs ar mammu dabūsiet?

— Nekā, runa ir tikai par vienu, — es sacīju.

Jūtu pārmērā, ko radīja atvieglojums, viņa izslīdēja man no klēpja un pārmeta riteni no dīvāna uz grīdas. Rītakleita un naktskrekls sabruka viņai uz galvas, atsedzot mazo, apaļo dibenteli.

Skaļi smiedamās, ar drēbēs paslēptu galvu un atsegtu lejasgalu viņa uz rokām kāpās atpakaļ, kad istabā ienāca Blanša, Renē un Pols.

Blanša sastinga uz vietas, nespēdama novērst acis no mazā

spārdekļa zvērēna, kādā bērns bija pārvērties.

— Ko tu īsti iedomājies un ko dari? — viņa asi uzsauca.

— Tūliņ sakārto drēbes!

Marī-Noela apgriezās, sapurinājās, līdz rītakleita atkrita savā vietā, un starodama vēroja pieaugušos.

— Viss kārtībā, tante Blanša, — viņa paziņoja. — Papus un mamma to dara tikai naudas dēļ, nevis tādēļ, ka viņi grib vēl bērnus. Un tāpēc pasaulē visi grib puikas — tie ir izdevīgi naudas ziņā. — Viņa pieskrēja pie manis un satvēra manu roktf, pagriez-dama mani aci pret aci ar radiniekiem, un ar laimīgu īpašnieces izteiksmi sejā turpināja:

— Vai zini, papu, tante Blanša man stāstīja, kā pēc tam, kad viņa vēl bija maza meitene un piedzimi tu, visi/pārstājuši viņu mīlēt, nav likušies vairs gar viņu ne zinis, un tad mācība par pazemību viņu pievērsusi Dievam. Bet, kad piedzims mans mazais brālītis, viss paliks pa vecam. Tu mani mQēsi tikpat stipri, kā

mīlējis, un varbūt Svētā Jaunava man iemācīs kaut kā citādi būt pazemīgai, nekā mācīja tantei Blanšai.

Laikam viņa ievēroja, ka ne abu tantu, ne onkuļa sejās neredz atspoguļojumu savam priekam. Neizpratnē viņa paraudzījās uz mani, tad atkal uz svainēm. No abām sievietēm Renē, ja vien tas bija iespējams, izskatījās visstiprāk sašutusi un dusmīga.

Bērns to juta, mīļi viņai uzsmaidīja un sacīja:

— Galu galā ir jau arī vēl citi tikumi, ne pazemība vien.

Es varētu vingrināties pacietībā — kā, piemēram, tante Renē.

Ne visiem var būt bērni. Viņa jau trīs gadus precējusies ar onkuli Polu, bet viņai vēl nekas nav noticis.

14. N O D A Ļ A

Man likās, ka jābūt pateicīgam Fransuāzai: viņas savārgums man ļāva aizbildināties un nozust augšstāvā. Bija daudz vienkār-

šāk pasēdēt kopā ar viņu guļamistabā nekā kavēties lejā pie Pola un Renē. Uzgāju augšā, apguldīju bērnu un, kad biju tc apsedzis un sačubinājis, atgriezos pie Fransuāzas un apkopu viņu tāpat.

Sadabūju vannasistabā siltu ūdeni, sūkli, ziepes un dvieli; tad atnesu zobu suku un pulveri, matu spraudītes, krēma kārbiņu un naktsmicīti, kas tika zem zoda sasieta ar lenti. Appuišoju viņu kā sanitārs slimnīcā vai ari kā steigšus pieaicināts pirmās palīdzī-

bas sniedzējs. Atcerējos, kā kara dienās, kad nepieciešamības gadījumā, izcelts no tumšās alas, kur atšifrēju dokumentus, sēdos pie sanitārās mašīnas stūres vai pildīju citus pienākumus, kas ta-nīs nemierīgajās naktīs bija pildāmi. Toreiz pēkšņā tuvība ar svešiem ļaudīm, lielāko tiesu sievietēm un bērniem, no kuriem daudzi bija pārbijušies vai cieta sāpes, manī modināja tādu pašu pazemību un līdzcietību, kādu izjutu tagad, palīdzot Fransuāzai sakopties uz nakti. Viņa izrādīja tikpat dedzīgu pateicību kā tie cilvēki. Izbrīnījusies un pārsteigta, viņa nemitējās atkārtot, cik es esot jauks.

— Nieki, — es atteicu, — kā gan citādi lai es izturētos?

— Neesmu pie tā pieradusi, — viņa sacīja, — parasti tu neesi tik iejūtīgs. Es bieži vien pagurusi esmu uznākusi augšā, bet tu paliki lejā runājamies ar Polu un Renē. Varbūt tu šovakar no viņiem vairies tāpēc, ka viņi varētu sākt izjautāt, ko tu sadarīji Vilārā?

Viņa savā ziņā bija tikpat intuitīva kā bērns. Noskūpstījis viņu un nodzēsis gaismu, ieprātojos, vai viņa instinktīvi nenojauš, ka esmu viņai atklājis tikai daļu no tā, kas šodien noticis.

Atgriezos ģērbistabā un atcerējos advokāta Talbēra vēstuli, ko biju paņēmis līdzi no bankas. Tā vēl joprojām atradās man kabatā; tagad izvilku to un izlasīju. Par laimi, tā bija viegli saprotama. Stikla pūstuve, viņš rakstīja, strādā ar pastāvīgiem zaudējumiem — vismaz tas man jau bija zināms — un bankrots no-vēršams vienīgi tad, ja rastos iespēja to subsidēt no kāda cita avota, piemēram, pārdodot zemi vai citu. nekustamu īpašumu, gluži kā to bija ieteikusi Bela. Rakstītājs minēja, ka viņš labprāt atbrauktu uz Sentžilu pārspriest situāciju jebkurā laikā, kas man liktos piemērots, un, tā kā jautājums steidzams, viņš man ieteica izmantot pirmo izdevību, lai norunātu tikšanos. Acīmredzot tieši šī vēstule pamudināja Žanu personīgi doties pie Karvalē vīriem un censties, ja vien iespējams, tos pārliecināt par vieglākiem noteikumiem.

Nākamā diena bija sestdiena, un es nolēmu pašā rīta agrumā, pirms Pols būs apģērbies un padzēris kafiju, aizbraukt uz stikla pūstuvi, lai paskatītos, vai nav pienākusi vēstule no Karvalē. Direktori droši vien nebūs pirms'piektdienas paguvuši apspriesties, un pēc apspriedes uzrakstītā vēstule būs pienākusi šodien. Piecēlos agri un devos tiešā ce|ā uz garāžu, iekams vēl Gastons bija uznācis pārsukāt manas drēbes un aiznest paplāti.

Šoreiz Cēzars palaida mani garām nerējis, un, kad es pastiepu roku caur režģi, lai noglaudītu tam galvu, un tas paluncināja asti, es jutu, ka esmu izcīnījis uzvaru. Visapkārt neviena nebija.

Trokšņi no govju kūts liecināja, ka pie lopiem bija tā pati vecā

sieva; redzēju arī virsvalkā tērptā vīrieša saliekto muguru, kad viņš strādāja ar kapli attālā tīrumā. Izgriezu mašīnu pa kreisi ārā

no ciema, braucu augšup pakalnā, un nekas no visa, ko darīju, nešķita man ne svešs, ne nepierasts. Tas piederēja pie manas dzī-

ves, turklāt vairāk nekā jelkas, ko biju darījis iepriekšējā mū-

žā, — šis straujais brauciens pa gludo ce)u, kam gar malām auga ozoli un kastaņas. Šī izjūta neizzuda ari tad, kad apturēju mašīnu pie fabrikas vārtiem un, izkāpis un aizcirtis durtiņas, uzsaucu labrītu vīriem, kas jau bija stājušies pie darba.

Kad šķērsoju ar stikla drumslām nobārstīto laukumu ceļā uz kantori, sastapu pastnieku, kas patlaban nāca no turienes ārā, un es sapratu, ka instinkts mani mācījis pareizi atbraukt agri.

Aši devos uz kantori, un tur priekšā jau bija Žaks, Ms, pie rakstāmgalda stāvēdams, šķiroja vēstules.

— Labrīt, grāfa kungs. Negaidīju gan jūs šorīt. Mesjē Pols sacīja, ka šodien no jums neviens šurp nebraukšot.

Nesapratu, kāpēc Pols viņam tā sacījis. Vai Šodien kāda svi-namdiena, vai?

— Iedomājos, ka varbūt atrakstījuši Karvalē, — es teicu.

— Gaidu no viena viņu direktora personisku vēstuli.

Zaks brīnīdamies raudzījās manī. Varbūt mans straujums viņam šķita neparasts.

— Ceru, ka nav noticis kas ļauns? — viņš minēja.

— Es ari, — atteicu. — Vai jums pasts pie rokas? Paraudzīsimies, vai tur ir kāda vēstule no viņiem.

Viņš pašķirstīja plāno vēstuļu žūksnīti, ko turēja rokā, un otrā no augšas bija gara aploksne ar iespiestu Karvalē firmas adresi.

— Rau, kur ir, — es sacīju. — Pateicos jums, Žak.

Paņēmu aploksni, un viņš diskrēti pagājās nost no galda uz istabas vidu, kamēr es, muguru pret logu pagriezis, lasīju vēstuli.

Viss kārtībā. Vēstule apstiprināja pa telefonu norunāto, tai bija pievienots arī līgums ar jaunajiem noteikumiem nākamajam pus-gadam. Vēstule pauda apmierinātību, ka abas firmas galu galā

panākušas vienošanos.

— Žak, — es sacīju, — vai jums ir pie rokas mūsu lī-

gums — vecais?

— Tas ir pie jums, grāfa kungs, — viņš atteica, — aktu vākos uz galda.

— Lūdzu, sameklējiet, tikām es izskatīšu pārējos pasta sūtī-

jumus.

Viņš nekā nejautāja, bet viņa sejā atspoguļojās apjukums.

Vēroju, kā viņš sāk meklēties pa aktu vākiem, tad aši pārskatīju pārējās vēstules — rēķinus un pavadrakstus. Ne vārda nebildis, viņš man pasniedza līgumu, un apsēdies sāku abus salīdzināt.

Teksts abos bija vienāds, izņemot galveno punktu par pārdošanas noteikumiem. Nejēgdams nenieka par visu ražošanas pro-cesu un par stikla pūstuves jaudu, es aptvēru vienīgi nepārpro-tamo faktu, ka turpmāk Karvalē par saņemto produkciju maksās mazāk.

Izvilku no kabatas advokāta vēstuli un izplāju to uz galda kopā ar līgumiem.

— Gribu pārbaudīt visus skaitļus, — es sacīju Žakam,

~ algas, ražošanas izdevumus, visu apjomu.

Viņš cieši paskatījās manī un sacīja:

— Jūs to nesen pārbaudījāt. Kopā ar mesjē Polu. Un visu saskaņojāt pirms brauciena uz Parīzi.

— Gribu to izdarīt vēlreiz, — es nepiekāpos.

Darbā mums pagāja pusotra stunda. Tā bija nogurdinoša, nesaprotama, neinteresanta norise, bet, kad bijām pabeiguši un Žaks aizgāja uz virtuvi uzvārīt kafiju, es jau biju spējīgs salīdzināt galīgos skaitļus, ko viņš bija minējis, un saskaitīt, kādi tie kļūs jaunā līguma ietvaros. Rezultāts rādīja, ka izdevumu saba-lansēšanai būs jāatrod aptuveni pieci miljoni franku no Žana de Gē personīgā konta. Tagad sapratu, kāpēc viņš gribēja uzņē-

mumu slēgt. Citas iespējas nebija, ja vien viņš nebūtu ar mieru pārdot zemi vai citu nekustamu īpašumu. Stikla pūstuve pat pēc vecā līguma noteikumiem bija strādājusi ar zaudējumiem, bet saskaņā ar jauno tā vispār vairs nebija uzskatāma par ražošanas uzņēmumu. Tā kļuva par dārgu rotaļlietu — tikpat trauslu un viegli plīstošu kā stikls, ko tā ražo. Mana pārdrošā sentimentalitāte īpašniekam izmaksāja ļoti dārgi.

Paņēmu jauno līgumu, iebāzu kopā ar abām vēstulēm kabatā un devos uz virtuvi sameklēt Žaku.

— Lūdzu, grāfa kungs, — te būs mazs atspirdzinājums pēc lielā darba, — viņš sacīja un sniedza man tasi kūpošas kafijas,

- Es vēl arvien nevaru vien nobrīnīties par jūsu veiksmi Parīzē.

Jūs taču braucāt turp bez vismazākās cerības, drīzāk gan no-kārtot neizbēgamu formalitāti. Bet, lūk, ko nozīmē personisks kontakts.

— Neviens nepaliks bez darba, — es sacīju, — tas ir pats svarīgākais.

Viņš sacēla uzacis.

— Vai tiešām tas jūs tik dziļi skar? — viņš vaicāja. — Nebiju to pamanījis. Galu galā pēc pirmā trieciena viņi drīz vien būtu darbu atraduši. Viņi jau sen bija sagatavojušies tam, ka fabriku slēgs.

Satriekts dzēru kafiju. Varbūt esmu to visu savārījis bez jebkādas vajadzības. Kāds klauvēja pie ārdurvīm, un Zaks atvainojies aizgāja atpakaļ uz kantori. Es paraudzījos visapkārt un konstatēju, ka atrodos prāvā virtuvē, kas savulaik, šķiet, kalpo-jusi veselai ģimenei. Durvis virtuves viņgalā veda uz pārējo mājas daļu. Ziņkāres dzīts, pavēru tās un ieraudzīju plašu priekš-

namu ar akmens sienām, durvis uz citām istabām un kāpnes, kas veda uz augšstāvu. Izgāju cauri priekšnamam un palūkojos istabās. Tās bija pavisam tukšas, bez mēbelēm, sienas izbalējušas, grīda pārklāta ar biezu putekļu kārtu. Vistālākajā — skaistā

četrstūrainā istabā gar paneļa sienām bija sastumtas masīvas mēbeles, saliktas kastes ar traukiem, krēsli sakrauti augstā grēdā

cits uz cita, kopumā radot pamestības iespaidu, it kā'ipašnieks būtu te sastūķējis visu savu mantību un tad to aizmirsis. Pie sienas piesprausts vecs kalendārs ar 1941. gada atzīmi/zem tā kaste ar grāmatām. Noliecos un atšķīru vienu no tām/ Iekšlapā bija rakstīts: Moriss Divāls.

Švīkstiens pie loga rūts lika man pagriezt galvu. Tas bija taurenītis, pēdējais vasaras taurenītis, kas, saules siltuma pamodināts, lūkoja izkļūt no zirnekļa tīkla, kur bija sapinies. Mēģināju atvērt logu, bet tas bija sabriedis. Droši vien gadiem nav virināts.

Izpestīju tauriņu no cietuma; tas brītiņu patupēja uz palodzes, tad no jauna metās zirnekļa tīklos.

Dzirdēju no virtuves puses tuvojamies soļus. Pie durvīm uz sliekšņa apstājās Žaks un vēroja mani. Mirkli vilcinājies, viņš panācās uz priekšu un palika istabas vidū stāvam.

— Vai jūs ko meklējāt, grāfa kungs?

Viņš izturējās bikli un mulsi. Ieprātojos — diezin vai viņam šīs mantas jāsargā un vai es neesmu pārkāpis kādu ģimenes eti-

ķeti, te ienākdams.

— Kāpēc mēs to visu glabājam? — es jautāju, norādīdams uz mēbelēm.

Viņš cieši uz mani paskatījās, tad nolaida acis.

— Noteikšana par to pieder jums, grāfa kungs, — viņš atbildēja.

Es, novērsis skatienu no viņa, palūkojos atkal uz mēbelēm.

Skats bija nomācošs, tās šķita liekas, aizmirstas, kā nevajadzīgas sabīdītas gar sienu, taču kādreiz te ir dzīvots — šī ir bijusi ēdamistaba vai salons.

— Tā tak ir liela izšķērdība, — es teicu.

— Ir gan, — viņš piekrita.

Pārdomāju, vai varu uzdrīkstēties uzdot jautājumu — jautā-

jumu, kādu Žans de Gē nemūžam neuzdotu, jo atbildi zi-nātu.

— Vai jums neliekas, ka šīs telpas vajadzētu izmantot? — es jautāju. — Lai labāk te kāds dzīvo, nekā tās stāv tukšas.

Sākumā viņš neatbildēja, stāvēja apjucis un lūkojās apkārt istabā — uz mēbelēm, tikai ne uz mani. Tad ierunājās:

— Kas, pēc jūsu domām, varētu tagad nākt uz šejieni dzī-

vot? Tā nebija atbilde, tikai vēl viens jautājums, kas man nedeva ne mazāko norādi, kā sarunu turpināt. Piegāju pie loga un paraudzījos ārā. Ražošanas šķūņi atradās pa kreisi, bet pa labi —

lauksaimniecības ēkas. Kā vienus, tā otras no mājas un tai piederīgā dārza šķīra žogs. Kādreiz no ceļa uz māju vedis kājceliņš, un tā malā atradās veca, aizbirusi, sen vairs nelietota aka.

— Kālab jūs pats šeit nedzīvojat?

Viņa nepatīkamais apjukums kļuva vēl skaidrāk redzams, un pēc viņa sejas izteiksmes skaidri nomanīju — viņš domā, ka es viņam kaut kādā veidā uzbrūku.

— Mēs ar sievu jūtamies ļoti labi Lorē, — viņš sacīja.

— Tas nemaz nav tālu, ne tālāk kā jums līdz Sentžilai. Sievai tur patīk, jo tur ir draugi. Šeit mēs būtu pārāk nošķirti, bez tam . . .

— Kas bez tam? — es noprasīju.

— Bez tam visi nodomātu, ka tas ir pārāk ērmoti. Te neviens tik sen nav dzīvojis u n . . . piedodiet man, grāfa kungs, bet ar šo māju, kad tā pēdējoreiz bija apdzīvota, saistās visai skumjas atmi-

ņas. Nezinu, vai kāds vēlētos tagad te dzīvot. — Viņš no jauna vilcinādamies apklusa, bet, šķiet, sadūšojies sāka strauji runāt, vārdi plūda aizgūtnēm, it kā tos diktētu jūtas, kas spēcīgākas par godbijību.

— Grāfa kungs, ja te fabrikas teritorijā būtu notikusi īsta kauja, to katrs uztvertu dabiski. Bet, kad pēdējo šī nama apdzī-

votāju, stikla pūstuves īsteno saimnieku mesjē Divālu viņa paša tautieši nakts vidū izceļ no gultas, noved lejā, nošauj un ar viņa paša ražoto stiklu sagraizīto līķi iemet akā, tad — lai arī tas noticis sen un mēs visi cenšamies to aizmirst — skaidrs, ka neviens nekāro te apmesties uz dzīvi un atvest līdzi sievu un bērnus.

Es viņam neatbildēju. Nebija ko teikt. Tauriņš vēlreiz vārgi pūlējās izlauzties no zirnekļa tīkliem, un, kad es atkal pastiepu roku, lai paglābtu to no nāves, tas nepretojās, bet mans skatiens apstājās pie senlaicīgās akas sarūsējušā dzelzs vijuma rotājuma; akmeņu virsbūve bija sašķiebusies, pamatne apaugusi ar nātrēm.

— Nē, — es lēnām sacīju, — jums, protams, taisnība.

Pagriezies izgāju no istabas, cauri priekšnamam un virtuvei devos uz kantori, kas ar parastajām kantora mēbelēm, sastāvēju-

šos cigarešu dūmu smaku, aktu vākiem un dokumentiem bija bezpersonisks. Mirkli pakavējos pie rakstāmgalda, noskatījos uz rēķiniem, pavadzīmēm un vēstulēm, bet vairāk man šeit nebija ko darīt. Par skaitļiem biju skaidrībā — biju uzzinājis par tiem tik daudz, cik vispār varēju uzzināt. Stikla pūstuve turpinās darboties, līdz vienā jaukā dienā kāds atklās, ka nav vairs naudas ne algu, ne rēķinu samaksai.

— Jūs man varētu iedot aploksni ar mesjē Mersjē adresi Karvalē firmā, — es sacīju Žakam, kas bija ienācis man nopakaļ, — tad, mājup braucot, nosūtītu viņiem vienu līguma eksemplāru. Sev paturēšu kopiju.

Bet viņa draudzīgais biedriskums bija izgaisis. Mēs abi do-mājām par neapdzīvoto mājas daļu, un par atgriešanos pie finansēm un darījumiem vairs nevarēja būt ne runas.

— Atbraucu vienīgi, lai salīdzinātu skaitļus, —es sacīju.

— Nav vajadzības par to runāt ar mesjē Polu.

— Labi, grāfa kungs, — viņš atteica. Izņēmis no atvilktnes aploksni, viņš uzrakstīja adresi un uzlipināja pastmarku. Snieg-dams to man, viņš atkal draudzīgā tonī piebilda:

— Vai rit mani gaidīsiet? Domāju, ka viss izdosies ļoti jauki.

Laika prognoze šorīt pa radio bija laba. Tātad pusvienpadsmitos pie pils?

Viņš pagājās pa priekšu, lai atvērtu man durvis, un es, noteicis: «Tātad līdz ritam,» — izgāju pagalmā. Rīt svētdiena. Varbūt viņš kopā ar sievu ieradīsies uz dievkalpojumu un pēc tam, tāpat kā doktors Lebrēns, tiksies ar grāfa ģimeni.

Nezin kāpēc es nogriezos pa kreisi un pa mazajiem vārtiņiem iegāju pamestajā augļu dārzā, kur Žin pirmajā reizē bija kaplē-

jusi dārzeņus. Skatoties no Ss puses, darbnīcu šķūņi nebija redzami, māja ar vīteņiem apaugušajām sienām varētu būt septiņpadsmitā gadsimta nogales lauku muižiņa meža malā zaļu tīrumu vidū. Saules apmirdzēta tā šķita piederam citam laikmetam; un arī tas, ko biju redzējis pirms nepilnām piecām minū-

tēm — sagruvusī, vientuļā, nātrēs ieaugusi aka ar sarūsējušo ķēdi, iekļautos tai pašā laikmetā; nomaļa un miera apdvesta, tā

dotu mājas iedzīvotājiem un stikla pūstuves ļaudīm dzīvības vel-dzi no dzidra pazemes avota, nevis kalpotu par kapenēm slep-kavu un postītāju darbiem. Ķēde, ar kuru savulaik no akas vilkts ūdens, satrūkusi, un varbūt akā nemaz vairs ūdens nav, avots izsīcis vai aiztecējis citā gultnē, atstājot vienīgi putekļus, gružus un stikla lauskas, un saikne, kas vienoja stikla pūstuvi un mājas saimnieku ar Sentžilas pili, ari satrūkusi, sadraudzība iziruši, un viens no otra vairs nevar smelties spēku. Nesapratu, kāpēc tam vajadzēja mani satraukt un kāpēc domai par noslepkavoto Morisu Divālu, kas reiz šeit bijis vadītājs, vajadzētu manās acīs personificēt pēctecību, kas rāda, kā viena-paaudze visu labāko, kas tai ir, pārnes uz nākamo; un diezin kāpēc pēkšņi man vajadzētu justies atbildīgam par viņa nāves veidu — riebīgu, nežē-

līgu, tik raksturīgu vienas tautas piederīgo naidam citam pret citu; kāpēc man vajadzētu nepieļaut, ka viņa piemiņa satrūd ne-ziņā, bet rūpēties, lai tā tiek celta gaismā un attīrīta.

Pametu augļu dārzu un garām šķūnim devos uz izeju, kur pie vārtsarga namiņa stāvēja Žilī ar veselu klēpi zaļumu rokās. Uzsaucu viņai labrītu, un atkal uz mani dziļu iespaidu atstāja godī-

gums viņas sejā, brūno acu siltums un labestīgā viltība, viņas auguma spraunums un spēks. Es zināju, ka tā nav sentimentalitāte, kas mani spiež viņai uzticēties, bet gari dziļi intuitīva izjūta, kas instinktīvi atsaucas viņai, gluži ka bija atsaukusies Vilaras Belai.

— Cik jūs agri kājās, grāfa kungs! — viņa iesaucas. — Neba bieži dabū jūs redzēt pie mums sestdienas rītā. Kā jums klājas?

Un kā jūtas jaunā grāfienes kundze? Dzirdēju, ka vakar viņa bijusi savārgusi.

Tik šaurā kaimiņu sadzīvē vēstis izplatās ātri. Taču tad atcerējos, ka viņa atvedusi Marī-Noelu no Vilāras atpakaļ uz pili un, bez šaubām, tikusies ari ar kalpotājiem.

— Viņai jāizturas mierīgi, — es sacīju. — Vakarvakara, kad atgriezos, viņai jau bija labāk. Man jāatvainojas jums, Žilī.

Bērns jums vakar Vilārā uzmācās. Es nezināju, kur viņa ir un ko nodomājusi uzsākt, — bankā man sastāstīja aplamības.

Viņa pasmējās un atmeta ar roku.

— Jums nav jāatvainojas, mesjē Žan, drīzāk man jāteic jums paldies. Mēs tikko griezāmies no stacijas uz māju pusi, kad viņa kā dzīvsudrabs izšāvās no Porte de ViUe. Es, protams, tūliņ liku Gistavam apturēt mašīnu. Nesapratu, kā bērns viens pats tur ga-dījies, bet tad viņa pastāstīja, ka papus esot bankā un viņai traki griboties braukt kopā ar mums. Mēs ļoti priecājāmies, ka viņa kā

saulstariņš iespīdēja tumšajā kravas mašīnā. No Vilāras līdz pat Sentžilai viņa nestāvēja klusu ne mirkli.

Biju aizgājis kopā ar Žilī līdz zemes gabaliņam aiz sargmāji-

ņas, kur daži kvadrātmetri bija apstādīti ar dārzeņiem un puķēm; vēroju, kā viņa pabaro būri dažus trušus, visu laiku ar tiem sarunādamās. Neviļus man ienāca prātā grāfiene un foksterjeri, kurus viņa lutina ar cukuru. Piepeši likās, ka abas šīs sievietes ir spēcīgas, vīrišķīgas, maigas — pamatā vienādas; un tomēr —

viena no viņām kļuvusi ērmīga, nenosvērta, zināmā veidā pat kropla, un tas noticis vienīgi tāpēc, ka viņā kaut kas nav varējis uzziedēt pilnā košumā.

— Žilī, — es ierunājos un zināju, ka tas, ko jautāšu, viņai var likties dīvains un vispār bija kaut kas tāds, kas Zanam de Gē

labi zināms un ko viņš nemūžam nejautātu. — Žilī, kā te īsti Sentžilā bija okupācijas laikā?

Dīvainā kārtā šķita, ka jautājums viņu nepārsteidz. Varbūt de Gē tomēr būtu varējis to uzdot? Varbūt viņš, gluži tāpat kā

es šai brīdī, būtu izjutis, ka šī zemniece, dzīvodama notikumiem tik tiešā tuvumā, var ainā papildus iezīmēt kaut ko tādu, ko ne-spētu neviens cits.

— Saprotiet, mesjē Žan, — viņa, īsu brītiņu padomājusi, sa-cīja, — ka tādam cilvēkam kā jūs, kas bijāt projām un cīnījāties Pretošanās kustībā, karš nozīmē kaut ko tādu, kas tiek ar prātu izplānots un vests. Gandrīz kā spēle, kur vai nu uzvar, vai zaudē.

Bet tie, kas paliek aizmugurē, jūtas pavisam citādi. Tas ir tikpat kā atrasties cietumā bez restēm, turklāt neviens nezina, kurš ir noziedznieks, kurš cietumsargs, kurš melo, kurš kuru nodod. Cilvēkiem vairs nav ticības. Ja izrādās, ka kaut kas, ko esat uzskatī-

jis par spēcīgu, īstenībā ir vājš, tad jums sametas kauns un jūs jautajat, kurš ir pie vainas. Jūs jautājat — vai tas bijis mans vai jūsu vājums, bet atbildi nezina neviens, un neviens negrib uz-

ņemties vainu.

— Bet jūs, Žilī, — es neatlaidos, — ko darījāt, ko domājāt jus?

— Es? — viņa pārjautāja. — Ko gan es citu varēju darīt kā

turpināt šeit dzīvot tāpat, kā biju dzīvojusi pirms tam, — audzēju dārzeņus, baro ju vistas, aprūpēju savu nabaga vīru, kas toreiz vēl bija dzīvs, un atgādināju pati sev: tādas lietas notikušas jau agrāk un notiks atkal, viss jāpārcieš.

Viņa atgāja no trušu būra un noslaucīja priekšautā lielās rokas.

— Jūs droši vien esat redzējis tos brīvā dabā nobeidzamies no mikosomatozes? — viņa runāja. — Jauki, vai ne? Esam no-dzīvojušies tik tālu, ka dzīvnieks jātur bārī, lai būtu brīvs. Par cilvēku dzimumu es neesmu visai augstās domās. Ir gluži labi, ka laiku pa laikam tiek sarīkoti kari, lai cilvēki uzzina, kā ir tad, kad sāp. Vienā baltā dienā viņi iznīdēs paši sevi, kā ir iznīdējuši trušus. Jo labāk. Tad pasaule atkal būs mierīga, būs palicis vienīgi, rau, tur tas mežs un auglīga zeme.

Man uzsmaidījusi, viņa piebilda:

— Ienāciet iekšā, mesjē Žan, es jums kaut ko parādīšu.

Iegāju viņai līdzi sargmājiņā, kas nebija daudz lielāka par ba-ložbūdu pils zālienā. Kaktā stāvēja krāsniņa ar dūmvadu tieši jumtā; koka galds, krēsls un aizslēdzams skapjveida plaukts visas sienas garumā. Pie krāsniņas, spalvas izbozusi, tupēja vista. Žilī

paspēra to ar kāju, un vista kladzinādama izspurdza ārā.

— Ja šī sagudrojusi, ka varēs te taisīt perēkli, tad maldās, —

noteica Žilī. — Traki viltīga vista; viņa ir veca, tāpēc iedomājas, ka drīkst visu. Pagaidiet, līdz es sameklēju vienu fotogrāfiju.

Pabāzusi roku zem priekšauta, viņa no svārku kabatas izvilka atslēdziņu, tad pasniedzās un atslēdza skapi. Tas bija pilns ar papīriem, grāmatām un traukiem, tomēr viss glīti salikts, nekas nemētājās nekārtīgi.

— Pag, pag, tepat jau kaut kur tai jābūt. — Viņa pameklējās papīros, tad izvilka burtnīcu, atvēra to, izņēma no burtnīcas vidus aploksni, bet no aploksnes — fotogrāfiju.

— Te būs, — viņa sacīja. — Jūs man jautājāt par okupā-

ciju. Sitā puišeļa dēļ mani apsūdzēja par kolaboracionisti.

Fotogrāfijā bija redzams jauns kareivis vācu uniformā. Nekas īpašs par viņu nebija sakāms. Viņš nepozēja, nesmaidīja, gluži vienkārši bija jauns.

— Ko viņš izdarīja?

— Izdarīja? Nekā neizdarīja. Uzturējās šeit dažus mēnešus kopā ar citiem. Viendien viņam bija atgadījusies ķibele. Tika gaidīta inspekcija, bet viņš ar kaut kādu krāsu bija saķēzījis formas tērpu. Atnāca pie manis un zīmju valodā, ņemdams palīgā

dažus vārdus, lūdza, vai es nevarot tos traipus iztīrīt un paglābt viņu no soda. Mesjē Žan, tai bridi iedomāju abus savus zē-

nus — Andrē, kas atradās gūstā, un Albēru, kas bija kritis, — un te nu atnācis šitais zēniņš, tikpat vecs kā viņi, tāpat tālu prom no mājām, un lūdz, vai es nevarot iztīrīt viņa notraipīto formas svārku. Es, protams, to iztīrīju. Pēc tam viņš iegriezās vēlreiz, pateicās man un uzdāvināja šito bildīti. Man bija gluži vienalga, vai viņš ir vācietis, japānis vai nokritis no Mēness. Vēlāk viņu droši vien nogalināja tāpāt kā daudzus citus — viņi, šie zēniņi, visi bija dzimuši, lai mirtu, arī mūsējie. Bet par to svārka iztīrī-

šanu Sentžilas mērs un daudzi citi vairs ar mani nerunāja — veselus divus gadus nerunāja. Tā nu jūs redzat — kad karš ienāk pašu ciemā, pienāk pie pašu sliekšņa, tas vairs nav ne traģisks, ne bezpersonisks. Tas kļūst vienīgi par aizbildinājumu izvemt personīgo naidu. Tālab es neesmu nekāda lielā patriote, mesjē

Žan, tālab negribu runāt par okupāciju Sentžilā.

Atdevu viņai fotogrāfiju, un viņa to noglabāja plauktā pie pārējiem papīriem, vēstulēm un grāmatām. Tad pievērsa man grumbaino, visu vēju ārdēto, rimto, bezkaislīgo seju.

— Jā, — viņa sacīja, — ar laiku viss aizmirstas. Tāda ir dzīve. Bet, ja es jums šo bildīti būtu parādījusi pirms vairākiem gadiem, grāfa kungs, es šodien vairs neatrastos šeit, vai ne? Valgs ap kaklu vecajai Žilī, lai karājas pie tuvākā koka šai pašā mežā.

Es nekā neteicu, jo nespēju. Manu zemi karš nebija skāris tā

kā viņējo. Es nekad neesmu izjutis ne naidu, ne nežēlību, ne varmācību. Neveiksmi un sakāvi esmu piedzīvojis vienīgi attiecībā pret sevi. Es sapratu to Žanu de Gē, kas bija aizbēdzis no atbildības, likdams to uzņemties man, bet Žanu de Gē, Pretoša-nās kustības virsnieku, es nespēju saprast Vai arī toreiz viņš domāja, ka jākalpo cilvēku alkatībai, lai paliktu dzīvs? Kāds iek-

šējs konflikts bija līksmo, smejošo zēnu no fotogrāfiju albuma padarījis par salti vienaldzīgu ciniķi? Piepeši manī modās ab-surda, kaismīga vēlēšanās tā Žana de Gē vārdā, par kuru viņa mani uzskatīja, izteikt manu žēlumu par visu, kas viņai bijis šajos gados jāpārdzīvo, par viņas sarūgtinājumu, nabadzību, par ciešanām un sāpīgajiem zaudējumiem, par visu, kas vēl var gadī-

ties un viņu sāpināt. Bet zināju, ka viņa iztrūktos un justos ap-mulsināta, ja es ko tādu pateiktu; tāpēc uzliku roku viņai uz pleca un paplikšķināju. Tad mēs abi kopā aizgājām līdz mašīnai, viņa atvēra durtiņas un palika stāvam, rokas zem šalles sakrustojusi.

Kad, pamājis viņai ar roku, aizbraucu, nodomāju, ka dzīve droši vien būtu brīnišķīga un paietu bez sāpēm, ja to varētu pavadīt kopā ar Žilī no stikla pūstuves, ar Belu no Vilāras un varbūt vēl Gastonu — līdzsvara labad. Bet, kad iztēlojos tos visus kopā vienā mājā kalpojam manai labklājībai, sapratu, ka ikviens no viņiem ir pārāk pašpārliecināts, pārāk individuāls, lai paciestu pārējos, ka jau pēc divdesmit četrām stundām viņu strīdi būtu saplosījuši driskās harmonisko ornamentu, ko bija uzzīmējusi mana sentimentālā iztēle. Tas nozīmē, es prātoju, braukdams atkal pa mežaceļu, ka plašākā apjomā cilvēku savstarpējās attiecības nav nekā vērts, jo tie, kas mūs valdzina un pievelk, nekad nepatīk cits citam, un ķēde sairst, kontaktu nav iespējams nodibināt. Mana līdzjūtība pret Fransuāzu, kas tur pilī

guļ gultā, nespēj palīdzēt mātei, kas tikpat vientuļa, no pasaules atšķirta kvern torņa istabā, kavēdamās smagās domās par pa-gātni. Mana pašreizējā pieķeršanās Marī-Noelai, viņas vieglu-mam, jaunībai un daiļumam nespēj sasildīt sarūgtināto ēnu, kam vārds ir Blanša. Kāpēc Bela no Vilāras sniedz sevi kā dāvanu, nekā neprasīdama pretī, bet Renē no Sentžilas apvij savam mīlniekam taustekļus kā astoņkājis? Kurā brīdī tiek iesēts pirmais iznīcības sēklas grauds?

Savā rīta braucienā biju uzzinājis trīs faktus. Pirmkārt, ka ar piezvanīšanu pa telefonu Karvalē firmai biju ievadījis stikla pūstu vi ceļā, kas to neglābjami novedīs līdz sabrukumam; otrkārt, ka stikla pūstuves pēdējais, visu iemīļotais vadītājs nokauts uz savas mājas sliekšņa un viņa līķis iemests akā; treškārt, ka Sentžilas iedzīvotāji, tāpat kā cilvēki visā pasaulē, bija izmantojuši sakāvi, lai vērstos pret saviem draugiem.

Pirms sasniedzu ciemu, apturēju mašīnu un sameklēju pa kabatām līgumu un Žana de Gē kabatas portfelīti. Tanī atradās mašīnas vadītāja tiesības, ko izvilku un atvēru. Paraksts, kā

jau paredzēju, bija tipiski francisks: tādu vai tamlīdzīgu biju savos ceļojumos un studiju braucienos redzējis simtiem. Pietika reižu desmit pavingrināties, to atdarinot, lai justos pilnīgi drošs.

Kad, pēkšņi mainoties noskaņai, paņēmu atkal rokā līgumu un ar skaistu loku uzvilku viņa vārdu, pats de Gē būtu vilcinājies to nosaukt par viltojumu. Tad noripinājos lejā pa pakalnu un pa vārtiem iebraucu pilī, vēl tikai vienreiz apstājies, lai nosūtītu līgumu.

Parādes durvis bija līdz galam vaļā, hallē valdīja liela rosība.

Gastons, piedurknes uzrotījis, stīvēja cauri ēdamistabai smagu bufeti, viņam palīdzēja vīrietis virsvalkā — tas no garāžas —, vēl viens vīrietis, kuru es nebiju redzējis, Žermēna un veļas mazgātājas druknā meita. Kamēr es prātoju, kā, savu nezinā-

šanu nenododams, varētu uzzināt, ko nozīmē šāda mēbeļu pārvietošana, Gastons bija mani pamanījis un pār plecu aizelsies izdvesa:

— Mesjē Pols visu rītu jūs meklē, grāfa kungs. Viņš teica, ka jūs vēl neesot izrīkojis Robēru. Aizskrien, Žermēn, uz virtuvi un paskaties, vai Robērs tur vēl ir. — Tad, ķerdamies atkal pie darba, viņš uzsauca vīrietim, ko vēl nepazinu, bet kas pec izskata varētu būt dārznieks: — Nu, Žozef, pacel mazliet savu galu!

Viens, divi, reizē!

Žermēna nozuda virtuves virzienā. Es neziņā paliku halle gaidām. Kas ir Robērs un kas man ar viņu runājams? Pēc maza brītiņa istabene atgriezās un kopā ar viņu mazs, resns vīrelis ar sprogainiem matiem un rētu uz vaiga, bridža biksēs un stilbti-

ņiem notītiem lieliem. — Šeku, Robērs, grāfa kungs, — viņa pa-ziņoja.

— Labrīt, Robēr! — Es pastiepu viņam pretī roku. Viņš smaidīdams to paspieda.

— Nu? — es jautāju. — Ko gribat uzzināt?

Viņš pacēla acis uz mani, sākumā izbrīnījies, pēc tam sāka nedroši smieties, it kā es gribētu viņu izjokot un viņš lāgā nezinātu, kā to uztvert.

— Par rītdienu, grāfa kungs, — viņš sacīja. — Domāju, ka jūs jau vakar atsūtīsiet man pakaļ, lai visu pārrunātu, bet Gastons sacīja, ka jūs visu dienu esot bijis projām, un, zinādams, ka jūsu kundze savārgusi, negribēju jūs vakarvakarā traucēt.

Skatījos lejup uz viņu. Mēs bijām vieni. Žermēna un pārējie, tikuši ar savu darbu galā, bija atgriezušies virtuvē.

— Par rītdienu, — es atkārtoju. — Jā, protams. Cilvēku, jādomā, būs krietni daudz. Vai jūs varbūt raizējaties par to, kā

visus pabarot?

Viņš mirkšķināja acis, it kā viņam mani joki sāktu apnikt — Ko nu, grāfa kungs, — viņš sacīja, — jūs ļoti labi zināt, ka ar ēdināšanu man nav nekā kopēja. Man jāzina, kādu programmu jūs esat iecerējis. Mesjē Pols sacīja, ka ar viņu jūs nekā

neesot apspriedis.

Pēkšņi man acu priekšā pazibēja neprātīgas ainas: skriešanas sacīkstes, lūku plēšana, virves vilkšana vai kaut kādas citas izdarības oktobra otrajā svētdienā — kaut kāda ceremonija, ko man kā Sentžilas pilskungam pieklājas vadīt. Taču es labprāt šo lomu uzticētu Polam. -

— Vai jums nešķiet, — es piesardzīgi ieteicos, — ka šoreiz mēs pārmaiņas labad varētu ļaut rīkoties mesjē Polam?

Vīrelis bezgala pārsteigts paskatījās uz mani.

— Bet grāfa kungs! — viņš iesaucās. — To taču jūs nekad neesat darījis. Visus tos gadus, kopš kalpoju Sentžilā, jūs ne reizes neesat pat iedomājies to pieļaut. Kopš vecais grāfa kungs, jūsu tēvs, miris, vienmēr vienīgi jūs organizējāt grand chasse\

Šoreiz tas laikam biju es, kas izskatījās vai vismaz jutās tā, it kā būtu muļķīgā kārtā izjokots. Grand chasse — kāds es gan biju idiots! Pēdējas divās dienās tik bieži bija izteikti dažādi mā-

jieni, bet man tie visi bija neievēroti gājuši gar ausīm. Rīt, svētdien, jādomā, notiks visa apriņķa gadskārtējās lielās medības ar centru Sentžilas grāfa rezidencē, un to plānotājs un atbildīgais organizators ir pats pilskungs Žans de Gē.

Robērs, dziļi nobažījies, paraudzījās manī. — Vai nejūtaties īsti vesels, grāfa kungs? — viņš apvaicājās.

— Paklausieties, Robēr, — es sacīju. — Pēc atgriešanās no Parīzes man ir pilna galva ar dažādām rūpēm, teikšu atklāti, ka vēl neesmu izstrādājis rītdienas programmu. Satiksimies vēlāk.

Robērs izskatījās pagalam apjucis un satriekts.

— Kā jūs vēlaties, grāfa kungs, — viņš atteica, — bet laiks negaida. Vai pulksten divos varēsiet man ko pateikt?

— Labi, divos, — es noteicu un, lai atkratītos no viņa, gāju uz tumšo ģērbtuvi — it kā pie telefona, kur nogaidīju, kamēr viņš iziet pa kalpotāju durvīm. Tad izgāju cauri hallei uz terasi un tālāk uz slēpni pie ciedra, kas bija mans patvērums pirmajā vakarā. Divos pēcpusdienā vai pusnaktī, tas bija gluži vienalga, jo nekādas programmas, nekāda plāna man tikpat ne-būs. Lekciju lasīšana par Francijas vēsturi nebija mani apbruņojusi lielajām medībām: es taču nepratu šaut

15. N O D A Ļ A

Atceros, ka dzirdēju ciema baznīcā nozvanām pusdienlaika Angelus un drīz pēc tam balsis no pils, kad dārznieks Žozefs un laikam ar viņu kopā Robērs iznāca pa kādām sāndurvīm un devās uz saimniecības ēku pusi. Ciedra zemie zari mani labi no-slēpa, un viņi mani neieraudzīja. Kad viņi bija projām, es izgāju pa vārtiņiem pils mūrī un aši aizsteidzos pāri grāvim uz kastaņu 1 Lielās medības. (Fr.)

aleju, tad tālāk pa ceļu mežā. Man bija vienalga, kurp un cik tālu iešu; zināju vienīgi, ka man jātiek tik tālu, lai mani nevarētu sasaukt, un kaut kā jāizgudro, ko darīt. Vistuvākā doma bija izlikties slimam — aizbildināties ar pēkšņi uznākušiem reiboņiem un neizprotamām sāpēm locekļos. Bet tas tūliņ piesaistītu doktora Lebrēna uzmanību, kurš uzreiz saprastu, ka man nekas nekait. Aizbildināties ar saaukstēšanos vai citu vieglu savārgumu ari neder. Sentžilas pilskungs lielo medību dienā neliksies slimības gultā tāpēc vien, ka apsāpējies vēders. Turklāt murgs ne-sāksies tikai rit. Tas sāksies jau šodien divos pēcpusdienā, kad Robērs atnāks otrreiz, lai saņemtu rīkojumus.

Prātoju, vai nevarētu aizbildinājumam izmantot Fransuāzu, bet tas pārlieku nesaskanētu ar Žana de Gē raksturu. Lai cik slima būtu sieva, viņam tas nenozīmētu nenieka. Es, protams, va-rētu paņemt mašīnu un nozust, izstāties no maskarādes. Šis varbūt bija pats piemērotākais bridis. Līdz šim biju izturējis tāpēc, ka īstu izaicinājumu nebiju jutis. Attiecības ar ģimeni mani nebija satriekušas, to nebija panākusi arī intimitāte ārpus ģimenes, valodas atšķirība, šķēršļi, ko radīja neierastie apstākļi, neiespējamais darījumu un finansu stāvoklis. Iekritu šinī nepazīstamajā pasaulē kā nevērīgs gājējs dūksnājā, kur ik solis gremdē

arvien dziļāk, ik neapvaldīta kustība tuvina bojāeju. Taču man, laimīgākam par šādu slīcēju, jūtot, ka esmu iestidzis un tieku vilkts dziļumā, vajadzēja vienīgi izslieties, lai izrautos brīvībā, atgrieztos pagātnē un kļūt atkal par cilvēku, no kura Lemansā

biju atteicies.

Izstaigāju meža ceļus krustu šķērsu, nonācu krēslainā biežņā, kad pēkšņi ēnainajā mijkrēslī man priekšā iznira statuja, uz kuru kā uz centru veda visas takas, apvijot to kā gaiši pavedieni. Bet to ceļu, kas mani izvestu no dilemmas, nespēju atrast; no smieklīgās situācijas, kādā biju nokļuvis, vienīgais glābiņš būtu atzīt sakāvi.

Turpināju lēnām iet pa vienu taku, līdz nonācu pie statujas un apstājos. Debesīs bija samilzuši mākoņi. Nekas vairs nebija palicis no vakardienas spožās zilgmes; it kā ūdenī samērcēto sauli ietina rudens paisums. Paceldamās grāvja apjoztajā laukumā, pils izskatījās pelēka un salta, un, kaut arī salona augstie, garie logi bija atvērti, tie nešķita viesmīlīgi, no pils iekšienes pretī plūda vienīgi tumsa. Melnraibās govis ganījās visapkārt baložmājai, un dažus jardus tālāk gruzdēja ugunskurs, no kura zilpelēko dūmu mākuļa šad tad izšāvās pa liesmu mēlei; man pretī strāvoja gruzdošas slapjas malkas un mitru lapu kodīgais, melanholiskais smārds.

Mana nepatika pašam pret sevi auga augumā. Vainas ap-ziņa un pašpārliecība bija mēztin aizmēztas, un mana līdzība ar Žanu de Gē bija vairs tikai klauna grims, smieklīga krāsu un pūdera maska, kas sāka kust, lobījās nost, aizvien vairāk atklā-

dama mani pašu — nemainīgo, nevienam nevajadzīgo niecību, kas es pastāvīgi esmu bijis. Mūžīgā nespēja izmantot ieročus, efektīvi notēmēt un trāpīt mērķī tagad vainagosies ar manu kritienu. Ikviens cik necik apsviedīgs cilvēks prastu blefojot iziet kā

uzvarētājs jebkuros apstākļos — es nepratu pat to. Es redzēju vienīgi galaiznākumu, viss j)ārējais tinās pilnīgā neziņā.

Iedomājos, kā smietos Zans de Gē, kā smietos ikviens, kam pastastītu, kādā ķezā esmu iekūlies. Pazemojumu paciest nav viegli, it īpaši, ja tas seko lepnai pašapziņai. Vakar, izbraukdams no Vilāras, atmiņā glabājot ainu, kad Bela uz balkoniņa baroja putniņus, es jutos pārāk pašpārliecināts. Tikpat pašpārliecināts biju vēl šorīt, pirms nepilnas stundas, kad atgriezos no fabrikas ar līgumu kabatā. Bet tagad jutos sakauts, iedomības burbulis bija pārsprādzis un izzudis gaisā.

Gluži kā simbols, lai par mani paņirgātos, Žana de Gē pulkstenis, ko valkāju uz kreisās rokas, pēkšņi nokrita zmē; stikliņš saplīsa. Noliecos un pacēlu pulksteni. Bija pārtrūkusi siksni-

ņa — man gan būtu vajadzējis ievērot, ka tā sadilusi. Noskaities par šo jauno neveiksmi, turpināju iet tālāk, turēdams pulksteni rokā, un pamanīju, ka stikla neaizsargātie rādītāji stāvēja uz pusvieniem. Turpat jau laiks klāt pusdienām, lai apsēstos galda galā, satiktos ar ģimeni un nodotu rīkojumus medībām. Biju pienācis pie baložmājiņas, kuras apaļās sienas mani noslēpa tā, ka no pils logiem nebiju saredzams. Laikam Marī-Noela šeit rotaļājusies, jo šūpolēs aizmirsta gulēja viņas adītā jaciņa. Apstājos pie ugunskura un pabikstīju to ar kāju, līdz rūgtā, sīvā smaka sāka kost acīs; un piepeši man ienāca prātā aka pie pārvaldnieka mā-

jas stikla pūstuvē. Arī šeit auga nātres un sapinkājusies zāle, un Mari-Noelas šūpoles izskatījās tikpat pamestas kā vecā aka mā-

jas priekšā. Virve atkal bija pārtrūkusi un šļaugani gulēja zemē, gluži tikpat nederīga kā ķēdes gals pie akas; nolūkojoties uz to, man it skaidri gar acīm parādījās aina, kā akas ķede aptīta ļen-ganam cilvēka augumam, to savažojot; kā mirušo iemet dziļajā, melnajā akas bedrē. Redzēju vīrus, kas tur ķēdes galu, bet tad piepeši šausmās sāk riekšavām grābt stikla drumslas no atkritumu kaudzēm aiz Šķūņiem un bērt asās lauskas tumšajā ūdenī, apsedzot līķi, nogremdējot to, līdz beidzot redzams paliek tikai mazs laukumiņš naksnīgās debess, kas atspoguļojas ūdenī.

Vējš uzpūta jaunu dūmu mutuli no ugunskura, un tikpat pēkšņi, kā bija uzradusies aina ar nošauto cilvēku, uzplaiksnīja atskārsme, kas man jādara. Nogaidīju, kamēr dūmi izklīst, tad pulksteni, ko biju turējis rokā, iemetu ugunskurā. Redzēju to iekrītam gruzdošo šķilu kaudzē. Nometos ceļos un iegrūdu roku starp pagalēm, līdz sataustīju pulksteni. Iekliedzos svelošās sāpēs un, roku saķēris, sakņupu zālē blakus ugunskuram. Tvēru lapas, zāli, visu, kas gadījās tuvumā, lai veldzētu apsvilušo miesu, bet pulkstenis aizmirsts palika guļam zemē.

Mirkli tā nogulēju, gaidīdams, kad pāries sirdsvājums un ris tīšanās, ko nespēju apvaldīt, un tad, aso sāpju dzīts, piecēlos un skriešus metos uz pili. Man prātā bija viena vienīga doma —

apturēt sāpes, aizbēgt no gaismas, no gaisa, pazust pils atvērto logu krēslfbā. Atceros, kā pārklumburoju pār slieksni un atkritu uz dīvāna, un ieraudzīju Renē izbrīnīto, pārbijušos seju, dzirdēju viņu iekliedzamies, un tad mani apņēma, manī ielija tumsa, ko biju meklējis, bet sāpes nerimās. Dzirdēju, kā Renē sauca Polu, Pols Gastonu, un uzreiz man visapkārt bija neizpratnes pilnas, izbijušās sejas; kāds mēģināja izbrīvēt roku, ko vēl joprojām biju aizsedzis ar žaketi. Bet es nejaudāju nekā cita kā vien šūpoties uz priekšu un atpakaļ un papurināt galvu, nespēdams pateikt, lai visi iet projām un atstāj mani, jo man bija tikai viena vienīga izjūta: sāpes.

Gastons sacīja:

— Mums jāsameklē Blanšas jaunkundze, — un Renē tūliņ

izskrēja no istabas, pilnā galvā saukdama Blanšu. Dzirdēju Polu sakām, ka viņš tūliņ piezvanīšot ārstam, bet es, sāpju apskur-bināts, domāju — ja vien varētu noģībt, tad sāpes mitētos.

Gastons nometās uz ceļiem man līdzās un jautāja:

— Vai esat sagraizījies, grāfa kungs?

— Nē, muļķi, apdedzinājies, — es atzinos un aizgriezos, nodomādams: ja es šai brīdī varētu izlamāties un nolādēties angliski, man kļūtu vieglāk.

Tad atgriezās pārējie un atkal sastājās man visapkārt, visu laiku stulbi cits citam pamezdami vienus un tos pašus vārdus:

«Viņš apdedzinājies . . . apsvilinājis roku . . . gandrīz sadedzinā-

jis . . . bet k u r . . . bet kā!» Tad ziņkārās sejas atkāpās, un Blanša notupās ceļos— tur, kur bija tupējis Gastons. Viņa pastiepa roku, lai saņemtu manējo, bet es iekliedzos:

— Nevajag, pārāk sāp!

— Saturiet viņu! — viņa pavēlēja Polam un Gastonam, un tie, satvēruši mani pie pleciem, nospieda guļus uz dīvāna. Blanša saņēma manu roku un pārklāja ar kaut ko vēsu un dezinficējošu, izšķiezdama to no tūbiņas pār rokas apdegušo virspusi Tad viņa roku vaļīgi apsaitēja un paziņoja pārējiem, ka pēc īsa brītiņa sāpes atlaidīšoties. Aizvēru acis un dzirdēju balsu kluso dudi-nāšanu ap mani visu laiku atkārtojam vienu un to pašu jautā-

jumu: kā tas varējis notikt? Un tad lēnām, ļoti lēnām skaudrās sāpes sāka pārvērsties par jutoņu, ko varēja paciest, un beidzot man sāka likties, ka neesmu vairs sāpju epicentrs, bet radījums, kam vēl ir citi locekļi — otra roka, ķermenis, kājas, acis, ko pēdīgi iespējams atvērt un ieraudzīt apkārt sastājušos cilvēkus.

— Vai nu ir labāk? — iejautājās Pols, un es, mirkli vilcinā-

jies, atteicu:

— Jā, laikam gan. — Tomēr, vēl juzdamies nedrošs, baidī-

jos uzticēties straujajai atpestīšanai no sāpēm. Ieraudzīju, ka pulciņam piebiedrojusies ari Marī-Noela un skatījās manī ar acīm, kas sīkajā, bālajā sejiņā šķita milzīgas.

— Ko tu īsti izdarīji? Kas notika? — jautāja Renē, un viņai aiz muguras stāvēja Gastons, satraukts un nelaimīgs viņš turēja rokā konjaka glāzi, kuru es nevēlējos pieņemt.

— Mans pulkstenis nokrita no rokas un ievēlās ugunskurā — tanī pie baložmājas. Negribēju to zaudēt, tāpēc pielie-cos, izrāvu to ārā, bet apdedzināju roku. Pilnā mērā paša vaina.

Idiotiska, bezjēdzīga rīcība.

— Vai tad tu nemaz nepadomāji, ko dari? — Renē brīnījās.

— Nē, — atzinos, — neiedomājos, ka uguns tik karsta.

— Tu taču esi bijis pavisam bez prāta, — aizrādīja Pols.

— Pulksteni tu būtu varējis izķeksēt ar sprunguli, ar kādu zaru, kas bija tuvumā pie ugunskura.

— Neienāca prātā.

— Tu būsi piegājis ļoti tuvu ugunskuram, ja pulkstenis va-rēja iekrist no rokas pašā ugunskura vidū, — prātoja Renē.

— Biju gan. Man dūmi koda acīs. Nevarēju skaidri saredzēt.

Tāpēc arī daļēji tā iznāca.

— Es piezvanīju Lebrēnam, — Pols sacīja. — Viņš tūliņ

ieradīsies. Viņa pirmais jautājums bija — vai Fransuāzai tas zināms. Teicu, ka ne. Viņš mani brīdināja, lai neko arī nesakot.

Viņa par to uztraukšoties.

— Ar mani viss būs kārtībā, — es atteicu. — Nu jau vairs nesāp. Blanša izdarījusi īstu brīnumu. — Paskatījos, kur Blanša, bet viņa jau bija nozudusi. Atbrīvojusi mani no sāpēm un aizgā-

jusi.

— Viens ir skaidrs. Mednieks tu rit nebūsi, — ieminējās Pols.

— Par to es ari iedomājos vispirmām kārtām, — es piekritu.

Visi noraudzījās manī ar līdzjūtību. Gastons sašutumā no-klakstināja mēli. — Tieši tas, kas jums sagādā vislielāko prieku, grāfa kungs.

Paraustīju plecus.

— Nekā darīt, — es noteicu. — Papriecāties varēsiet jūs.

Lai nu kā, bet pulksteni es izglābu. Tas palika kaut kur pie ugunskura.

— Tāds tracis viena pulksteņa dē|, — sacīja Renē. — Nudien, nekad neesmu pieredzējusi kaut ko tik mujķīgu un nevajadzīgu.

— Un tas, kundze, nemaz nebija zelta pulkstenis,— piebilda Gastons. — Zelta pulkstenis ir Lemansā nodots labošanā. Grāfa kungam uz rokas bija vecais tērauda pulkstenis, tas, ko mesjē

Divāls viņam uzdāvināja divdesmit piektajā dzimumdienā.

— Tāpēc es arī negribēju to pazaudēt. Sentiments, — es atteicu

Iestājās neveikls klusums. Neviens nebilda ne vārda. Gastons nolika konjaka glāzi uz galda, un pēc mirkļa Pols man piedāvāja cigareti.

— Lai būtu kā būdams, — viņš teica, — labi, ka nav iznācis vēl ļaunāk. Sagandēta tikai rokas virspuse, pat svārku piedurkne nav apsvilusi.

Marī-Noela visu laiku nebija bildusi ne vārda. Tagad viņa panācās uz priekšu un sniedza man ugunī nomelnējušo pulksteni. Netiku manījis, ka viņa būtu aizskrējusi tam pakaļ. Laikam būs to izdarījusi zibenīgi.

— Kur tu to atradi? — vaicāja Renē.

— Pelnos, — meitene atteica.

Izstiepu roku pēc pulksteņa un iebāzu to kabatā.

— Un nu nerunāsim vairs par to, — es sacīju. — Vienam rīta cēlienam esmu sacēlis pietiekami lielu nemieru. Kāpēc jūs neejat pusdienās? Droši vien jau ir pāri vieniem. — Mirkli klusējis, piebildu: — Fransuāza droši vien brīnās, kāpēc vēl neesmu viņu apsveicinājis. Labāk pasakiet viņai, ka esmu aizgājis kopā

ar Robēru un neesmu vēl atgriezies. Un piekodiniet tai pļāpai Šarlotei, lai augšā nepiežadzina maman nezin ko. Bet tagad po-sieties projām un atstājiet mani mierā. Ēst man negribas. Kad ierodas Lebrēns, lai viņš ienāk šeit.

Jutos noguris un iekšķīgi slims. Roka sāpēja, taču ne tik stipri fiziski, cik garīgi, jo jēlā, apdegusi miesa visu laiku stāvēja prātā.

No jauna aizvēru acis, un viņi visi aizgāja. Pēc brīža atskanēja zvans, un vēl pēc dažām minūtēm daktera Lebrēna vecīgā, bār-dainā seja vērās manī caur pensneju, kas bija uzsprausts uz prāvā deguna; viņam blakus stāvēja nesatricināmā Blanša.

— Ko jūs esat sev nodarījis? — dakters jautāja. — Dzirdēju, ka esot niekojies ap ugunskuru.

Noguris un apnicis izstāstīju viņam visu veireiz un sevis attaisnošanai izvilku no kabatas nomelnējušo pulksteni.

_ Jā, jā, — viņš noteica, — ikviens mēs lāgiem izdarām muļķības. Nu, apskatīsim vainu. Lūdzu, Blanšas jāunkundz, at-raisiet apsēju!

Vēsi un mierīgi Blanša atkal saņēma manu roku savējās, un abi apskatīja ievainojumu. Dakteris apslacīja to ar kaut kādām zālēm un no jauna apsaitēja roku; man par lielu atvieglojumu, neviens no viņiem man nebija nodarījis sāpes. Es tās jutu joprojām, tomēr tās vairs nebija svelošas.

— Tā, — dakteris noteica, — nu jums būs vieglāk. Varu droši sacīt, ka nav nekas pārāk nopietns un pēc dažām dienām jūs pat vairs neredzēsiet, kur vaina bijusi. Pārsējs jāmaina vakarā un no rīta, Blanšas jaunkundz, un ceru, ka nekādu raižu jums nebūs. Visvairāk mani apbēdina tas, ka jūs rīt nevarēsiet piedalīties medībās.

— Neraizējieties, — es viņu mierināju, — jums neklāsies slikti arī bez manis.

— Domāju, ka klāsies gan, — viņš smaidīdams atteica.

— Medībās jūs esat kā pulksteņa atspere. Ja tā nedarbojas, ap-stājas viss pārējais mehānisms.

Redzēju, ka Blanšas skatiens pievēršas pulkstenim un pēc tam man. Mūsu acis sastapās, un viņas acu izteiksme it kā jautāja, it kā pētīja, un vienā izbīļa mirklī man uzmācās sajūta, ka viņa zina patiesību un tikai tāpēc atnākusi pārsiet manu roku un remdēt sāpes — viņa taču to darīja svešiniekam. Vainas apziņa piespieda mani nodurt acis, bet viņa pievērsās ārstam un uzaicināja to uz ēdamistabu kādu mazumu iebaudīt. Viņš pateicās un piebilda, ka tūliņ viņai sekošot.

Viņa atstāja mūs divatā, un dakteris sāka runāt par Fransu-

āzu, atkārtodams to pašu, ko bija man teicis pa telefonu. Centos sacīto iegaumēt, taču, kamēr viņš runāja, uzsvērdams īpaši svarīgus punktus ar pensneju, ko bakstīja gaisā, es vēl arvien do-māju par Blanšu un viņas acu izteiksmi un prātoju, kā gan viņa būtu varējusi atšifrēt manu masku. Bet varbūt tā bija vienīgi mana iedoma?

Ienāca Gastons un ienesa paplāti ar ēdienu, bet es pamāju, lai viņš nes to atpakaļ.

— Jums gribēsies ēst vakarā, tagad droši vien negribas, —

noteica dakteris un no savas somas izsniedza man dažas tabletes, norādīdams, lai ieņemu pa vienai ik pēc divām stundām, bet, ja roka sāpēs, tad pa divām; pēc tam viņš aizgāja, lai piebiedrotos pārējiem pie pusdienu galda.

Gastons joprojām rosījās ap mani, sameklēja pledu, ko uz-klāt man uz kājām, vēl vienu spilvenu, un es nodomāju — viņa pieķērība un līdzjūtība pārvērstos apjukumā, tad nespējā noticēt un vispēdīgi nicināšanā, ja viņš uzzinātu patiesību, ka esmu tikai ena, kas telo viņa pavēlnieku, un piedevām aiz bailēm no atklā-

šanas tīšām pats sevi sakropļoju. Tas būtu pāri viņa saprašanai, turklāt — ja notiek Sentžilā. Cilvēki nemēdz tā rīkoties. Kāda gan jēga viltus spēlei, ja tā pašam spēlētājam sagādā tik lielas nepatikšanas? Ko ar to var iegūt? Tas tiešām bija pats galvenais.

Ko es ar to iegūšu? Atlaidos dīvānā, skatījos uz savu apsaitēto roku un piepeši iesmējos.

— Jums tātad ir labāk? — Gastons jautāja, un viņa laipnīgā

seja staroja līdzjūtībā; smiekli mūs abus it kā atbrīvoja.

— Kādā ziņā labāk?

— Nu, ar apdedzināto roku, grāfa kungs, — viņš atsaucās.

— Jums nesāp vairs tik stipri kā pirmīt?

— Sāp citādi, — es sacīju. — Tā, it kā tas nemaz nebūtu es, kas apdedzinājis roku, bet kāds cits.

— Tā ar sāpēm mēdz būt, — viņš piekrita, — dažkārt jūt sāpes pavisam citā vietā. Vai atceraties manu brāli, kas karā

zaudēja kāju? Viņš allažiņ teica, ka sāpes jūtot rokas delmā.

Mana vecāmāte bija bretoniete. Tur senos laikos sāpes vai slimību esot novēlējuši lopiņiem. Ja kāds saslimis ar bakām, tad ienesuši istabā vistu un dzīvu pakāruši, un pēc divdesmit četrām stundām tā bijusi beigta un satrunējusi, bet slimnieks sācis at-kopties. Vai nebūtu laba doma, ja es atnestu vistu un pakārtu blakus grāfa kungam?

— Nezin vis, — es atteicu. — Varētu iznākt otrādi. Varbūt tā vista būtu slima un ar savu kaiti aplaimotu mani — ja ne gluži ar bakām, tad ar ko citu tikpat nepatīkamu.

īstais jautājums bija: kurš no mums paglābies — Žans de Gē

vai es?

Kad ģimene bija paēdusi, visi sabruka atpakaļ un sāka mani izprašņāt, kā jūtos, bet es ķēros pie sava plāna otras daļas izpildes.

— Pol, — es sacīju, — tu varētu ar Robēru visu nokārtot rītdienai. Tagad, kad es vairs nevaru īsti piedalīties, labāk palikšu pavisam malā. Jūs abi varat visu izkārtot.

— Nieki! — Pols iesaucās. — Rīt tu jau pēc pirmās stundas vairs tā nedomāsi. Pats labi zini, ka izkārtotājs vienmēr esi bijis tu. Ja to darīsim mēs ar Robēru, tu mācēsi vienīgi kritizēt un beigās vēl sacīsi, ka esam izgāzuši medības.

— Neteikšu, — es apsolīju. — Ejiet un dariet. Ja es nevaru šaut, man nav nekādas intereses.

Piecēlos no dīvāna un sacīju, ka gribu viens pats bibliotēkā

atpūsties, un viņu sejas liecināja, ka, pēc viņu domām, manu rī-

cību diktē rūgta vilšanās un arī tas, ka mani vēl moka sāpes. Re-dzēju, kā Renē dakteri aizved sānis un izvaicā, bet viņš papurina galvu, teikdams: — Nē, nē, varu jums droši apgalvot, ka viņam nekas bīstams nav noticis. Runa ir vienīgi par šoku. Šādi apdedzinājumi ir ļoti sāpīgi... «Taisnība, dakter,» es nodomāju,

«īpaši, ja pats tos sagādā, pie tam gluži bez vajadzības.» Proti, kad biju pārvarējis pirmās izbailes par medībām, es sapratu, ka pilnīgi būtu pieticis pateikt, ka negribu piedalīties. Viņi būtu samierinājušies, tāpat kā samierinātos ar visu, jo viņiem ne mirkli neienāktu prātā, ka neesmu tas cilvēks, par kuru viņi mani uzskata.

Kad iegāju bibliotēkas istabā, pār pili nogūla pēcpusdienas smagme, un es atskārtu, ka mans grēku izpirkšanas upuris iedarbojas divējādi. Man gan tika aiztaupīti sagatavošanas darbi medībām, bet līdz ar to biju nolemts bezdarbībai un pēc «atpūtas brīža» būšu pakļauts iztaujāšanai, no kuras gribēju izvairīties.

Lai nosistu laiku, piebīdīju krēslu pie rakstāmgalda un, ar vienu roku nopūlējies gar atvilktni, izvilku vēlreiz no tās albumu. Šoreiz mani neviens netraucēja. Man nekur nebija jāsteidzas, un, pārskatījis agrīnos fotoattēlus, laiski pārlaidu acis vēlākajiem uzņēmumiem. Tagad ievēroju šo to, kas pirmajā reizē steigā bija paslīdējis garām nepamanīts. Moriss Divāls visai agri parādījās stikla pūstuves grupu bildēs. Ar 1925. gadu datētā attēlā viņš stā-

vēja aizmugures rindā — pavisam jauns cilvēks; tad pamazām, gluži kā skolas klašu grupās, gadu no gada bija virzījies tuvāk priekšplānam, līdz albuma pēdējās lappusēs ticis blakus paša grāfa de Gē krēslam un izskatījās drošs un pašpārliecināts —

nama pārvaldnieks līdzās nama kungam. Man viņa seja patika.

Tā bija stingra, gudra, uzticama seja, kas neizbēgami iemanto pieķērību un cieņu.

Aizvēru albumu un iebāzu to atpakaļ atvilktnē. Varbūt tur bija vēl cits, taču ar tikai vienu roku nevarēju dziļāk parakņā-

ties. Jaunais līgums man vēl arvien bija kabatā. leprātojos —

diezin ko par to sacītu Moriss Divāls... Laikam biju turpat krēslā iesnaudies, jo pēkšņi pulkstenis bija jau seši un mani nepa-modināja vis Pols, Renē vai bērns, bet gan kirē. Viņš bija iede-dzis gaismu pie rakstāmgalda un, veco galvu līdzjūtīgi klanīdams, noraudzījās manī.

— Re nu, esmu jūs uzmodinājis, nemaz netaisījos to darīt, —

viņš sacīja, — gribējās vienīgi uzzināt, vai neciešat sāpes.

Atteicu, ka jūtos labi un ka miegs mani atspirdzinājis.

— Jūsu kundze pagulējās, māmuļa arī. Visi pils invalīdi tā-

tad mierīgi atpūtušies. Jums ne par ko nav jāraizējas. Es uzņē-

mos pastāstīt par jūsu nelielo negadījumu, cenzdamies par to runāt tā, kā man šķita vispareizāk. Jūs neņemsiet ļaunā, ka esmu tā rīkojies?

— Gluži otrādi, —- es atteicu, — esmu jums ļoti pateicīgs.

— Tad labi. Neviena no viņām nav pār bijusies, vienīgi no-

žēlo, ka rīt jūs nevarēsiet piedalīties medībās.

— Par to nekas. Esmu ar to pilnīgi samierinājies.

— Nu, redz, cik jūs esat brašs cilvēks! Zinu, ko jums tas nozīmē.

— Neesmu nemaz brašs, mesjē kirē. Gluži otrādi, esmu fizisks un morāls mīkstčaulis, ja runājam atklāti.

Vēl aizvien galvu klanīdams, viņš man uzsmaidīja.

— Nu, nu, — viņš sacīja, — tik ļauni vis nebūs. Dažkārt tas ir mierinājums — nodomāt par sevi visļaunāko. Mēs sakām: «Nu esmu pašā bedres dibenā, dziļāk vairs nevaru iekrist,» — un, taustoties pa tumsu, jūtamies gandrīz vai priecīgi. Diemžēl īstenībā tā nav. Ļaunumam mūsos nav gala, tāpat kā gala nav labestībai. Jāizvēlas. Mēs cīnāmies, lai celtos, vai cīnāmies, lai kristu.

Galvenais ir atklāt, pa kuru ceļu ejam.

— Krist ir vieglāk. To pierāda gravitācijas likums, — es atteicu.

— Varbūt, — viņš piekrita, — es nezinu. Dieva mīlestība dažkārt nav saistāma ar gravitācijas likumu, kaut gan tiklab viena, kā otrs ir brīnums. Bet nu man šķiet, ka mums abiem kopā

jāpateicas Dievam, ka jūs neesat smagāk apdedzinājies.

Viņš nometās ceļos. Viņš bija liels un smagnējs, un viņam tas nenācās viegli. Salicis rokas un noliecis galvu, viņš sāka skaitīt lūgsnu; galva visu laiku klanījās, kad viņš pateicās Dievam par manis paglābšanu no nelaimes un sāpēm un pēdīgi vēl piebilda: vai, ņemot vērā, ka man tik ļoti patīk medīt un tagad šis prieks būs laupīts, Dievs savā labestībā nesūtītu man žēlastību, lai es negadījumu neuzskatītu par rūgtu vilšanos, bet gan par Viņa svētību.

Kamēr viņš rausās kājās, es domāju par viņa izteikto līdzību ar bedri un prātoju, cik dziļi man vēl jākrīt un vai kauns, kas mani pārmācis, ir tikai taustīšanās pa tumsu, kā viņš minēja. Piecēlos, izgāju hallē viņu pavadīt un noskatījos, kā viņš aiziet pār terasi un nokāpj lejā uz ceļa. Bija sācis smidzināt lietus, un zem sava milzīgā lietussarga viņš izskatījās kā rūķis zem sēnes.

Biju pietiekami ilgi tēlojis mīkstčauli, nu varēju citiem pierādīt, ka sāpes vairs neciešu. Fransuāzu atradu sēžam gultā un lasām Marī-Noelai priekšā «Mazo Ziediņu». Kirē savu uzde-vumu bija paveicis godam. Fransuāza bija līdzjūtīga, bet nebija satraukta. Viņa laikam domāja, ka esmu vienīgi apsvilinājis pirkstus, un nebeidza gausties par to, cik milzīgu vilšanos man sa-gādā nespēja piedalīties medībās; un kā viņa priecājoties, ka nav pie tā vainīga, ka šis posts nav cēlies viņas neveseluma dēļ.

Marī-Noela bija neparasti klusa un sevī noslēgusies. Sarunā

viņa nepiedalījās un, kad māte sāka runāties ar mani, paņēma grāmatu, nosēdās istabas kaktā un turpināja lasīt pali. Nodomāju, ka mana kļūme viņu laikam satraukusi un viņa vēl nav satraukumu pārvarējusi. Devos lejā vakariņās; Šarlote bija pazi-

ņojusi, ka grāfienes kundze agri likusies pie miera un neesot traucējama, par ko es izjutu pateicību, jo atbildēt uz viņas jautā-

jumiem nebūtu bijis viegli.

Pols un Renē pilnā sparā noņēmās ar medību priekšdarbiem — sprieda par ierašanās laiku, pārbaudīja viesu sarakstu, plānoja pusdienu azaidu kādās lauku mājās, ja līs. Gandrīz likās, ka mana smieklīgā izdarība kaut kādā laimīgā kārtā pavērusi viņiem ceļu uz mērķtiecīgu darbību un autoritāti. Polam nepārprotami patika organizatora loma, un Renē sakarā ar Pola pa-augstinājumu pēkšņi jutās kā īstenā namamāte, jo arī Fransuāza nestāvēja ceļā. Viņa ieminējās, ka viesi jāsagaida uz terases, vienalga, līs vai nelīs, bez mitas tirdīja Polu, vai viņš atceroties šo un neesot aizmirsis to, atgādināja, ka iepriekšējā gadā nezin kas neesot izdarīts, un gaidīja, lai es to apstiprinu; viņu entuziasmā un rosmē jautās kaut kas aizkustinošs — gluži kā statis-tiem, kam pēdējā brīdī piešķirtas galvenās lomas.

Blanša pēc veicīgās palīdzības sniegšanas pusdienlaikā atkal bija iestigusi klusēšanā. Par organizatoriskajiem pasākumiem nākamajai dienai viņa neinteresējās, vienīgi, pieceļoties no galda, atgādināja, ka, vienalga, vai pusvienpadsmitos viesus sagaidīs uz terases vai ne, mesa, kā parasts, būs pulksten deviņos.

Iedomājos, vai viņa atceras, ka doktors Lebrēns tika lūdzis pārmainīt manai rokai apsēju, un laikam arī Renē bija iedomājusies to pašu, jo, ejot uz salonu, viņa ieminējās:

— Ja tu, Blanša, gribi drīz doties augšā, es varu pārsiet Žanam roku. Kur atrodas saites?

— Izdarīšu to tūliņ, — Blanša īsi atbildēja un jau pēc mirkļa atgriezās ar pārsējiem, ko dakteris viņai bija iedevis; ne vārda man neteikdama, viņa pastiepa roku, lai saņemtu manējo.

Pabeigusi viņa novēlēja arlabunakti pārējiem, bet ne man.

Iekārtojusies uz dīvāna, Renē ieteicās:

— Vai tad Marī-Noela nemaz nenāks lejā uz domino par-tiju? — Šovakar ne, — Blanša atteica. — Es augšā palasīšu viņai priekšā.

Viņa izgāja no salona, un pēc mirkļa Renē atkal ierunājās:

— Cik neparasti, ka bērns atsakās no ikvakara dominol

— Viņa bija uztraukusies par Žanu, — Pols noteica, pa-

ņemdams vienu avīzi un otru pamezdams man. — Es to ievēroju.

Pieskaties, ka viņai atkal nesāk rādīties vīzijas. Diezin vai uzdāvināt viņai Lisjē Svētās Terēzes dzīvesstāstu bija prāta darbs.

Vakars turpinājās, mums izklaidējoties ar avīžu lasīšanu, tikai Renē šad tad uzmeta man pa skatienam un pasmaidīja; tas bija līdzjūtīgs, sirsnīgs smaids, kas lūpās veidoja neizteiktu jautājumu: «Vai vēl sāp? Vai tu jūties labāk?» — laikam vēloties man paust, ka tādam ievainotam man tiek piedota vakarējā ne-vērība. Mani uztrauca doma par bērnu. Varbūt viņa atkal sev sadomājusi kādas mocības — aplikusi ap kaklu dzelzs žņaugu vai apgūlusies uz naglām, tāpēc es pusdesmitos novēlēju Polam un Renē arlabunakti un devos uz augšstāvu. Gāju tieši uz istabu tornītī un atvēru durvis. Telpa bija tumša, tāpēc sataustīju slēdzi un iededzu gaismu. Bērns bija nometies ceļos pie sava altārīša un rokās cieši sažņaudzis rožukroņi; es sapratu, ka esmu ielauzies meditācijas brīdī.

— Piedod, — es sacīju, — atnākšu vēlreiz, kad būsi beigusi.

Viņa, pavērusies manī ar tukšu skatienu, pacēla roku, lai klusēju, un es paliku stāvam un gaidām neziņā, ko man vajadzētu darīt — dzēst gaismu nost vai to atstāt. Taču pēc dažiem mirk-

ļiem viņa pārmeta krustu un nolaida rožukroņi Madonnai pie kājām, tad piecēlās un iekāpa gultā.

— Es pārskaitīju Ciešanu ceļa posmus, — viņa paskaidroja.

— Tas man radīs īsto noskaņojumu rītdienas mesai. Tante Blanša man mācīja, ka Ciešanu ceļa posmu pārskaitīšana vienmēr palīdzot, kad prātu nodarbina citas domas.

— Par ko tad tu domāji? — es apvaicājos.

— Šorīt es domāju par medībām — cik tas būs jautri, bet es skaidri zinu, ka tas jau pats par sevi ir grēks, — viņa atbildēja.

— Visu atlikušo dienu domāju par tevi.

Viņas acīs bija vairāk neizpratnes nekā bažu. Es jutos atvieglots. Negribēju, ka viņa pārdzīvotu bailes.

— Par mani neraizējies, — es viņai sacīju, ar vienu roku saspraudīdams viņai apkārt segu. — Šovakar mana roka jau ir krietni labāka, un dakteris Lebrēns apgalvoja, ka pēc pāris dienām tā būšot vesela. Muļķīgi, ka tā atgadījās un pulkstenis nokrita, man būtu vajadzējis atcerēties, ka saitiņa sadilusi.

— Bet tas taču nemaz nenokrita.

— Ko tu gribi sacīt?

Viņa paraudzījās manī, pietvīka un samulsumā sāka spārdīt segu.

— Es biju baložmājā, — viņa sacīja. — Biju uzrāpusies pašā augšā un skatījos pa spraudziņu, kas ir blakus caurumam, pa kuru baloži lido iekšā un ārā. Redzēju tevi nākam no brau-r

catnā ceļa un šūpojam pulksteni rokā. Grasījos tev uzsaukt, bet tu izskatījies tik nopietns, ka man vairs negribējās. Tad tu brī-

tiņu pastāvēji pie ugunskura un pēkšņi iesviedi pulksteni taisni ugunī. Ne tev dūmi koda acīs, nekā. Tu to izdarīji tīšām. Kādēļ?

16. N O D A Ļ A

Apsēdos uz krēsla pie gultas. Tā bija labāk nekā stāvēt. Plaisa starp mums saruka, un es atrados vienā līmenī ar viņu — nebiju vairs tikai pieaugušais, kas sarunājas ar bērnu. Sapratu, ka viņa manu rīcību iztulko kā tīšu vēlēšanos tikt vaļā no pulksteņa, bet tad man kļuva žēl un es apdedzinājos, vilkdams to ārā. Viņa nav izjutusi pašradītas sāpes, tomēr tas bija kaut kas tāds, ko viņa labprat centīsies saprast.

— Pulkstenis tiešām bija vienīgi aizbildinājums, — es sa-cīju. — Negribēju rīt iet medībās. Nezināju, kā no tām atkratīties, un tad, kamēr stāvēju pie ugunskura, man iešāvās prātā

apsvilināt roku. Vienkārši, bet muļķīgi. Es to izdarīju visai pamatīgi un dabūju ciest smagāk, nekā biju iedomājies.

Viņa mierīgi noklausījās. Tad pacēla manu apsaitēto roku un vērīgi to aplūkoja.

— Kālab tu neizlikies par slimu? — viņa jautāja.

— No tā nekas nebūtu iznācis. Cilvēki būtu redzējuši, ka man nekas nekait. Bet apdegusi roka vairs nav izlikšanās.

— Jā, — viņa piekrita, — nekad nav patīkami, ja tevi at-klāj. Tagad tu esi pārcietis zemošanos un guvis mācību. Vai drīkstu vēlreiz apskatīt pulksteni?

Es iebāzu roku kabatā un pasniedzu viņai pulksteni.

— Nabadziņš, — meitene sacīja, — viņš ir pavisam melns un bez stikla. Grūti viņam šodien klājies. Pusdienas ēdot, visi brīnījās, kādēļ tu tā nopūlējies, lai viņu izglābtu. Es neteicu, ka, pirms tu meties viņu glābt, pats viņu iesviedi ugunī. Tas bija nejauki, ka tu liki pulkstenim tā ciest. Vai tu par to nemaz nepadomāji?

— Ne pārāk, — es atteicu. — Biju visai juceklīgā noskaņojumā. Domāju par kādu cilvēku, kas diezgan sen ticis nošauts, noslepkavots, un vienā mirklī biju iemetis pulksteni ugunī un apdedzinājis roku, rausdams to ārā. Patiesi — vienā īsā acumirklī.

Viņa pamāja. Tad noteica:

— Man šķiet, tu domāji par mesjē Divālu.

Uzmetu viņai pārsteigtu skatienu. — Es tiešām domāju par viņu.

- Ļoti dabiski, — viņa konstatēja, — jo pulksteni tev uz-dāvināja viņš un ari nošauts tika viņš. Tas sader kopā.

— Ko tu zini par mesjē Divālu? — es jautāju.

— Viņš bija stikla pūstuves pārvaldnieks, — viņa atbildēja.

— Žermēna stāsta, ka daži viņu uzskatījuši par patriotu, daži par nodevēju. Bet viņš miris drausmīgā nāvē, man ir aizliegts par to runāt It īpaši ar tevi un tanti Blanšu, tāpēc es arī nekad nerunāju.

— Kas tev aizliedza par to runāt? — es vaicāju.

— Vecmāmiņa.

— Kad?

— Ai, nezinu. Drausmīgi sen, kad pirmoreiz biju dzirdējusi par to no Žermēnas. Es to pastāstīju vecmāmiņai, un viņa sacīja: «Nepļāpā. Nekad neatkārto no kalpotājiem dzirdētas tenkas. Tās nav nekas cits kā salti meli.» Viņa bija ļoti dusmīga un pēc tam nekad vairs nav par to runājusi. Papu, pasaki, kāpēc tu rit negribi iet medībās?

Jautājums nu bija izteikts, un es nezināju, kā uz to atbildēt.

— Nezinu, — es atteicu, — nekāda īsta iemesla nav.

— Iemeslam jābūt, — viņa uzstāja. — Medības taču tev ir vismīļākā nodarbošanās.

— Nē, — es sacīju, — vairs nav. Es negribu šaut.

Viņa vēroja mani ļoti nopietni, lielās acis pēkšņi un itin baismīgi līdzinājās albumā redzētajām Blanšas acīm bērnībā.

— Vai tāpēc, ka tu negribi nogalināt? — viņa jautāja.

— Vai tev piepeši liekas, ka ir grēks atņemt dzīvību — kaut vai putnam?

Man būtu vajadzējis nekavējoties viņai atbildēt, ka īstais cē-

lonis bija nevis nevēlēšanās šaut, bet manas briesmīgās bailes no šaušanas, taču es vilcinājos, meklēdams kādu spraugu, pa kuru aizmukt, un mana vilcināšanās tika uzskatīta par piekrišanu.

Kvēlā sajūsma viņas acīs liecināja, ka savā galviņā viņa sāk vērpt teiksmu par tēvu, kam piepeši apriebušās asinis un nokaušana un kas tīšām apdedzinājis roku, lai nekristu kārdināšanā atkal nogalināt.

— Varbūt, — es atbildēju.

Tikko to biju izteicis, sapratu savu kļūdu. Līdz šim brīdim nekad nebiju apzināti viņai melojis. Tagad meloju. Veidoju vi-

ņas apziņā nepatiesu Žana de Gē tēlu, dodams viņai to, ko viņa vēlējās, lai tikai nevajadzētu atklāt patiesību.

Viņa pacēlās gultā uz ceļiem un saudzīgi, lai nepieskartos manai apsaitētajai rokai, apskāva rociņas man ap kaklu.

— M a n šķiet, tu esi izturējies ļoti drosmīgi, — viņa sacīja,

— tieši tā teikts Svētā Mateja evaņģēlijā: «... ja tava labā roka tevi apgrēcina, tad nocērt to un met nost; jo tas tev labāk, ja zūd viens no taviem locekļiem, nekā visa tava miesa tiek iemesta ellē.

Un, ja tava laba acs tevi apgrēcina, izrauj to . . E s m u priecīga, ka tā nebija tava acs; tas būtu bijis daudz grūtāk. Bet tagad roka tev sadzīs, galvenais ir labā griba, vismaz tante Blanša allaž tā

saka. Cik žēl, ka mēs nevaram viņai to izstāstīt, bet vēl labāk man patīk, ka tas bus noslēpums, ko zināsim tikai mēs abi.

Paklau, — es sacīju, — nav nekādas vajadzības no tā taisīt diezin kādu mistēriju. Es apdedzināju roku, nevaru šaut, negribu šaut, un ar to viss cauri. Un pietiek par to runāt Viņa pasmaidīja, pieliecās un noskūpstīja manu apsaitēto roku.

— Apsolu, ka vairs par to nerunāšu, — viņa sacīja, — bet tu nevari man aizliegt par to domāt. Ja tu rīt ievērosi, ka es tā īpaši zīmīgi paskatos uz tevi, tas nozīmē, ka es domāšu par tavu dziļo pazemību.

— Tā nebija dziļa pazemība. Tā bija muļķība.

— Muļķi Dieva acīs ir gudri. Vai esi lasījis par Limas Svēto Rozi?

— Vai viņa ari iegrūda roku ugunī?

— Nē, viņa apjozās ar platu dzelzs jostu, ko nekad neņēma nost, un josta tik dziļi viņai iegriezās miesā, ka miesa sāka trupēt.

Jostu viņa valkāja daudz gadu un kļuva svēta. Papu, tante Blanša grib, lai es kļūstu par mūķeni. Viņa saka — šai pasaulē es nekad nespēšot rast sev laimi, un man šķiet, ka viņai ir taisnība.

Un tagad, kad lasu par Mazo Ziediņu, man vēl vairāk liekas, ka tā būs. Ko tu par to saki?

Es raudzījos viņā. Viņa bija piecēlusies kājās un stāvēja manā

priekšā — baltā naktskreklā, sīciņa, ļoti nopietna, sakrustotām rokām.

— Nezinu, — es atteicu. — Man liekas, tu esi vēl mazliet par jaunu, lai to izlemtu. Tas vien, ka tante Blanša nav spējusi rast pasaulē laimi, nenozīmē, ka ari tu to neatradīsi. Viss atkarīgs no tā, ko tu uzskati par laimi. Laime nav pods ar zelta naudu koka pakājē. Pajautā kirē kungam, nejautā man.

— Es jau pajautāju. Viņš saka — ja es dedzīgi lūgšot Dievu, Dievs man drīz parādīšot atbildi. Bet tante Blanša lūdzas vienā

lūgšanā un ir tik daudz gadu vecāka par mani, tomēr vēl aizvien nav sagaidījusi atbildi.

Baznīcas pulkstenis nosita desmit. Es biju noguris. Negribēju iztirzāt ne Blanšas, ne Marī-Noelas, ne savu garīgo stāvokli.

— Lai nu paliek, — es sacīju, — varbūt tev laimēsies vairāk nekā viņai un tu atbildi uzzināsi drīzāk.

Viņa nopūtās un ieritinājās gultā.

— Dzīve ir milzīga problēma, — viņa noteica.

— Piekritu.

— Vai tev nešķiet, ka būtu vieglāk būt kādam citam?

— Tieši to es gribētu noskaidrot.

— Es labprāt būtu cits bērns, ja vien droši zinātu, ka mans tēvs būsi tu.

— Tu kļūdies. Viss ir tikai ilūzija. Arlabunakti.

Dīvaini, cik stipri viņas pieķeršanās mani nomāca. Nodzēsu gaismu, nokāpu lejā ģērbistabā, kur stāvēja mana saliekamā

gulta. Neba apdedzinātā roka man neļāva aizmigt. Tā vairs ne-sāpēja. Man nedeva mieru atziņa, ka visu noteic fasāde, Žana de Gē āda, līdzība ar viņu — vairāk nekā viņiem nevajadzēja.

Cēzars, kurš juta, ka esmu svešinieks, bija vienīgais, kas saprata Šo faktu, taču arī viņš samierinājās — šorīt atļāva, lai viņu pa-glaudu, un luncināja asti.

Pāris stundu nogulēju nemierīgā miegā, un mani pamodināja Gastons, kas atgrūda slēģus, lai atklātu skatienam pelēku, apmā-

kušos ritu; ārā smidzināja sīks lietus. Vienā mirklī man apziņā

pavīdēja visa gaidāmā diena — medības, viesi, viss tuvāko stundu rituāls, kas man bija tikpat svešs kā mežoņu cilts svētki, un man šķita ārkārtīgi nozīmīgi neiegāzt nevienu ģimenes locekli, neap-kaunot de Gē dzimtu un Sentžilas pili — ne tāpēc, ka es cienītu klāt neesošo pilskungu, bet tāpēc, ka kaut kas manī lika izjust bi-jību pret tradīcijām. Dzirdēju gaitenī soļus un uz kāpnēm balsis, un drīz vien ieskanējās baznīcas zvans, aicinot uz misi. Pateicos Dievam, ka biju noskuvies, man atlika vienīgi iestīvēties tumšajā

uzvalkā, kas jau bija nolikts, kad pie durvīm atskanēja klauvē-

jiens un ienāca Marī-Noela, lai man palīdzētu.

— Kāpēc tu pamodies tik vēlu? Vai tev atkal sāp roka? —

viņa jautāja.

— Nē, vienkārši nebiju ievērojis, cik pulkstenis, — es atteicu. Kopā iegājām guļamistabā, lai apsveicinātu Fransuāzu, tad devāmies lejā un izgājām uz terases. Redzējām mums pa priekšu ejam pārējos ģimenes locekļus — tie jau bija aiz vārtiem un pašreiz gāja pāri tiltam: Pols, Renē, Blanša un, uz Blanšas rokas atbalstījies, liels, masīvs, salīcis, melnā tērpts augums, ko es nepratu identificēt. Grasījos jau pajautāt bērnam, kad piepeši atskārtu, ka tā ir pati grāfiene, kuru līdz šim biju redzējis vienīgi gultā vai sēdus. Abas melnās figūras — viena tik liela un valdonīga, balstoties uz otru, stīvu un kokainu, — izskatījās kā iz-griezti silueti pret papīra fonu ar piekalnes un senlaicīgas baznī-

cas ainavu, un tas viss pelēkas debess ietvarā.

Mēs gājējus panācām, un es piedāvāju mātei otru roku, tā ka viņa varēja vienlaikus balstīties ir uz Blanšu, ir uz mani. Vēroju, ka viņa ir pat vēl garāka, nekā biju iedomājies: mēs bijām vienā

augumā, bet smagnējais ķermenis tai lika izskatīties vēl ga-rākai.

— Kas tur īsti ir ar tavu apdedzināšanos? — viņa jautāja.

— Neviens man nesaka taisnību. — Kad es savu stāstāmo pabeidzu, mēs bijām sasnieguši baznīcas ieeju un zvanīšana apklusa.

— Es tam neticu, — viņa sacīja. — Tādas lietas var pastrā-

dāt tikai pēdīgais idiots. Varbūt tu pēkšņi esi par tādu kļuvis?

Mazs cieminieku pūlītis, kas stāvēja pie baznīcas sliekšņa, pa-

šķiras, lai palaistu mūs garām, un, kamēr gājām uz savām vietām un grāfiene joprojām balstījās uz Blanšu un mani, man neviļus ienāca prātā, cik tas nepiedienīgi, ka de Gē ģimene nāk šurp, lai lugtu grēku piedošanu, kaut gan divi tās locekļi piecpadsmit gadu nav viens ar otru pārmijuši ne vārda. Mazā divpadsmitā gadsimta baznīciņa, no ārpuses tik apbružāta un necila — izbalējušie mūri tik vienkārši, bez rotājumiem, iekšpusē bija visai grezna; smar-

žoja pēc lakas kā metodistu lūgšanu namā; netālu no kanceles pakāpieniem Madonna ar lelles ģīmi un pārāk lielu kroni galvā

pārsteigta noraudzījās uz Jēzus bērnu, ko turēja rokās.

Biju iedomājies, ka, iegājis baznīcā un piedalīdamies misē, varbūt aizmirsīšu maskarādi un patiesi jutīšos kā Sentžilas pilskungs. Mani sāka mulsināt no snaudas atmodusies vainas apziņa.

Vairāk nekā jebkad apzinājos krāpšanu, apzinājos, ka tik daudz nemuļķoju ģimenes locekļus, kuriem līdzās nometos ceļos un pie kuriem jau biju pieradis, kuru kļūdas zināju, juzdamies tajās pat līdzdalīgs, cik muļķoju šeit sanākušos baznīcēnus, par kuriem nezināju nenieka. Un — kas vēl svarīgāk — muļķoju labo, vecīgo kirē ar rožaino ķeruba seju, kura lūgsnas man aizkustināja sirdi, bet apaļīgais augums ar nemitīgi klanošos galvu pēkšņi neglābjami atgādināja Šamani kādā afrikāņu filmā, tā

ka vajadzēja novērst acis un aizsegt tās ar roku, it kā mani būtu pārņēmusi dziļa aizgrābtība.

Mani tirdīja divējas noskaņas — pašpazemojums par krāp-

šanu lika man ikvienu svētrunas vārdu izjust kā svinīgu manas vainas apliecinājumu, taču vienlaikus es modri sekoju visam, kas notiek ar maniem tuvējiem: mātes it skaļo nostenēšanos, ce-

ļos nolaižoties, Pola pīpmaņa rīta krekstēšanu, Renē bālo seju, kas bez pūdera bija pavisam bezkrāsaina, Marī-Noelas verdzisko cenšanos atdarināt katru Blanšas kustību, noslīgstot arvien ze-māk pār lūgsnā sažņaugtajām rociņām. Nekad man neviena mise nebija šķitusi tik gara, tik piesātināta ar iekšēju saturu un tik necienīgi uzņemta, un, kad tā bija beigusies un mēs virzījā-

mies uz ārdurvīm, man smagi uz rokas uzgūlušās grāfienes pirmie vārdi, ko viņa nomurdēja man pie auss, bija:

— Tā muļķe Renē laikam grasās uzcirsties ka papagailis, tāpēc ka Fransuāzai jāpaliek gultā. Man tā vien prāts nesas palikt lejā un viņai šito prieciņu izmaitāt.

Baznīcas priekšā pie mums pienāca Blanša, lai balstītu grāfieni otrā pusē, un mēs visi trīs lēnām gājām lejup pa nokalni uz pili. Tā mēs iegājām dzimtas namā — mēms brālis un mēma māsa katrs savā pusē mātei, kas šķita it sajūsmināta par sīko lie-tutiņu, jo medības neizdosies, viesi izmirks līdz ādai, Renē spožās spalvas sašļuks, ja māte rādīsies ārā, bet Pols kā medību rīkotājs būs muļķa lomā no sākuma līdz pēdējam brīdim.

— Un tu, — viņa sacīja, saspiezdama manu delmu, — to-mēr būsi tas, kas smejas pēdējais.

Pusvienpadsmitos visi sapulcējāmies uz terases; smidzināja sīks lietiņš, kad piebrauca pirmās mašīnas. Nabaga Renē, viņas vientiesīgais plāns bija izjaukts — viņu tālā aizmugurē atbīdīja vīramātes masīvais augums, kura, atbalstījusies uz spieķa, ap pleciem apmetuši lielu šalli, stāvēja goda vietā pie pils ieejas un karaliskā cieņā apsveica ikvienu atbraucēju. Viņas parādīšanās bija tik negaidīta, ka pat pilskunga apdegusi roka izpelnījās visai niecīgu uzmanību, bet Fransuāzas iztrūkumu neviens nepamanīja. Grāfienes kundze «sagaidīja viesus» — nekam citam vairs nebija .svara.

Viņas pārvērtība bija pilnīga. Es gandrīz nespēju noticēt, ka šī sieviete, kas komandēja galmu, ir tā pati, ko biju redzējis sagumušu sēžam augšistabā krēslā gluži-pelēku vaigā un sakritu-

šos guļam lielajā dubultgultā. Ikvienai piezīmei, ko viņa izteica, galā bija sīks dzelonītis sakarā ar šāsdienas notikumiem. «Labāk ejiet kastaņus lasīt, bet bisi slieniet kaktā,» viņa bilda vienam, bet otram: «Ja gribat izlocīt kājas, izvediet manus terjerus pastaigā.

Tie jūs desmit minūtēs iepriecinās vairāk nekā Pols piecās stundās.»

Es stāvēju nomaļus, negribēdams piedalīties viņas dzēlībās, bet mana klusēšana tika izskaidrota kā samulsums notikušā negadījuma dēļ. Manus aizrādījumus: «Neprasiet man nekā, pajautājiet Polam!» acīmredzot uzskatīja par izsmieklu brāļa pūli-

ņiem, un es redzēju veidojamies noskaņojumu, kas liecināja, ka šī diena kļūs par neglābjamu izgāšanos, kad ne viens ne par ko nerūpējas un pasākums tiek padarīts smieklīgs. Pols, nervozs un samocīts, pašlaik skatījās rokaspulkstenī, jo viņa grafiks jau bija nokavēts, kad jutu kādu pieskārāmies man pie elkoņa. Tas bija virsvalkā tērptais vīrietis, kas dzīvoja mājiņā pie garāžas; viņam līdzās stāvēja Cēzars.

— Es atvedu Cēzaru, grāfa kungs, — viņš sacīja, — jūs bijāt viņu aizmirsis.

— Es šodien nemedīšu, — noteicu. — Aizvediet viņu pie mesjē Pola.

Suns, satraukts, ka ticis brīvībā, un nojauzdams gaidāmo izpriecu, klīda no viena pie otra, meklēdams savu saimnieku, un nelikās ne dzirdis, kad Pols viņu sauca pie sevis. Apjukumā suns metās virsū nule pamanītam sāncensim — labi apmācītam me-dībsunim, kas sēdēja malā, un jau nākamajā mirklī gāja vaļā

neganta ņurdoņa, medībsuņa saimnieks kliedza pilnā rīklē, bet Pols, drausmīgi pārskaities, uzbrēca man:

— Vai tu tiešām nespēj savaldīt savu suni?

Kopā ar dārznieku Žozefu es metos pie nelaimīgā Cēzara, bet ar vienu roku nekā jēdzīga nevarēju izdarīt. Kaut kā mums beidzot izdevās suni savaldīt un paņemt pavadā. Visi par jocīgo atgadījumu smējās, izņemot suņa saimnieku un Polu, kurš, man garām iedams, izmeta:

— Laikam atkal viens no taviem jociņiem? Tev ienācis prātā uzjautrināties un sabojāt dienu jau no paša sākuma, palai-

žot vaļā savu pusapmācīto suni.

Es nekā nespēju palīdzēt Klātesošajiem radās iespaids, ka nevis suns ir nepakalusīgs, bet gan ka es ciniskā vienaldzībā par visiem uzjautrinos.

— Jūs vispār nepapūlēsieties nākt mums līdzi? — kāds jautāja.

— Šai brīdī ne, aiziešu vēlāk, — es atteicu, un mednieki, sadalījušies grupiņās, smiedamies un plecus raustīdami, devās ceļā.. Daži, palūkojušies nomākušajās debesīs, ieminējās:

— Nekas labs nav gaidāms. Prātīgāk būtu braukt uz mājām.

Kad viņi bija projām, es pagriezos pret grāfieni un sacīju:

— Jauki. Tu biji nolēmusi sabojāt šo dienu Polam un Renē, un tas tev izdevās. Jādomā, ka tu ar to patiesi lepojies.

— Ko tu gribi sacīt? Es tevi nesaprotu.

— Tu saproti mani itin labi, — es atteicu. — Šodien Polam un Renē bija izdevība kaut cik parādīt savu autoritāti, bet tu tīšām nostājies viņiem ceļā, pārvēršot visu par komēdiju. Neviens neuzrunāja Renē, Polu vienkārši ignorēja, šī diena viņiem abiem ir pagalam. Cik prieka tiks pārējiem, to zina tikai Dievs.

Viņas seja piepeši kļuva pelēka — nezināju teikt, vai no pār-bīļa vai dusmām. Man likās, ka esam divi vien, bet hallē pie durvīm viņu gaidīja Šarlote, kas tagad panācās uz priekšu, paņēma viņu zem rokas, tad abas apgriezās un, ne vārda nebildušas, sāka kāpt augšup. No Renē un Blanšas nebija ne vēsts; otra ainas lie-ciniece bija Marī-Noela, un viņa pietvīkusi neveikli novērsa skatienu, izlikdamās, ka nekā nav dzirdējusi.

Tēlodams otra cilvēka lomu, biju zaudējis savaldību — izda-rijis to, ko viņš nemūžam nebūtu darījis. Būdams manā vietā, viņš būtu pasmējies kopā ar māti, būtu to pat uzmundrinājis. Zināju vienīgi — ja Žans de Gē būtu bijis šeit, tāda situācija nebūtu izveidojusies. Ja negadījums viņu būtu aizkavējis pašam piedalī-

ties, viņš tomēr būtu uzņēmies medību vadīšanu. Tā nebija mātes vaina, ka diena sabojāta, tā bija mana vaina.

Marī-Noela mīņājās no vienas kājas uz otru. Mugurā viņai bija lietusmētelis, galvā kapuce, lai varētu iet medniekiem līdzi, un droši vien viņa bija cerējusi, ka mēs abi iesim kopā ar pārējo sabiedrību un noskatīsimies medībās.

— Vai tev sāp roka?

— Nē.

— Man likās, ka sāp un ka tāpēc tu tik maz sarunājies ar viesiem. Laikam tu ļoti bēdājies, ka neaizgāji medīt?

— Es nebēdājos. Man tā jezga vienkāFŠi nepatika.

— Vecmāmiņa nu būs slima. Viņai uznāks viena no viņas nelabajām dienām. Kāpēc tu sadusmojies uz viņu? Viņa taču to darīja tevis dēļ.

Nekādas jēgas. Visi mūsu motīvi bija ačgārni. Es rīkojos pareizi aplamā veidā vai varbūt rīkojos aplam pareizā veidā —

pats netiku gudrs. Mans plāns nebija izdevies. Mātes plāns arī ne.

Pat suns kritis nežēlastībā, jo neviens viņam nebija devis pareizas komandas.

— Kur palika tante Renē? — es jautāju bērnam.

— Uzgāja augšā. Viņai sabojājās frizūra. Bez tam viņa izskatījās tā, ka tūliņ sāks raudāt.

— Pasaki viņai, ka Gastons mūs visus trīs mašīnā aizvedīs pie medniekiem.

Meitenes sejiņa atplauka, un viņa aizskrēja.

Palūdzu Gastonam, lai piebrauc mašīnu, un atvieglots re-dzēju, ka bagāžniekā viņš ieliek kasti ar vīna pudelēm. Man likās, ka labākais atrisinājums šai dienai visiem būs meklēt glā-

biņu dzeršanā. Redzēju, ka pa ce)u uz mūsu pusi nāk Renē ar bērnu un viņām līdzi, asti luncinādams, rikšo Cēzars.

— Suns mums nav vajadzīgs! — es iesaucos.

Nācējas pārsteigtas apstājās.

— Tev taču Cēzars būs vajadzīgs, lai pienes putnus, —

iebilda Marī-Noela.

— Nē, — es atteicu, — tā kā es pats nemedīšu, sunim nav tur ko darīt. Ar vienu roku nespēju viņu novaldīt.

— Tas tev nemaz nebūs vajadzīgs, — bērns tiepās. — Viņš tak vienmēr klausa tavām komandām. Nāc, Cēzar!

— Vai pavadas viņam nav? — jautāja Renē. — Kur viņa pavada?

Es padevos. Negribēju strīdēties. Biju zaudējis kontroli pār notikumiem. Ierausos pakaļējā sēdeklī ar Cēzaru vienā pusē, bērnu — otrā, bet Renē apsēdās priekšā līdzās Gastonam. Kad, braucot pa izdangāto zemesceļu uz mežu, mašīna salēcās, es uzgrūdos Cēzaram virsū; viņam rīklē kaut kas noguldzēja —

priekšspēle ņurdienam, un es iedomājos — nezin cik ilgi paš-

cieņa ļaus viņam izturēties draudzīgi un cik drīz šādi traucējumi viņam apniks.

— Kas Cēzaram noticis? — Renē brīnījās, palūkodamās pār plecu. — Kālab viņš ņurd?

— Papus viņu ķircina, — meitene atteica. — Vai ne, papu?

— Nē, pasarg Dievs, protams, ne, — es atbildēju.

— Līdz galam neapmācīti suņi ir traki viegli uztraucami, —

sacīja Renē. — Nedrīkst aizmirst, ka viņam vēl tikai trīs gadi.

— Zozefs par suņa uzvedību ieminējās jau pirms divām dienām, — piebilda Gastons.— Viņš vairākkārt ņurdējis uz grāfa kungu.

— Ko mēs darīsim, ja viņš kļūs traks? — jautāja Marī-Noela. — Nekļūs traks, — es noteicu. — Tikai kādam viņš jātur pavadā.

Pēkšņi mašīna apstājās, un mēs redzējām, ka esam nokļuvuši pie medniekiem, kas bija izretinājušies rindā gar ceļu. Mēs izkā-

pām no mašīnas, un es instinktīvi jutu, ka vispār nevajadzēja šurp braukt, jo man nebija ne jausmas, ko tagad iesākt. Vēl ļau-nāk bija tas, ka mans rīkojums attiecībā uz Cēzaru netika izpildīts. Tāpat kā pirmīt, viņš savā vaļā nemierīgi skraidīja apkārt, meklēdams savu pavēlnieku.

— Cēzar, šurpl — es uzsaucu. Suns nelikās ne zinis. Tas apskrēja mednieku rindu, no kuras sāka atskanēt saucieni: — Pievāciet suni! — Saucēji bija pārsteigti, ka netiek uzklausīti, un Renē pārmetot sacīja:

— Tev, Žan, tiešām viņš jāsavalda.

— Es jau teicu, ka ir aplam ņemt viņu līdzi, — es taisnojos.

— Marī-Noela, aizskrien un atved viņu šurp!

Viņa tikko grasījās to darīt, kad mežā atskanēja putnu klaigas, nošvīkstēja spārni un virs mūsu galvām parādījās putnu bars.

Piepeši viss gaiss dunēja šāvienu troksnī un putnu ķermeņi vēlās lejup. Es neviļus ierāvu galvu plecos un aizmiedzu acis kā daž-

dien šādā vidē nebijis pilsētnieks, kas nav pieradis pie nāves klajā

laukā.

— Kas noticis — vai tev uznācis ģībonis? — Renē jautāja, bet, kad es jau biju izslējies, Cēzars, aizmirsis itin visu, kas tam kādreiz iemācīts, bez komandas Šāvās uz priekšu, lai atnestu tu-vāko putnu, kuru savā Suņa prātā droši vien uzskatīja par sava klāt neesošā pavēlnieka medījumu. Ašajā skrējienā viņš uzdrāzās tieši virsū pirmītējam ienaidniekam, labi apmācītajam medībsunim, kas piederēja man pa\labi stāvošajam medniekam, kurš, jādomā, šo putnu bija nošāvis. Samocītais sauciens: — Cēzar! —

vēl nepaguva man izlauzties pār lūpām, kad riebīgais kautiņš sā-

kās no jauna. Medībsuņa īpašnieks, sīks večuks žaketē ar izstaipītiem elkoņiem un sagumzītu tvīda platmali galvā, pietvīcis ģīmī

gluži zils, pilnā rīklē ķērca uz mani:

— Aizvāciet reiz savu suni! — Un mēs visi trīs — Renē, Marī-Noela ūn es— metamies virsū saniknoto suņu kamolam, jo bija piebiedrojies vēl trešais kauslis. Mednieks, vai bezprātīgs aiz dusmām, strauji novērsās no mums un divreiz izšāva uz diviem putniem, kas bija aizkavējušies un tagad lidoja virs mums; taču negantajā niknumā večuks netrāpīja ne vienam, ne otram, putni mainīja virzienu un atgriezās drošībā tālu mūsu aizmugurē.

Vecais pagriežas pret mums — bals kā nāve, aiz niknuma gandrīz valodu zaudējis.

— Kālabad mēs esam šeit ielūgti? —- viņš spiedza. — Apsmiešanai? Jau pa otram lāgam jūs uzkūdāt man savu suni. Es braucu mājās.

Beidzot savaldīto Cēzaru Renē un bērns vilka projām no notikuma arēnas, bet pārējie mednieki, suņu reju un sava līdz-gaitnieka skaļās kliegšanas pievilināti, sāka pulcēties ap mums, lai redzētu, kas noticis. Ari Pols, steigdamies no rindas viņa gala, izspūris un satraukts, ieradās īstajā laikā, lai redzētu, kā viņa viesis, tagad sejā tumši sarkanzils, bisi padusē pasitis, kopā ar suni, kas tam kliboja aiz muguras, apņēmīgi drasēja gar mednieku rindu uz ceļa pusi.

— Kas marķīzam vainas? — Pols sauca. — Es ar nolūku viņu nostādīju šeit. Šī vieta viņam patīk vislabāk. Vai viņš nebija apmierināts?

Daudzo seju jūrā es atpazinu vienu. Tas bija vīrietis, ko biju redzējis braucam mašīnā pie Lemansas stacijas — pirmais, kas mani sajauca ar Žanu de Gē. Viņš ņirdza. Jezga mednieku rindā

šķita viņu uzjautrinām.

— Žans ķēmojās, r- viņš sacīja. — Es viņu redzēju tai brīdī, kad putni lidoja pāri. Viņš locījās un tupsūjās, lai uzjautrinātu tavu sievu, pēc tam deva komandu Cēzaram pievākt marķīza putnu un uzklupt vecajam Žastīnam. Man liekas, marķīzs līdz kapa malai vairs nerunās ne ar vienu no jums.

Pols, gluži bāls, pievērsās man.

— Ko tas nozīmē? — viņš jautāja. — Vai .tāpēc, ka pats netiec pie šaušanas, tu gribi sagandēt šo dienu visiem?

Renē, pārprazdama situāciju, sāka mani aizstāvēt.

— Tas nav godīgi! — viņa dedzīgi iesaucās. — Skaidrs, ka Žans neķēmojās. Viņam sāp roka — viņš gandrīz paģība. Par suni jāteic, ka tas vairs neklausa nevienu. Ar viņu kaut kas notiek — izturas kā negudrs.

— Tad viņš jāaizvāc, — nosprieda Pols. — Un, ja Žans ne-jūtas labi, kāpēc tad vispār brauca šurp?

Viesi smalkjūtīgi sāka izklīst. Nevienam nebīja patīkami klausīties ģimenes ķildā. Vīrietis no Lemansas man pamirkšķi-nāja ar aci un paraustīja plecus. Redzēju dakteri Lebrēnu steidzamies uz mūsu pusi.

— Kas noticis? — viņš satrauktā balsī jautāja. — Vai tiesa, ka marķīzs de Plesis-Brejs sašāvis pats savu kāju?

Pols iekliedzās un steidzās pakal savam pārkaitinātajam vie-sim, kura strupais augums kumuroja uz attālo gatvi.

— Man šķiet, mums labāk vajadzētu posties mājup, — es ieminējos Renē, bet redzēju viņas un bērna sejā smagu vilšanos.

Vai man ari viņām jāsabojā diena?

— Mēs redzējām tikai vienu kārtu, — Renē sacīja. — Neklausies jel, ko Pols runā!

Jūs abas palieciet, — es noteicu. — Bet man pietiek.

Dodiet man suni.

Es Satvēru nabaga Cēzara pavadu, un suns, gan juzdams, ka kritis nežēlastībā, tomēr, sajutis ievainotu medījumu, kas nolīdis mežā nāvi gaidīt, pēkšņi traucās uz priekšu, gandrīz izmežģī-

dams man plecu, un mēs abi metāmies brikšņos, kas bija tik biezi un tumši kā raganas midzenis. Man šķita, ka dzirdēju Pola brīdinājuma saucienu, bet tas man nenieka nelīdzēja: mans liktenis bija saistīts ar Cēzaru un viņējais ar mani, un mēs abi lauzāmies pa mežu uz priekšu, līdz, aizelsušies un pagalam piekusuši, paklupām uz čiekuru kaudzes. Viņš, suniskā smaidā

pavēris muti, no kuras pilēja siekalas, mani vēroja, tad, redzē-

dams, ka netiek pērts, ne rāts, uzgrieza man muguru un sāka laizīt kautiņā iemantotās brūces.

Es nopūzdamies aizkūpināju cigareti un, pret koku atspiedies, sāku prātot, cik tālu mēs atrodamies no Sentžilas.'Nebija dzirdama neviena skaņa — ne cilvēki, ne šāvieni, ne putni, nekas — vienīgi lietus lāšu vieglā, nomācošā pakšķēšana. Pēc brīža mana apsaitētā roka, kļuvusi mitra un salta, sāka pulsēt; es, izslē-

jies taisni, ņēmos atkal lauzties tālāk pa mežu biežņu, juzdams, tāpat kā pirms manis reiz bija juties dzejnieks, ka ce|abiedrs būs man blakus nakti un dienu, un nebeidzamus garus gadus un vaļā

no tā es netikšu nekad.

Raudošajās debesis nebija nevienas gaišas plaisas, kas varētu rorādīt virzienu. Nepratu pateikt, vai gājām uz ziemeļiem vai dienvidiem, uz rītiem vai vakariem, un arī Cēzars nemācēja man palīdzēt. Joprojām pavadā viņš tecēja man līdzās paklausīgs kā pūdelis, apstādamies ikreiz, kad es apstājos, pieskaņodams savu gaitu manējai. Piepeši viņš sastinga, kad man gandrīz pie pašām kājām pacēlās spārnos izbiedēts putns un aizspurdza mums pa priekšu pamežā. Kad lauzāmies cauri biezai koku audzei, gaisā uzšāvās vēl viens putns, tad vēl viens, laikam bijām uzdū-

rušies kādai slēptuvei vai kolonijai. Tālumā dzirdēju klaigājam balsis, tad šāvienu, taču tas skanēja pa kreisi no manis, bet iztramdītie putni aizlidoja pa labi.

Pēdīgi ieraudzīju, ka gabaliņu tālāk audze k)ūst skraja.

Tuvojāmies platam braucamajam ce(am, kādi krustu šķērsu veda cauri mežam un kādu biju cerējis atrast Izkūlāmies uz ceļa —

slapji, nobridušies, ar lapām un sīkiem žagariņiem aplipuši, gluži kā malumednieks ar savu plušķl Tad pamanīju nepilnus divdesmit jardus atstatu Polu un Robēru blenžam uz mani; bet mednieki kā modri sargkareivji, savas vietas ieņēmuši, gaidīja uzli-dojam putnus, kurus mēs nelaikā bijām iztramdījuši.

17. NODAĻA

Kā no gaisa nokritis, uzradās Gastons ar mašīnu. Viņam līdzi bija tā pati plakanā pudele, ko pēdējoreiz tiku redzējis Lemansas viesnīcā; tagad tā bija piepildīta ar konjaku, ko es, iezvēlies reno pakaļējā sēdeklī, dzēru pilniem malkiem. Caur ap-svīdušo priekšējo stiklu redzēju neapmierinātos medniekus, kas nebija ieguvuši kāroto laupījumu, pagriežamies vēlreiz uz meža pusi cerībā atrast mazāk izvairīgu medījumu. Gastons, uzticīgs un satraukts, pētīja manu seju un teica, ka jāsameklējot doktors Lebrēns, lai parūpētos par mani, bet viņš pārprata simptomus.

Roka man nesāpēja, un arī drudzis nebija piemeties: man mierinājumam bija nepieciešams vienīgi konjaks.

Pēc brīža, kad pudele bija iztukšota, mēs atkal kratījāmies pa dangām un piemirkušiem ciņiem. Atceros zemu lauku māju, ap kuru jau bija sabraukušas daudzas mašīnas; uz sliekšņa mani sagaidīja māju nomnieks, īsts lauku milzis ar sarkanu ģīmi, un viņa sīkala sieva, kurai mute ne mirkli nestāvēja ciet Viņi mani ieveda lielā šķūnī, un es tik tikko paguvu ierīkoties tālākajā kaktā

plato durvju aizsegā, kad iekšā sabruka mednieki — izslāpuši, piekusuši un salijuši, vienā mirklī pārvēršot šķūni īstā Bābelē, ka vai jumts cilājās. No pils atnākušie kalpotāji visiem piedāvāja Gastona atvesto vīnu. Atceros, ka vienā pusē man apsēdās Renē, otrā vīrišķis no Lemansas un Renē sīki un smalki ņēmās stāstīt par ugunskuru, paskaidrodama, ka pēc šī notikuma es visu laiku esot delīrijam līdzīgā stāvoklī; neviens, izņemot Renē pašu, no tā neko nesaprata. Viņa vēl lāgā nebija beigusi, kad tas no Lemansas sāka tērgāt par liela apmēra finansēm, par darījumiem biržā, par veiksmīgām spekulācijām. Man galvā viss sagriezās.

Šis tātad ir cilvēks, kas varētu palīdzēt, — droši vien tas pats, ko tika pieminējusi Bela? — un es pat nezināju, ar ko viņš nodarbojas un kā viņu sauc.

Šovakar es lidošu uz Londonu, — viņš sacīja, -- kārtējā

ikmēneša ceļojumā. Ja es tur varu tavā labā kaut ko izdarīt, tu zini, kur mani atrast

Reibuma miglā man vienu traku mirkli šķita, ka viņš atklājis manu noslēpumu. Satriekts pablenzu uz viņu, tad satvēru viņu aiz piedurknes un noprasīju:

— Uz ko tas tēmēts? Par ko ir runa?

- Par mārciņu iemainīšanu, — viņš īsi atteica. — Ja tev Anglijā ir draugi, es zinu, kā tās lietas darāmas. Nekas nav vieglāk par to.

— Draugi? — es jautāju. — Anglijā man patiešām ir draugi, — es, muļķīgi smaidīdams, noteicu, juzdamies atkal pilnīgi drošs. Viņš, protams, nekā nav uzminējis, nesaprot, ko es ar to domāju. — Man Londonā ir viens ļoti labs draugs, kas dzīvo netālu no Britu muzeja. Viņš jebkuru mīļu dienu apmainītu tev mārciņas pret frankiem, ja vien varētu tos iegūt. — Un, tā kā es runāju par personu, kas sēž viņam blakus, un joks man likās brī-

nišķīgi asprātīgs, es piebildu: — Iedod man papīru un rakstāmo.

Viņš pasniedza man savu pierakstu grāmatiņu un skrotzīmuli, un es ar piepūli lieliem blokburtiem uzrakstīju pats savu vārdu un adresi, tad sniedzu viņam to atpakaļ, piedzēruša cilvēka svinī-

gumā teikdams:

— Viss, kas darīts šā puiša labā, būs man darīts; mēs esam tuvāki nekā brāļi. — Tad sāku smieties, iedomādamies, kāds muļķis viņš ir, ja nesaredz patiesību. Tūliņ pēc tam jutu kādu pieskārāmies manam elkonim. Tā bija Marī-Noela, kas sacīja:

— Onkulis Pols grib zināt, vai tu domā teikt viesiem paris vārdu vai to darīt viņam. — Pirms paguvu atbildēt, finansists sāka vētraini sist plaukstas, piepeši visa sabiedrība aplaudēja un dauzīja kājas pret zemi, un finansists, plikšķinādams man pa plecu, sauca:

— Tā vajag, Žan, saki runu! — Dzēruma dullumā, redzē-

dams sevi no visām pusēm svešu seju ielenkumā, iedomājos, ka Šis ir īstais brīdis, katlvaru pastāvēt kā Sentžilas pilskungs. No rīta es varbūt sagandēju medību prieku, bet tagad jutos formā.

— Mesdames e messieurs1, — es iesāku, — atkal pienācis bridis, kad man ir gods un prieks apsveikt jūs Šai tīkamajā saietā, un, kaut negadījums man liedza aktīvi piedalīties medībās, tomēr mani mierina fakts, ka mans brālis visu tik labi organizējis. Nav viegli stāties otra vietā, to esmu izjutis pats uz savas ādas. Šo padesību biju spiests konstatēt nupat vakarrīt, kad aizbraucu uz stikla pūstuvi un sāku pārbaudīt rēķinus, «e- Sapurinājos. Sasodīts, ko es te melšu? Abas personas sāka saplūst vienā. — Bet, lai būtu kā būdams .. . r^es pinos kā vista pa pakulām, — neba par stikla pūstuvi gribu te runāt, bet par medībām . . .

Jutu, ka mani kāds rausta aiz elkoņa — tas bija finansists; pietvīcis gluži sarkans, viņš man deva zīmi, lai beidzu runāt, un nomurmināja tā, ka citi nedzird: — Idiots gatavais, vai esi prātā

sajucis? — Man pretī vērās pārējo sejas — pārsteigtas, neveikli apjukušas, un es sāku neskaidri nojaust, ka slavu ar savu runu neiemantošu un ka vislabākais būtu, viegli pajokojot, to aši beigt.

— Noslēgumā, — es sacīju, pacēlis glāzi, — gribu piebilst tikai vienu — mana apsvilusi roka palīdzēja novērst nelaimi.

Marķīzs darīja gudri, aizbraukdams uz mājām. Ja es būtu ņēmis rokā šaujamo... — apklusu, lai piešķirtu vārdiem lielāku uz-svaru, — dažs labs no klātesošajiem vairs nebūtu pie dzīvības.

Es apklusu, dīvainā kārtā juzdamies atvieglots, jo biju pateicis patiesību — savu patiesību, tikai nesapratu, kāpēc neviens neaplaudē. Lai cik tizls mans jociņš viņiem būtu licies, pieklājība tomēr prasīja, lai nodotu vismaz liekulīgu aplausu kārtiņu. Tieši otrādi, atskanēja kāju švīkoņa, visi sāka celties un iet ārā no šķūņa, it kā iekšā pēkšņi būtu kļuvis smacīgi silts un katrs vēlētos ieelpot svaigu gaisu. Mana runa gan bija iznākusi nožēlojami īsa, tomēr nevarēju iedomāties, kāpēc es ar to būtu kādu aizvainojis.

Pie manis atkal bija Renē un dakteris Lebrēns.

— Man šķiet, jums sacēlusies temperatūra, — viņš sacīja.

— Visprātīgākais būtu steigšus doties atpakaļ uz pili.

— Nieki, — es atteicu, — roka man pavisam vairs nesāp.

— Vienalga, — viņš nepielaidās. — Jums vajadzētu likties gultā.

Es nejutos strīdīgā noskaņā. Ļāvu, lai Gastons mani aizved uz mašīnu, un, kad griezāmies ārā no māju ceļa, redzēju izklīdu-

šos medniekus pulcējamies un sagatavojamies medību pēcpusdienas cēlienam. Joprojām lija, es viņus neapskaudu.

1 Dama s un kungi. (Fr.)

— Manai runai nekādu spožo panākumu nebija, — es teicu nerunīgajam Gastonam — daļēji, lai aizbildinātu sevi, daļēji, lai visu pavērstu tā, ka mēs abi varētu par to pasmieties.

Kādu mirkli viņš neatbildēja. Tad viņam noraustījās mutes kaktiņš.

— Tā nu ir, grāfa kungs, — viņš it kā atvainodamies sacīja,

— jūs bijāt mazliet par daudz iedzēris, tas-viss.

— Vai tad to tik traki varēja manīt?

Es drīzāk jutu nekā redzēju, ka viņš parausta plecus.

— Cilvēki ir gaužām jūtīgi, — viņš sacīja, — it īpaši pret visu, kas attiecas uz pagātni. Nav labi iejaukt karu mieralaika dzīvē un par to vēl jokot

— Bet es taču nekā tāda nedarīju, — es taisnojos. — Ru-nāju pavisam par ko citu.

— Atvainojiet, grāfa kungs. Tad esmu jūs pārpratis. Un viņi arī. Atlikušās jūdzes nobraucām klusēdami. Kad izkāpu no mašī-

nas un viņš stāvēja un gaidīja turpmākos rīkojumus, man pēkšņi iešāvās prātā, ka nu varbūt visi viesi vēlāk nemaz neatbrauks šurp atspirdzināties. Iespējams, ka daži atvainosies un dosies mājup. Ieminējos par to Gastonam.

— Tas, grāfa kungs, ir jautājums, ko vislabāk atstāt pašu to cilvēku izlemšanai, uz kuriem tas attiecas. Lai nu būtu kā bū-

dams — ja ari ēdamistabā būs pamaz viesu, tad varu galvot, ka pils saimes galā jautrības netrūks.

Devos augšā un klusītēm iezagos ģērbistabā, lai netraucētu Fransuāzu. Atkritis gultā, es uz vietas aizmigu. Pamodos, kad man kāds čukstēja kaut ko pie auss. Čuksts sākumā bija tik kluss, ka es to sajutu kā sapni. Tad kļuva skaļāks, un es, atvēris acis, redzēju, ka ārā jau satumsis un ka vēl aizvien līst Pie gultas kāds stāvēja. Tā bija mazā istabene Žermēna.

— Nāciet aši, grāfa kungs, — viņa sacīja. — Grāfienes kundze nejūtas labi un prasa pēc jums.

Es strauji pietrūkos sēdus un iededzu gaismu. Žermēna izskatījās nobijusies, bet es nesapratu, kāpēc viņa nākusi pie manis.

— Kur Šarlote? — es jautāju. — Vai viņa jūs sūtīja man pakaļ?

— Šarlote ir lejā, grāfa kungs, — meitene čukstēja. —• Virtuvē ir vesels bars cilvēku, visi ēd un dzer, saprotiet, visi, kas Šodien palīdzēja medībās, un Šarlote lika man kavēties ar grāfienes kundzi, jo pati gribēja piebiedroties pārējiem lejā. Viņa teica, ka pilī tik reti sanākot cilvēki un es gan varot vienreiz palikt augšā un klausīties pa gabalu, jo grāfienes kundze guļot un nekādas raizes nesagādāšot.

Es biju piecēlies un pūlējos uzvilkt žaketi.

— Cik pulkstenis? — es jautāju.

— Pāri astoņiem, — viņa atteica. — Ēdamistabā vēl ir daži viesi kopā ar mesjē Polu, viņa kundzi un Blanšas jaunkundzi, tomēr visi gaidītie neatnāca. Gastons sacīja, ka daudzi devušies uz mājām, jo bijuši caurcaurēm izmirkuši, un jūs, mesjē, esot sasirdzis, un vispār medībās neesot bijis gluži tā kā vienmēr.

— Kas grāfienes kundzei vainas? — es jautaju.

— Nezinu, grāfa kungs, — meitene atteica un atkal izskatī-

jās nobijusies. — Sākumā viņa gulēja, tad sāka vaidēt un taujāt pēc Šarlotes, bet Šarlote man pieteica, lai neejot lejā viņu saukt, tāpēc piegāju pie gultas un uzprasīju, vai nevaru ko līdzēt. Es samelojos, teicu, ka nevaru Šarloti atrast. Tad viņa prasīja pēc jums, ne pēc Blanšas jaunkundzes vai daktera, ne kāda cita —-

vienīgi pēc Šarlotes vai jums, grāfa kungs, un piekodināja, lai jūs ejot tūliņ, vienalga, kur atrodaties vai ko darāt Es nobijos, viņa izskatījās pavisam slima.

Meitene kopā ar mani izgāja no ģērbistabas un sekoja man augšā pa kāpnēm. Lejā saimes galā dzirdēju līksmošanos, kas groteski kontrastēja ar parasto dziļo klusumu Sentžilā. Izgājām pa abpus veramajām durvīm, tad līdz trešajam gaitenim, kur mūzika un smiekli uzreiz apklusa. Ēnu ieskauti, bijām nošķirti no skaņām, jo šī pils daļa lejas līksmībā nepiedalījās.

Kad sasniedzām guļamistabas durvis, izjūta man ieteica iet iekšā vienam pašam, un es lūdzu Žermēnu pagaidīt ārā gaitenī.

Istaba bija tumša. Vienīgi niecīga atblāzma no krāsns ļāva saskatīt daudzo mēbeļu, arī gultas apveidus, un, negribēdams satraukt grāfieni, iededzot gaismu, piegāju pie loga un pavēru slēģus tā, lai vismaz blāva strēle atspīdētu uz paklāja un pārvērstu melno tumsu pelēkā krēslībā. Atverot slēģus, dzirdēju nerimtīgo lietu strūklojam notekrenē, tieši kā biju iztēlojies to guldzam ziemā — saceļam lapas un gružus un aizskalojam tos projām pa briesmoņa muti. Skatoties ārā pa logu, redzēju, ka sabiezējusi arī migla. Pilnīgi atšķirta paugurā virs aizsarggrāvja, pils līdzinājās miglā iegrimušai mirušai pasaulei.

No milzu gultas dziļumiem mani sasniedza grāfienes balss; tā

skanēja vārgi, it kā rīklē iežņaugta.

— Kas tur atnācis?

— Es, Žans.

No vērsos no loga un piegāju pie viņas. Redzēju vienīgi viņas augumu zem segām. Seju neredzēju.

— Esmu slima, — viņa sacīja. — Kāpēc neuznāci ag-rāk?

Viņas vārdi «Je souffre»1 nav pārtulkojami citā valodā. īsais teikums pauž galēju postu — fizisku vai garīgu.

— Kas man būtu darāms? — es jautāju.

Viņa nemierīgi sarosījās, un es, nometies pie gultas ceļos, saņēmu viņas roku.

— Tu ļoti labi zini, kas tev darāms, — viņa atteica.

Uz galdiņa pie gultas bija dažādas zāļu pudeles, un es pavēros uz tām, bet viņa nepacietīgi un dusmīgi papurināja galvu, dobji ievaidējās un sāka mētāt galvu no vieniem sāniem uz otriem.

— Šarlote to glabā blakus — ģērbistabā, — viņa sacīja,

— skapīša atvilktnē. Tu gan atceries, kur tas ir?

Piecēlos, iegāju ģērbistabā un iededzu gaismu. Mazajā telpā

bija tikai viens skapītis ar vienu vienīgu atvilktni, kuru pavilku vaļā. Atvilktnē atradās divas kastītes, viena tikai pusiztīta no papīra, ko es tūliņ pazinu. Tas pats brūnais papīrs, kurā bija ietīta ceļasomā atrastā dāvana — tā dāvana, ko nodevu Šarlotei rokās pirmajā vakarā pēc ierašanās pilī. Tagad noņēmu iesaiņojuma papīru un atvēru kastīti. Tā bija pilna ar mazām ampuliņām, kas uz vates pamatnes bija saguldītas cita uz citas. Ampulās bija šķidrums un uz katras uzraksts: morfijs. Atvēru otru kastīti. Tajā bija injekcijas šļirce. Nekā cita atvilktnē nebija. Kamēr es stāvēju un stingi noraudzījos uz atradumu, izdzirdu viņu saucam no guļamistabas:

— Žan, ko tu nenāc?

Gausi izņēmu šļirci no kastītes, vienu ampulu un noliku visu uz galda blakus. Uz tā jau bija vate un pudelīte ar spirtu, taču karalaikā, kad šie priekšmeti man bija pazīstami un pierasti, tupot uz grīdas līdzās ārstam pretgaisa uzbrukumu patvertnē

vai ātrās palīdzības mašīnā, nekad netiku jutis tādu pretīgumu kā

šai brīdī. Toreiz mēs darbojāmies aiz žēlsirdības, remdēdami sāpes. Tagad bija citādi. Beidzot es sapratu, ko Žans de Gē bija atvedis mātei no Parīzes. Taču viņa māte nebija ne slima, ne mirstoša, necieta arī sāpes.

Atgriezos istabā un iededzu gaismu, kad biju atradis slēdzi aiz gultas aizkariem. Sieviete gultā nebija tā pati, kas no rīta stāvēja man līdzās uz terases, — karaliene, pavēlniece; šī bija cita — sirma, veca, nobijusies; rokas nemierīgas, acis stingas, galva grozījās pa spilvenu no vienas puses uz otru; šī kustība bija drausmīga un necilvēciska — kā radījumam, kas ilgi turēts sprostā bez ēdiena, gaismas un ūdens.

— Ko tu vēl gaidi? — viņa jautāja. — Kāpēc tik ilgi ka-vējies?

Es ciešu. (Fr.)

Notupos viņai līdzās. Apdegums mani vairs netraucēja, paliku abas rokas viņai aiz galvas, pagriezu galvu uz savu pusi tā, ka viņa bija spiesta skatīties man acis un vairs nevarēja mē-

tāt galvu.

— Negribu tev to dot, — es sacīju.

— Kāpēc?

Acis ciešā skatienā meklēja manējās, un gaļīgā, ļumīgā, pelēkā seja šķita sarūkam, saburzāmies un saplaisājam kā papīra maska uz salauzīta putnubiedēkļa, ko bērnu bars ķērkdams vazā

pa miglainām Londonas ielām. Raugoties uz viņu, man šķita, ka viņas āda ir tikpat nedzīva, acis — tukši dobumi, mute — ievilk-ta svītra, mati — pakulu kodeļa, bet augums, ko turēju rokās, —

tukša, nejūtīga čaula. Tomēr kaut kur šinī čaulā jautās sīka dzī-

vības dzirkstīte, kas plīvoja vārgāk nekā pēdējā dziestošā oglīte ugunskurā. Tā slēpās no manis, tomēr plīvoja, un es negribēju, lai tā apdzistu.

— Kāpēc?

Vēlreiz tas pats jautājums, šoreiz tas skanēja kaismīgi, viņa pati saslējās gultā sēdus un satvēra mani aiz pleciem. Maska pār-vērtās par seju, un tā bija viņas, Mari-Noelas un mana seja. Mēs visi trīs bijām kopā, skatīdamies manī ar manis paša acīm; balss vairs nebija dziļa un guturāla, tā bija bērna balss, kad tas pirmajā

vakarā mani uzrunāja, jautādams: «Papu, kāpēc tu neatnāci pateikt man arlabunakti?»

Es piecēlos un iegāju blakusistabā. Nolauzu vienai ampulai galu, piepildīju šļirci un ar spirtu sagatavoju viņas delmu injekci-jai, kā atcerējos to darījis karā. Tad iedūru adatu viņai rokā, piespiedu šļirci un gaidīju. Viņa atlaidās spilvenos un arī gaidīja.

Viņas plaksti samirkšķinājās, uz mirkli, pirms tie aizvērās, viņa smaidīdama palūkojās manī. Es aiznesu šļirci uz ģērbistabu, izmazgāju un ieliku to atpakaļ kastītē, bet iztukšoto ampulu iebāzu kabatā. Tad aizvēru ģērbistabas durvis un vēlreiz piegāju pie gultas. Kaisme sejā bija izdzisusi un reizē ar to zudusi arī līdzība.

Viņa vairs nebija ne Marī-Noela, ne es, ne Žana de Gē māte; viņa bija kaut kas guļošs, kaut kas bez apziņas un bez sāpēm. Aizgāju vēlreiz līdz logam un atvēru slēģus. Lietus šļakstēdams sitās notekrenē un pa briesmoņa muti aizburbuļoja uz tukšo pilsgrāvi, un visapkārt nebija nevienas citas skaņas kā vien lietus radītais troksnis. Paraudzījos uz savu apsaitēto roku, ko vakar biju iegrū-

dis ugunī aiz gļēvulības un kauna par to, ko nespēju paveikt, un pēkšņi man šķita, ka tas, ko roka izdarījusi nupat, ir vēl lielāka gļēvulība, vēl lielāks kauns. Lai cik dedzīgi centos sev iestāstīt, ka tas, kas nule notika šai istabā, mērojams ar līdzcietību un žēlsirdību, tomēr sapratu, ka tā nav taisnība. Apzinājos, ka esmu izda-rijis tikai to, ko dēls un māte darījuši ari pirms manis, — biju gājis visvieglākās pretestības ceļu.

Izgājis gaiteni, atradu Žermēnu vēl joprojām tur stāvam un gaidām. Sacīju viņai:

— Viss kārtībā, grāfienes kundze guļ. Gaismu atstāju degam.

Viņa to nemanīs. Pasēdiet pie krāsns, līdz atnāks Šarlote.

Pa garo gaiteni un abpusveramajām durvīm izgājis un no-kāpis lejā, no jauna izdzirdu mūziku un smieklus saimes galā, balsis skanēja arī no salona — acīmredzot mani viesi vēl kavējās tepat; kad devos uz terases pusi, salona durvis atvērās, balsis kļuva skaļākas, tad atkal pieklusa, kad durvis tika aizvērtas; pa tam bija iznākusi Marī-Noela un nostājās man blakus.

— Kurp tu ej? — viņa jautāja.

Viņa bija pārģērbusies zilā zīda kleitiņā, baltās pusgarās ze-

ķēs un kurpēs ar smailiem purniem. Kaklā viņai karājās mazs zelta krustiņš un ap īsajiem matiem bija apsieta zila samta lente.

Sejiņa bija satraukumā pietvīkusi. Šis bija viņas svētku vakars; arī viņa piedalījās viesu uzņemšanā. Atcerējos, ko tiku viņai solī-

jis pirmajā vakarā.

— Nezinu, — es atbildēju. — Varbūt vairs neatgriezīšos.

Viņa uzreiz saprata, kas man prātā, jo seja nobāla un viņa sakustējās, it kā gribētu traukties pie manis un satvert manas rokas. Tad laikam atcerējās ievainojumu un palika uz vietas.

— Vai tāpēc, ka medībās tā nelabi iznāca?

Biju pilnīgi aizmirsis sīko starpgadījumu no rīta, kad muļķīgā

kārtā izbojāju sportistiem medību prieku, — aizmirsis konjaku un vīnu, un savas runas aplam notēmēto bravūru.

— Nē, — es sacīju, — ar medībām tam nav nekāda sakara.

Viņa, rokas sažņaugusi, vēl aizvien cieši raudzījās manī, tad-ierunājās:

— Ņem mani līdzi.

— Kā gan lai to izdaru? — es jautāju. — Pats vēl nezinu, kurp došos.

Lija visai spēcīgi, lietus mērcēja viņas šauros pleciņus un zilo zīda svētku kleitu.

— Vai tad tu iesi kājām? — viņa apprasījās. — Braukt tu nevari tās rokas dēļ.

Viņas vienkāršā piezīme man pārlieku skaidri pierādīja, ka mana iedoma nekam neder. Kā tad es biju iedomājies tikt projām? No augšstāva istabas biju bez jēgas nonācis lejā hallē, turē-

dams prātā vienu vienīgu domu — cik drīz vien iespējams, man jātiek projām no pils. Bet nu mani turēja gūstā paša stulbums —

tīšām apdedzinātā roka.

Viss bija grūti — gan būt pašam, gan Žanam de Gē. Neesmu piedzimis, ne lai būtu augšstāvā guļošās sievietes dēls, ne šā bērna tēvs. Tie nebija manējie. Man vispār nebija savējo. Ja biju kļuvis par līdzdalībnieku cita izdomātā rupjā jokā, tas tomēr nenozī-

mēja, ka man jākļūst arī par šā joka upuri. Vai visam nebūtu jānotiek otrādi — vai sods nebūtu jāizcieš viņiem, nevis man?

Nekas mani ar viņiem nesaistīja.

Balsis, kas skanēja no salona, atkal kļuva skaļākas. Marī-

Noela paraudzījās pār plecu.

— Viesi sāk atvadīties, — viņa sacīja. — Tev jāizlemj, ko domā darīt. — Piepeši man likās, ka viņa vairs nav bērns, bet veca un gudra sieviete, ko esmu pazinis citā dzīvē un citā laikā.

To es negribēju pieļaut, jo tas smeldza. Gribēju, lai viņa joprojām paliek man sveša.

— Vēl tev nav pienācis laiks mani pamest, — viņa turpināja.

— Pagaidi, lai kļūstu vecāka. Uz to nebūs ilgi jāgaida.

Hallē atskanēja soļi, kāds panāca uz priekšu un apstājās durvīs. Tā bija Blanša. Spuldze virs durvīm viesa gaismu viņas matos, un es redzēju lietu slīpi sijājam gaismas strēlē, zemāk viss slēpās tumsā.

— Tu saaukstēsies, — Blanša sacīja. — Nāc iekšā sausumā.

Mani viņa nepamanīja, redzēja vienīgi bērnu, un es konstatēju, ka šai brīdī, kad domāja esam ar to vienatnē, viņa runāja tādā balsī, kādā nebiju dzirdējis viņu runājam. Balss skanēja maigi un sirsnīgi, tur nebija nekā no parastā skarbuma un stingrības. It kā runātu pavisam cits cilvēks.

— Tūliņ visi ies projām, — viņa sacīja. — Tev vēl tikai dažas minūtes jābūt laipnai. Pēc tam iesim augšā, un es tev palasīšu priekšā, ja papus vēl gulēs.

Bērns palūkojās uz mani.

— Ej vien, — es sacīju, — dari, kā viņa tev liek. Es tevi ne-pametīšu. — Meitene pasmaidīja. Dīvaini — smaids man kaut ko atgādināja. Tādu pašu smaidu biju redzējis pirms nepilnām desmit minūtēm augšstāva istabā. Marī-Noela ieskrēja Blanšai nopakaļ pili.

Izdzirdēju no ciema tuvojamies mašīnu un iebraucam pa vārtiem. Kad apgriezos, starmeši laikam bija mani izgaismojuši, jo mašīna apstājās un no tās izkāpa Gastons. Tas bija reno, un Gastons pārnāca pāri ceļam pie manis. Viņš bija piesarcis un izskatījās mazliet apjucis.

— Nezināju, ka grāfa kungs ir lejā, — viņš sacīja. — Lū-

dzu, piedodiet, bet tik stipri lija, ka es Ivsa kundzi un vēl pāris vecāko dzīrotāju aizvedu mājās uz stikla pustuvi. Nepalūdzu at-

ļauju, jo negribēju jūs traucēt.

— Viss kartība, — es atteicu, — priecājos, ka jūs viņus aizvedāt uz mājām.

Viņš pienāca tuvāk un cieši ielūkojās man sejā.

— Jūs izskatāties satraukts, grāfa kungs. Vai noticis kas ļauns? Vai vēl joprojām jūtaties slims?

— Nē, — es teicu. — T i k a i . . . viss mazliet sagājis šķēr-sam. — Pamaju ar roku uz pili. Man bija vienalga, ko viņš nodomās. Es taču skaidri neapjēdzu, ko pats domāju.

— Atvainojiet, — viņš bikli, bet vienlaikus maigi, it kā pierunājot ieteicas. — Negribu būt indiskrēts. bet varbūt grāfa kungs vēlētos, lai es viņu aizvedu uz Vilāru?

Es neizpratnē klusēju, cerēdams, ka turpinājumu viņš pateiks skaidrak.

— Jums, grāfa kungs, šī bija grūta diena. Pilī visi domā, ka jūs esat aizgājis gulēt. Ja es tagad aizvestu jūs uz Vilāru, jūs tur varētu pavadīt pāris mierīgu, patīkamu stundu bez saspringuma, un rīta agrumā es aizbrauktu jums pakaļ. Es par to ieminējos vienīgi tāpēc, ka grāfa kungs pats nevar vadīt mašīnu.

Viņš atvainodamies smalkjūtīgi raudzījās sāņus, un es uzreiz zināju, ka viņa piedāvājums ir tik pareiza atbilde, kā remdēt nemieru, kas mocīja manu prātu, miesu un garu, ka viņš pat negaidīja no manis ne iebildumu, ne apstiprinājumu. Aizgājis pie mašīnas, viņš to apgrieza un piebrauca pie terases. Viņš atvēra durtiņas, un es iekāpu. Braucot pa tumšajiem ceļiem uz Vilāru, lietum sitoties priekšējā stiklā un mums abiem klusējot, man sāka likties, ka nekas vairs nav palicis no mana bijušā «es», kurš Lemansas viesnīcā samainīja identitāti. Mana rīcība, instinkti, vājī-

bas — viss bija saplūdis ar Žana de Gē īpašībām.

18. N O D A Ļ A

Vienu mirkli nodomāju, ka troksnis rodas no lietus strūklo-

šanas briesmoņa mutē, aizskalojot gadiem krājušos netīrumus un gružus, un pats briesmonis ar ļaunīgi pieglaustām ausīm no-brakšķ pamatnē, mūrējums sadrūp un aizplūst līdzi tai pašā

straumē. Tad sapņa drausmas pagaisa, bija ataususi diena, un troksni radīja ūdens tecēšana Belas vannasistabā. Tumsa bija pazudusi un kopā ar to arī lietus. Pirmā rīta saule aplēja jumtu galus ar zeltu.

Roku aiz galvas palicis, atlaidos uz spilvena. Pa atvērto logu redzēju jumtu kontūras un smailes, izbalējušos dakstiņus, stūrainos skursteņus, bet aiz tiem un augstu pāri tiem slējās katedrāles slaidais tornis. Uz ielas bija dzirdama agrā rīta pirmā rosība: slēģi tika atgrūsti vaļā, ielas laistītas; garām nodipēja soli, kāds svilpoja; mazā, nesteidzīgā pilsētiņa sāka jaunu nedēju. Vannā

tekošā ūdens skaņa patīkami saplūda ar dabīgajiem trokšņiem uz ielas, un mani pārņēma laisks miers, apzinoties, ka otrs cilvēks ir tepat tuvumā, tik tuvu, ka man tikai vajadzētu ierunāties, lai viņa aizgrieztu vannas krānu un pienāktu pie manis — viņa, kas neuzdeva neviena jautājuma, bet pieņēma mani kā da|iņu dzī-

ves, ko mēs dažbrīd dzīvojam kopā atkarībā no noskaņas un laika — no manas noskaņas, ne no viņas; lai steigtos šurp, gluži kā to dara pieaugušie, pamezdami savu darāmo, lai aprūpētu mī-

ļotu bērnu. Mana roka, kurai iepriekšējā dienā neviens nebija pieskāries, bija no jauna apkopta, apsaitēta, ievīstīta zīdaini eļ-

ļainā pārsējā; arī izjūta tikt apčubinātam un aprūpētam, turklāt nekā no manis neprasot, neizrādot nekādas īpašnieka tendences, bija kaut kas nepiedzīvots tiklab manam vecajam, kā jaunajam

«es». Tas bija kaut kas tāds, ko man negribējās zaudēt, vēlējos izbaudīt šo brīnišķīgo sajūtu, cik vien ilgi iespējams: Dzirdēju, kā viņa atver slēģus istabā otrpus priekšnamam un sarunājas ar papagaillšiem, iznesdama būrīšus ārā uz balkona; putniņu čivināšana sabalsojās ar tekošo ūdeni. Beidzot es viņu pasaucu vārdā, un viņa tūliņ ienāca no otras istabas, ģērbusies rītasvārkā un čībiņās; viņa mani noskūpstīja rimti un viegli ar tāda cilvēka drošo pašapziņu, kura sirdi un prātu nemāc nekādas rūpes.

— Vai labi izgulējies? — viņa jautāja.

— Jā, — es atteicu, un bija brīnišķīgi sajust viņas kailās rokas un plecus zem platajām, vaļīgajām piedurknēm, izjust, kā

viņas āda smaržo pēc aprikozēm, un apzināties, ka būt kopā ar viņu nozīmē ieiet kādā vēl trešajā dimensijā, kas nebija daļa no pirmās vai otrās pasaules, bet kaut kādā veidā saglabāja abas —

gluži kā tāda ķīniešu burvību lādīte.

— Tūliņ uzvārīšu tev kafiju, — viņa sacīja, — un, kolīdz atnāks Vinsents, aizsūtīšu viņu otrpus ielai uz maiznīcu pēc smalkmaizītēm. Vai roka nesāp? Labi. Pirms tu iesi projām, es to vēlreiz apkopšu.

Tad viņa aizgāja, un es vēl brīdi ļāvos laiskam mieram.

Viņai piemita īpašība ne par ko nebrīnīties. Kad vakarvakarā

Gastons, izlaidis mani no mašīnas pie Porte de Ville, bija aizbraucis un es, pārgājis pār kanāla tiltiņu, viegli pieklauvēju pie aizslēģotā loga, viņa nekavējoties mani ielaida, neuzdodot nevienu jautājumu. Tūliņ pamanījusi manu pārsieto roku un nogurušo, nomocīto izskatu, viņa norādīja uz dziļo krēslu, kurā jau iepriekšējā reizē biju sēdējis, un sagatavoja man dzeramo. Vēl joprojām neatskanēja neviens jautājums, un es pirmais pārtraucu klusumu, sataustījis kabatā tukšo ampulu un iemetis to papīrgrozā, kas stāvēja blakus krēslam.

— Vai esmu tev teicis, ka mana māte lieto morfiju?

— Nē, bet tādas aizdomas man bija.

— Kāpēc?

Viņa mirkli vilcinājās. — No dažām netiešām piezīmēm, ko tu laiku pa laikam izteici. Man nebija nekāda pamata iejaukties.

Viņas balss skanēja lietišķi un vēsi, brīdinot, ka viņa bez sla-vināšanas un bez nosodījuma uzklausa visu, ko Žanam de Gē

labpatīk viņai uzticēt, pati savas domas neizsakot.

— Vai tev būtu pretīgi uzzināt, ka es pats viņu apgādāju ar morfiju, ko atvedu viņai no Parīzes kā dāvanu, tāpat kā tev pudeli « Femme»?

— Man nekas nav pretīgi, Žan, — viņa atteica. — Es pārāk labi tevi pazīstu, lai justu riebumu pret to, ko tev ienāk prātā

darīt.

Viņa cieši lūkojās manī. Es paliecos uz priekšu un pa-

ņēmu cigareti no kastītes, kas stāvēja uz galda blakus manam krēslam.

— Šorīt viņa nonāca lejā un kopā ar mums apmeklēja misi, — es stāstīju, — un pēc tam, stāvēdama lietū, pieņēma apmēram piecdesmit viesu uz pils terases. Viņa izskatījās lieliski.

Protams, viņa to darīja aiz spīta, lai sabojātu dienu Renē, kura gribēja tēlot namamāti, jo Fransuāza ir slima. Šovakar mazā

istabene Žermēna mani aizsauca pie viņas, jo viņas personiskā

apteksne Šarlote lejā dzīroja, un es uzkāpu augšā, un viņa . . . —

es apklusu, jo pārāk dzīvi atkal atcerējos redzēto ainu — tumšo guļamistabu, ģērbistabu ar skapīti virs izlietnes. — Viņa gribēja, lai es viņai to iešļircinu. — Paraudzījos uz papīrgrozu, kur biju iemetis tukšo ampulu.

— Un tu to izdarīji?

— Jā.

Viņa nekā neteica. Tikai lūkojas manī.

— Tāpēc atbraucu pie tevis, — es sacīju, — pats sevi žēlodams, pats sev riebdamies.

— Ar to tev pašam arī jātiek galā, — viņa atteica. — Es ne-spēju iedarboties kā katarse un tevi no tā atbrīvot.

— Tu esi to darījusi ari agrāk.

— Tiešām?

Varbūt tā bija tikai mana iedoma. Vai viņa izturējās asāk, skarbāk nekā to pēcpusdienu pirms divām dienām? Bet varbūt tas bija tikai intereses trūkums, vienaldzība?

— Interesanti, cik reižu esmu atbraucis šurp, uz Šo māju pie tevis, zinādams, kas notiek manās mājās, tur pilī, gribēdams to aizmirst un ari aizmirsis, pateicoties tam, ko rodu šeit?

Iztēlojos, kā viņš atstāj mašīnu ārpus Porte de Ville, pārnāk pār tiltiņu un klusu pieklauvē pie loga, kā es darīju šovakar, un, tikko pārkāpis slieksni, nomet vainas apziņu un raizes, atbrīvodamies no nemiera, kā es vēlējos atbrīvoties šovakar.

— Ja tu pats to neatceries, tad neprāto par to, — viņa sa-cīja. — Pašreiz tas neko nelīdz. Piektdien tu man sacīji, ka grū-

tības un problēmas turpmāk tev sagādāšot mazāk raižu, tu lūko-

šot tās risināt citādā veidā. Vai jaunais Žans de Gē tomēr piedzīvojis neveiksmi?

Tagad viņa smaidīja, un tikko manāmā zobgalība viņas balsī

liecināja, ka viņa netic Žanam, ka nekad nav ticējusi un visu, ko es viņai piektdien stāstīju par vēlēšanos saglabāt stikla pūstuvi un nodrošināt strādniekus, uzskatīja par mirkļa untumu, kas radies dzērumā.

— Viņš ir izgāzies, — es sacīju, — tieši tāpat, kā ir izgāzies agrāk. Gan gļēvulīgi, gan izlocīdamies viņš dod savai ģimenei, ko tā prasa, — ne tikai mātei, bet arī meitai. Vienīgā atšķirība ir tāda, ka agrāk viņš darīja to līksmi un, iespējams, pievilcīgi. Tagad tas notiek negribīgi, ar nepatiku.

— Tā varētu būt pozitīva zīme, — viņa piebilda. — Viss atkarīgs no redzesviedokļa. — Tad smaids apdzisa reizē ar zobgalību balsī. Viņa pienāca pie manis, saņēma manu roku un sacīja:

— Tu tātad šodien nešaudījies. Vai gribi, lai es roku paār-stēju? Dzirdēju, ka tu pats esot apdedzinājies.

— Kas tev to teica?

— Viens no medniekiem, — viņa atbildēja, — viens no tiem, kam medības nebija patikušas tik labi kā citkārt un kas pēc azaida fermā nolēma atgriezties Vilārā. — Runādama viņa raisīja vaļā apsēju. — Nedomāju, ka tev roka vairs pārāk sāp, bet tai jāuzliek jauns apsējs. Vismaz to varu tavā labā izdarīt, ja ari nespēju šķīstīt tevi no grēkiem.

Viņa izgāja no istabas, un es sāku minēt, cik Žans de Gē zina vairāk par viņu, nekā zinu es, vai viņu tuvība ilgusi mēnešiem vai gadiem un vai formā tērptā vīrieša fotogrāfija ar parakstu

«Žoržs» uz kamīna zimzes norāda uz mirušu laulāto draugu.

Taču visvairāk man gribējās uzzināt, cik stipri viņa — par naudu vai aiz mīlestības — pieķērusies vīrietim, kas neesmu es, vai —

cik stipri to nicina, pieņem vai pacieš.

Viņa atgriezās ar jauniem pārsējiem — savā veidā tikpat liet-pratīga kā Blanša; kamēr viņa, līdzās notupusies, pārsēja manu roku, es sacīju:

— Es apdedzinājos tīšām. Negribēju šaut. — Tam nu noteikti vajadzēja modināt pārsteigumu šinīs dzidrajās acīs, jo tas 2ans de Ģē, kurti viņa tik labi pazina, kura raksturs un netikumi nespeja viņā modināt riebumu, tagad varētu radīt jaunu aspektu, vismaz rosināt aizdomas par zināmu nesaderību.

— Kāpēc? — viņa vaicāja.— Vai tu baidījies nošaut greizi?

Patiesība no viņas mutes mani tā satrieca, ka es neatbildēju.

Nogaidīju, kamēr viņa pārsien roku, tad, neapmierinājumā apjucis, to atvilku.

— Vienreiz, kad pēc līdzīgas dzeršanas oriģijas kā nupat Lemansa tev acis bija aizmiglojušās un roka nedroša, tu sadomāji aizbildinājumu, neatceros vairs, kādu, lai nebūtu jāšauj. Tas gan notika aiz Montdublo, ne Sentžilā. Apdedzināt roku — tas ir diezgan drastiski. Bet varbūt tas bija domāts kā grēku izpir-kums jaunajam 2anam? — Viņas balsī no jauna ieskanējās iro-nija, un, piecēlusies kājās, viņa man puslīdz zobgalīgi, puslīdz sirsnīgi paplikšķināja pa plecu.

— Nomierinies, — viņa sacīja, — un izpīpē cigareti. Cik noprotu, pusdienlaikā tu esi vairāk dzēris nekā ēdis, tad varbūt tagad nenoniecināsi omleti.

Viņa tātad zināja arī visu par runu, zināja, ka nebija aplausu, ka viesi pamazītēm nozuda. To viņa varēja uzzināt no jebkura, sākot ar finansistu un beidzot ar pārskaitušos marķīzu de Plesis-Breju. Tas arī bija vienalga. Nežēlastība bija labi nostabilizējusies, un Sentžilas pilskungs patiesi nebija piešķīris medību dienai spožumu.

Aizgāju viņai nopakaļ uz mazo virtuvīti un noraudzījos, kā

viņa cep omleti.

— Lai nu bija kā būdams, — es sacīju, — šoreiz atteicos no saviem principiem un necentos iztapt viņu alkatībai — šai reizē

alkatībai pēc glaimiem un visām nenozīmīgajām banalitātēm, ar kādām mēdz pacienāt viesus šādos saietos. Es vienīgi centos būt godīgs. Un man nebija ne jausmas, ka tas viņus tik vareni uztrauks.

— Patiesība vienmēr ir nepatīkama, — viņa atteica. — Tev nu gan savā vecumā to vajadzēja zināt labāk nekā jebkuram citam. Piknika azaidā tāda patiesība parasti neiederas.

— Es nevaru nekā līdzēt, ja mana patiesība ir arī viņu patiesība. Es tik vien kā pateicu viņiem: ja man būtu rokā šaujam-ierocis, dažs no viņiem līdz vakaram būtu pagalam.

Viņa ar dakšiņu enerģiski kūla olas.

— Ja kādreizējais Pretošanās kustības virsnieks to pasaka grupai labi pazīstamu kolaboracionistu, tad tas gribot negribot ir izklausījies interesanti.

Blenzu viņā stulbām acīm. Tur fermā es gandrīz izpļāpāju pats savu noslēpumu, nevis aizskāru Žana de Gē raibo pagātni.

— Bet to taču es nemaz negribēju sacīt, — es taisnojos un no jauna cauri vīna, smēķu dūmu un mitro garaiņu miglai, kas valdīja šķūnī, ieraudzīju vairākas apjukušas sejas pārējo vidū, kuri prata labāk savaldīties. — Tas man nepavisam nebija prātā.

— Bet viņi to uztvēra tieši tā, — viņa atteica, un smiekli, kas slēpās viņas acīs, ļoti līdzinājās izteiksmei Gastona sejā, kad tam norausti jās mutes kaktiņš. Ne viņa aplaudēja, ne nosodīja: kas pateikts, tas pateikts.

— Nejautā man, cik lielā mērā viņi bija to pelnījuši, vienalga, vai tu rīkojies ar nodomu vai ne. Es arī nezinu, kas tolaik norisinājās šeit, — tieši tad es ar visiem spēkiem pūlējos tikt ārā

no Ungārijas.

No Ungārijas? Tas, ja ne vairāk, tad zināmā mērā vismaz palīdzēja izskaidrot vārdu Bela, kaut gan es nekādi nespēju uzminēt, kādē| viņa izvēlējusies vīrieša vārdu.

Viņa ielēja kulteni pannā un ar tukšo bļodiņu un dakšiņu rokā stāvēja, lūkodamās manī, tad sacīja:

— Ja tava tikko radusies pienākuma apziņa grib nokārtot visu pēc tiesas un taisnības, tad laikam ir tikai viens vienīgs cilvēks, kas tavā labā spēj ko darīt, — tava māsa Blanša.

Vēl mirkli viņa noraudzījās manī, tad pievērsās omletei. Un aizgājušie gadi, kuros man nebija nekāda pamata iejaukties, Šķita saplūstam vienā kopumā gluži kā olas, sviests un zaļumi.

Tos vairs nebija iespējams Šķirt vai aplūkot atsevišķi citu pēc cita. Es jutos atbildīgs par tagadni, ne par pagātni.

— Cik ilgi tu vari palikt? — viņa jautāja.

— Līdz rītam.

— Neviens tev nekā nejautās? Ne sadusmota sieva, ne ziņ-

kārīga māte?

— Nē. Par to parūpēsies Gastons.

Viņa uzlika omleti uz šķīvja, šķīvi uz paplātes, bet paplāte jau pēc mirkļa atradās uz galda blakus dziļajam krēslam mājī-

gajā salonā, vīna pudele atkorķēta, vīns ieliets glāzē.

— Tātad šis jaunais Žans vairs nav ģimenes īpašums?

— Nekad nav bijis.

— Nu tu kļūdies, — viņa teica. — Tās saites nav viegli saraujamas. Pagaidi līdz rītam.

Un nu rīts bija pienācis, papagailīši būros uz balkoniņa čivināja, katedrāles tornī pulkstenis nosita pusstundu, lejā uz ielas kāds uzsauca garāmgājējam labrītu, un idille, ko biju nozadzis Žanam de Gē, bija beigusies.

Kad apģērbies un gatavs iešanai dzēru kafiju uz balkoniņa, no kura pavērās skats uz kanālu, redzēju, ka Gastons, uzticīgi pildīdams, ko solījis, sēž mašīnā aiz Porte de Ville. Un šis brīdis man šķita kā redzēts sapnis, jo es nepiederēju ne viņas pasaulei, ne tai, kas mani gaidīja. Mīļotais, ko Bela nakti bija apskāvusi, bija neeksistejoša ēna, un pavēlnieks, ko gaidīja Gastons, bija rēgs, kas dzīvoja viņa fantāzijā un ko viņš mīlēja tādu, kāds tas reiz bijis.

Brauciens uz Sentžilu noritēja tādā pašā klusēšanā kā brauciens šurp, ja neskaita Gastona īso mierinājumu: pilī visi domā-

jot, ka es esot savā istabā.

— Es pateicu, — viņš sacīja, nenolaizdams acis no ceļa,

— ka grafa kungs nevēlas, ka viņu traucē. Es pat atļāvos aizslēgt abas ģērbistabas durvis. — Viņš pasniedza man atslēgas.

— Paldies, Gaston.

Mēs sasniedzām aleju un nobraucām ielejā. Lejā gulēja ciems, upe un tilts, un pils, sudrabaini mikla no spēcīgā lietus, kas bija nolijis nakti, vizēja agrajā saulē.

— Cik reižu jūs jau esat mani glābis no nepatikšanām, ko es pats sev sagādāju, Gaston? — es iejautājos.

Viņš iegrieza mašīnu liepu gatvē vēl aizslēģotās Sentžilas pils fasādes tālākajā galā.

— Neesmu skaitījis, mesjē, — viņš atbildēja. — Tas ir kaut kas, ko uzskatu par savu pienākumu pret grāfa kungu un ari pret viņa ģimeni.

Viņš neiebrauca pa vārtiem un tālāk pa piebraucamo ceļu, bet apmeta līkumu gar pilsgrāvja mūri, garām garāžai un apstā-

jās pie saimniecības ēkām. Kad izgāju caur arku un garām Cē-

zara novietnei, viņu neiztraucējis, un uz mirkli apstājos zem ciedra, man šķita, ka pils nekad nav izskatījusies tik mierīga un tik klusa. Pašreiz dzidrajā, spožajā saules gaismā tā vairs nešķita ne pasaku grāmatas pils, ne drūms miteklis; krēslas un pusnakts mainīgās ēnas bija izgaisušas līdz ar tumsu un lietu, un sienas, jumts un torņi mirgoja mirdzumā, kāds piemīt vienīgi dienas pirmajām stundām rītausmas burvīgajā atblāzmā. Cilvēkos, kas pilī guļ, katrā ziņā arī iekrīt kāds atspīdums no šīs spozmes, tie noteikti miegā pagriežas tā, lai uztvertu gaismu, kas laužas caur slēģiem, bet rēgainie murgi un nakts smagums aizbēg, lai patver-tos meža kokos, kas vēl nav atmodušies, jo saule tiem vēl nav pieskārusies. Es vēlējos, kaut Šim agrajam rīta noskaņojumam nevajadzētu pārvērsties par dienu ar nemierpilnām, skaudrām sadursmēm un rosību, ar nesaskaņām starp sirdi un prātu, lai visi, kas atrodas pilī, sastingtu šai laika mirklī kā galminieki pasakā par Erkšķrozīti; lai zirnekļa tīmekļi tos nošķirtu no nā-

kotnes.

Šķērsoju terasi zem aizslēģotajiem logiem un iegāju tumšajā, saltajā hallē. Kaut kādā veidā pati mana ielaušanās pili, kas vēl gulēja miegā, šķita salaužam šeit valdošā miera un klusuma bur-vestību. Man uzmācās nemiers un priekšnojauta, ka šis nams nemodīsies dzidrajai dienai, kas ārā, kā nezināma nestunda, ļau-nlga un modra, jau slapstās kāpņu ēnā. Uzzagos līdz otrajam stā-

vam, tad žagos tālāk pa gaiteni uz ģērbistabu un atslēdzu durvis.

Tās atvēris, uzkāpu uz papīra, kas bija iebāzts pa durvjapakšu.

Tas bija bāli sārts papīrs ar augšstūrī uzzīmētu puķu pušķīti. Es neskaidri atcerējos, ka šādus vēstuļpapīrus komplektā ar piemē-

rotām aploksnēm kastītēs mēdz dāvināt bērniem dzimumdienās vai Ziemsvētkos. Apa|iem, neveikliem burtiem uz papīra bija rakstīts: «Mīļais papu, Tu man sacīji, ka neiešot projām, un es Tev noticēju. Bet Tu neatnāci pateikt man arlabunakti, un tavas durvis ir aizslēgtas. Svētā Jaunava man saka — Tu esot nelaimīgs un ciešot par to, ko senāk nodarījis ļaunu, tāpēc es lūgšu Dievu, lai visus Tavus grēkus uzliek man, jo es esmu jauna un stipra un spēšu tos vieglāk panest. Dusi saldi un uzticies savai Marī-Noelai, kas Tevi ļoti mīl.»

Iebāzu papīru kabatā un apsēdos krēslā pie atvērtā loga. No-māktība kļuva smagāka. Bija iedarbināts kāds spēks, pār kuru man vairs nebija varas. Šai brīdī vēlējos, kaut nebūtu pametis pili, kaut nebūtu piedzīvojis atslodzes stundas Vilārā. Tur atmo-

šanās tūliņ pēc pulksten pieciem, dažādie rīta trokšņi ausīs bija skanējuši tīkami, bet šeit, kad ciema baznīcā pulkstenis nosita septiņi, klusums turpinājās, un vienīgās dzīvās būtnes bija melnraibās govis, kas it kā parādības izgāja no kūtīm parkā.

Paliku sēžam pie loga, gaidīdams, kad Gastons ierastajā laikā

atnesīs brokastu paplāti. Laikam pulkstenis vēl nebija astoņi, kad izdzirdu gaitenī ašus soļus un klauvēšanu pie durvīm — un juceklīgu balsu murdoņu, izsaucienus, iekliegšanos. Tad pēkšņi kāds sāka skaļi klaudzināt pie vannasistabas durvīm, kuras es vēl nebiju atslēdzis, un raustīt rokturi. Fransuāza satrauktā, spalgā

balsī sauca:

— Žan, Žan, vai esi pamodies?

Pietraucos no krēsla, izvilku no kabatas atslēgu un atvēru durvis. Tur stāvēja Fransuāza naktskreklā, pelēkbāla, viņai aiz muguras Žermēna, un tālāk guļamistabā kārna, apsūdzībā barga stāvēja Blanša un klusēdama vēroja mani.

Pastiepu roku, lai atbalstītu Fransuāzu.

— Viss skaidrs, — es teicu, — tev nekas man nav jāsaka.

Maman, , vai ne?

Viņa paskatījās manī it kā neticēdama, tad skatiens pārslīdēja man pāri uz ģērbistabu.

— Mamanl — viņa noprasīja. — Protams, ne. Kāpēc lai viņai kas būtu noticis? Bērns. Viņa pazudusi. Žermēna tikko gāja viņu pasaukt, gulta bija tukša, neaizskarta. Viņa pat nav noģērbusies. Ja viņa nav bijusi kopā ar tevi, tad viņas te pilī nekur nav — pazudusi, aizgājusi.

19. N O D A Ļ A

Visu sejas bija pievērstas man. Ieraudzīju Polu pusapģērbu-

šos pie guļamistabas durvīm, viņam blakus Renē, abus bija sacē-

lusi kājās tā pati trauksme. Es biju ģimenes galva un līdz ar to atbildīgs par visu: man vajadzēja izlemt un pateikt, kas darāms.

Vispirms pievērsos Fransuāzai, kas bez ritatērpa drebēja vēsumā.

— Ej atpakaļ gultā, — es teicu. — Mēs viņu drīz vien atradīsim. Tu nekā nespēj līdzēt.

Kaut arī viņa pretojās un raudāja, Blanša viņu aizveda atpakaļ uz gultu.

— Viņa droši vien ir parkā vai mežā, — es sacīju. — Nav nekā neparasta, ja bērns uzceļas agri. Vai tāpēc mums visiem jākrīt histērijā?

— Bet kad es tev saku, ka viņa nemaz nav gultā gulējusi! —

kliedza Fransuāza. — Žermēna gāja viņu pasaukt. Naktskrekls salocīts, gulta neatklāta, nekas nav aiztikts.

Ari Žermēna raudāja, tuklā seja pietvīkusi, acis aiztūkušas.

— Gultiņa bija akurāt tāda, kādu es to vakarvakarā atstāju, grāfa kungs, — viņa šņukstēja. — Bērns nemaz nav izģērbies.

Viņa aizgājusi savā labākajā kleitā un plānās kurpītēs. Viņa sasaldēsies līdz nāvei.

— Kurš pēdējais viņu redzēja? — es jautāju. — Cikos viņa aizgāja gulēt?

— Viņa bija kopā ar Blanšu, — Fransuāza paskaidroja.

— Blanša viņai lasīja priekšā, vai ne, Blanša? Un aizsūtīja viņu gulēt pusdesmitos. Viņa bija nemierīga un satraukta.

Es palūkojos uz Blanšu. Viņas seja bija sakritusies un izmocīta. Uz mani viņa pat nepaskatījās.

— Kā vienmēr, — viņa sacīja Fransuāzai. — Tēvs viņu satrauc, spēlē viņai uz jūtām, un pēc tam viņa kļūst spējīga izdarīt vislielākās muļķības.

— Bet Marī-Noela/Ču visu vakaru Žanu nemaz nesatika, — Renē viņu pārtrauca. — Žans gulēja savā istabā. Visi pēc kārtas rīkojās aplam, ļaudami bērnam visur piedalīties un jaukties pieaugušajiem pa vidu. Vakar viņa augu dienu pūlējās būt par galveno personu. Es to gaužām labi ievēroju. Tas viņu, protams, satrauca.

— Man gan likās, ka viņa bija klusāka nekā parasti, — iebilda Pols, — vairak sevi iegrimusi, vismaz vakarā. Par to nav jābrīnās, ja atceramies, kas notika vakar dienā. Varu iedomāties, ka esam kļuvuši par apsmieklu visā apriņķī — no Vilāras līdz Lemansai. Tu nekā neesi zaudējusi, — viņš teica Fransuāzai,

— tu no tā visa biji pasargāta.

Fransuāza novērsa asarainās acis no viņa un pagriezās pret mani, teikdama:

— Vai tu tik daudz dzēri? Ko gan ļaudis tagad par mums domās?

Žermēna no sava kakta mūs vēroja ieplestām acīm.

—- Ejiet un sakiet Gastonam, lai tūliņ sāk pārmeklēt teritoriju, — es viņu izrīkoju. — Sakiet, lai pasauc arī Žozefu un visus, ko var sadabūt. Mēs ar mesjē Polu arī tūliņ iesim.

— Ja gribat zināt manas domas, tad es pateikšu,^ ko domāju, — sacīja Pols. — Bērns aizbēdzis tāpēc, ka Žans vakar publiski izgāzās. Viņai bija kauns. Un mums, pārējiem, ari. — Marī-Noela nepavisam nekaunējās, — pretojās Renē.

— Dzirdēju viņu visiem stāstām, ka Žans esot visdrosmīgākais cilvēks pasaulē, taču neviens, izņemot viņu pašu, nezināja, kā-

pēc. Dievs vien zina, ko viesi nodomāja par viņas pārgudrību. Es jutos ļoti nepatīkami.

— Drosmīgs? Ko viņa domāja, teikdama — drosmīgs?

jautāja Fransuāza.

— Zināma veida drošsirdība bija vajadzīga, — sacīja Pols,

— lai tīšuprāt sabojātu dienu tiem, kas bija bezgalīgi nopūlēju-

šies, lai tā izdotos labi. Ļoti interesants fakts, ka no aptuveni piecdesmit cilvēkiem, kas pēc medību beigām bija uzaicināti uz šejieni, ieradās tikai kādi divdesmit. Es jutos aizvainots nevis par man personiski, bet gan par ģimenei izrādīto necieņu.

— Vainīgi laika apstākļi, — iebilda Renē. — Visi bija līdz kaulam izmirkuši.

Sīkmanīgo ķīvēšanos pārtrauca klauvējiens pie durvīm, un mēs visi cerībās un gaidās pavērāmies turp, bet tā bija tikai Šarlote ar ļoti svarīgu izteiksmi kalsnajā, ļaunīgajā sejā.

— Lūdzu atvainot, grāfa kungs un jaunā grāfa kundze, —

viņa sacīja. — Es tikko uzzināju par bērnu. Liekas, es biju pēdējā, kas viņu redzēja. Kad es vakarvakarā kāpu augšup, ne-viļus pārlaidu acis gaitenim un ieraudzīju viņu pietupušos pie ģērbistabas durvīm. Viņa gribēja savam tētim novēlēt arlabunakti. Bet viņa nespēja jūs pamodināt, grāfa kungs.

— Par to nav jābrīnās, — piebilda Pols.

— Kāpēc viņa negriezās pie manis? — jautāja Fransuāza.

— Es negulēju. — Viņa taču skaidri zināja, ka vajag tikai pieklauvēt, un es būtu viņu aicinājusis iekšā.

— Tur es esmu vainīga, kundze, — Šarlote atzinās. — Es bērnam sacīju, lai netraucē tētiņu, kam droši vien pašreiz daudz rūpju, vai jūs, kundze, jo jums daudz jāguļ tāpēc, ka drīz gaidāms mazais dēliņš. Teicu, ka tas viņai būs no paradīzes atsū-

tīts mazs draudziņš, ko viņai vajadzēs mīlēt un lolot.

Mazās acu podziņas pazibēja uz manu pusi un pēc tam pār-staigāja visus pēc kārtas, bet plānajās, zilganajās lūpās parādījās pazemīgs, verdziski padevīgs smīniņš. Man ienāca prātā torņa guļamistaba un ģērbistaba, un es zināju, ka no citādā kārtībā no-liktajam kastītēm skapītī virs roku mazgājamās izlietnes viņa būs izdibinājusi manu apciemojumu vakarvakarā. Viņa mani nenodos, jo negribēs nodot pati sevi. Es biju kļuvis par līdzinātāju, un šis fakts man riebās, grozīt es nekā nespēju.

— Labi, kas notika pēc tam?

— Viņa likās mazliet uztraukta, grāfa kungs. Es stipri iztrū-

kos, jo viņa sacīja: «Papum esmu nepieciešama es, neviens cits.

Puiku viņš grib vienīgi tāpēc, ka tad ģimenē būs nauda.» Tie bija viņas vārdi. Es viņu norāju, ka tā nedrīkst runāt, ka kirē kungam tas nepatiks, tāpat kā nepatiks nevienam Sentžilā. Kad bērniņš būs piedzimis, mēs visi to mīlēsim, sākot ar viņas papu un beidzot ar Cēzaru, jo esam ļoti ilgi to gaidījuši. Tad viņa mani pavadīja līdz saimes gala durvīm un pēc tam gāja tālāk uz savām trepēm, bet es devos augšā pie grāfienes kundzes, kas mierīgi gulēja —

eņģeļa mierā.

Kas īstenībā bija nemaņa pēc tā, ko es ar viņu biju izdarījis.

Var jau būt, ka tas to pašu vien nozīmēja. Bet tas nebija svarīgi.

Pašreiz nozīme bija tikai tam, ka Marī-Noela pazudusi, pazudusi tāpēc, ka es nepaliku pilī, bet aizbraucu uz Vilāru.

— Vai iespējams, jaunkundz, — Šarlote tagad pieversās Blanšai, — ka meitenīte aizskrējusi uz baznīcu? Galu galā... —

viņa pieklusa, mirkli palūkodamās manī, bet verdziskā padevība viņas sejā izpaudās vēl spilgtāk, — ja viņas prātu nospiež kaut kas, par ko viņai kauns, viņa droši vien vispirmām kārtām dosies pie kirē kunga uz grēksūdzi.

— Nē, — Blanša atteica, — vispirmām kārtām viņa nāks pie manis.

Pols paraustīja plecus.

— Vai nebūtu prātīgāk, ja mēs visi apģērbtos? — viņš jautāja. — Blanša var aiziet pie kirē, bet mēs ar Žanu un Gastonu pārmeklēsim teritoriju. Tas ir, — viņš uzmeta man skatienu, — ja vien tu esi pietiekami atjēdzies pēc vakardienas.

Nekā neatbildējis, es pagriezos, iegāju atpakaļ ģērbistabā un, nostājies pie loga, raudzījos lejā uz pilsgrāvi. Tur nebija nekā cita kā kumšķainā zāle, efejas un nezāles. Tā bija vienīgi paša iztēle, kas mani rosināja ieraudzīt grāvi guļam bērna ķermeni zilā kleitiņā, stingu un nekustīgu.

Gastons ienāca pie manis un pastāstīja, ka pazudis ari suns.

Žozefs nesis tam barību un atradis tikai tukšu būdu. Šo jaunumu es dīvainā kārtā izjutu kā atvieglojumu. Ja Marī-Noela paņēmusi līdzi Cēzaru, tas viņu sargās — vismaz no šīspasaules briesmām.

Bez tam bērns, kas nolēmis darīt sev galu, neņems līdzi suni.

Izgājuši no pils, Pols, pārējie meklētāji un es izšķīrāmies, lai katrs pārlūkotu savu teritorijas daļu, un mans sektors iekrita vakarējā medību gabalā. Mežs bija piesūcies ar iepriekšējās dienas un nakts lietu, sabirušās lapas man zem kājām čabēja kā

papīrs, brikšņi mīksti kā ietrunējuši. Bet gaišā diena, izlauzdamās cauri biežņai, asi iezīmēja koku kontūras, kas vakar bija neskaidras un izplūdušas. Miglas šorīt nebija, lietū piemirkušie zari bezcerīgi un smagi noliekušies līdz zemei; spožā saules gaisma ietērpa pamežu sudrabā, un lietus pilieni uz mirkli atmirdzēja lapas iedobumā, pirms lapa nokrita un noplaka zemē.

Brizdams pa garajām stigām, rāpdamies pāri grāvjiem meža biezoknī, es skaidri zināju, ka tur neatradīšu viņu — mazu Artemīdu ar suni stigas galā vai aizmigušu bērniņu mežā kāda koka pakājē. Šis vienkārši bija izgājiens, kurā es devos tāpēc, ka citur nebija kur iet, un pārējo saucieni un klaigas pils apkaimē

mani šeit nevarēja sasniegt, kaut gan meklētāji bez jēgas klaigāja vienā klaigāšanā. Klaigāt bija tikpat veltīgi kā izbakstīt siena kaudzi ar dakšām, kā es redzēju Žozefu darām visā nopietnībā.

Ja bērns būs gribējis, lai viņu atrod, viņu arī atradīs, taču ne tur, ne šeit, bet gan nogaidām slēpnī — simboliskajā šķirstā.

Kad es pēdīgi izgāju no meža, atkal nokļūdams tīrumu vidū, redzēju, ka esmu apmetis pusloku, un spožajā rīta saulē ieraudzīju to, kas vakardienas miglā nebija redzams: aiz pāris tīrumiem stāvēja stikla pūstuves šķūņi, noslēpušies aiz žoga, kas norobežoja fabrikas teritoriju, un skurstenis kā zīmulis pacēlās pret debesīm. Izlīdu caur stiepļu žogu, kas apjoza mežu, šķērsoju laukus, pagāju garām baltajam zirgam, kurš ganījās pie dzīvžoga, un, atvēris mazus, ceros un nātrēs ieaugušus vārtiņus, otrreiz iekļuvu ābeļdārzā aiz pārvaldnieka mājas. Logi rietumu pusē

bija akli un apputējuši, bet aizaugušais dārzs vizuļoja lietus lāsēs tāpat kā mežs, rasas timekļos tinās raža, slēpās nogatavojušies sarkani āboli, un zeme kūpēja saules siltumā. Māja bija aizmigusi, bet nebija pamesta. Vīnogulāji sargāja sienas un logus, dārzs, kas audzēja dārzeņus un ābolus, kurus neviens nenovāca, šķita atbalss un solījums no nepiepildītas pagātnes, kas piepeši ielauzās tagadnē, jo viens logs līdzās aplupušajām durvīm bija pusatvērts — tas pats logs, kas mana apmeklējuma laikā pirms trim dienām bija cieši aizdarīts un nevirināts nezin cik gadu.

Kamēr es to vēroju, redzēju iekšpusē kādu pienākam pie loga, apstājamies un skatāmies uz mani; es pa slapjo zemi un sabirušajiem āboliem bridu tuvāk. Kad nokļuvu līdz logam, re-dzēju, ka stāvētāja ir Žilī, kas pielika pirkstu pie lūpām, norādot, lai klusēju.

— Jūs ātri esat klāt, — viņa čukstēja, — jo ziņu uz pili es nosūtīju tikai pirms desmit minūtēm. Pa telefonu neviens neatbildēja.

Viņas vārdus es nesapratu. Taču man uzmācās bailes. Viņas brūnās, parasti tik dzīvīgās acis raudzījās satraukti. Intuīcija, kurai biju iemācījies vienmēr uzticēties, pārvērtās nemierā.

— Nekādu ziņu neesmu saņēmis, — es sacīju, — atnācu nejauši.

Ierāpos pa logu istabā. Šī bija tā pati istaba, kurā iemaldījos iepriekšējā reizē, — istaba ar kārtu kārtās sakrautajām mēbe-lēm, pārvaldnieka mājas kādreizējais salons. Logi pavērās uz di-vām pusēm — viens, pie kura stāvēja Žilī, pret ābeļdārzu, otrs —

pret aku. Saules gaismas strēle krita pār bērnu, kas bāls un kluss gulēja zem segu kaudzes, un suni, kas, pumu starp priekšķepām noguldījis, bija izstiepies kājgalī. Viss, kā biju iztēlojies, tikai dīvainā kārtā vēl baismāk. Nevis samirkusi izvilkta no dīķa, nevis saplosīta un sakropļota, tikai vientuļš mazs ķermenītis pilnīgā

nošķirtībā.

— Viens strādnieks viņu atrada, tāpēc ka bija Cēzars, — Žilī

sacīja. — Suns stāvēja sargos pie akas. Viņa droši vien nokāpusi pa redeļkāpnēm akas dibenā un tur visu nakti nogulējusi stikla lauskās un gružos. Kad strādnieks viņu uznesa augšā, viņa bija aizmigusi un nepamodās arī tad, kad tas viņu ienesa te mājā un pasauca mani.

Aizmigusi. Un es domāju, ka mirusi. Pagriezos pret Žilī, bet grumbainā seja neizskatījās sagrauzta, tikai izbrīnījusies un bijī-

ga. Paņēmusi mani aiz roka$, viņa vēl aizvien čukstus sacīja:

— Tāpat kā grāfienes kundze, arī tā senās dienās klīda apkārt pa miegam. Varbūt mazajai tas daļēji iedzimts. Bet kaut kas viņai katrā ziņā bijis prātā.

Es sataustīju kabatā papīra lapiņu. Tā gan piederēja Žanam de Ge, tomēr arī man. Tāpat kā man piederēja aina ar sazāļoto sievieti spilvenos. Žana de Gē māte smaidīja, kad es viņu atbrī-

voju no sāpēm, bet es nebiju sāpes aizdzinis tālu: biju tās atstājis viņa bērnam.

Mazā sejiņa pret tumšo segu izskatījās kā akmenī izcirsta, kā

eņģeļa galviņa — tāla, neaizskarama, apmaldījusies saltā klosteri.

— Nabaga meitenīte, — sacīja Žilī, — šinī vecumā tām parasti rodas visādas iedomas. Man pašai tas bija viens ciema puišelis. Sekoju viņam visur kā ēna. Mana māsa bija iemīlējusies skolotājā. Šis bērns ir reliģijas varā — tāpat kā Blanšas jaunkundze. Bet tas pāries.

Viņa noglauda segu. Roka viņai bija brūna, spēcīga, grum-baina tāpat kā seja, aiz īkšķa naga saķepējusi melna zeme. Kabatā glabātā vēstule, kas man bija likusies vērtīga — kā atslēga, ar kuru atdarīt durvis, pēkšņi bija kļuvusi par nenozīmīgu papīra strēmeli. Gara acu priekšā pavīdēja sieviete, līdzīga Blanšai, kas pēc daudziem gadiem, atradusi to nomētājušos kādā atvilktnē un grasīdamās izmest papīrgrozā, pieri saraukusi, brīnīsies, kad un kāpēc viņa to rakstījusi, un neatcerēsies vairs nenieka no cieša-nām un sāpēm, ko bija paņēmusi sev līdzi akā.

— Vai zināt ari, ko tas nozīmē? — Žilī turpināja. — Mājā, kas ir pilna sieviešu kā jūsējā, gan pienācis laiks, lai kāda viņu sagatavotu tam, kas gaidāms. Viņa strauji aug. Šai vecumā meitenes ir kā tādi stādiņi, kas ļoti ātri stiepjas garumā. Ernests, kurš dzīvo man kaimiņos un viņu atrada, ir triju meitu tēvs. Vis-pirmais viņa jautājums bija — cik meitene veca. Es teicu: vēl nav pilni vienpadsmit. Tas nekas, viņš atteica. Viņa jaunākajai neesot vēl bijis ne desmit gadu, kad tā kļuvusi par jaunavu. Tas var izvērsties diezgan bīstami, saprotiet, mesjē Žan, kad bērns kļūst par jaunavu, bet nezina par to itin nekā. Es nebūtu pārsteigta, ja tas notiktu itin drīz.

Kā es vēlējos, kaut man būtu Žilī veselais saprāts, viņas maigums, viņas uztvere. Vēlējos, kaut es būtu tikpat gudrs kā Ernests, kas dzīvo Žilī kaimiņos un kam ir trīs meitas. Lasot lekcijas par Žannu d'Arku, nevar izmācīties par pžre de la famille, turklāt es nemaz nebiju pēre de famille, es biju tikai kāds, kas tēlo lomu maskarādē.

— Nezinu, ko viņai sacīt, — es atzinos. — Vispār nezinu, ko darīt.

Žilī līdzjūtīgi paskatījās uz mani.

— Mums šai ziņā nav nekādu grūtību, — viņa sacīja, — bet jums tur pilī dzīve sastāv no vieniem sarežģījumiem. Lāgiem es nobrīnos, kā jūs vispār varat padzīvot.

Bērns miegā sakustējās, bet nepamodās. Asā, spalvainā sega berzās viņai pie zoda. Visvienkāršāk būtu, ja viņa pavisam paliktu šeit, laikus līdzsvarota, nepakļauta turpmāko gadu mocī-

bām. Žilī uztverē viņa bija stādiņš, kam nepieciešama saule, man viņa bija kaut kas no mana zudušā «es». Tumsā abi saplūda kopā

vienā vienīgā sāpē.

— Dīvaini, — es ierunājos, — kad pilī uzzināja, ka viņa pazudusi, mani sāka mocīt doma, ka viņa noslīkusi.

— Noslīkusi? — Žilī brīnījās. — Te taču nekur nevar no-slīkt. — Viņa apklusa un paskatījās man pār plecu uz loga pusi. — Jūs tak zināt, ka akā jau piecpadsmit gadu nav ūdens.

Viņa pagriezās, un mūsu skatieni sastapās, un es, pēkšņi juzdams, ka nespēju vairs ilgāk slēpt patiesību, sacīju:

;— Es nezināju. Es nekā nezinu. Esmu šeit svešinieks.

Nu viņai vajadzēja saprast! Viņas godīgumu nav iespējams apmuļķot: viņai noteikti jāredz, kas es īstenībā esmu — uzmā-

cīgs viltvārdis.

— Te stikla pūstuvē jūs, grāfa kungs, vienmēr esat bijis sve-

šinieks, — viņa sacīja. — Ar to visa nelaime sākās, vai ne? Jūs noniecinājāt savu mantojumu, savu ģimeni un atļāvāt citam cilvēkam ieņemt jūsu vietu un uzņemties jūsu atbildību.

Viņa paplikšķināja man pa plecu, un es sapratu, ka viņa runā

par pagātni. Bet es runāju par tagadni. Mēs bijām katrs no savas pasaules.

— Pamāciet mani, kā dzīvot, — es lūdzu, — jūs esat prak-tiska un gudra.

Viņas acis samiedzās smaidā.

— Jūs jau man neklausīsiet, mesjē Žan. Jūs nekad neesat klausījis, pat tajos laikos, kad es jūs, mazu puišeli, pārmetu pār celi un uzskaitīju jums pa mazo dibenteli. Jūs vienmēr rīkojāties pēc sava prāta. Ja tagad jums dzīvē neveicas, tad vienīgi tāpēc, ka jūs allažīn esat tiecies tikai pēc tā, kas ir interesants, patīkams un jauns, bet nekad neesat meklējis nekā pastāvīga, noturīga. Tā

taču ir, vai ne? Jums par katru cenu vajadzēja atrasties viļņa virsotnē. Un nu jums drīz būs četrdesmit, un ir par vēlu kaut ko grozīt. Jūs nespējat atgūt savas jaunās dienas, tāpat kā nespējat atgriezt dzīvē nabaga mesjē Divālu, kura vienīgais noziegums bija cenšanās saglabāt stikla pūstuvi, kamēr jus bijāt projām, un par to jūs un jūsu patriotu pulciņš nosaucat viņu par kolaboracionistu, nošāvāt un iegrūdāt tur akā nomirt.

Viņa noraudzījās manī tikpat līdzjūtīgi kā pirmāk, un es jutu, ka viņas vārdos nav ne apsūdzības, ne nosodījuma. Viņa zināja, ģimene zināja, ka Žans de Gē nogalinājis Morisu Divālu. Vienīgi es, aizstājējs, to nebiju zinājis.

— Žilī, — es ierunājos, — kur jūs bijāt tonakt, kad viņu nošāva?

— Savā mājelē pie vārtiem, — viņa atbildēja. — Es nekā

neredzēju, bet dzirdēju visu. Tā nebija mana darīšana toreiz un nav tagad. Tas ir pagājis un nodarīts, par to jāatbild jūsu sirdsapziņai, ne manējai.

Viņas roka vēl arvien bija uz mana pleca, kad abi izdzirdējām pa vārtiem iegriežamies kravas mašīnu.

— Žilī, — es neatlaidos, — vai jums Moriss Divāls patika?

— Mums visiem viņš patika. Nevarēja nepatikt. Viņam piemita visas tās īpašības, kuru jums trūkst. Tāpēc jau, grāfa kungs, jūsu tēvs viņu iecēla par stikla pūstuves pārvaldnieku. Man gau-

žām žēl, mesjē Žan, bet tā ir patiesība.

Tukšajā laukumā atskanēja soļi, kas tuvojās mājai, arī balsis, bet šķūņa gals aizsedza skatu. Žilī pagrieza galvu.

— Viņi saņēmuši manu vēsti, — viņa teica. — No pils kāds atbraucis. Varbūt jūs varat aiznest bērnu uz mašīnu un drīzāk apguldīt viņas pašas gultā, tad viņa pat neuzzinās, ka pa miegam atnākusi šurp.

— Viņa nav staigājusi pa miegam, — es atteicu. — Viņa šurp atnāca apzināti. Viņa gribēja nokāpt akā. Viss, ko jūs nupat izstāstījāt, to apstiprina.

Mani meli Marī-Noelai par apdedzināto roku, mana izturē-

šanās medībās, mana pazušana naktī — tas viss kopā lika viņai iedomāties, ka tēvs nožēlo grēkus. Viņa bija gribējusi izpirkt tēva vainu kā mācēdama — tēlojot upura lomu. Vienīgi tā viņš varētu iemantot grēku piedošanu. Es izvilku vēstuli no kabatas un pārlasīju vēlreiz. Galu galā tā tomēr nebija vienkārša papīra strēmele: tas bija ticības apliecinājums.

Kāds caur kantori ienāca mājā. Soļi atskanēja virtuvē, tad mazajā priekštelpā un pēdīgi blakusistabā. Žilī piesteidzās pie durvīm un pielika pirkstu pie lūpām, lai ienācējs klusētu.

— Klusu, — viņa čukstēja, — bērns guļ.

Es domāju, ka tas būs Gastons vai Pols. Nebija ne viens, ne otrs. Ienāca Blanša.

— Jaunkundz? — Žilī iesaucās, un izbrīns un pārsteigums viņas balsī, ašais man uzmestais skatiens un pie sienām sakrautajām mēbelēm nodeva tādu jūtu pēkšņu uzplūdu, kādas viņa līdz šim nebija izrādījusi.

— Jums nevajadzēja nākt šurp, jaunkundz, — viņa sacīja.

— Es pieteicu Ernestam, lai tikai paziņo, ka mazā ir drošībā. Es visu laiku biju pie viņas, un grāfa kungs ieradās tikai pirms mi-nūtēm desmit.

Blanša neteica ne vārda. Viņa devās tieši pie Marī-Noelas, notupās zemē tai līdzās un saudzīgi atlocīja segu, es ieraudzīju, ka virs zilās kleitiņas viņa bija uzvilkusi mētelīti, bet kājās uz-maukusi biezas zeķes un apāvusi kurpes, kādu viņai nebija kājās iepriekšējā vakarā. Drēbes bija notašķītas ar dubļiem un putek-

ļiem un pāris vietās ieplēstas, un es pēkšņi skaidri redzēju ikvienu viņas kustību pagājušajā naktī: suņa izlaišanu, gājienu lietū, stikla pūstuves apveidu iezīmēšanos naksnīgajās debesīs, tukšās akas melno bezdibeni, tad, ar rokām pieturoties pie redeļkāp-nēm, lēnām soli pa solītim lejā, mētelim beržoties gar nosūbē-

jušām, zaļajām akas sienām, līdz nokļūšanai akas dibenā; tālu augšā palika mazs, apaļš debess gabaliņš.

Blanša, vēl aizvien tupēdama uz ceļiem pie meitenes, pavēr-sās pret Žilī.

— Kur jūs viņu atradāt? — viņa jautāja tik klusu, ka es tik tikko varēju sadzirdēt.

Žilī pirmoreiz izskatījās samocīta un apjukusi un uzmeta man nedrošu skatienu, it kā šaubīdamās, ko atbildēt.

— Viņu atrada Ernests, jaunkundz, — viņa sacīja, — šeit, mājā. Vai viņš jums neteica?

— Viņš teica, ka atradis viņu šķūnī, — Blanša atbildēja,

— bet šķūņus taču naktis pastāvīgi aizslēdz. Viņa ir gulējusi kaļ-

ķos un stiklos.

Mājā vai šķūnī — kā viens, tā otrs bija meli. Kāpēc Ernests un Žilī Blanšai meloja? Man Žilī nemeloja. Blanša nenolaida acu no Žilī, un Žilī, kas bija tik tieša un atklāta, kļuva pavisam par citu cilvēku — nedroša, apjukusi un pēkšņi sāka murmulēt, vārdus aizgūtnēm bērdama, ka laikam būšot Ernestu pārpratuši, nebūšot labi ieklausījusies, viņa tai brīdī atradusies aiz savas mājiņas un laidusi laukā vistas, kad Ernests atnācis un stāstījis, ka atradis mazo aizmigušu guļam pārvaldnieka mājā.

—Kabatas viņai pilnas ar stikliem. Vai jūs to zināt? — jautāja Blanša.

Žilī neatbildēja. Atkal viņa paskatījās uz mani, kā palīdzību lūgdama, bet Blanša, iebāzusi roku bērna mētelīša kabatā, izvilka no tās pilnu sauju sīku priekšmetiņu — krūzīti, ne lielāku par īkšķa nagu, vāzīti, flakoniņu, visus sīksīciņus, taču ļoti labi izstrādātus, to vidū arī mazītiņu, bet nepārprotamu Sentžilas pils veidolu ar diviem nolūzušiem tornīšiem.

— Tādas mantiņas izgatavoja vienīgi pirms kara, — sa-cīja Blanša, — to es zinu labi, jo pati palīdzēju zīmēt metus.

Pirmoreiz kopš ienākšanas viņa novērsa acis no bērna un ļāva skatienam pārslīdēt pār istabu — galdiem un krēsliem, grā-

matplauktiem un lādēm, kas stāvēja kopā sagrūsti, neskarti un nelietoti. Un piepeši spējā izpratnes uzliesmojumā es atskartu, ka viņa noraugās uz to, kas reiz bijusi viņas dzīve. Šī nesakārtotā

istaba viņai tikpat labi pazīstama kā dzestrais, kailais kambaris pilī, tikai apdzīvota, pilna līksmes, nevis mirusi, kāda tā tagad.

Šim putekļainajam salonam pārvaldnieka mājā bija kļūt par mājokli diviem cilvēkiem, kas mīlēja viens otru — abi uzticīgi pagātnei un tradīcijām, abi raudzījās pretī nākotnei, kas pēc kara beigām varēja veidoties stabila un droša. Bet kaut kas visu bija izjaucis, mājā iegriezušās bēdas, jaunrade apsīkusi, un krucifiksā, kura priekšā viņa savā guļamistabā metās ceļos, krustā

nebija sists Pestītājs, bet gan viņas cerības.

Pēkšņā impulsā izvilku vēstuli no kabatas un pasniedzu to viņai. Kamēr viņa lasīja, lūpas kustinot sekodama vārdiem, es sapratu, ka tas, kas bija noticis kādā tumšā naktī pirms gandrīz piecpadsmit gadiem, nebija noticis nejauši, bet to bija izplānojis un tīši izdarījis cilvēks bez sirds un bez jūtām, kurš tanī otrā

redzēja vīru, kas bija cildenāks par viņu, kam, kā Žilī pirms pāris mirkļiem sacīja, piemita visas tās īpašības, kuru viņam pašam trūka.

— Mazajai uz rociņām ir asinis, — Žilī negaidot ieteicās.

— Kad pirmīt viņu sasedzu, es to nemaz neievēroju.

Blanša, ne vārda nebilzdama, atdeva man vēstuli, un mēs abi nometāmies ceļos pie bērna. Blanša atlocīja vienu dūrē sa-

žņaugto plaukstiņu, es otru. Abu plaukstu iekšpusē bija svaiga iegriezuma rētas, taču tagad griezuma vieta bija sausa un ne-asiņoja. Rokas pašas bija tīras — ne putekļu, ne stiklu. Mēs neteicām ne vārda — ne Blanša, ne es.

— Žilī, — viņa pēc brītiņa ierunājās, — pasakiet Žakam, lai viņš piezvana mesjē kirē un palūdz to tūliņ nākt uz šejieni. Pēc tam sameklējiet telefona abonentu grāmatā Sacrē Coeur konventa numuru Lorē un uzziniet, vai Mātei priekšniecei būtu iespējams parunāt ar de Gē jaunkundzi.

Žilī apjukusi skatījās pārmijus uz Blanšu un uz mani.

— Nē, — es sacīju, — nē . . .

Mana satrauktā balss brīdināja Cēzaru. Viņš nostājās sarga pozā, gatavs aizstāvēt bērnu.

— Vai tu esi jukusi? — es jautāju, pievērsies Blanšai. — Vai tu nesaproti, ka viņa to darīja apzināti, darīja manis labad, tāpēc ka es apdedzināju roku?

— Žilī, — Blanša sacīja, — dariet, kā es liku.

Es piegāju pie durvīm un aizstājos tām priekšā. Žilī gluži nelaimīga joprojām lūkojās uz Blanšu un mani.

— Nav nekādas vajadzības pēc mesjē kirē, — viņa sacīja.

— Bērnam nekas ļauns nav noticis. Viņa tikai.sagriezusies ar stikliem. Akas dibenā ir stiklu pilns.

— Akas dibens? — iesaucās Blanša. — Viņa bija nokāpusi akā?

Par vēlu Žilī atskārta, ka pieļāvusi kļūdu. Vārdi bija izteikti.

— Nu jā, jaunkundz, — viņa sacīja. — Kas par to, ka viņa nokāpa akā un akas dibenā pārlaida nakti? Aka nu jau piecpadsmit gadu ir sausa. Kas par to, ka viņa, vienalga, aizmigusi vai nomodā, atnāca šurp — jūsu abu labad vai sevis pašas labad, nabaga bērns, jo viņai ir pārāk dzīva fantāzija? Vai tas kaut ko groza visā, kas bijis un pagājis? Kāpēc tur pilī kāds neparūpējas par viņu un nemīl viņu viņas pašas labad? Neba par brūcēm viņas plaukstās jums būtu jādomā, bet gan par to, kas itin drīz norisināsies viņā pašā.

Blanša nobāla. Tik ilgi apspiestās jūtas lauzās uz āru.

— Kā jūs iedrošināties zaimot, kā jūs iedrošināties? — viņa iesaucās nedabiskā, kaisles pārņemtā balsī. — Esmu rūpējusies par šo bērnu kopš viņas piedzimšanas. Esmu viņu mīlējusi, mācī-

jusi, audzinājusi kā pašas bērnu, jo viņas māte ir muļķe un tēvs gatavais velns. Negribu, ka viņai Šai pasaulē būtu jācieš tā, kā

esmu cietusi es. To pierāda zīmes viņas plaukstās. Pats Dievs runā uz mums ar viņas starpniecību.

Maigums bija zudis, patoss ari. Tā Blanša, kas pilna atmiņu bija atnākusi uz pārvaldnieka māju meklēt pazudušo bērnu, bija kļuvusi pavisam cita sieviete — sarūgtināta fanātiķe, kas centās padarīt par savu upuri to, kuru vēlējās izglābt

— Tas Kungs tā nerīkojas, jaunkundz, — sacīja Žilī. — Ja Viņš gribēs bērnu saukt pie sevis, Viņš to darīs tad, kad būs pienācis nolemtais laiks, nevis tāpēc, ka grāfa kungs nogalināja cilvēku, kuru jūs mīlējāt. Bērns šai pasaulē piedzīvos ciešanas vienīgi par to, ko tam nodarāt jūs; jā gan — jūs un viņas tēvs, un viņas vecāmāte, un visi citi tur pilī. Jūs esat nolādēti, iztērēju-

šies, nekam nederīgi — visi kā viens. Taisnība tiem ļaudīm, kas apgalvo, ka šai zemē vajadzīga vēl viena revolūcija — kaut vai tikai tādēļ, lai mūs atbrīvotu no negantības un naida, ko jūs esat palīdzējuši audzēt. Re nu . . . jūs esat viņu pamodinājuši, gatavais posts.

Taču vainīga bija Žilī pati — viņas skaļa, dusmīga balss bija sarīdījusi Cēzaru, un suņa riešana pamodinājusi bērnu. Pēkšņi atvērusi acis, Marī-Noela ieinteresēta ziņkārīgi no segu apakšas raudzījās uz mums. Viņa piecēlās sēdus, uzreiz bija pavisam moža un nolūkojās mūsos visos trijos pēc kārtas.

— Es redzēju šausmīgu sapni, — viņa ierunājās.

Blanša tūliņ noliecās un sargādama viņu apskāva.

— Neuztraucies, ma cherie , — viņa mierināja. — Tu esi drošībā, tu esi pie manis. Es tevi aizvedīšu turp, kur tevi sapratīs un par tevi rūpēsies. Šausmas un bailes, ko tu pārdzīvoji akā, nekad vairs neatkārtosies.

1 Dārgumiņ . (Fr.)

Marī-Noela uzmeta viņai mierīgu skatienu.

— Nebija nekādu Šausmu, un es nemaz nebiju nobijusies, — viņa atteica. — Žermēna stāsta, ka aka esot spoku pilna, bet es neviena spoka neredzēju. Stikla pūstuve ir jauka vieta.

Pils gan ir pilna ar spokiem.

Cēzars, izdzirdis meitenes balsi, nomierinājās un saritinājās viņai pie kājām. Marī-Noela noglaudīja tam galvu.

— Viņš ir izsalcis, un es arī. Vai mēs nevarētu aiziet pie Tvsa kundzes un apēst gabaliņu maizes?

Mājas viņā galā kantorī iezvanījās telefons. Pēkšņais strink-

šķis mūs sviešus atsvieda atpakaļ īstenībā. Žilī neapzināti devās uz durvīm. Es tās atvēru, un Blanša gausi piecēlās kājās. Sastapušies ar reālo tagadni, mēs visi rīkojāmies instinktīvi. Vienīgi bērns izskatījās noraizējies.

— Jācer, ka tas nav sākums, — viņa noteica.

— Kam sākums? — es jautāju.

— Sākums manam šausmu sapnim. — Atstūmusi segas, viņa piecēlās, nopurināja fmtekļus no mētelīša un ielika savu roku manējā.

— Svētā Jaunava ir noraizējusies par mums visiem, — viņa sacīja. — Viņa man teica, ka vecmāmiņa gribot, lai mamma nomirst. Sapnī ari es gribēju, lai viņa nomirst. Mēs visi bijām vainīgi. Tas bija ļoti šausmīgi. Vai tu nevari kaut ko darīt, lai tas nepiepildītos?

Laikam Žaks bija iegājis kantorī, jo zvanīšana apklusa, un es caur atvērtajām durvīm un tukšajām istabām dzirdēju viņu klusā balsī runājam. Žilī, ne vārda nebilzdama, pagāja man ga-rām un izgāja virtuvē; pēc mirkļa Žaka balss apklusa, un es dzirdēju viņus abus čukstus apspriežamies, tad Žilī ienāca atpakaļ pa virtuves durvīm.

— Zvanīja Šarlote un prasīja pēc mesjē Pola, — viņa sa-cīja. — Es viņai teicu, ka šeit esat jūs ar Blanšas jaunkundzi.

Viņa sacīja, lai jūs abi tūliņ ejot atpakaļ uz pili. Noticis negadījums. Viņa piekodināja, lai bērnu līdzi neņemot...

Šoreiz intuīcija nebija melojusi. Es paraudzījos pār plecu atpakaļ tālākajā istabā. Marī-Noela bija nometusies uz ceļiem, vilka ārā no kabatas mazus stikla flakoniņus un lika tos uz putekļainās grīdas rindā citu aiz cita. Nolikusi rindas galā pili ar nolūzušajiem tornīšiem, viņa paskatījās uz savām rokām un, pavērsusi plaukstas ar iekšpusi uz augšu, pasauca Blanšu.

— Laikam būšu sagriezusies, — viņa sacīja, — tikai neatceros, kā. Vai griezumi sadzīs un pazudīs, bet varbūt tev vajadzēs apsaitēt manas rokas tāpat, kā tu apsaitēji papus roku?

20. N O D A Ļ A

Pēkšņajam izsaukumam būtu vajadzējis brāli un māsu tuvināt, bet tas mūs atšķīra vēl tālāk vienu no otra. Ne Blanša man bilda kādu vārdu, ne es viņai, kad strādnieks, vārdā Ernests, kravas mašīnā veda mūs atpakaļ. Ļaunums ieslēdza mūs abus kā

necaurlaidīga kapsula.

Pils bija tukša: Visi bija devušies meklēt bērnu. Mājās bija atstata vienīgi histēriski buldurējošā Šarlote, govju slaucēja, kas man ķērca ausī, un virēja, kuru es līdz šim nebiju redzējis, bet zināju, ka ta ir Gastona sieva. Kad iegājām pilī, viņa iznāca mums pretī no virtuves pārbiedētām acīm, neuzspraustiem vaļē-

jiem matiem un sacīja:

— No Vilāras atsūtīja sanitāro mašīnu. Nezināju citu vietu, kurp piezvanīt.

Tikai tagad es sapratu, ka Ernests, kuru Žilī, nevarēdama sagaidīt kādu pienākam pie telefona, bija ^atsūtījusi uz Sentžilu, sastapis Blanšu nākam no baznīcas un viņa tūliņ braukusi tam līdzi uz stikla pūstuvi, neiegriezusies pilī.

Man bija zudusi jebkāda sajēga par laiku. Nezināju, cik ilgi tiku klīdis pa mežu. Diena, kuras ritms bija izjaukts kopš tā

mirkļa, kad Fransuāza bungāja pie ģērbistabas durvīm, lai pa-stāstītu, ka bērns pazudis, aizsteigusies, neskaitot minūtes, neskaitot stundas; un pašreiz, kad es paraudzījos uz atvērto guļamistabas logu augšā un izmīdīto zāli lejā pilsgrāvī, varbūt bija pusdienlaiks, varbūt pēcpusdiena. Zem segām guļošā Marī-Noela piederēja kādam senam pagājušam, sen zudušam laikmetam. Nekas nebija skaidrs, izņemot nelaimi, kas strauji un negaidot bija uzbrukusi pilij, kad tā palika tukša.

Govju slaucējas saliektais pirksts itin kā durtin dūrās zāles skupsnās, kad viņa pievērsās vispirms man, tad Blanšai, un viņas spalgā un neskaidrā balss vienā gabalā atkārtoja vārdus, no kuriem es sapratu vienīgi: — Es redzēju viņu krītam . . . es redzēju viņu krītam . . . — saliektais pirksts, pārgrieztās acis, negaidītais, plašais rokas pavēziens, kad viņa attēloja kritienu, bija drausmīgs un spilgts — kā raganu lugā, turklāt Šarlote, raustīdama Blanšas piedurkni un buldurēdama: — Viņa vēl elpoja, jaunkundz, es pieliku viņai pie lūpām spogulīti . . . — kļuva baismīgajā izrādē par raganas partneri.

Murgainais brauciens sākās no jauna. Arā pa piebraucamo ceļu, ārā pa vārtiem, tālāk pa aleju līdz ceļam, kas veda uz Vi-lāru, pa pēdām ātrās palīdzības mašīnai, kura bija aizbraukusi pirms minūtēm divdesmit piecām. Kaut arī ļaunā priekšnojauta tagad kļuvusi par īstenību, Ernests, kas mūs veda kravas mašīnā, bija vienīgā saikne starp mums.

— Es biju baznīcā, kad tas notika, — viņam sacīja Blanša,

— biju baznīcā un lūdzu Dievu.

— 'Es ātrās palīdzības mašīnu ce|ā nesastapu, jaunkundz, —

Ernests prātoja. — Droši vien jūs iznācāt no baznīcas un satikāt mani, pirms ieradās ātrā palīdzība.

— Man vajadzēja vispirms aiziet atpakaļ uz pili, — Blanša turpināja. — Vajadzēja aiziet un pateikt, ka bērns drošībā. Es vēl būtu paguvusi to izdarīt laikus.

Kā vienmēr, kad nelaime jau notikusi, arī viņa laikam tagad bezspēcīgi apsvēra apstākļus, kas būtu varējuši traģēdiju novērst, un pēc dažām minūtēm piebilda:

— Nebija nekādas vajadzības visiem piedalīties meklēšanā.

Kādam no mums vajadzēja palikt mājās. Ja kāds būtu palicis, tas nebūtu noticis.

Un pēdīgi: — Vilāras slimnīca varbūt nemaz nav piemērota pēkšņiem nelaimes gadījumiem. Vajadzēja viņu vest uz Lemansu.

Pa kreisi, pa labi, taisni uz priekšu — viss ceļš, kas ved uz Vilāru, tagad bija kļuvis par tik nozīmīgu manas dzīves daļu, ka man likās — es tajā pazīstu katru līkumu, katru pagriezienu.

Te bija vieta, kur Gastons vakarvakarā bija strauji nobremzējis.

Tur — peļķe, kas Šārita agrumā bija vizmojusi kā tīrais zelts.

Vilāra, tik nomazgājusies un starojoša sešos no rīta, tagad bija putekļaina un trokšņaina. Kādā sānceļā strādnieki kaut ko urba, mašīnas sastājušās rindā cita aiz citas, un slimnīcas ēka, kuru es, kopā ar Marī-Noelu klīzdams pa tirgu, nemaz nebiju ievērojis, tagad paša bailēs Šķita uzmācīgi liela un neglīta. Blanša pirmā ie-gāja slimnīcā, Blanša ātri kaut ko runāja ar kādu gaitenī stāvošu jaunu cilvēku baltā uzsvārcī, Blanša mani iestūma kailā, bezpersoniskā uzgaidāmajā telpā, bet pati aizgāja tam līdzi pa kādām citām durvīm. Māsiņa, kas kopā ar viņu atgriezās, bija mierīga, nosvērta — kā viņas kolēģes visā pasaulē, pienācīgi apmācīta neizrādīt emocijas, un viņas valoda bija universāla, kāda atrodama jebkuras zemes frazeoloģijas vārdnīcā.

— Nevaru jums precīzi pateikt, cik smagi ir ievainojumi.

Ārsts viņu pašlaik izmeklē, — viņa man sacīja, izvezdama mūs mazākā, mājīgākā telpā.

Blanša neapsēdās, lai gan māsiņa pastūma viņai tuvāk krēslu.

Viņa aizgāja un nostājās pie loga, man muguru uzgriezusi. Man Šķita, ka viņa lūdz Dievu. Galva bija noliekta, pie krūtīm piespiestās rokas saliktas kā lūgsnā. Es raudzījos pie sienas piestiprinātajā šā apvidus kartē un redzēju, ka Vilāra atrodas divdesmit kilometrus no Mortaņas un ka no Mortaņas sānceļš ved tieši uz Grandtrapas abatiju. Uz rakstāmgalda stāvēja kalendārs. Rīt pa-ies nedēļa kopš dienas, kad es braucu un Lemansu . . . Ne-dēļa . . . Viss, ko esmu teicis, viss, ko esmu darījis, ir tuvinājis šo ģimeni nelaimei un sāpēm. Žans de Gē, smiedamies spoguļa priekšā viesnīcas guļamistabā, bija pametis mani, lai atrisinu viņa problēmas pēc sava prāta. Tagad atskatoties izrādījās, ka ik solis, ko pēdējās dienās biju spēris, izraisījis ciešanas un postu. Muļ-

ķība, nezināšana, blefošana un stulba iedomība bija par cēloni šim brīdim, kas tagad jāpārdzīvo.

— Grāfa kungs? — Nupat ienākušais lielais, druknais vīrietis noteikti spētu modināt paļāvību ikvienā tuviniekā, kas gaida atbildi, taču kara laikā es biju redzējis pārāk daudz ārstu sejas, lai nesalasītu atbildi šajā.

— Esmu doktors Mutjē. Gribu jums pateikt, ka viss, ko vien bija iespējams darīt, ir izdarīts. Ievainojumi ir smagi, un es rīkotos aplam, ja dotu jums lielas cerības. Grāfiene, protams, ir bez samaņas. Cik noprotu, negadījuma brīdī neviens no jums nebija klāt?

Runāšanu atkal uzņēmās Blanša un vēlreiz atkārtoja bezjē-

dzīgo stāstu.

— Logi ir lieli, — viņa sacīja.— Svaine bija sasirgusi. Droši vien, juzdama tuvojamies ģīboni, viņa piegājusi pie loga, to at-vērusi un, izliekdamās ā r ā . . . — viņa aprāva teikumu nepa-beigtu.

Ārsta īsā piebilde: — Dabiski, dabiski, — noskanēja neapzināti, tad viņš to papildināja: — Grāfiene bija apģērbusies. Viņa nebija naktskreklā. Jādomā, ka viņa gribēja piebiedroties jums bērna meklēšanā.

Es uzmetu skatienu Blanšai, bet viņas acis bija pievērstas ārstam.

— Kad mēs visi izgājām no pils, viņa nebija apģērbusies.

Viņa gulēja gultā. Nevienam no mums pat mirkli neienāca prātā, ka viņa iedomāsies celties augšā.

— Negadījumiem par cēloni vienmēr ir neparedzētais, jaunkundz. Lūdzu, atvainojiet mani. — Viņš pameta mūs, lai sarunātos ar māsu, kas stāvēja ārpusē. Mums istabā viņu klusā, ātrā

runāšana skaidri nebija dzirdama, bet man šķita, ka uztvēru vārdus «asins pārliešana» un «Lemansa», un no Blanšas sejas redzēju, ka arī viņa tos dzirdējusi.

— Viņi gatavojas izdarīt asins pārliešanu, es dzirdēju, ka asinis atsūtīšot no Lemansas, — viņa sacīja.

Viņa nenolaida skatienu no durvīm, un man iešāvās prātā, diezin vai viņa apjēdz, ka šie ir pirmie vārdi, ko viņa saka savam brālim pēc piecpadsmit gadiem. Par vēlu. Tiem ari nav nekādas nozīmes. Brā|a nebija šeit, lai tos dzirdētu.

Ārsts atgriezās pie mums.

— Atvainojiet mani, grāfa kungs, un arī jūs, jaunkundz. Pagaidiet, lūdzu, šeit, te ir mājīgāk nekā lielajā telpā. Es jūs informēšu, tiklīdz varēšu kaut ko noteiktu pasacīt.

Blanša satvēra viņu aiz piedurknes.

— Piedodiet, doktor. Es neviļus dzirdēju, ko jūs runājāt ar māsiņu. Vai esat aizsūtījuši kādu uz Lemansu pēc asinīm?

— Jā, jaunkundz.

— Vai jums neliekas, ka varētu ietaupīt laiku, ja asinis dotu mans brālis? Tiklab viņam, kā manam otram brālim Polam ir nullgrupas asinis, ko, cik man zināms, droši var pārliet jebkuram cilvēkam.

Ārsts, skatīdamies uz mani, mirkli vilcinājās. Šausmās apjēgdams, kas var notikt, neizbēgami padarot nelaimi vēl smagāku, es strauji iesaucos:

— Man nav nullgrupa. Ak Dievs, kā es vēlētos, lai būtu!

Blanša uzmeta man apstulbotu skatienu.

— Tas nav tiesa. Jūs abi esat universāli donori. Atceros, ka Pols man to pateica vēl pirms pāris mēnešiem.

Es papurināju galvu.

— Nē, tu kļūdies. Varbūt Pols ir, bet es ne. Man ir A grupa.

Ar to nekas nebūtu līdzēts.

Ārsts pamāja ar roku.

— Lūdzu, nesatraucieties, — viņš sacīja. — Ieteicamāk ir lietot asinis tieši no laboratorijas. Aizkavēšanās būs pavisam niecīga. Viss nepieciešamais jau ir ceļā no Lemansas uz Vilāru.

Viņš apklusa, ziņkārīgi pavērdamies no manis uz Blanšu, un izgāja no istabas.

Pāris mirkļu Blanša nebilda ne vārda. Tad dīvainā — man šķita, šausmīgā — kārtā rūpju un ciešanu izteiksme viņas sejā

izzuda. «Viņa zina», es nodomāju «nu beidzot viņa saprot.»

Esmu pats sevi nodevis. Taču es kļūdījos. Lēnām, it kā negribētu ticēt saviem vārdiem, viņa sacīja:

— Tu negribi viņu glābt. Tu ceri, ka viņa nomirs.

Šausmu pārņemts, es paskatījos uz viņu. Bet viņa uzgrieza man muguru. Viņa atkal aizgāja pie loga un palika tur stāvam.

Es nespēju izteikt ne vārda, es nespēju darīt itin nekā.

Mēs palikām un gaidījām. Dažbrīd gaitenī atskanēja balsis, dažbrīd bija dzirdami soļi. Pie mums neviens nenāca. Katedrāles tornī nozvanīja pusdienlaiku. Es vēlreiz paraudzījos kartē un redzēju, ka no Lemansas līdz Vilārai ir čerdesmit četri kilometri. Šādu attālumu var nobraukt četrdesmit minūtēs. Vai četrdesmit minūtes ir tās, kas izšķir — dzīvot vai mirt? Es nemācēju par to spriest; man nebija tādu zināšanu medicīnā. Es zināju vienīgi to, ka Žanam de Gē un man ir dažādas asins grupas, ka tā

ir mūsu vienīgā atšķirība un ka pašreiz vienīgi tai ir nozīme. Viņš varētu izglābt savu sievu, es to nevaru. Augums, plecu platums, matu krāsa, vaibsti, balss, viss mums vienāds, izņemot šo. Šis at-klājums man šķita simbolizējam visu to, kas bija iznācis aplam.

Viņš bija reālais cilvēks, es — ēna. Es nespēju aizstāt dzīvo cilvēku.

Stāvēdams un ar skatienu kavēdamies pie kartes, izsekoju tur norādītajam route nationale, redzēju to kā īsu ceļa gabaliņu starp diviem punktiem; tomēr ik ceļa līkums nozīmēja ātruma samazinājumu. Varēja gadīties aizkavēšana — ceļa strādnieki, transporta sastrēgums, pēkšņa sadursme. Es pat neuzzināšu, kad slimnīcas mašīna piebrauks. Tā droši vien apstāsies pie kādas citas ieejas. Izgāju gaitenī, cerēdams, ka pa šo laiku, kamēr tur stāvēšu, kāds nāks. Bet gaitenis palika tukšs, tikai apkopēja ar lupatu slaucīja grīdu.

Pulksten vienos pie slimnīcas ieejas ieradās Pols un Renē.

Norādīju viņiem istabu, kurā atradās Blanša. Negribēju ar vi-

ņiem sarunāties; Blanša viņiem pastāstīs visu, kas man zināms.

Renē tūliņ iegāja iekšā, bet Pols^ kādu sekundi vilcinājies, pienāca man klāt.

— Arā ar kravas mašīnu gaida Ernests. Vai pateikt viņam, lai brauc projām?

—- Es pateikšu, — atbildēju.

Mirkli klusējis, viņš jautāja:

— Kā viņai ir?

Es papurināju galvu, izgāju ārā no slimnīcas uz ielas un teicu Ernestam, lai brauc vien atpakaļ uz fabriku. Kad viņš bija iekāpis mašīnā un aizbraucis, man uzreiz likās, ka esmu zaudējis kontaktu ar noturību un drošību. Gluži kā Gastona un Žilī acīs un balsī, arī viņā es jutu līdzdalību un atcerējos, ko Žilī par viņu teica, — viņam esot trīs meitas. Man kļuva žēl, ka biju viņu aizsūtījis projāin, nevis iesēdies mašīnā un apvaicājies par sievu un bērniem. Varbūt viņš man būtu piešķīris spēku un drosmi, turpretī nedzīvajā slimnīcas izstabā sastapšos ar neizpratni, klusē-

šanu un pat apsūdzību.

Aizgāju pāri laukumam un bez domu, bez nolūka devos tālāk; tomēr, šķiet, gandrīz neapzināti jutu, kurp man jāiet. Pēdīgi atrados pie « L'Antiquaire du Pont» aizslēgtajām durvīm. Durvju stiklotā daļa bija aizslēģota, bet logā ielikts uzraksts: Fermē le lundi Pagriezos, izgāju caur Porte de Ville un apstājos uz tiltiņa, nolūkodamies uz balkoniņu un mājas logiem. Ari tie bija ciet, būra ar papagailīšiem uz balkona nebija, un piepeši šai mā-

jai vairs nebija nekāda sakara ne ar ko, kas noticis. Tas, kurš bija pārgājis pār tiltiņu un palicis tai mājā visu nakti, bija kāds cits cilvēks. Istaba ar pēlēkajām sienām un baltajiem spilveniem, dālijas bija tikai mana iedoma tāpat kā otra — tālākā istaba, no kuras redzamas jumtu kores. Nekad neesmu kāpis pār šo slieksni, nekad neesmu redzējis mājas saimnieci. Belas ar viņas silto sirdi, ar dziļo izpratni pasaulē vispār nebija.

Devos vēlreiz caur Porte de Ville, vēlreiz pametu skatienu uz aizslēgtajām durvīm un griezos atpakaļ uz slimnīcu.

Pie ieejas stāvēja Pols. Viņš sacīja:

— Mēs tevi meklējām.

Nu zināju, ka tas ir noticis. Neveikli, gandrīz kā sargādams, viņš paņēma mani zem rokas, un mēs kopā aizgājām pa gaiteni uz mazo uzgaidāmo istabu. Tur priekšā bija doktors Mutjē, Blanša, Renē un māsa, kuru bijām pirmāk satikuši. Ārsts tūliņ

pienāca man klāt, un viņa balss jau bija paguvusi pārmainī-

ties — tā vairs neskanēja lietišķi un oficiāli, autoritatīvi kā daž-

dien cilvēkam, kas runā par savu darbu, bet gan kā tādam, kas pats varbūt ir vīrs un tēvs.

— Viss beidzies, — viņš sacīja, — man gaužām, gaužām žēl.

Visi raudzījās uz mani, izņemot Blanšu, kas bija pagriezusi muguru; kad es nekā neatbildēju, doktors Mutjē vēl piebilda:

— Samaņu viņa vairs neatguva. Arī sāpes necieta. To varu jums droši apgalvot.

— Bet asins pārliešana — vai tā nespēja līdzēt? — es ierunājos.

— Nē, — viņš atteica, — tā bija ļoti vārga cerība . . . viņa bija pārcietusi pārāk spēcīgu šoku... — Viņš paplēta rokas.

— Vai bija par vēlu?

— Par vēlu? — viņš izbrīnījies atkārtoja manus vārdus.

— Asinis, — es sacīju. — Asinis no Lemansas.

— Ai, nē. Mēs tās saņēmām jau pēc pusstundas. Un nekavē-

joties pārlējām. Viss, ko vien bija iespējams darīt, tika izdarīts.

Jūsu sieva nav mirusi nevērības dēļ, mesjē, jel ticiet man. Līdz pašam pēdējam mirklim mēs darījām visu, kas nepieciešams.

Taču diemžēl mūsu pūliņi bija veltīgi. Viņu izglābt nespējām.

Ierunājās slimnīcas māsa:

— Jūs gribēsiet viņu redzēt. — Viņas vārdos neskanēja jautājums, tie vienkārši konstatēja faktu, viņa pa gaiteni mani aiz-Pirmdienas slēgts. (Fr.)

veda uz nelielu palātu. Abi kopā mēs stāvējām pie gultas un noraudzījāmies uz Fransuāzu de Gē. Nebija redzami nekādi ievainojumi. Varēja iedomāties, ka viņa guļ. Viņa neizskatījās pēc miruša cilvēka. Māsa sacīja:

— Man vienmēr licies, ka personība īsti atklājas cilvēka sejā

pirmajā stundā pēc nāves. Lāgiem § doma ir par mierinājumu.

Es nebiju par to sevišķi pārliecināts. Mirusī Fransuāza izskatījās dziļa miera apdvesta, jaunāka un laimīgāka nekā tā Fransu-

āza, kas šorīt bija bungājusi pa ģērb istabas durvīm. Šārīta Fransuāza bija kārna, pārbijusies, ķildīga. Ja šis — mirušais —

veidols ir īstais, tad dzīve viņai nebija devusi nekā, tas bijis veltīgi izšķērdēts laiks.

— Cik jums sāpīgi zaudēt abus! — sacīja māsa.

Abus? Vienu mirkli man likās, ka viņa runā par Marī-Noelu, ka varbūt dzirdējusi par bērna pazušanu. Bet tad atcerējos.

— Paliek meitiņa, — es sacīju. — Viņai vienpadsmit gadu.

— Doktors Mutjē man teica, ka šoreiz jums būtu bijis dēls, — viņa pabeidza iesākto sakāmo.

Skatienu nodūrusi, viņa atkāpās līdz durvīm un palika tur stāvam, laikam nodomādama, ka es vēlos pakavēties viens un noskaitīt lūgsnu, bet es pūlējos izdomāt, vai neesmu šajā nedēļā

Fransuāzai pateicis kaut ko tādu, kas viņu patiesi būtu varējis sāpināt. Nespēju atcerēties. Liekas, tik daudz kas bija noticis.

Priecājos, ka miniatūru iedevu viņai pirmajā vakarā. Tobrīd viņa jutās iepriecināta un laimīga. Nekā vairāk nebija, izņemot piektdienas vakaru, kad viņu apkopu. Pārskats nebija iespaidīgs.

Man gribējās, lai es būtu izdarījis vairāk. Pagriezos un devos atpakaļ pie pārējiem.

Pols man sacīja:

— Tev tagad vajadzētu braukt atpakaļ uz Sentžilu. Es piezvanīju Gastonam, lai atbrauc ar sitroenu. Mēs ar Blanšu paliksim te un visu nokārtosim, bet Gastons ar reno aizvedīs tevi un Renē uz mājām.

Viņu sejas liecināja, ka viņi ir apspriedušies, kas darāms.

Pola valodā un kustībās jautās tas rāmais formālisms, kas allaž vērojams, kad kāds nomiris. Man neko tieši nenorādīja. Vistuvā-

kos sērotājus aplamā kārtā mēdz pamest, lai cieš bēdas vientulībā. Labāk būtu bijis, ja man uzdotu kaut ko pārspriest, parakstīt, kārtot. Tagad es tikai klusēdams, bez jebkāda darba atstāts, viņus vēroju.

Jutos atvieglots, kad ieradās Gastons. Palicēji gribēja tikt no manis vaļā. Renē klusēdama iestūma mani priekšējā sēdeklī, pati iekāpa aizmugurē, un mēs aizbraucām.

Gastons izskatījās satriekts un nelaimīgs; kad es iesēdos ma-Sīnā, viņš neteica ne vārda, bet saudzīgi pārsedza man pār ceļiem pledu, šādā dīvainā, aizkustinošā veidā pauzdams līdzjūtību un bēdas. Kamēr viņš vadīja mašīnu pa ierasto ceļu, man neviļus ienāca prātā; diezin vai viņš, tāpat kā es, domā par šārita un vakarvakara braucieniem — tik seniem, ka likās, to vispār nav bijis.

Aizvērtie slēģi pilī bija pirmā sēru pazīme, un es nodomāju, ka Gastons pēc tam, kad Pols bija no slimnīcas piezvanījis, būs devis rīkojumu to izdarīt. Taču dzīvība nebija aizliedzama. Garas gaismas strēles lauzās pa slēģu spraugām, izrakstīdamas salona grīdu ar gaišiem rakstiem, un cieņas parādīšana, sērojot par Fransuāzu, kas klusa dziļā mierā dusēja slimnīcas mazajā

istabiņā, šādā veidā šķita nevajadzīga un neīsta. Saule un dienas siltums viņu nekad nebija apbēdinājuši; tie bijām mēs, kam bija trūcis iejūtības un mīlestības un kas bija izturējušies vienaldzīgi.

Gastons bija arī licis sagatavot mums ēdamistabā azaidu, jo mēs vēl nebijām iebaudījuši ne kumosa. Man šķita, vairāk par apmierinājumu viņam nekā mums pašiem mēs piesēdāmies pie galda un ēdām. Renē, iejūtīga un maiga, atklādama pavisam citu sava rakstura pusi, stāstīja, kā viņa un Pols kopš rīta apbraukā-

juši itin visas lauku mājas desmit kilometru rādiusā, taujādami pēc bērna, un atgriezušies Sentžilā tikai pusvienos. Dīvaini, es iedomājos, kā gan pēkšņa nāve, tāpat kā karš, rada cilvēkos impulsīvu līdzjūtību pret citiem. Pagājušās nedē|as izaicinošā, jutekliskā Renē tagad bija dabiska, sirsnīga, pilna dedzīgas vēlē-

šanās palīdzēt mums visiem, pieteicās uzklāt Marī-Noelai gultu Blanšas istabā, lai mazā nebūtu viena, vai arī izraidīt Polu no viņu istabas un paņemt bērnu pie sevis, piedāvājās aizbraukt meitenei pakaļ uz stikla pūstuvi, lai tikai padarītu tai zaudējumu mazāk drausmīgu.

— Man šķiet, viņa nebūs pārbijusies, — es sacīju. — Es domāju . . . nevaru izskaidrot, kāpēc . . . ka viņa bija tam sagatavota.

Renē, kas vēl pirms dažām stundām tūliņ būtu atcirtusi, ka viss, ko Marī-Noela dara, ir nedzirdēti briesmīgs un tīrā izrādī-

šanās un ka meitene būtu bargi jāsoda, tagad vienīgi piebilda, ka bērniem, kas miegā klīst apkārt, nekad nevajadzētu ļaut gulēt istabā vieniem pašiem.

Drīz vien viņa devās augšup, un es, domās nogrimis, paliku sēžam ēdamistabā. Pēc brīža pasaucu Gastonu un palūdzu, lai viņš aizbrauc uz stikla pūstuvi pie Žilī. Lai pasaka viņai, ka Fransuāza mirusi un ka es vēlos, lai Marī-Noelai to pavēstī viņa.

— Augšā pie grāfienes kundzes ir kirē, — Gastons, mirkli vilcinājies, man sacīja. — Vai grāfa kungs vēlas viņu satikt tūliņ

vai vēlāk?

— Cik ilgi viņš tur jau ir? — es vaicāju.

— Grāfienes kundze aizsūtīja viņam pakaļ tūliņ pēc tam, kad Šarlote viņai pastāstīja par negadījumu.

— Cikos tas bija?

— Nezinu, grāfa kungs. Atgriezušies un uzzinājuši, kas noticis, ne mesjē Pols, ne es nekā saprātīga nespējām no sieviešiem izdibināt. Viņas bija pārāk uztrauktas, lai kaut ko jēdzīgu pateiktu.

— Es tikšos ar mesjē kirē tūliņ, — es sacīju, — bet pagaidām paaiciniet šurp Žermēnu.

— Labi, grāfa kungs.

Žermēna, jau ienākdama istabā, bija noraudājusies un, ierau-got mani, apraudājās no jauna. Pagāja vairāki mirkļi, iekams viņa cik necik nomierinājās.

— Pietiks, — es teicu. — Ļaudama sev vaļu, jūs tikai mums visiem padarāt ciešanas vēl lielākas. Gribu jums kaut ko pajautāt. Vai jūs zināt, ka kundze pirms negadījuma bija piecēlusies un apģērbusies?

— Nē, grāfa kungs. Brokastis viņai uznesu pulksten deviņos, un tad viņa vēl bija gultā. Viņa ne vārda neteica, ka celšoties augšā. Blanšas jaunkundze mani aizsūtīja uz ciemu apjautāties par bērnu, un, kad atgriezos, aizgāju tieši uz virtuvi. Es kundzi vairs netiku redzējusi.

Atkal viņai acīs sakāpa asaras, un man vairs nebija viņai nekas jautājams. Teicu, lai atsūta pie manis Šarloti.

Šarlote ieradās pie manis pēc pāris mirkļiem, un es uzreiz redzēju, ka rīta histērija viņai pārgājusi. Viņa izskatījās modra, pašapzinīga, un mazās kreļļu ačteles raudzījās manī gandrīz izaicinoši. Es laiku lieki nezaudēju. Nekavējoties noprasīju:

— Kad mēs šorīt visi izgājām meklēt bērnu — vai jūs tad iegājāt pie kundzes?

Vienu mirkli pamanīju viņas skatienā vilcināšanos, tad viņa atbildēja:

— Jā, grāfa kungs. Iegriezos uz īsu brītiņu, kamēr viņa ēda brokastis, pateikt kādu vārdu mierinājumam.

— Ko jūs viņai teicāt?

— Ko nu es lielu varēju sacīt, grāfa kungs. Lūdzu, lai ne-uztraucas. Teicu, ka bērns drīz vien atradīsies.

— Vai viņa likās ļoti nobijusies?

— Viņa, grāfa kungs, vairāk uztraucās par mazās garīgo noskaņojumu nekā par tiešo nozušanu. Viņa raizējās, ka bērns it ka nostājoties pret viņu. Meitene pārāk mīl tēvu un Blanšas jaunkundzi, viņa sacīja; sirdi izkratīt viņa nenāk pie mātes. Tieši tie bija kundzes vārdi.

— Un ko jūs uz tiem atbildējāt?

— Teicu viņai patiesību, grāfa kungs. Sacīju, ja tēvs savu meitu dievina tā, kā grāfa kungs dievina Mari-Noelu, tad mātei allaž ir grūti. Man bija viena tante, kas pārdzīvoja tādas pašas bēdas. Un, kad meitene auga lielāka, kļuva vēl ļaunāk; viņa un tēvs bija nešķirami, un tante pārdzīvoja nervu sabrukumu.

— To jūs viņai pastāstījāt nomierināšanai?

— Teicu tāpēc, ka jutu viņai līdzi, grāfa kumgs. Zināju, ka kundze bieži vien šeit jūtas vientuļa.

Mēģināju iedomāties, cik posta Šarlote nodarījusi gan Šodien, gan šeit Sentžilā jau agrāk.

— Vai jūs zinājāt, ka kundze nodomājusi celties augšā?

Acīs atkal atplaiksnīja vilcināšanās, pirms viņa atbildēja:

— Kundze sacīja, ka negribot palikt viena guļam, nezinot, kas notiek. Viņa apvaicājās, vai grāfienes kundze jau pamodusies. Teicu, ka vēl ne, ka grāfienes kundze parasti mostas vēlu. Tad viņa ieminējās, ka varbūt grāfienes kundzei kaut kas iešaušoties prātā par bērnu. Pēc tam paņēmu paplāti un nogāju lejā, kur mani gaidīja mazgājama un gludināma veļa. Tā bija pē-

dējā reize, kad kundzi redzēju.

Viņa lēnām pagrozīja galvu, nopūtās un saņēma rokas, bet Šai žestā nebija nekā tik patiesa kā Žermēnas asarās.

— Kad pamodās grāfienes kundze? es jautāju.

Šarlote mirkli padomāja.

— Nemāku droši teikt, grāfa kungs. Liekas, kādu brītiņu pirms desmitiem. Viņa piezvanīja un izsauca mani, bet ēst nevē-

lējās. Es viņai pateicu par bērnu. Viņa tikai paraustīja plecus; tas viņu sevišķi neinteresēja. Kamēr klāju gultu, viņa sēdēja savā

krēslā, un, redzot, ka neesmu viņai vajadzīga, es devos atpakaļ

lejā. Biju vēl šūšanas istabā, kad notika negadījums. Mēs abas ar Gastona sievu izdzirdām slaucēju Bertu nelabi iekliedzamies un izskrējām ā r ā . . . bet to jūs jau zināt, grāfa kungs.

Viņa nolaida plakstus, pieklusināja balsi un nolieca galvu. Es strupi pateicu, ka viņa var iet, un, kad viņa bija jau gandrīz pie durvīm, ievaicājos:

— Ko grāfienes kundze sacīja, kad jūs viņai pastāstījāt, kas noticis?

Roku uz durvju kliņķi uzlikusi, Šarlote apstājās un paraudzījās manī.

— Viņa drausmīgi iztrūkās, grāfa kungs, bija pilnīgi apstul-busi. Tāpēc es steigšus aizsūtīju pēc mesjē kirē. Nevarēju viņai nekā iedot; tas nebūtu bijis prātīgi. Vai saprotat mani?

— Es jūs saprotu.

Kad viņa bija projām, es uzkāpu augšā ģērbistabā un caur vannasistabu iegāju guļamistabā. Ari šeit kāds bija aizvēris slēģus kā visā pārējā pilī, logs arī bija ciet. Gulta nebija sakopta, palags un sega atmesti. Piegāju pie loga, atvēru gan slēģus, gan logu.

Palodze bija mana gurna augstumā. It viegli bija apsēsties uz tās, izliekties ārā — arī izliekties pārāk tālu. Varbūt — taču ne visai pieņemama iespēja. Un tomēr tas bija noticis... Aizvēru logu un slēģus. Pārlaidu acis guļamistabai, bet tur nekas neliecināja par notikušo, nebija nekādas norādes uz traģēdiju; tad izgāju ārā

un aizvēru durvis. Pa garo gaiteni aizgāju līdz galam, uzkāpu stāvu augstāk, pa divpus veramajām durvīm nokļuvu otrā gaitenī

un devos līdz tālajam galam uz torņa istabu.

21. N O D A Ļ A

Neklauvēju. Atvēru durvis un gāju tieši iekšā. Istaba bija aizvirtņota tāpat kā visas pārējās, logs ciet, pat aizkari bija aizvilkti. Te neiespiedās neviens dienasgaismas stars; varēja iedomāties, ka ārā ir tumša, dzi{a ziema. Viena spuldze dega pie gultas, otra uz galda netālu no krāsns, un tas, ka ārā pulksten četros spīdēja spoža vēlīnas rudens pēcpusdienas saule, šajā nemainī-

gajā torņa istabā nenozīmēja nenieka, jo te "vienmēr valdīja tumsa, istaba vienmēr bija aizbarikādēta pret dienasgaismu.

Suņi bija ieslodzīti kaut kur citā vietā, un vienīgā skaņa bija kirē murmināšana, skaitot lūgsnu, un atbalss no lielā atzveltņu krēsla iepretim. Abiem dievlūdzējiem rokā bija pa rožukronim; kirē ar noliektu galvu bija nometies ce(os; māte nošļauktiem pleciem čurnēja krēslā, zods sagumis uz krūtīm. Man ienākot, ne viens, ne otrs nesakustējās, bet es ievēroju, ka mātes rokas uz mirkli ap rožukroņi sažņaudzas ciešāk, tad atkal atlaižas, arī

«amen», nobeidzot Tēvreizi, un pēc tam Ave Maria sāka skanēt skaļāk, dedzīgāk, it kā lūgsnu skaitītāji apzinātos, ka uzradies pasaulīgs klausītājs.

Es ceļos nemetos, bet nogaidīdams klausījos. Kirē murminā-

šana ritēja tālāk — monotona, mierinoša, domas stindzinoša, un man šķita, ka to panākt ir viņa nolūks, vienalga, vai lūgsnas skaitāmas dzīviem vai mirušiem. Slimnīcas istabiņā guļošās Fransu-

āzas gars nevēlējās dzirdēt atgādinājumu, kas ar viņu noticis nule pamestajā pasaulē, tāpat nebija vajadzības modināt negaidītus jautājumus mātes prātā, kura šeit atbalsoja lūgsnu tekstu.

Neskanīgais, liegais ritms, it kā bites sanēšana ziedkausā, notrulināja izziņas kāri, un mani jutek|i un nervi, kas bija sasprindzi-nāti līdz pēdējam un gatavi pārtrūkt, maz pamazītēm it kā no-tirpa un sāka pieskaņoties Šās nedzīvās istabas gaisotnei un tempam.

Kad bija noskaitīta pēdējā Gloria un noskanējis pēdējais

«amen», iestājās īss klusuma brīdis, pirms dievlūdzējs k|uva par miesu un asinīm, pirms balss atkal sāka piederēt kirē ar mīlīgo, vecīgo mazbērna ģīmi un klanošos galvu. Piecēlies kājās, viņš pienāca man klāt un tūliņ saņēma manu roku.

— Mans dēls, — viņš sacīja, — mēs — jūsu māte un es —

no visas sirds aizlūdzām par jums, lūdzāmies, lai jums pietiktu spēka un izturības šai smago sāpju brīdī.

Es viņam pateicos, bet viņš joprojām stāvēja, turēdams un glāstīdams manu roku un rādīdams manis labad noraizējušos, tomēr svinīgi nopietnu vaigu. Es apskaudu viņa mērķtiecību, kā

arī ticību tam, ka mēs visi esam apmaldījušies bērni vai pazuduši jēri, ko Labais Gans pacels rokās vai auklēs tērpa ielokā, kaut arī

mūsu kļūdas un grēki būtu diezin cik smagi.

— Kā ar bērnu? Vai vēlaties, lai es viņai to pasaku? — viņš uzdeva tiešu jautājumu, kas, pēc viņa domām, man vissmagāk spieda sirdi. Es atbildēju, ka ne, ka esmu lūdzis Žilī, lai viņa bērnam to pasaka, piebilzdams, ka tūliņ mājās atgriezīsies Pols un Blanša un lai viņš ir dk labs un ar tiem nokārto visu, kas kārtojams.

— Jūs taču zināt, — viņš sacīja, — ka pašlaik, rīt un vienmēr esmu jūsu rīcībā, gatavs darīt visu, kas manos spēkos, jūsu*

grāfienes kundzes un ikviena šīs pils iedzīvotāja labā.

Viņš svētīja mūs abus, savāca savas grāmatas un izgāja no istabas. Mēs palikām vieni. Es neteicu ne vārda. Viņa arī ne. Es neskatījos uz viņu. Tad piepeši, paklausīdams spējam impulsam, es aizgāju pāri istabai līdz logam un atvilku smagos aizkarus.

Plaši atvēru logu un slēģus, atsizdams tos līdz pat sienai. Izslēdzu abas lampas, un istabā ienāca diena. Nostājos blakus viņas krēslam, un vēlās pēcpusdienas saule spīdēja pār viņu tik gaiši, ka nekas nepalika apslēpts — ne pelēkais sejas bālums, ne plakstu pusaizsegtās acis, ne noļukušie vaigi, ne smagais zods, un, kad viņa pacēla roku, lai aizsegtu acis pret saules spožumu, melnās vilnas kleitas piedurkne atslīdēja, atsedzot dūriena vietu starp delnas locītavu un elkoni.

— Ko tu dari? Vai gribi mani aklu pataisīt? — viņa iesaucās un, cenzdamās izvairīties no gaismas, saduga krēslā uz priekšu.

Rožukronis un lūgsnu grāmata nokrita zemē, es tos pacēlu, atdevu viņai un tad nostājos tā, lai saule nespīdētu viņai tieši virsū.

— Kas noticis? — es jautāju.

— Noticis? — viņa kā mēdīdama atkārtoja, pacēla galvu un raudzījās manī, bet nespēja ieskatīties acīs, jo mana seja bija ēnā.

— Kā lai es, te ieslodzīta un nevajadzīga, zinu, kas noticis, ja pat ar zvanīšanu neviena nevar sasaukt. Es gan iedomājos, ka tu esi atnācis šurp, lai man pastāstītu, kas noticis, nevis es tev. —

Mirkli klusējusi, viņa piebilda: — Piever slēģus un aizvelc aizkarus, tu zini, ka es neciešu gaismu.

— Nē, — es atteicu.

Viņa sašķieba muti grimasē un paraustīja plecus. — Kā

vēlies. Tikai šis ir nepiemērots bridis vērt logus vaļā, vairāk nekas. Es pavēlēju Gastonam aizvērt visus pils logus. Ceru, ka viņš izdarījis, ko liku.

Viņa atlaidās krēslā, paņēma rožukroņi un ielika to starp lūgsnu grāmatas lapām, itin kā gribēdama iezīmēt grāmatā vietu, tad nolika to uz galda, kas stāvēja līdzās krēslam. Pēc tam ierī-

kojās ērtāk aiz muguras saliktajos spilvenos un iestumdīja kāj-soliņu pareizā stāvoklī.

— Nu kirē ir projām, jāsaka Šarlotei, lai ved atpakaļ su-

ņus, — viņa ierunājās. — Suņi pastāvīgi ņaukst, kad viņš ir šeit.

Kālab stāvi kājās? Kālab nepie velc krēslu tuvāk un neapsēdies?

Es nesēdos. Nometos uz viena ceļa pie viņas krēsla un atbalstīju roku uz sānatzveltnes. Viņa mani vēroja. Sejai šķita aizlikta priekšā maska.

— Ko tu viņai sacīji? — es jautāju.

. -— Ko lai es kam būtu teikusi? Šarlotei?

— Fransuāzai.

Nekas nenotika, tikai viņa kļuva nekustīgāka. Kreisā roka vairs nespēlējās ar šalles bārkstīm.

— Kad? — viņa jautāja. — Neesmu viņu redzējusi, kopš viņa apsirga un iegūla. Netiku viņu redzējusi vairākas dienas.

— Tu melo, — es teicu. — Tu ar viņu tikies šorīt.

Mana piezīme bija pēkšņa. Viņa to nebija gaidījusi. Redzēju visu augumu krēslā saspringstam.

— Kas to saka? — viņa noprasīja. — Kas to izpļāpājis?

— To saku es, un neviens nekā nav pļāpājis.

— Vai viņa bija atguvusi samaņu? Vai viņa slimnīcā, pirms nomira, tev kaut ko sacīja? — Jautājumi skanēja skarbi un strupi.

— Nē, — es atbildēju. — Viņa neteica nekā — ne man, ne kādam citam.

— Kālab tad jautā? Kālab gribi to zināt? Pieņemsim, ka viņa šorīt atnāca šurp — ko tas tev tagad dos?

—- Gribu zināt, kā un kāpēc viņa nomira, — es sacīju.

Viņa paplēta rokas. — Kāda tam nozīme? Neviens nekad to neuzzinās. Viņai apreiba galva, un viņa izkrita. Berta taču to redzēja, dzldama govis caur parku. Vismaz tā Šarlote man stās-tīja. Vai tev viņa nestāstīja to pašu?

— Jā, — es teicu, — to pašu. Arī Blanšai. Domājams, arī

Polam un Renē. Tas pats tika stāstīts slimnīcas |audīm. Es tam neticu, tas ir viss.

— Ko tad tu domā?

Raudzījos sejā, kas nepauda nekā. — Es domāju, ka viņa izdarīja pašnāvību. Un arī tu tā domā.

Gaidīju noliegumu vai sašutumu, vai apsūdzību, vai varbūt neveiklu aizstāvēšanos, lūgumu pēc līdzjūtības. Taču gluži neti-camā kārtā viņa tikai paraustīja plecus, tad pavīpsnāja un pavisam vienaldzīgi noteica:

— Un ja arī tā būtu .

Šāda atbilde — salta, necilvēcīga, pavirši nobīdot malā pēk-

šņu nāvi, tomēr bija apstiprinājums tam, no kā es visvairāk baidī-

jos. Ka Fransuāza viņai ir vienaldzīga, to jutu jau no paša sākuma, bet nu tam piebiedrojās kaut kas cits, nekad vārdos neizteikts: vīramāte bija vēlējusies, lai vedekla nomirst. Kaut kāda iemesla dēļ — vai tas mantīgums, ļaunprātība vai alkatība —

grāfiene bija vēlējusies dabūt Fransuāzu nost no ceļa un sirds dziļumos ticējusi, ka arī dēls vēlas to pašu. Sarežģījumi grūtniecībā būtu noveduši pie tāda paša iznākuma; šīsdienas nelaime galu paātrināja. Žēlumu viņā nemodināja arī tas, ka nelaimīgā, bez ievērības atstātā Fransuāza, zaudējusi vēlēšanos dzīvot, varbūt bija padevusies acumirklīgam impulsam. Nāve vai mantinieka piedzimšana — tiklab viens, kā otrs nozīmēja atpestīšanu no nabadzības, un Žana māte pašreiz izjuta vienīgi atvieglojumu, ka problēma atrisināta.

— Vienalga, kas noticis, — viņa sacīja, — tevi vainot nevar.

Tevis nebija mājās. Tāpēc nedomā vairs par to. Tēlo savu lomu un sēro.— Viņa paliecās uz priekšu un saņēma manu seju plaukstās. — Ir par vēlu modināt sirdsapziņu, — viņa turpināja,— kā

jau viņvakar tev sacīju. Un, ja tu iedomājies, ka Fransuāza pār-dzīvos dzemdības, kādēļ uzsāki spēli, rēķinādamies ar viņas nāvi?

— Ko tu gribi sacīt? — es jautāju.

— Tai dienā pēc atgriešanās no Parīzes tu zvanīji Karvalē.

To man pastāstīja Šarlote — viņa noklausījās pa otru aparātu Blanšas istabā, kā to dara vienmēr, kad tiek runāts kaut kas, ko ir vērts noklausīties, un pēc tam visu atstāsta man; un, kad es uzzināju, ko tu runāji ar firmu, kā piekriti viņu bezjēdzīgajām prasībām, es uzreiz sapratu, ka tas ir azarts. Tu spēlēji uz bagā-

tību, ko iegūsi. Neieguvis jaunu kapitalu, tu būtu pazudis. Nav brīnums, ka otrā dienā tevi dīdīja nemiers un tu aizbrauci uz Vilāru, aizgāji uz banku, nokāpi lejā pie seifiem, lai ielūkotos laulības līgumā. Tās pūles tu varēji sev aiztaupīt. Bibliotēkas istabā glabājas visu dokumentu kopijas, ja vien tev nebūtu bijis slinkums pameklēt. Bet aizbraukt uz Vilāru bija patīkamāk, vai ne? Tur taču tev ir tā sieviete. Tā tu pats man tovakar pēc atgriešanās pastāstīji.

Notikumu atstāsts bija nepārprotams un neapstrīdams. Tam, ka mani motīvi bija pārprasti un izkropļoti, pašlaik nebija nekā-

das nozīmes.

— Fransuāza par manu līgumu ar firmu zināja, es viņai to neslēpu. Pateicu patiesību.

— Patiesību? — Acis, kas raudzījās manī, bija ciniskas un cietsirdīgas. Viņvakara sāpes un bailes tajās bija izzudušas. It kā

viņa nekad nebūtu man lūgusies palīdzību, nekad nebūtu cietusi mokas.

— Kad mums ir izdevīgi, mēs visi runājam patiesību,— viņa no jauna ieteicās. — Arī Fransuāza man pateica patiesību, kad šorīt te ieradās. Jā, jā, tu nemaldies. Es viņu šorīt redzēju. Un droši vien biju pēdējā, kas redzēja. Viņa bija saģērbusies, lai ietu meklēt bērnu. «Kas Marī-Noelu tā satraucis?» viņa jautāja.

«Kāpēc viņa aizbēgusi?» — «Kas viņu satraucis?» es jautāju pretī. «Viņai bail palikt otrā vietā, tas ir viss. Nevienam nepatīk tikt atstumtam. Viņa grib atbrīvoties no tevis un ari no gaidāmā

bērna.» Un tad gāja vaļā. Viņa atzinās, ka ne mirkli neesot šeit jutusies laimīga, vienmēr ilgojusies pēc mājām, bijusi vientuļa, pamesta, un vainīga pie visa tā esot es, jo esot nostājusies pret viņu jau no paša sākuma. «Žans nekad nav mani mīlējis,» viņa sacīja. «Arī tagad viņš kāro vienīgi naudu,» viņa turpināja.

«Saprotams,» es atteicu. Pēdīgi viņa jautāja: «Vai viņš grib, lai es nomirtu un viņš varētu apprecēt citu?» Teicu, ka to es nezinu.

«Žans aizraujas ar katru, kas pagadās. Viņš ir mīlējies ar Renē

pat šeit pilī, un viņam ir mīļākā Vilārā,» es sacīju. Viņa teica, ka nojautusi kā vienu, tā otru un ka tava sirsnība pret viņu pēdējas dienās esot bijis māns, lai viņa noticētu, ka tā nav. «Tātad ne vien bērns vēlas tikt no manis vaļā,» viņa sacīja, «bet to vēlas arī Žans, to vēlaties jūs un Renē, un tā sieviete Vilārā.» Es viņai nekā neatbildēju, vienīgi ieteicu neizturēties histēriski un doties lejā.

Tas bija viss. Nekā vairāk mēs runājušas netikām. Viņa gribēja dzirdēt patiesību un dabūja to dzirdēt. Ja viņai pietrūka drosmes to panest, tad par to atbildīga viņa, ne es. Vai viņa pati izmetās pa logu vai arī viņai apreiba galva, tas nav zināms, un mēs nevaram pierādīt ne vienu, ne otru. Rezultāts no tā nemainās. Tu taču nu esi panācis, ko gribēji, vai nav tiesa?

— Nē! — es iesaucos. — Nē .. .

Atgrūdu viņu atpakaļ krēslā, un viņas sejas izteiksme pārvēr-tās. Viņa izskatījās apjukusi un nobijusies, un cinisma pēkšņā

pārvēršanās izbīli, dzirdot manu balsi, kas bija kļuvusi skaļa dusmās uz viņu — kā viņa laikam nodomāja — nevis dusmās pašam uz sevi, man skaidri liecināja, cik bezcerīgi būtu jebkādi paskaidrojumi, ka nebūtu nekādas jēgas censdes panākt, lai viņa saprastu patiesību. Lai ko viņa Pransuāzai teikusi, lai cik asi runājusi, viss bija teikts dēla labad. Nedrīkstēju viņu apsūdzēt.

Piecēlos, piegāju pie loga un paliku tur stāvam, raugoties pāri parkam un kokiem. Žēlīgais Dievs, es domāju, jābūt taču kādai atbildei uz visu, jābūt kādai izejai — neba man, viltvārdim, bet gan mātei, bērnam, Blanšai, Polam un Renē. Ja Žans de Gē

izraisījis greizsirdību, šķelšanos, naidu, viņam bija aizbildinājums pagātnē. Man tāda atbalsta nebija. Es darīju viņam pa prātam tāpēc, ka vēlējos paslēpties, vēlējos zaudēt savu identitāti.

Pagājušās nakts lietus bija no alvotās renes aizskalojis visus gružus. Briesmonim uz mēles mirguļoja ūdens lāmiņa. Vēl kaut kas stiklaini mirguļoja renē. Tā bija tukša morfija ampula, ko Šarlote tur kādreiz iemetusi un kas tagad, kad lapas aizskalotas, kļuvusi redzama. Ieraudzījis ūdens renē ampulu, iedomājos, ko es būtu panācis, kādas cerības nākotnei, kādu izpratni, ja vakarvakarā nebūtu darbojies ar injekcijas šļirci, bet palicis Šinī

istabā. Es nebūtu aizbraucis uz Vilāru, bērns nebūtu nokāpis akā. Nebūtu notikusi traģēdija. Fransuāza būtu palikusi dzīva.

Atgriezos pie loga, palūkojos uz krēslā sēdošo sievieti un sacīju:

— Tev man jāpalīdz.

— Jāpalīdz tev? Kā? — viņa jautāja. — Kā gan es varētu tev palīdzēt?

Nometos ceļos pie viņas krēsla un saņēmu viņas roku. Vienalga, kāds ļaunums nodarīts aizgājušajos gados, svešinieks to nespēja izlabot. Es spēju veidot vienīgi labāku tagadni. Bet vienam pašam man tas nebija pa spēkam.

— Tu sacīji, ka es nu esot ieguvis to, ko kāroju. Vai tu ar to domāji naudu? Fabrikai, mums visiem, Sentžilai?

— Ko gan citu? — viņa jautāja. — Tu būsi bagāts, varēsi darīt visu, kas tīk, tu būsi brīvs. Tas tak arī ir viss, kam tavās acīs vērtība, vai ne?

— Nē, — es sacīju, — arī tev ir nozīme. Gribu, lai tu vadi manu māju, kā tu reiz to darīji. Bet, kamēr tu nododies morfi-jam, tu to nespēj.

Kaut kas saira, kārtu pa kārtai nolobījās bruņas, kas aizsargā

ikvienu cilvēku, lai tas nedzirdētu izaicinājumus, neredzētu zī-

mes; neaizsargātā serde, palikusi bez apsega, vienu īsu mirkli ietrīsējās, un rokā, kas manējā it kā sastinga, es izjutu ilgu gadu vientulību, notrulinātās jūtas, dzēlīgo prātu, iztukšoto sirdi. Man šķita, ka šai saskarsmē ar viņu tas viss daļēji pārplūst uz mani, kļūst mans un ka nasta ir neiedomājami smaga. Tad viņa izvilka savu roku no manējās, bruņas atkal saslēdzās, seja atguva vaibstus, un viņa no jauna kļuva par cilvēku, kas sev izvēlējies noteiktu dzīvesveidu tāpēc, ka nav bijis alternatīvas, un vīrietis, kas bija nometies ceļos viņai blakus un ko viņa uzskatīja par savu dēlu, patlaban mēģināja nolaupīt viņai vienīgo mierinājumu, vienīgo līdzekli izdzīvošanai.

— Esmu nogurusi, veca un nekam nederīga, — viņa sacīja.

— Kālab tu gribi man liegt to, kas palīdz visu aizmirst?

— Tu neesi ne nogurusi, ne veca, ne nederīga, — es viņu at-spēkoju. — Pati sev tu varbūt tāda šķied, bet ne man. Vakar tu nonāci lejā, stāvēji uz terases un pieņēmi viesus. Tev patika stā-

vēt. līdzās man, kā tu biji stāvējusi līdzās manam tēvam, tev patika būt pilskundzei, kāda tu biji senajos laikos. Bet tā nebija vienīgi pieķeršanās pagātnei, nebija lepnums vien; tas bija ari mēģinājums pašai sev pierādīt, ka tu to spēj, ka tu neesi atkarīga no ampulu kastītes, no injekcijas adatas un no Šarlotes. Tu spēji to visu pieveikt un to ari izdarīji.

Viņa paraudzījās manī — modri, piesardzīgi.

u ~ Ko tu gribi sacīt? — viņa jautāja.

— Par ko tu pati domāji — vakarrīt, kad viesi bija aizgā-

juši? — es vaicāju.

— Es domāju par tevi, — viņa atbildēja, — par pagātni.

Par visiem pagājušajiem gadiem. Kāda nozīme tam, par ko es domāju. Man kļuva grūti, tas ir viss. Un, kad man grūti, kad ciešu, man vajadzīgs morfijs.

— Tu cieti manis dēļ, — es sacīju, — ciešanas tev sagādāju es. — Un kas par to, ja tu? — viņa atteica. — Visas mātes cieš savu dēlu dēļ. Tā ir mūsu mūža daļa. Mēs jūs par to nevainojam. — Bet tā nav dēlu mūža daļa, — es sacīju. — Viņi nespēj panest sāpes. Es esmu gļēvulis, vienmēr esmu tāds bijis. Tāpēc man vajadzīga tava palīdzība — gan tagad, gan nākotnē —

daudz vairāk nekā pagājušās dienās.

Piecēlos kājās, izgāju blakus ģērbistabā. Kastīte ar ampulām un šļirce joprojām stāvēja skapītī virs izlietnes; es tās paņēmu, ienesu guļamistabā un parādīju viņai. Sacīju:

— Es tās aizvākšu. Var jau būt, ka ir bīstami to darīt, nezinu.

Tu sacīji, ka man tā esot bijusi azarta spēle, cerot uz nākamo bagātību, kad noslēdzu līgumu ar Karvalē. Arī Šī būs azarta spele, tikai citāda.

Redzēju viņas rokas sažņaudzamies ap krēsla sānatzveltnēm, un uz mirkli viņas acīs atplaiksnījās Šausmas un izmisums.

— To es nespēju, Žan, — viņa sacīja. — Tu nesaproti. Es nespēju uzreiz to pārtraukt. Esmu pārāk veca, pārāk nogurusi.

Varbūt kādreiz, bet ne šai brīdī. Ja tu gribēji, lai to pārtraucu, kāpēc nesacīji agrāk? Tagad ir par vēlu.

— Nav par vēlu. — Es noliku kastīti uz galda. — Padod rokas, — es teicu.

Viņa ielika savas rokas manējās, un es viņu piecēlu no krēsla.

Tikusi man blakus, viņa centās nostāties stingrāk uz kājām un cieši pieķērās manai apsaitētajai rokai; es jutu sāpes izšaujamies no pirkstiem līdz elkonim. Viņa joprojām cieši turējās man pie rokām, un es sapratu: ja tagad atraušu roku, viņa kaut ko pazaudēs — varbūt uzticēšanos vai spēku, kas šai brīdī viņā iemājoja un piešķīra viņai drosmi.

— Un nu nāc lejā, — es aicināju.

Viņa stāvēja starp mani un logu, ar lielo, smagnējo augumu aizsegdama gaismu, un vienu mirkli sadrebēja, cenšoties nostip-rināt līdzsvaru; ziloņkaula krucifikss, kas viņai karājās kaklā, šūpojās uz krūtīm kā vēzēklis.

— Lejā? — viņa atkārtoja. — Kālab?

— Tālab, ka tu man esi vajadzīga, — es atteicu, — un turpmāk tu ik dienu kāpsi lejā.

Ilgi viņa vēl turējās pie manis, ne mirkli neatlaizdama manu roku vaļīgāk. Pēdīgi viņa to palaida un lēnām, majestātiski, cienīgi devās uz durvīm. Gaitenī viņa nebalstījās uz manas rokas, bet gāja man pa priekšu un atvēra kādas citas istabas durvis. Tai pašā mirklī abi terjeri metās viņai pretī un riedami lēca klāt, lai nolaizītu viņai rokas.

Dusmīgi viņa pagriezās pret mani.

— Tieši, kā domāju, — viņa sacīja. — Suņi atkal nav izvesti ārā. Šarlote man melo. Viņai tie ik pēcpusdienu jāizved parkā.

Gatavā nelaime, ka pilī nav nekādas pārraudzīšanas, nekādas kārtības.

Brīvē tikušie šuneļi aizjoza uz kāpnēm, un, kad mēs tiem sekojām, māte sacīja:

— Es dzirdēju, kā tu teici kirē, ka Blanša un Pols uzņēmu-

šies visu sagatavot bērēm.

— Jā, — es atteicu.

— Viņi no tā nekā nejēdz. Kopš jūsu tēva nāves pilī bēru nav bijis. Tas jānodara godam. Fransuāza bija ievērojama persona, viņai jāparāda vislielākā cieņa. Galu galā viņa bija tava sieva.

Viņa bija grāfiene de Gē.

Kāpņu galā viņa pagaidīja, kamēr es nolieku kastītes savā

ģērbistabā. Ieiedami salonā, dzirdējām balsis. Pārējie jau bija tur sagājuši. Pols stāvēja pie kamīna, kirē viņam blakus. Renē

sēdēja savā parastajā vietā uz dīvāna, Blanša uz krēsla. Galīgi apjukuši viņi raudzījās uz mums, un pat kirē bija tik pārsteigts, ka viņam vajadzēja mirkli atjēgties, pirms panācās uz priekšu —

norūpējies, lai kaut kā palīdzētu. Bet viņa ar žestu atbīdīja to sānis un taisnā ceļā aizgāja pie krēsla kamīna priekšā — pie krēsla, kurā parasti mēdza sēdēt Fransuāza. Blanša tūdaļ piecē-

lās un piegāja -pie mātes.

— Tev vajadzētu būt gultā, — viņa sacīja, — Šarlote teica, ka tu esot ļoti sagurusi un vārga.

— Šarlote ir mele, — skanēja atbilde. — Un tu rūpējies vien pati par sevi. — Viņa pačamdījās pa kleitas priekšu, lai atrastu brilles, kas ķēdītē karājās kaklā blakus krucifiksam, uzlika tās uz acīm un noskatīja mūs visus pēc kārtas.

— Šis ir sēru nams, nevis nespējnieku patversme, — viņa sa-cīja. — Nomirusi mana vedekla. Esmu nolēmusi gādāt, lai viņai tiktu parādīts pienācīgs gods. PoĻ sadabū man zīmuli un pāris papīra lapu. Tu, Blanša, manā istabā rakstāmgalda augšējā atvilktnē atradīsi sarakstu ar to cilvēku vārdiem, kas bija jūsu tēva bērēs. Lielākā daļa no tiem paši jau nomiruši, bet viņiem ir radi.

Renē, atnes man no ģērbtuves telefona abonentu grāmatu. Mesjē

kirē, es jums būtu pateicīga, ja jūs apsēstos te man blakus, man būs šis tas jautājams par bēru tiešo norisi. Žan . . . ģg viņa paskatījās uz mani un mirkli padomāja, tad teica:

— Liekas, ka no tevis pašlaik palīga nebūs. Labāk ej pastaigāties, svaigs gaiss tev nāks par labu. Vari izskraidināt suņus, ko Šarlote nav izdarījusi. — Tad viņa vēl piebilda: — Bet, pirms ej ārā, uzvelc tumšu uzvalku. Grāfs de Gē nestaigā apkārt sporta žaketē, kad viņam nomirusi sieva.

22. N O D A Ļ A

Atstāju pārējos salonā, uzkāpu augšstāvā un pārģērbos. Tad pasaucu Gastonu un palūdzu, lai piebrauc mašīnu.

— Gribu, lai jūs mani aizvedat uz fabriku. Aizbraukšu pa-kaļ bērnam.

— Tūliņ, grāfa kkungs.

Kad braucām ārā no ciema pa pakalnu uz meža pusi, Gastons ierunājās:

— Mēs abi ar sievu, grāfa kungs, un itin visi citi šai pilī gribam jums izteikt savu visdziļāko līdzjūtību šai bēdu brīdī.

— Paldies, Gaston.

— Ja vien ir kaut kas, kadā veidā kāds no mums var palīdzēt, lūdzu, tikai pasakiet.

Es viņam vēlreiz pateicos. Neviens, izņemot mani pašu, nekā

nespēja līdzēt, lai kaut ko labotu pašreizējā stāvoklī; un es biju sācis ar to, ka nolaupīju narkomānei morfiju, bet tas varēja izraisīt otru — vēl smagāku traģēdiju. Es nezināju nekā. Zināju vienīgi, ka esmu kļuvis tāds pats azarta spēlmanis kā Žans de Gē.

Gastons apturēja mašīnu ārpus fabrikas vārtiem. Vēl bija diezgan agrs, tomēr neviena cilvēka tuvumā neredzēja. Aiz cie-

ņas pret Fransuāzu vīri bija pārtraukuši darbu.

Izkāpu no mašīnas un iegāju tukšajā teritorijā. Vārtsarga mājiņā Žilī nebija. Laikam aizgājusi uz dēla māju un paņēmusi Marī-Noelu līdzi. Palūdzu Gastonu pagaidīt un devos uz pārvaldnieka māju, bet durvis bija aizslēgtas. Pārgāju pāri izmīdītajam bruģim logu priekšā, piegāju pie akas un lūkojos lejup. Tā

varēja būt kādas divdesmit pēdas dziļa. Grīļīgās redeļkāpnes ar prāviem tukšumiem, kur trūka spraišļu, bija pussatrunējušas.

Akas iekšsienas bija glumas, nosūbējušas gluži zaļas. Dziļi pašā

apakšā rēgojās stikli, smiltis, dubļi. Nebija iespējams noticēt, ka desmit gadu vecs bērns varējis bez baiļu naktī neievainots nokļūt akas dibenā. Un tomēr tā bija noticis.

Pametu aku un palūkojos pa aizkūpējušajiem logiem pārvaldnieka mājas iekšienē. Uz grīdas, kur Marī-Noela bija gulē-

jusi, vēl arvien stāvēja segu kaudze. Apgāju apkārt līdz augļu dārzam mājas aizmugurē; logs, pa kuru no rīta tiku ierāpies, tagad bija ciet, taču bulta nebija aizšauta, laikam Žilī bija steigā to pavirši aizvērusi pēc tam, kad mēs ar Blanšu bijām aizgājuši, un tad aizvedusi Mari-Noelu sev līdzi uz vārtsarga namiņu vai dēla māju.

Es atstūmu vaļā logu un vēlreiz iekāpu iekšā. Piegāju pie segu kaudzes un paliku stāvam tāpat kā no rīta, un tagad tukšajā

vietā iztēlojos bērna sejiņu, tik rimtu, tik nepieejamu baismām vai sāpēm, tomēr aiz nedzīvās maskas slēpjam drausmo sapni, kas viņu mocīja. Noliecos un pieskāros segai, un, to darīdams, atcerējos citus mirkļus varbūt Šinonā vai Orleānā, kur svētceļnieki, it kā lai smeltos spēku no saltā akmens, rindā stāvēdami, bijībā

ieplestām acīm piedūra nosmulētas rokas pakāpienam, uz kura reiz ceļos bija nometusies Jaunava. Man tas likās muļķīgi. Un ari tagad šeit likās muļķīgi. Segā, kurai es pieskāros, bija ievīstīts ar pārāk dzīvu iztēli apveltīts bērns, kas pavadījis nakti akas dibenā. Sataustīju kabatā papīra lapiņu un vēlreiz pārlasīju pēdē-

jās rindiņas: «Svētā Jaunava man saka — Tu esot nelaimīgs un ciešot par to, ko senāk nodarījis ļaunu, tāpēc es lūgšu Dievu, lai visus Tavus grēkus uzliek man, jo es esmu jauna un stipra un spēšu tos vieglāk panest Dusi saldi un uzticies savai Marī-Noelai, kas Tevi ļoti mīl.» Iebāzu papīriņu atpakaļ kabatā. Seit es biju vienīgais svētceļnieks . . .

Izkāpu pa logu ārā un devos atpakaļ pa ceļu, pa kuru biju nā-

cis, bndi ar skatienu pakavēdamies pie ābolu pārpilnajām, rēpu-

ļainajām ābelēm, zemē sakrituŠajām saulespuķēm un vīnogulā-

jiem ap māju, kuru ogu ķekarus neviens neplūca. Tad izgāju vēlreiz majas priekšpusē pie šķūņiem. Droši vien Gastons pateicis, ka esmu ieradies, jo pāri laukumam man pretī steidzās Marī-

Noela.

Pēkšņi es vairs nezināju, ko viņai teikt Biju cerējis vispirms sastapt Žilī. Viņa man būtu pastāstījusi, kā meitene jaunās vēstis uzņēmusi.

— Nesmejies! — viņa man uzsauca.

Smieties? Nekad visā mūžā nebiju jutis mazāku vēlēšanos smieties kā šai brīdī. Stāvēju kā uz mutes sists, nesaprazdams, kas viņai prātā.

— Man mugurā Pjēra drēbes, — viņa sacīja. — Pjēra jaka un viņa melnais kombinezons. Ivsa kundze lika man novilkt zilo kleitu, jo tā bija mitra. Bet vispār tā man piestāv.

Nu es ievēroju, ka viņa patiešām ģērbusies drēbēs, kas viņai nebija pa augumam. Apģērbs bija par īsu, tā ka viņas kājas izskatījās vēl tievākas un garākas nekā parasti, turklāt viņa bija aizņēmusies arī koka tupeles, kas viņai bija daudz par lielu, un ejot vajadzēja vilkt kājas šļūceniski, lai tupeles nekristu nost.

— Skaties! — viņa sauca. — Es esmu garāka par Pjēru, bet viņam jau pilni divpadsmit.

Viņa parādīja, ka kombinezona piedurknes viņai nesniedzas līdz plaukstas locītavām, un pat pastiepās, lai izskatītos vēl ga-rāka.

— Jā, — es atteicu, — redzu.

Stāvēju nejēgā, raudzīdamies uz viņu. Domāju, ka noteikti ir kaut kas tāds, ko tēvs šādas traģēdijas reizēs saka vai dara. Vi-

ņam nepieklātos vienkārši stāvēt, kā stāvēju es, un sarunāties par apģērbiem.

-r* Nevarēju tev drīzāk atbraukt p a k a ļ . . . — es iesāku, bet viņa negaidīja, līdz pabeidzu teikumu.

— Cik labi, ka nevarēji! — Saņēmusi manu roku, viņa turpināja: — Nāc līdzi un paskaties, ko mēs abi ar Pjēru esam uz-taisījuši, — un aizveda mani pāri atkritumu kalnam līdz izbrā-

ķēto stiklu kaudzei.

— Redzi — šī ir pils, — viņa sacīja un norādīja uz mazo stikla pils modelīti, kas no rīta atradās viņai kabatā. — Un te ir Sentžilas mājas. Tas lielais klucis ir baznīca. Paskat, Pjērs sarausa granti un izbūvēja ceļus, bet tā oļu rinda ir upe un salocītais zariņS — tilts. Mēs te spēlējāmies visu pēcpusdienu.

Zili tātad nav varējusi viņai pateikt. Viņa nekā nezina. Palū-

kojos pār plecu, meklēdams Žilī un Gastonu, bet neredzēju ne vienu,, ne otru.

— Kur Ivsa kundze? — es jautāju.

— Tur — mājā, viņa runājas ar Andrē un Gastonu. Pjērs aizgāja uz fermu pēc piena. Es no rīta izdzēru visu pienu; viņiem drusku vien krūzē palika. Uzmini, kas mums bija pusdienās —

vistas gaļa! Ivsa kundze aizgāja un noķēra vecu, klibu gaili, kas pastāvīgi esot ar citiem kāvies. Viņa teica, ka tam jau sen esot laiks doties pie miera, un tas devās ari — par godu manam apciemojumam.

Viņa paraudzījās manī, lai vērotu manu pārsteigumu. Es neteicu nekā. Pūlējos izdomāt, kā lai viņai pasaku, kas noticis.

— Zini, — viņa sacīja un pieklusināja balsi, — tas ir ļoti bēdīgi, bet Pjēra māte vairs nedzīvo pie viņiem. Pirms dažām nedēļām viņa aizbēgusi uz Lemansu, tāpēc Ivsa kundze taisa ēst Andrē un Pjēram. Cik šausmīgi tādam zēnam palikt bez mātes un vīram bez sievas!

Nebiju Žilī atvēlējis pietiekami daudz laika. Kā ne — Gastons manu vēsti atveda pirms nepilnas stundas. Viņai vēl nav ga-dījies piemērots brīdis, lai parunātos ar bērnu. Bet es maldījos.

— Mums viss iznāk gandrīz tāpat, — Marī-Noela turpināja.

— Arī tu apdedzinājies, tāpat kā Andrē, kaut gan viņam apdegums uz visu mūžu, bet tev tikai uz dažām dienām. Bez tam mums ir mierinājums, ka mamma atrodas labā aprūpē. Ivsa kundze paskaidroja, ka ir daudz labāk būt paradīzē kopā ar Jēzu Kristu nekā Lemansā ar mehāniķi. — Viņa piecēlās un notrausa smiltis no ceļgaliem. — Kad Ernests smagajā mašīnā atgriezās un pastāstīja, ka mamma aizvesta uz slimnīcu, es zināju, kas notiks. Mani sapņi vienmēr piepildās. Taču nu vismaz tas bija negadījums. Sapnī mēs tīši grasījāmies viņu nogalināt Kā tas gadījās, ka mamma izkrita pa logu?

Nezinu, — es atteicu, — neviens to nezina.

— Gan es izzināšu, — viņa solījās. — Mammai paradīzē

būs mierinājums, ja mēs zināsim.

Tad viņa pacēla stikla pils figūriņu un iebāza to kabatā, un mēs rokrokā devāmies uz sargmājiņu. Žilī kopā ar Gastonu ienāca pa vārtiem. Viņai uz rokas bija meitenes drēbes.

— Drēbes izžuvušas! — viņa uzsauca. — Ņem un pārģērbies. Tādā apģērbā tu nevari braukt uz pili. Nu, labi žigli!

Viņa iestūma Marī-Noelu ar visām drēbēm sargmājiņā, tad pievērsās man.

— Viņa bija ļoti dūšīga, — Žilī klusi sacīja, — varat ar viņu lepoties.

H§ Viss norisinājās tik pēkšņi, — es bildu, — viņa vēl nav atjēgusies.

Žilī uzmeta man līdzjūtīgu skatienu — tādu pašu kā šorīt, kad abi kopā stāvējām pie aizmigušā bērna.

— Vai tiešām jūs tik maz zināt par bērniem, mesjē Žan, ka iedomājaties — ja tie neraud, tad nekā arī nepārdzīvo? — viņa jautāja. — Ja tā, tad jūs smagi kļūdāties. — Viņa runāja strauji, it kā bērnu vajadzētu aizstāvēt pret apsūdzību. Tad viņa apvaldījās. — Atvainojiet par tik atklātu valodu. Bet šis bērns šodien iekaroja visu mūsu sirdis. Pieņemiet, grāfa kungs, manu līdzjū-

tību jūsu smagajā zaudējumā.

Distance bija atjaunota. Stikla pūstuves vārtsardze sarunā-

jās ar Sentžilas pilskungu. Es palocīju galvu un pateicos. Pēc tam uzrunāju viņu atkal kā draugs:

— Jūs šodien esat mūsu labā daudz darījusi, Žilī. Man likās, ka labāk būs, ja skumjo vēsti bērnam pateiksiet jūs, nevis kāds cits. Un man bija taisnība.

Viņai nekādas teikšanas nevajadzēja, — Žilī atbildēja.

— Viņa to pateica mums. Par sevi varu sacīt, ka es sapņiem neticu, mesjē Žan. Bet bērni, tāpat kā dzīvnieki, ir tuvāk Dievam. — Viņa pavērās pāri laukumam uz pārvaldnieka mājas un akas pusi.

— Jādomā, — viņa sacīja, —ka notiks izmeklēšana. Jūs taču kundzi nevedīsiet atpakaļ, pirms tā nebūs beigusies?

— Izmeklēšana? — es atkārtoju.

— Tā, protams, jānokārto ārstiem, — Žilī, ar galvu pamā-

jusi, apstiprināja savus vārdus. — Jācer, ka tā būs ļoti īsa. To-mēr nepatīkama būšana.

Slimnīcā es biju pārāk apstulbis, pārāk izklaidīgs, lai domātu par kaut kādu izmeklēšanu. Tas droši vien bija viens no tiem jautājumiem, kurus slimnīcā Pols un Blanša pārrunāja pēc manas aizbraukšanas.

— Es lāgā nezinu, kas tur vajadzīgs, Žilī, — atzinos. — At-stāju to visu mesjē Pola un Blanšas jaunkundzes pārziņā.

Marī-Noela iznāca no sargmājiņas, ietērpusies atkal savā

kleitā un mētelītī. Uz atvadām viņa noskūpstīja Žilī, un Gastons veda mūs atpakaļ uz Sentžilu. Kad iebraucām pa vārtiem, es ieraudzīju pie terases stāvam vēl četras mašīnas.

— Viena ir doktora Lebrēna, otra — mesjē Talbēra mašī-

na, — konstatēja Marī-Noela. — Tās divas es nepazīstu.

Talbērs — tas bija advokāts, kura rakstīto vēstuli es atradu seifā. Viņš, bez šaubām, pārzināja ģimenes tieslietas. Piebrau-kuši savu mašīnu rindas galā un izkāpuši, ieraudzījām pie pirmās mašīnas stūres sēžam vīrieti formas tērpā.

— Tā ir policijas komisāra dienesta mašīna, — Gastons no-purpināja.— Viņš droši vien atbraucis no Vilāras kopā ar Talbēra kungu un ārstiem.

— Kāpēc viņiem vajadzēja braukt šurp? — jautāja Marī-

Noela. — Viņi taču nedomā te kādu apcietināt?

— Viņi vienmēr ierodas tur, kur noticis negadījums, — es paskaidroju. — Man būs jāiet pie viņiem. Vai tu nesameklēsi Žermēnu, lai viņa tev palasa priekšā?

— Žermēna nav nekāda labā lasītāja. Neraizējies par mani.

Apsolos, ka nekad vairs nedarīšu nekā tāda, par ko jums jāuztraucas.

Viņa uzkāpa terasē un iegāja pilī, bet es sacīju Gastonam:

— Komisārs droši vien iztaujās jūsu sievu. Viņa negadījuma brīdī atradās šeit.

— Jā, grāfa kungs.

Viņš izskatājās nobažījies. Arī es biju nobažījies. Šāsdienas lietuvēna murgs vēl nebija beidzies. Iegāju pilī un dzirdēju salonā

balsis. Kad es atvēru durvis, tās apklusa un visu skatieni pievēr-sās man.

Sejā pazinu doktoru Lebrēnu un slimnīcas ārstu Mutjē. Tre-

šais bija maza auguma resns vīriņš ar iesirmiem matiem. Tas laikam bija advokāts Talbērs. Ceturtajam, kas izskatījās oficiālāks, jābūt policijas komisāram.

Mana pirmā doma pievērsās grāfienei, un es ieraudzīju viņu vēl aizvien sēžam krēslā pie kamīna — pavēlniecisku, nelokāmu.

Viņā nemanīju nekādu noguruma pazīmju, un viņas klātiene piepildīta telpu, lika citiem izskatīties kā punduriem.

— Šis ir mans dēls, mesjē, — viņa sacīja komisāram un tad, pievērsusies man, piebilda: — Mesjē Lemots bija tik laipns, ka pats atbrauca šurp no Vilāras uzdot nepieciešamos jautājumus.

Dedzīgi vēlēdamies izteikt līdzjūtību, visi trīs vīrieši pienāca pie manis.

— Man gaužām žēl traucēt jūs šādā brīdī, mesjē, — tā komisārs.

— Esmu neizsakāmi satriekts, mesjē, (aujiet jel būt kopā ar jums šinī smagā pārbaudījuma stundā, — tā advokāts, un vispē-

dīgi doktors Lebrēns:

— Esmu tā satriekts, de Gē, ka neprotu atrast vārdus, lai pateiktu, ko pārdzīvoju. — Mani nomurminātie pateicības vārdi un rokasspiedieni piešķīra situācijai izlīdzinājumu un godbijību, palīdzot pārmest tiltu neveiklajam mulsumam pirms nopratinā-

šanas. Kad pieklajībai upuris bija nests, komisārs vērsās pie manis:

— Tiklab doktors Lebrēns, kā doktors Mutjē mani informēja, mesjē, ka jūsu kundze pēc dažām nedē|ām gaidīja pie-dzimstam bērnu, un es nopratu, ka līdz ar to viņa pēdējā laikā

bija kļuvusi nervozāka. Vai ari jūs tā domājat?

— Jā, — es atbildēju, — gluži pareizi.

— Varbūt viņa bija pārlieku nobažījusies par dzemdību norisi?

— Šķiet, ka bija gan.

— Atvainojiet, mesjē, — iesaucās advokāts Talbērs.

— Grāfa kungs neņems Jaunā, ja paskaidrošu, ka tiklab viņš, kā

viņa kundze ļoti gaidīja bērna piedzimšanu. Viņi cerēja sagaidīt dēlu.

— Saprotams, — komisārs noteica, — visi vecāki ir vienādi.

— It īpaši šinī gadījumā, — advokāts sacīja, — jo saskaņā

ar noteikumiem viņu laulības līgumā dēla piedzimšana nozīmētu tūlītēju ienākumu pieaugumu, it sevišķi grāfa kungam. Zinu no pašas jaunās grāfienes kundzes vārdiem, ka viņa baidījās sagā-

dāt vilšanos vīram un visai ģimenei. Tas, manuprāt, darīja viņu pastiprināti nervozu.

— Baidīties gan ir pārāk stiprs apzīmējums, mesjē Talbēr. — Visi pagrieza galvas uz runātāju krēslā pie kamīna.

— Manai vedeklai nebija vajadzības bīties kāda no mums. Mēs neesam tik atkarīgi no laulību līgumu noteikumiem, lai nespētu eksistēt bez palīdzības no ārpuses. Šis īpašums mana nelaiķa vīra dzimtai pieder trīssimt gadu.

Advokāts pietvīka.

— Es nepavisam negribēju teikt, kundze, ka grāfa Žana kundze būtu bijusi iebiedēta. Uzsvēru vienīgi to, ka situācija bija visai delikāta un uzlika viņai zināmu atbildību. Dēla piedzimšana būtu ievērojami atvieglojusi finansiālās grūtības. Viņa to zināja.

Komisārs palūkojās uz doktoru Lebrēnu, kurš vilcinājās, uzmezdams skatienu vispirms grāfienei, tad man.

— Katrā ziņā jaunā grāfienes kundze |oti gaidīja dēlu, —

viņš pēdīgi sacīja. — Kad mēs viņnedēļ sarunājāmies, viņa tie-

šām to uzsvēra. Nav šaubu, ka šī pastiprinātā vēlēšanās viņu padarīja visai nervozu.

— īsi skot, — secināja komisārs, — grāfienei de Gē bijusi nosliece uz histēriju. Piedodiet, mesjē, es gribu vienīgi precizēt, ka jūsu kundze negadījuma brīdī bijusi ļoti satraukta, kas viņas stāvoklī varēja izraisīt galvas reiboni. Vai jūs arī esat tādās pašās domas, doktor?

— Protams, protams.

— Un jūs, mesjē?

— Domāju, ka tā varēja būt. Viņa bija ļoti uztraukta ari par meitiņu. Jums droši vien zināms, kas bija noticis.

— Mesjē Pols de Gē un Blanšas jaunkundze man to pastās-tīja. Arī istabene. Priecājos, ka meitenīte atradusies. Tātad pēdējoreiz jūs savu dzīvesbiedri redzējāt šorīt, pirms devāties meklēt bērnu?

— Jā, tā ir.

— Vai viņa bija ļoti satraukta?

— Man šķiet, ne vairāk kā mēs visi.

— Vai viņa neieminējās, ka vēlētos celties augšā un piebiedroties meklētājiem?

— Nē.

— Jūs viņu atstājāt gultā sagaidīt ar vēstīm, ka bērns ir drošībā?

— Jā.

— Tātad, šķiet, aizgāja visi, izņemot abas istabenes — Žer-mēnu, kas uznesa kundzei brokastis un pēc tam, Blanšas jaunkundzes sūtīta, aizsteidzās uz ciemu, un Šarloti; bez tam mājā vēl palika virēja, kas atradās lejā virtuvē, un, protams, grāfienes kundze savā augšstāva istabā. Esmu apskatījis vietu, kur jūsu kundze nokrita, — viņš piebilda tieši man. — Ar jūsu atļauju es gribētu tūliņ doties uz guļamistabu.

— Protams, — es atteicu.

— Esmu jau iztaujājis Bertu — govju kopēju. Viņa redzē-

jusi jūsu kundzi izliecamies pa logu, it kā sniegtos pēc kaut kā — tā viņa attēloja redzēto, tad kā tvērienā pastiepjam rokas — vismaz tā izskatījies — un izkrītam. Berta sākusi kliegt pēc palīga, to izdzirdējušas virēja un Šarlote, kas tūliņ aizsteigu-

šās uz pilsgrāvi. Virēja piezvanījusi uz Vilāru, izsaukusi ātrās palīdzības mašīnu; visu pārējo man pastāsti ja doktors Mutjē.

Es gribētu noskaidrot, vai pēc tam, kad Žermēna, istabene, ar kuru nupat runāju, bija uznesusi brokastis, neviens nav bijis guļamistabā.

— Šarlote varēja tur ieiet, — uzbilda Renē.

— Vai jūs nepiezvanītu un nepasauktu viņu, mesjē? — komisārs palūdza.

— Šarlote ir mana personiskā istabene — es piezvanīšu un viņu pasaukšu, — sacīja grāfiene. No atzveltņu krēsla pastiepās roka pie zvana auklas. — Šarlote man pavēstīja par notikušo. Viņa bija gluži histēriska. Jādomā, ka pārējās nebija labākas. No viņas jūs nekā daudz neuzzināsiet. Kalpotaji nelaimes brīžos parasti zaudē galvu.

Kad, zvana piesaukts, ienāca Gastons, grāfiene tam sacīja, ka komisārs gribot aprunāties ar Šarloti.

— Es īsti nesaprotu, — ieminējās Pols, — kāda nozīme va-rētu būt tam, ko Žermēna vai Šarlote sacījušas manai svainei.

Tam nevar būt nekāda sakara ar to, ka viņai uznāca reibonis un viņa izkrita pa logu.

— Piedodiet, mesjē, — komisārs atteica. — Es gluži labi saprotu k]umīgo noskaņu, kādu šis notikums radījis ģimenē.

Tomēr atbilstoši likuma prasībām man jānoskaidro fakti, lai ne-paliktu ne mazāko šaubu, ka kritiens ir tīrs negadījums. Diemžēl ne vienmēr cilvēks no augstuma nokrīt negadījuma rezultātā.

Renē salēcās un piepeši nobāla.

— Ko jūs gribat sacīt? — viņa jautāja.

— Kundze, — komisārs saudzīgi paskaidroja, — smags nervu satraukums cilvēku reizēm noved līdz bīstamai darbībai.

Negribu apgalvot, ka šai gadījumā tā noticis. Kā jau minēju, pēc mana ieskata drīzāk ticams, ka cēlonis bijis pēkšņi uznācis reibonis. Bet man par to jāiegūst pilnīga pārliecība.

— Vai gribat sacīt, ka mana svaine tīšām izkritusi pa logu? — jautāja Blanša.

— Iespējams, kundze, bet nav apgalvojams.

Piepeši istabā iestājās klusums; kad paskatījos sejās citā pēc citas, man šķita, ka klusums piepildās ar ašu, vārdos neizteiktu noliegumu, ko rosināja slēptā vainas apziņa, ka ikviens kaut kā

varējis kļūt par cēloni Fransuāzas nāvei: Blanša, kas tik veiksmīgi bija piesavinājusies Marī-Noelas pieķēribu, kādu bērns dabiskā kārtā būtu veltījis mātei; Pols ar nebeidzamo gaušanos par laulības līguma noteikumiem, kas Fransuāzai liedza finansēt ģimenes uzņēmumu; Renē, kuras interesi saistīja vienīgi ar Žanu uzsāktā mīlas dēka, noteikti varētu padarīt Fransuāzu nelaimīgu, ja tā būtu dēku atklājusi; grāfiene, kas negantajā mātes mīlestībā

bija Fransuāzai nolaupījusi ne tikai vīra maigumu, bet arī pienācīgo vietu mājas dzīvē, — visi viņi zināmā mērā bija atbildīgi par noskaņojumu, kas Fransuāzu bija iedzinis nāvē.

Saspīlējums izzuda, kad istabā ienāca Šarlote; viņa izskatījās sarūgtināta un aizdomīga.

— Jūs mani aicinājāt, grāfienes kundze?

— Policijas komisārs grib jums uzdot dažus jautājumus, —

grāfiene atbildēja.

— Gribu zināt, vai jums šorīt pirms negadījuma bija saruna ar jauno grāfienes kundzi, — komisārs sacīja.

Šarlote uzmeta man niknu skatienu, un viņas sejas izteiksme runāja skaidrāk par skaidru: viņa domāja, ka komisāra jautājumiem pamatā ir kāda mana piezīme vai sūdzēšanās. Viņa laikam domaja, ka es jau esmu pastāstījis par viņas apmeklējumu gu-

ļamistabā un nu viņu par to rās.

— Es kundzi redzēju tikai pavisam īsu brittiņu, — viņa taisnojās. — Neesmu ne tenkojusi, nedz ari ko neatļautu teikusi.

Ja grāfa kungs domā, ka esmu cēlusi nemieru, viņš maldās. Par to telefona sarunu es kundzei nebildu ne vārda.

— Telefona sarunu? — komisārs jautāja. — Par kādu telefona sarunu?

Šarlote laikam saprata, ka pieļāvusi kļūdu. Viņa uzmeta dusmīgu skatienu vispirms savai pavēlniecei, tad man. Pārliekā centībā noslēpt vienus grēka darbus viņa bija pati sevi iegāzusi.

— Lūdzami atvainojiet, — viņa sacīja. — Domāju, ka grāfa kungs grib man pārmest aplamu rīcību. Man gadījās dzirdēt kādu viņa tālsarunu ar Parīzi, bet es jaunajai kundzei par to neesmu ieminējusies. Es zinu savu vietu. Neba man bija sagādāt viņai vēl vairāk uztraukumu.

Visi pagriezās uz manu pusi, un viņu sejas izteiksmes, sākot ar Renē aizdomu pilno skatienu un beidzot ar doktora Lebrēna acīm redzamo apjukumu, nodeva nepārprotamās konsekvences, ko tie secināja no Šarlotes dzēlīgajiem vārdiem. Pirmā klusumu pārtrauca grāfiene, teikdama:

— Mana dēla tālsaruna pa telefonu attiecas uz veikalniecis-kiem darījumiem. Tai nav un nevar būt nekāda sakara ar pašreizējo situāciju.

Komisārs pieklājīgi iekāsējās.

— Nekādā ziņā nevēlos jaukties grāfa kunga finansiālajā

darbībā, kundze, — viņš sacīja. — Tomēr interesants, ir itin viss, kas būtu varējis kāpināt viņa laulātās draudzenes nervozumu. —

Viņš pagriezās pret mani un jautāja:

— Vai viņa bija informēta par šo sarunu?

— Bija, — es atteicu.

— Vai tā nevarēja viņu satraukt?

— Tam nebija nekāda pamata. Runa bija par līguma noslēg-

šanu, ko es kārtoju Parīzē.

Komisārs atkal uzrunāja Šarloti:

— Kāpēc jūs domājat, ka telefona saruna ar Parīzi varēja grāfienes kundzei sagādāt vēl vairāk uztraukuma? — Viņa tonis nebija nelaipns, tikai pastrups un lietišķs.

Šarlote, kas jau bija naidīgi noskaņota, uztvēra Šos vārdus kā

jaunu pārmetumu. Vēlreiz viņa nikni paskatījās uz mani.

— Tas jāizšķir grāfa kungam, ne man, — viņa atbildēja.

Nu iejaucās Pols.

— Tas ir pārāk smieklīgi, — viņš teica. — Mans brālis Parīzē atjaunoja līgumu ar Karvalē firmu, mūsu stikla produkcijas galveno noņēmēju. Mēs bijām sajūsmināti par viņa vei-kumu. Neizdošanās gadījumā mums fabriku būtu vajadzējis slēgt. Taču tagad līgums atjaunots ar noteikumiem, kas mums Jauj darbu turpināt — vismaz nākamo pusgadu. Mana svaine bija tikpat iepriecināta kā mēs visi.

Talbērs pavisam apjucis panācās uz priekšu.

— Negribu ar jums strīdēties, mesjē, — viņš sacīja Polam,

— bet jūsu minētie fakti neatbilst patiesībai. Karvalē man nupat šorīt atsūtija jaunā līguma norakstu. Tas būtiski atšķiras no iepriekšējā līguma: noteikumi jums ir ļoti neizdevīgi. Biju gau-

žām pārsteigts, līgumu izlasot. Šāsdienas traģēdija, protams, lika man to pilnīgi aizmirst, bet, ja jūs tagad par to ierunājāties... —

viņš paskatījās uz mani, — iespējams, ka tas jauno grāfienes kundzi tomēr mazliet satrauca. Viņa droši vien apzinājās, ka šā-

dos apstākļos mantinieka piedzimšana ir svarīgāka nekā jebkad. Pols apstulbis blenza uz runātāju.

— Ko jūs gribat sacīt? — viņš jautāja. — Ka līgums var mums būt neizdevīgs? Noteikumi ir ļoti labvēlīgi.

— Nē, — es sacīju.

Redzēju, ka komisārs slepus paskatās rokaspulkstenī. De Gē

ģimenes sarežģītās finanses viņu neinteresēja.

— Par līgumu izskaidrošu brālim vēlāk, — es ātri ieminējos.

— Varu jums droši apgalvot, ka mana sieva par to ne mazākajā

mērā neuztraucās. Es viņai visu izstāstīju, un viņa manu lēmumu novērtēja atzinīgi. Vairāk man par to nav ko teikt. Vai tagad esat gatavs nākt līdzi augšā un apskatīt viņas istabu?

— Pateicos, mesjē. — Šarlotei viņš uzdeva vēl pēdējo jautājumu: — Vai, izņemot dabiskās bailes pazudušā bērna dēj, jaunā grāfienes kundze jums šķita tāda pati kā vienmēr?

Šarlote paraustīja plecus.

— Laikam, — viņa īgni noteica, — nezinu. Kundze bieži bija viegli saskumdināma un grūtsirdīga. Viņa man pastāstīja, ka pēdējā uztraukšanās viņai iznākusi tad, kad saplīsušas viņas iemīļotās porcelāna figūriņas. Viņa ļoti sargāja savas mantiņas.

Pat putekļus tām slaucīja pati, nevienam neļāva tās aiztikt.

«Vismaz tās ir manās,» viņa mēdza teikt, «tās nepieder Sentžilai.» Šis naidīgais atvadu belziens trāpīja mūs visus. Nosodījums visai pilij. Iedomājos: diezin vai komisārs pašreiz redz Fransuāzu tādu, kādu to redzēju es — no visiem nošķirtu būtni, kas kvēli pieķērusies dārgumiem no zaudētajām mājām, vientuļu, novārtā

pamestu sievieti, kuru iekāro vienīgi mantas dēļ?

Viņš palūdza, vai tagad varētu apskatīt guļamistabu, un es viņu vedu uz augšstāvu, bet pārējie palika lejā salonā. Ejot pa gaiteni, viņš man sacīja:

— Man vēlreiz jāatvainojas par visām šīm neērtībām, mesjē, turklāt sagādājot jums šādā brīdī vēl papildu nepatikšanas.

— Lūdzams, neatvainojieties, — es teicu, — jūs izturējāties ļoti iejūtīgi.

— Tas ir ērmoti, — viņš turpināja, — bet gandrīz vienmēr pēc tādas traģēdijas kā šī vairums ar aizgājēju saistīto cilvēku jūtas it kā tiesas priekšā. Viņi prāto, vai tikai nav vainīgi un ko būtu bijis iespējams darīt, lai nelaimi novērstu. Šai gadījumā

jāteic — nekā. Visi tuvinieki bija atstājuši pili. Nelaimīga sakritība, taču ne vaina. Vainojama varētu būt vienīgi jūsu meitiņa, bet viņa to nekad neuzzinās.

Atvēru guļamistabas durvis un, kad iegājām istabā, ieraudzīju, ka slēģi vairs nav aizvērti, ka arī logs līdz galam va{ā.

Bērns bija šķērsu pārmeties pār palodzi, ar vienu roku pieķēries pie loga rāmja, bet otra roka un galva vispār nebija redzama.

Izdzirdu komisāru noelšamies. Satvēru viņu aiz rokas. Mums abiem pirmajā mirklī bija tikai viens impulss — mesties pie loga, taču tas meiteni nobiedētu, un viņa varētu palaist vaļā roku, ar kuru turējās. Veselu mūžību, kas ilga varbūt sekundes desmit, mēs nepakustēdamies gaidījām. Tad bērna roka sažņaudzās cie-

šāk, augums ievilkās pār palodzi atpakaj un plašajā tukšumā

starp loga rāmjiem parādījās visa meitene. Viņa noslīdēja no palodzes istabā un ieraudzīja mūs; acis spulgoja, mati sajukuši.

— Rokā ir, — viņa sacīja, — bija aizķēries uz dzegas.

Komisārs pirmais atguva valodu. Es vēl nespēju parunāt.

Spēju vienīgi skatīties uz Marī-Noelu, kam vairs nedraudēja briesmas, kas bija drošībā. Izskatījās, ka rokā viņa tur putekļu drāniņu.

— Ko tu tur atradi, bērns? — komisārs maigi jautāja.

— Mammas medaljonu, — viņa atbildēja, — to medaljonu, ko papus viņai atveda no Parīzes. Viņa droši vien purinājusi putek|u lupatu pa logu, kā vienmēr mēdza darīt, un medaljons ieķēries tajā. Abi divi kopā gulēja tur lejāk uz dzegas. Es izliecos pa logu un tos ieraudzīju. — Viņa pienāca pie mums. — Re, —

viņa rādīja, — medaljona adata ieķērusies putek|u lupatā. Ja nebūtu izraususies tik tālu ārā, es nebūtu varējusi tos aizsniegt.

Mammai vajadzēja tikai pazvanīt, gan jau Gastons vai kāds cits būtu atnācis un tos dabūjis rokā. Bet viņai nebija pacietības.

Viņa domāja, ka pati varēs aizsniegt. — Meitene paskatījās uz komisāru.

— Vai jūs Dievam ticat? — viņa jautāja.

— Domāju gan, ka ticu, jaunkundz, — viņš apjucis atteica.

— Papus netic. Viņš ir skeptiķis. Bet tas, ka atradu medaljonu un putekļu lupatu, nozīmē atbildi uz lūgšanu. Es teicu Svē-

tajai Jaunavai: «Esmu tik maz darījusi mammas labā, kamēr viņa bija dzīva. Ļauj man tagad, kad viņa mirusi, izdarīt kaut ko viņai par prieku.» Svētā Jaunava sacīja, lai es izliecoties pa 4ogu. Es negribeju. Tas ir diezgan nepatīkami. Bet galu galā atradu medaljonu. Es vel arvien nezinu, ko tas mammai varētu līdzēt, ja nu vienīgi viņai, paradīzē esot, šķiet patīkamāk, ka medaljonu nēsās viņas meita, neka tas pamests un aizmirsts sūbētu uz dzegas.

23. N O D A Ļ A

Pirms atvadīšanās komisārs sacīja — viņš esot pilnīgi pārliecināts, ka mana sieva pa logu izkritusi neviļus, un lūdza, lai es ierodoties pie viņa nākamajā dienā vienpadsmitos. Mans brālis laikam gribēšot mirušo pārvest mājās uz pili. Vēlreiz viņš izteica līdzjūtību, vēlreiz es viņam pateicos. Pāris mirkļu vēlāk viņš savā

mašīnā aizbrauca, un abi ārsti nekavēdamies viņam sekoja. Palika tikai advokāts, kurš pieklājīgi atvainojās par savu klātbūtni.

— Aizkavējos vienīgi tādēļ, mesjē, — viņš sacīja, — ka no sarunas, kas man bija ar jūsu brāli, nopratu, ka viņš nav nekā zi-nājis par noteikumiem jaunajā līgumā ar Karvalē. Iedomājos, ka pāris vārdu tagad varētu situāciju noskaidrot.

— Situāciju nekas nenoskaidros, — es atteicu, - vienīgi, ja brālis izlasīs līgumu, ko viņš var izdarīt, kad vien vēlēsies.

Līgums atrodas augšā manā ģērbistabā.

Pols vilcinājās. — Es negribu būt uzstājīgs, it īpaši šai brī-

dī, — viņš sacīja, — bet tu nedrīksti man to ņemt ļaunā. Cik noprotu no mesjē Talbēra vārdiem, jaunais līgums atšķiras no vecā

vienīgi visbūtiskākajā jautājumā. Vai tas nozīmē, ka viss, ko tu, atgriezies no Parīzes, sastāstīji man un Žakam, bija salti meli?

— Jā, — es atbildēju.

— Kāda tev daļa? — iejaucās māte. — Stikla pūstuve pieder Žanam, nevis tev. Viņam bija pilnīgas tiesības izkārtot visu pēc sava prāta.

— Es tomēr cenšos to vadīt, — Pols turējās pretī. — Neviens nevar noliegt, ka tas ir nepateicīgs darbs. Nekad neesmu to kārojis. Taču cita darītāja nebija. Bet kāpēc Žanam vajadzēja melot — to, lūk, es gribu zināt. Kāpēc viņam vajadzēja mūs visus muļķot?

— Es nevienu negribēju muļķot. Domāju, ka tā ir vienīgā

iespēja fabriku saglābt. Pie tāda slēdziena nonācu pēc atgrieša-nās no Parīzes. Neprasi man, kāpēc. Tu nesaprastu.

— Kā tu biji iedomājies iegūt vajadzīgo kapitālu? — Pols neatlaidās. — Talbērs apgalvo, ka, pildot jaunos noteikumus, fabrika strādās ar smagiem zaudējumiem.

— Nezinu. Par to es nedomāju.

— Mesjē cerēja uz mantinieku? — minēja advokāts. — Bez šaubām, tieši tādē) jūs par to pastāstījāt savai kundzei? Protams, kā apstāk|i izveidojušies tagad . . .

Viņš aprāvās. Diskrēcija viņam ne|āva tālāk runāt. Grāfiene, sēdēdama krēslā pie kamīna, uzmeta viņam ciešu skatienu.

— Nu? — viņa ieteicās. — Pabeidziet savu teikumu, mesjē.

Kā apstāk|i izveidojušies tagad — kas tad ir?

Advokāts atvainodamies vērsās tieši pie manis.

— Esmu pārliecināts, mesjē, ka ģimenē nevienam nav noslē-

pums, kas teikts laulības līgumā: savas sievas nāves gadījumā jūs iegūstat ievērojamu bagātību.

— Nē, tas nepavisam nav noslēpums, — es apstiprināju.

— To vērā ņemot, — advokāts turpināja, — vairs nav pie-

šķirama sevišķa nozīme tam, vai Karvalē līguma noteikumi ir izdevīgi vai neizdevīgi. Kapitāla ieplūdinājums nosegs zaudē-

jumus.

Šķiet, neviens nebija ne ievērojis, ne licies zinis, ka Marī-

Noela sēdēja uz soliņa līdzās vecmāmuļas krēslam un vērīgi klausījās sarunā.

— Vai mesjē Talbērs grib teikt, ka papus galu galā tiks pie naudas? — viņa jautāja. — Es domāju, ka viņš dabūtu naudu tikai tad, ja man būtu brālītis.

— Stāvi rāma! — vecāmāte viņu apsauca.

— Jā, — Pols lēnām sacīja, — mēs to zinājām. Bet tādus jautājumus ģimenē nemēdz apspriest Pats par sevi saprotams, mēs visi cerējām, ka manai svainei piedzims dēls.

Advokāts nekā neteica. Viņam nebija ko teikt. Pols, pagriezies pret mani, sacīja:

— Atvaino, bet, ja tu neņem ļaunā, es tiešām domāju, ka būs vienīgi godīgi, ja parādīsi man līgumu.

Uzmetu atslēgu saišķi uz galda.

— Tas ir skapī — portfelī. Aizej tam pakaļ, ja vēlies.

Marī-Noela pietraucās kājās.

— Es atnesāšu! — viņa iesaucās, paķerdama atslēgas. Viņa jau bija ārā no istabas, iekams kādam ienāca prātā viņu aizturēt Bet tam arī nebija nekādas nozīmes: līgums tikpat jāizlasa.

— Paklau, Pol, tu varētu gan būt smalkjūtīgāks, — iebilda Renē. — Kā mesjē Talbērs saka — sakarā ar nabaga Fransuā-

zas nāvi situācija ir mainījusies, un man gan šķiet, ka šis nav īstais brīdis uzsākt lietišķas sarunas. Es jūtos ārkārtīgi neērti, un cik sāpīgi tas ir Žanam.

— Tas ir sāpīgi visai ģimenei, — Pols atteici. — Es negribu gūt labumus fabrikai no Fransuāzas nāves. Man vienīgi nepatīk tikt muļķotam, tas ir viss.

Advokāts Talbērs jutās neveikli.

— Lūdzu, piedodiet, — viņš sacīja. — Es nebūtu sācis par to runāt, ja būtu zinājis, ka jums pašiem savā starpā ir nesapra-

šanās par jaunā līguma noteikumiem. — Man viņš piebilda:

— Es, protams, esmu jūsu rīcībā, mesjē, lai pārrunātu Šo un citus jautājumus — jebkurā jums izdevīgā laikā pēc bērēm.

— Bēres būs piektdien, — sacīja grāfiene. — Esmu jau ar mesjē kire norunājusi. Manu vedeklu pārvedīs mājās parit, un viņa gulēs šeit, lai mūsu apriņķī ikvienam pietiktu laika ierasties un paradīt viņai pēdējo godu. Es, protams, visus pieņemšu. —

Advokāts palocījās. — Un jūs, mesjē, lūdzu, esiet tik laipns un parūpējieties, lai sēru ziņa tiek avīzēm nosūtīta šovakar un tiek publicēta ritrīta izdevumos. Tekstu esmu uzrakstījusi. — Viņa paņēma no klēpja vairākas papīra lapas un pasniedza tās advokātam. — Mesjē kirē nokārtos ar Lorē konventa Māti priekš-

nieci, lai atsūta uz pili mūķenes, kas vāķēs trešdienas un ceturt-dienas naktī. —t Viņa apklusa, lai apdomātos, un pabungāja ar pirkstiem pa krēsla sānbalstiem. — Zārku, protams, nesīs mūsu pašu muižas vīri. Jācer, ka pieturēsies labs laiks. Mans vīrs nomira ziemā, kad zeme bija apsnigusi un vīri^Ti kas viņu nesa pāri tiltam, uz apledojušā ce]a slīdēja kājas.

Pa atvērtajām durvīm varēja dzirdēt Mari-Noelu drāžamies lejā pa kāpnēm un cauri hallei.

— Necel tādu troksni, bērniņ, — sacīja grāfiene, kad meitene iebrāzās istabā. — Sēru namā jāstaigā klusu.

Marī-Noela devās tieši pie Pola un pasniedza viņam dokumentu.

— Vai tu atļauj? — Pols jautāja, paraudzīdamies uz mani.

— Protams, — es atteicu.

Labu brīdi vienīgā istabā dzirdamā skaņa bija papīra bskrap-stēšanās, kad Pols pāršķīra cietās līguma lapas.

— Jādomā, tu zini, ka šis līgums ir pretrunā ar visu, par ko tikām vienojušies, pirms tu aizbrauci uz Parīzi? — viņš jautāja neizteiksmīgā balsī, kas nenodeva nekā no tā, ko viņš droši vien pārdzīvoja.

— Jā, — es atteicu.

— Vai tu parakstīji otru eksemplāru un nosūtīji viņiem?

— Es to parakstīju sestdienas rītā kantorī un nosūtīju pa ce-

ļam uz mājām.

— Tad nekas vairs nav līdzams. Bet, kā maman teica, — uz-

ņēmums pieder tev, un tu vari vienoties, par kādiem noteikumiem tev tīk. Gribu tikai teikt, ka es fabrikas vadību tavā labā

vairs nespēju uzņemties.

Viņš piecēlās un atdeva man līgumu. Viņa satriektā, izmocītā

seja pēkšņi izskatījās veca un nogurusi.

— Dieva vārds, — viņš ierunājās, — es negribu izlikties par gudru galvu, bet, ja es būtu aizbraucis uz Parīzi, es tomēr būtu panācis labāku iznākumu. Zem šādiem noteikumiem savu vārdu uzdrošināsies parakstīt vienīgi cilvēks, kam aiz muguras ir milzu kapitāls. Varu tikai secināt, ka Parīzē pavadītajā laikā tu esi bijis izcili neprātīgā noskaņojumā.

Kādu mirkli neviens nebilda ne vārda. Tad grāfiene pastiepa roku pēc zvana auklas blakus kamīnam.

— Man šķiet, — viņa sacīja, — nav vairs vajadzības ilgāk aizkavēt mesjē Talbēru. Plaša diskusija par stikla pūstuves nā-

kotni šai brīdī ir gaužām nepiemērota, un es esmu pārliecināta, ka viņam Vilārā ir tikpat daudz darba kā mums šeit pilī.

Advokāts paspieda visiem roku un nopakaļ Gastonam izgāja no salona.

— Tu izskaties noguris, Žan, — grāfiene uzrunāja mani.

— Tev šī bija gara un grūta diena. Kālab neej atpūsties? Vēl atlikusi vesela stunda, iekams mums jāiet uz misi Fransuāzas piemiņai, ko mesjē kirē organizējis. Pēc tam visi brauksim uz slimnīcas kapliču.

Viņa sataustīja brilles, kas viņai karājās uz krūtīm blakus krucifiksam, un sāka uz papīra lapām pierakstīt vārdus un adreses. >

Izgāju ārā un aizstaigāju līdz pļavai aiz pilsgrāvja. Lopi«bija atgriezušies no ganībām, un saule aizslīdējusi aiz kokiem. Balož-

mājas pakājē vēl bija redzami nespodri bālganie ugunskura pelni. Drīz sāks celties migla un apņems pili, kas aizslēģotiem un aizvērtiem logiem jau tagad bija nošķīrusies no vakara pasaules — kovārņiem, kas pulcējās mežā, un melnraibajām govīm ganībās.

Kad atgriezos, Pols iznāca un piebiedrojās man uz terases zem logiem. Brītiņu abi klusēdami smēķējām, tad viņš nervozi aizmeta cigareti un strupi ierunājās:

— To, ko nupat tev sacīju, es domāju nopietni.

— Ko tu sacīji? — es jautāju.

— To, ka fabrikas vadību tavā labā vairs nespēju uzņemties.

— To tu sacīji? Piedod, biju aizmirsis.

Es pagriezos un paskatījos uz viņu, un viņa mulsā, gurdenā

seja man šķita saplūstam ar māsas Blanšas seju, kas saspringusi un vērīga bija vērusies manī vēl tikai pirms brīža — kad mēs gaidīdami stāvējām slimnīcā. Es sapratu, ka viņa pēkšņajām Šaubām par mani, ari viņa antipātijai pamats nav meklējams senas jūtās bērnībā, bērnišķīgā nevērībā, greizsirdībā un strīdos, kas vēlāk pārvērtušies aizdomās un skaudībā; vaina meklējama arī tieši manās kļūdās, ko esmu pieļāvis viņa brāļa vārdā, manās kļūmēs un vājības, ko viņš neprot izskaidrot. Ja būtu pacenties, es viņā

būtu varējis iemantot biedru un draugu; taču es biju rīkojies pretēji, sējis vēl lielāku nesaticību un nepatiku, un viņa pašreizējais noskaņojums bija daļa manis radītā posta, tāpat kā par visu to liecināja Fransuāzas mirusī seja slimnīcas gultā.

— Kāpēc? — es jautāju.

— Kāpēc? — Viņš raudzījās lejā pilsgrāvī. — Mēs nekad neesam īsti satikuši. Tu vienmēr saņēmi visus labumus, bet es —

belzienus. Visu mūžu esmu pie tā radināts. Tu palūdzi, lai es tavā

vietā vadu stikla pūstuvi, jo neviens cits to nebūtu uzņēmies pēc tam, kad Moriss bija nošauts, bet pats tu biji par slinku. Es to apņēmos ģimenes, ne tevis labā. Līdz šim es cienīju vismaz tavu veikalnieka saprātu. Tagad vairs nespēju pat to.

Viņa dusmīgā, sarūgtinājuma pilnā balss skanēja tā, it kā viņš būtu zaudējis ticību ne vien savam darbam, bet arī pats sev; it kā

tas, ko viņš gadiem bija nopūlējies paveikt, būtu velti darīts, mērķis zaudēts. Nejēdzīgais līgums, ko viņš nupat bija izlasījis un ko svešs cilvēks bija iedarbinājis piecu minūšu sarunā pa telefonu, varbūt safabricēts tīšām, lai noārdītu visu, ko viņš lielā

pacietībā bija palīdzējis uzcelt.

— Ja nākotnē es paļautos uz tavu veikalnieka saprātu, nevis tu uz manējo? — es nesteidzīgi jautāju.

rr Kā tu to domā? — Viņa nelaimīgās, šaubu pilnas acis man atgādināja albuma fotogrāfijās redzēto, kur viņš allaž stā-

vēja grupas malā, jo uzmanību saistīja centrālā figūra, bet viņš ar savu nedrošību pulkā neiederējās, izskatījās kā pieklīdis.

— Tur salonā,tu sacīji, ka tev neesot gudra galva, — es turpināju, — bet ka tomēr, ja būtu aizbraucis uz Parīzi, tu visu būtu izkārtojis labāk nekā es. Tev taisnība — būtu gan. Pie-

ņemsim, ka turpmāk šo darba daļu uzņemsies tu — ceļosi, sameklēsi klientus, brauksi uz Parīzi, Londonu, kurp vien gribēsi, nodibināsi jaunus kontaktus, tiksies ar cilvēkiem, apbraukāsi visu pasauli, ja gribēsi, bet es palikšu šeit.

Viņš izslējās un pārsteigts, nespēdams noticēt, paskatījās manī.

— Vai tu runā nopietni?

— Jā, — es atbildēju. Tad, redzēdams, ka viņš vēl šaubās, piebildu:

— Vai tu nevēlies ceļot, nevēlies tikt no šejienes projām?

— Nevēlos tikt projām? — Viņš bez prieka iesmējās.

— Protams, gribu tikt projām. Vienmēr esmu gribējis. Bet nekad jau nebija ne naudas, ne izdevības. Arī tu nekad man nedevi iespēju to izdarīt.

— Tagad varu tev šo iespēju sagādāt, — es sacīju.

Saspīlējums, kas uz mirkli bija izzudis, atkal meklēja ceļu atpakaļ pie mums. Viņš novērsa skatienu.

— Kad nu reiz esi kļuvis bagāts, tu gribi tēlot labdari, vai tā? — viņš jautāja.

— Tā es nebiju domājis. Man tikai pēkšņi iešāvās prātā, ka viegla dzīve tev te nav bijusi. Piedod.

— Pēc visiem šiem gadiem nožēlai tā kā par vēlu.

— Varbūt. Nezinu. Bet tu vēl neesi atbildējis uz manu jautājumu.

— Tu tātad gribi sacīt, ka dotu man iespēju apceļot Eiropu, varbūt pat Ameriku, apmeklēt citas fabrikas, citus tādus nelielus uzņēmumus kā mūsējais, iepazīties ar iespējām strādāt līdzīgos apstākļos, tikai ar modernākām metodēm, tā ka, apmēram pēc pusgada atgriežoties, mēs varētu ķerties pie to izmantošanas Sentžilā?

Balss, kas bija skanējusi naidīgi un rūgti, piepeši kļuva dzīva un ieinteresēta; un es, neizdomājis līdz galam nevienu no viņa ieteikumiem, bet līdz sirds dziļumiem nožēlodams savu iejauk-

šanos viņa dzīvē, atskārtu, ka neviļus esmu uztrāpījis ideju, kas viņa dzīvei varētu piešķirt jaunu nozīmi. Viņš vairs nebūtu jaunākais brālis, ko pastumj malā, kam jānes nesamērīgi smagas nastas, pat paldies par to neiemantojot, bet tiktu pārvērsts par cilvēku, kas pieņem lēmumus, ieplūdina mirstošā, trūdošā pasā-

kumā svaigas asinis un līdz ar to izglābj tradīcijas un pats sevi.

— Man šķiet, tu varētu visu to un vairāk, — es sacīju.

— Aprunājies ar Renē, paklausies, ko viņa teiks. Negribu tev nekā uzspiest.

— Renē . . . — Uz mirkli viņš dziļās domās sarauca pieri, tad mulsi, mazliet bikli teica: —Tas varētu būt atrisinājums mums abiem. Tu pats zini, ka mēs neesam sevišķi laimīgi. Ja vien es tiktu no šejienes projām, viss varbūt kļūtu citādi. Sentžilā viņa jūtas lieka, turpretī, ja mēs ceļotu, satiktos ar cilvēkiem un viņai būtu kaut kas, par ko domāt, viņa vairs negarlaikotos un nebūtu neapmierināta, un arī es viņai būtu labāks partneris. Viņa vairs neuzskatītu mani par neaptēstu lauķi, kā uzskata tagad.

Viņš stāvēja, galvu nodūris, kamēr acu priekšā konkretizējas viņa jaunais veidols, un dīvaini: ari man likās, ka skaudrā asuma redzu šo jauno veidolu, to Polu, kāds viņš gribēja kļūt, — mo-demākā uzvalkā, ar košāku kakla saiti — spēlējam klāja spēles uz okeāna lainera, kopā ar Renē dzeram bārā martini. Un ar viņa acīm redzēju Renē viņam uzsmaidām — elegantu, slaidu Renē; savas veiksmes mākonītī ietinies pārītis — abi kļuvuši sirsnīgāki viens pret otru.

— Vai drīkstu par to runāt ar Renē — Šovakar? — Pols strupi jautāja. — Kamēr tev vēl nav bijis laika pārlemt citādi.

— Es nekā nepārlemšu, — sacīju. — Labu veiksmi, Pol. —

Un gluži stulbi, kā vecmodīga persona salonkomēdijā, es pastiepu viņam pretī roku, un viņš to satvēra — svinīgi, it kā apzī-

mogojot svarīgu vienošanos. Nodomāju — diezin vai tā ir piedošana par manām pašreizējām aplamībām, vai varbūt tur ie-kļauta pagātne, kas nav manējā.

Viņš pagriezās un iegāja pilī, bet es paliku stāvam un vērojam melnraibo ganāmpulku, kas iezīmējās uz tumšo koku fona, un jutu no garās zāles ceļamies pirmo vakara dzestrumu. Tā kā

neviens pie manis neiznāca un mani netraucēja, es meklēju vārdus personiskai lūgsnai, ko veltīt Fransuāzai, kura neprāta un nevērības dē| bija zaudējusi dzīvību, lūgsnai, ko nevarēšu noskaitīt vēlāk piemiņas misē vai slimnīcas kapličā, kur vīra lomas tēlošana mani padarīs par krāpnieku.

Kad, saplosīdams klusumu, svinīgi iedunējās baznīcas zvans un es hallē piebiedrojos pārējiem, redzēju, ka mēs vis neiesim kājām uz ciemu kā svētdienas rītā, bet brauksim mašīnās. Abas mašīnas piebrauca pie terases ar Gastonu šofera uniformā pie vienas, bet Polu pie otras mašīnas stūres; visas trīs sievietes bija tērpušās dziļās sērās un Marī-Noela tumšā ziemas mētelītī; mašī-

nās sasēdāmies iepriekš noteiktā kārtībā: grāfiene, es un bērns vecajā reno, bet Pols veda māsu un sievu.

Lēnām izbraucām no pils un šķērsojām tiltu — it kā piektdienas kortežas ģenerālmēģinājumā, tad, izkāpuši no mašīnām pēc divas minūtes ilgā brauciena, tādā pašā lēnā, apdomīgā gaitā

iegājām baznīcā un, tāpat kā svētdien, ieņēmām savas vietas.

Nometies ceļos un klausīdamies misi, domāju: kādas lūgsnas ir tiem, kas man līdzās, — kaismē vai pazemībā augšup raidītas, vai viņi lūdzas mūžīgu mieru aizgājušajai Fransuāzai vai izlū-

dzas piedošanu paši sev; un man šķita, ka abējas vēlmes saplūdīs kopā, jo visu šādu lūgsnu galamērķis ir vēlēšanās tikt atpestītam no grūtuma un sāpēm. Plīvuri, aiz kuriem slēpās māte, meita un vedekla, padarīja to augumus neatšķiramus, tā ka visas trīs kopā

varētu personificēt vienu būtni — vienas sievietes triptihu. Es nemācēju pateikt, vai viņas patiesi sēroja vai tikai slēpās; vienīgi bērns bez plīvura pār īsi apcirptajiem matiem bija kā zaudētās nevainības, zaudētās jaunības simbols tai, par kuru šeit sēroja.

Kad mise beidzās, mēs aizbraucām uz Vilāru bridi pastā-

vēt kapličā. Dīvaini — nebija ne satriecoši, ne baismi, kā es biju iedomājies. Vaskam līdzīgs k|uvušais, bezgala attālinātais Fransuāzas augums nepiederēja cilvēkam, ko mēs visi bijām nodevuši, tas bija kaut kas mumificēts un tāls, pēc gadu simtiem kādās Gģiptes kapenēs atrasts. Es vēroju bērnu, bīdamies ieraudzīt asaras vai nemieru, bet nemanīju nekā tamlīdzīga. Ar interesi viņa raudzījās uz abām mūķenēm, svecēm un ziediem, un es sapratu, ka viņa un laikam arī neviens no mums pārējiem šai vietā nepār-dzīvo ne bēdas, ne nožēlu, jūt vienīgi ziņkāri un vieglu pārsteigumu. Ārā apraudājās tikai Renē. Redzēju viņu meklējam mutautiņu un Marī-Noelu piesarkušu novēršamies, samulsušu, kā

jāskatās pieauguša cilvēka raudāšanā.

Bija jau gandrīz pusdeviņi, kad atgriezāmies pili kopā ar kirē, kas mums piebiedrojās vakariņās. Grāfiene, kuru nekad nebiju ēdamistabā redzējis, ieņēma savu vietu man pretī galda galā, un viņas klātiene, par spīti vakara svinīgumam, it negaidot piešķīra telpai siltumu un mājīgumu. Varēja pat iedomāties, ka mēs neesam sērotāji, bet ģimene, kas sapulcējusies Jaungada vakara maltītē. Visai groteskā kārtā es gandrīz gaidīju, ka Gastons ienesīs tītara vai zoss cepeti. Trūka vienīgi šokolādes konfekšu puš-

ķainos papīriņos un āmuļu zaru pie griestiem. Balsis, kas sākumā

bija klusinātas, ēšanas laikā kļuva skaļākas, un, kad bija notiesāts deserts un paplāte ar kafijas tasēm ienesta salonā, uz kurieni devāmies grāfienes vadībā, gandrīz šķita, ka pēc kalpotāju aizie-

šanas mēs izgreznosimies ar papīra cepurēm, uzsāksim rotājās ar ķīlu izpirkšanu vai cepsim kamīnā kastaņus. Un tikai tad, kad kirē bija atvadījies un aizgājis, grāfiene pirmoreiz šai dienā

sagura; palūkojies uz viņu, ieraudzīju, ka viņa pēkšņi k|uvusi sejā gluži pelēka. Uz pieres izsprāga sviedru lāses un ritēja lejup pa vaigiem; acīs, kas nemierīgā skatienā klīda pa istabu, bija apdzisusi dzīvība un zudusi koncentrēšanās spēja. Pols bija kopā

ar kirē izgājis no salona, bet Blanša, Renē un bērns šķirstīja kādu grāmatu un nekā nemanīja.

Es klusu ieteicos: — Pavadīšu tevi augšup.

Viņa blenza manī, it kā nebūtu sapratusi, bet, kad pastiepu pretim atbalstam roku, viņa trīcēdama tai uzgūla. Sacīju skaļā

balsī, lai pārējie dzirdētu:

— Domāju, ka viesu sarakstus labāk pārbaudīsim abi kopā

tavā istabā.

Viņa sasparojās un stingrāk pieķērās man pie rokas; kad de-vāmies uz durvju pusi, viņa skaidri un nepiespiesti uzsauca:

— Arlabunakti, arlabunakti visieml Dzīvojieties vien. Man ar Žanu ir darīšanas, ko labāk gribam apspriest augšā.

Visas trīs tūliņ piecēlās, un Blanša, panakusies uz priekšu, sacīja:

— Tev vispār nevajadzēja nākt lejā, maman. Tas tev bija par grūtu.

Šie vārdi pietiekami iedzēla, lai izraisītu reakciju, un māte pagriezās, uz mirkli pat atrāvās no manas rokas un atcirta:

— Kad man būs vajadzīgs tavs padoms, es tev to palūgšu.

Līdz rītvakaram jāuzraksta adreses Četrsimt aploksnēm. Ieteicu sākt jau šovakar, bērns var tev palīdzēt.

Mēs izgājām no salona un kopā uzkāpām līdz otrā stāva gaitenim. Uz mirkli apstājusies, lai atelstos, viņa jautāja:

— Kādēļ es to sacīju? Kādā nolūkā jāizsūta ielūgumi?

— Uz bērēm, — es atbildēju, — piektdien uz bērēm.

— Kam būs bēres?

— Fransuāzai, — es sacīju. — Fransuāza šodien nomira.

— Protams, — viņa attapās. — Uz mirkli biju to piemirsusi.

Man bija prātā tā reize, kad rakstījām ielūgumus uz Blanšas kāzām. Ielūgumi bija nodrukāti, bet neviens netika nosū-

tīts. Viņa atkal pieķērās man pie rokas, un mēs kāpām augstāk; kad iegriezāmies gaitenī, kas veda uz viņas istabu tornī, ēnas šķita sakļaujamies ap mums, klusums kļuva dziļāks, un likās, ka mēs atgriežamies pagātnē, kas šeit valdīja vēl joprojām.

Šarlote atvēra mums durvis, un no viņas sejas es pamanīju, ka viņa ir nobijusies. Viņa uzmeta man ašu, satrauktu, aizdomu pilnu skatienu, un, kad grāfiene bija iegājusi istabā, viņa man pačukstēja:

— Kastītes no ģērbistabas pazudušas.

— Zinu, — atteicu, — es pats tās aizvācu.

— Kādēļ? — viņa jautāja. — Šovakar man tās būs vajadzī-

gas. — Ne, — es noteicu.

Paspiedos viņai garām pie grāfienes un sacīju:

— Ģērbies nost un ej gulēt, maman. Varbūt tu aizmigsi, varbūt ne, vienalga. Es šonakt palikšu šeit pie tevis.

Viņas ēna, kas šūpojās griestos, ķēmīga, milzīga, raganīga, šķita piederam smagajiem aizkariem un gultas baldahīnam; taču, kad viņa pagriezās pret mani, kustība sašķieba ēnu un tā saruka, bet smaids piederēja sievietei, kas lejā ēdamistabā bija noteikusi toni un sēru mielastu pārvērtusi dzīrēs, vērsdama pret traģēdiju savu aso prātu un lepnumu.

— Re, kā nu iznāk otrādi, — viņa sacīja. — Milzīgi ilgs laiks pagājis, kopš viens no mums gulējis gultā, bet otrs sēdējis klāt.

Reiz, kad tev bija divpadsmit gadu, tu biji saslimis ar augstu temperatūru. Es sēdēju pie tavas gultas un veldzēju tev seju. Vai šovakar tu grasies darīt to pašu ar mani?

Viņa pasmējās, tad pamāja, lai eju ārā, un pasauca Šarloti.

Izgāju gaitenī, nokāpu lejā salonā, kur pārējie patlaban bija nodzēsuši gaismu, lai dotos uz savām istabām. Marī-Noela rokrokā ar Blanšu devās uz kāpņu pusi. Tagad, kad diena galā, viņas sejiņa aiz noguruma bija gluži bāla.

— Tu uznāksi novēlēt man arlabunakti, papu?

— Jā, — es apsolīju un vēlreiz iegāju ēdamistabā, lai pa-

ņemtu cigareti. Kad atgriezos atpakaļ hallē, pamanīju, ka Renē

nav gājusi pārējiem līdzi, bet uz kāpnēm gaida mani. Redzot viņu tur stāvam, neviļus atcerējos pirmo vakaru, kad, pavēris durvis, kas ved uz terasi, aiz muguras izdzirdēju viņas soļus un ieraudzīju viņu ritasvārkā ar vaļējiem, pār pleciem krītošiem matiem. Šovakar viņa nebija ne kaisla, ne dusmīga, ne nesamie-rināma, bet tā kā saprātīgāka un pat mazliet kautrīga, it kā apzinādamās, ka šāsdienas traģēdija uzcēlusi starp mums nepārkāp-jamu barjeru.

— Tu tātad gribi tikt vaļā no manis un Pola? — viņa jautāja. — Vai tiki to ieplānojis jau tad, kad atgriezies no Parī-

zes? Es papurināju galvu.

— Par plānošanu nevar būt ne runas, — es viņai sacīju.

— Tā doma man šovakr iešāvās prātā, stāvot uz terases, tas ir viss. Ja tev šī ideja nepatīk, nedomā vairs par to.

Mirkli viņa nekā neteica. Likās kaut ko apsveram un tad gausi ierunājās:

— Tu esi pārvērties, Žan. Es to nesaku par šodienu un drausmīgo triecienu, ko visi esam saņēmuši; tu jau pirms tam biji pārvērties. Tu vairs neesi tāds, kāds biji.

— Kādā ziņā esmu pārvērties? — es vaicāju.

Viņa paraustīja plecus.

— Negribu teikt, ka esi pārvērties tikai attiecībā pret mani. Tagad saprotu, ka šajos pēdējos mēnešos tu mazliet pa-jautrinājies. Tev bija garlaicīgi, nebija nekā, ko darīt, un es pagadījos tuvumā. Tu esi kaut kā vispār pārvērties, kļuvis cietāks, vairāk ierāvies sevī.

— Cietāks? — es brīnījos. — Man pašam liekas pavisam ci-tādi. Visādā ziņā esmu mīkstčaulīgāks, vājāks.

— Ai, nē. — Viņa domīgi manī noraudzījās. — Es neesmu vienīgā, kas to ievērojusi. Pirms dažām dienām Pols sacīja to pašu, kad tu sadedzināji roku. Tu esi nošķīries tālāk — ne tikai no manis, bet no visiem. Tieši tāpēc mūs abus pārsteidza tavs piedāvājums — lai ceļojam mēs, nevis tu. Pagājušajā nedēļā

tava uzvedība skaidri liecināja, ka vienīgais, ko tu vēlies, ir tikt projām no Šejienes.

Es galīgi apmulsis paskatījos uz viņu.

— Vai tiešām radās tāds iespaids?

— Atklāti sakot, jā.

— Tas nav tiesa, — es pretojos. — Es bez mitas domāju par jums visiem — dienu un nakti. Pils, fabrika, maman, bērns, manu prātu nepārtraukti nodarbināja visa ģimene. Mazāk par visu es vēlos aiziet no šejienes.

Viņa raudzījās manī neticīgām acīm.

— Es tevi nesaprotu, — viņa sacīja, — un īstenībā laikam arī nekad neesmu sapratusi. Biju pietiekami liela muļķe, lai reiz iedomātos, ka saprotu. Tu taču neesi ne mirkli bijis manī iemīlē-

jies? — Tagad es neesmu tevī iemīlējies, Renē, — es sacīju.

— Par pagātni nezinu teikt, bet es šaubos, vai ari tad.

— Nu, redzi! — viņa iesaucās. — Tu esi cietāks. Esi pārvērties. Tu pat vairs nepapūlies izlikties. — Mirkli viņa klusēja, tad lēni, negribīgi piebilda: — Pols to nav teicis, bet es zinu, ka viņš tā domā, un ari es sāku tā domāt Vai to līgumu tu slēdzi ar aukstu prātu, rēķinādamies, ka . . . tas, kas notika šodien, tik un tā notiks?

Viņa runāja klusu, bet balsī es saklausīju trauksmīgu nemieru, tādu kā neziņas savienojumu ar šausmām par to, ka cilvēks, kas viņai bijis tuvs, būtu spējīgs kaut ko tādu izdarīt, līdz ar to zināmā mērā arī viņu ievelkot savos plānos.

— Ja tu domā, ka es noslēdzu līgumu, rēķinoties ar Fransu-

āzas nāvi, nē, Renē, — es sacīju.

— Cik labi! Šovakar kapličā pēkšņi... viss notikušais man likās gāžamies virsū kā kalns. Vēl pirms nedēļas es nebūtu varē-

jusi aiziet no Sentžilas, bet tagad . . . — viņa pagriezās un sāka kāpt augšup. — Tagad es vairs nespēju te dzīvot. Man jātiek projām — tā mums ir vienīgā cerība nākotnei — Polam un man.

Vēroju viņu pa gaiteni aizejam un ieprātojos — vai patiesi Fransuāzas nāve modinājusi viņā kaunu, vai arī mana atturība, mana vienaldzība pret viņu kā sievieti nogalinājusi viņas pašas alkas?

Kad izdzēsu gaismu un tumsā taustījos augšup, man likās, ka to, ko nupat biju izdarījis ar šiem abiem cilvēkiem — Polu un Renē —, neesmu darījis ne es, tas, kas biju līdzšinējā dzīvē, ne Žans de Gē, par kuru ēnu esmu kļuvis, bet mūsu abu sajaukums, kāds, kurš miesīgi neeksistē, kurš dzimis no intuīcijas, ne no domas un atnesis atpestīšanu mums abiem.

Marī-Noela bija lūgusi, lai novēlu viņai arlabunakti, tāpēc izgāju pa abpus veramajam durvīm uz viņas tornīti un nospiedu durvju rokturi, domādams, ka ieraudzīšu viņu vēl neizģērbušos vai pie altārīša. Bet garā diena viņu beidzot bija pieveikusi. Viņa gulēja gultā aizmigusi. Tomēr kapličā redzētā aina bija viņu skā-

rusi dziļāk, nekā biju iedomājies. Gultas kājgalī dega divas sveces, un pīlēns bija nolikts starp tām uz ceļiem kā dievlūdzējs. Pie krūtīm piespiestu viņa turēja celulozes lellīti ar ielauztu pakausi, bet gultas galvgalī bija piesprausta zīmīte, un uz tās rakstīti šādi vārdi:

«Šeit atdusas Mari-Noelas de Gē mirstīgās atliekas, kura šķī-

rās no dzīves tā Kunga 1956. gadā un kuras ticība Svētajai Jaunavai atnesa mieru un grēku nožēlošanu necilajam Sentžilas ciemam.»

Nopūtu sveces un, atstājis logu vaļā, aizvēru slēģus. Pēc tam nokāpu pa tornīša kāpnēm un devos uz pils viņu galu, uz otra torņa istabu. Tur nedega sveces, gaismu viesa tikai lampa pie gultas, un sieviete, kas gulēja spilvenos, nebija aizmigusi kā tikko redzētais bērns, bet bija nomodā un vērīga. Viņas pelēkajā, gurdajā sejā iegrimušās acis raudzījās man pretī.

— Domāju, ka tu neatnāksi, — viņa sacīja.

Krēslu, kas stāvēja pie krāsns, es piestūmu pavisam klāt gul-tai. Apsēdos un pastiepu viņai pretī roku. Viņa to cieši satvēra.

— Aizsūtīju Šarloti projām, — viņa sacīja. — Teicu viņai:

«Šonakt grāfa kungs sēdēs pie manis. Jūs man neesat vajadzīga.»

Tu taču gribēji, lai es tā saku, vai ne?

— Jā, maman.

Viņa satvēra manu roku vēl ciešāk, un es zināju, ka viņa to turēs tā visu nakti aizsardzībai pret tumsu un ka es nedrīkstu ne pakustēties, ne atraut roku, jo tad saikne pārtrūks un visam zudīs jēga.

— Es gulēju un domāju, — viņa atsaka. — Pec dažam dienām, kad viss būs beidzies, es šo istabu pametīšu un atgriezīšos lejā savā vecajā istabā. Tā būs lietderīgāk. Tad varēšu visam sekot.

— Kā vien vēlies, — es atteicu.

— Te guļot, man zūd atmiņa, — viņa turpināja. — Es vairs nezinu, vai dzīvoju tagadnē vai pagātnē. Un man rādās ļauni sapņi.

Apzeltītais pulkstenis pie gultas skaļi tikšķēja, un svārsteklis, ko varēju redzēt stikla kastītē, kustējās šurp un turp, ar abām šīm kustībām gausinot minūtes.

— Viņnakt es sapņoju, ka tevis nav šeit pilī. Tu atkal cīnījies Pretestībā, un es lasīju zīmīti, ko tu slepus iesūtīji tovakar, kad nošāva Morisu Divālu. Es zīmīti lasīju un pārlasīju aizvien no jauna, līdz man likās, ka galva plīsīs pušu. Tad, kad tu man iedevi morfiju, tas sapnis vairs nerādījās.

Vilārā Belai bija mazs fosforiscēts pulkstenītis ādas ietvarā, rādītāji gaiši spīdēja pret tumšo ciparnīcu, un tikšķi bija tik strauji un klusi, ka gandrīz ne sadzirdēt — kā cilvēka sirds ašais, dzīvīgais pulss.

— Ja tev šonakt rādīsies murgi, es būšu te. Tie būs bezspē-

cīgi.

Paliecos uz priekšu un ar apdegušo roku izdzēsu gaismu, un tumsa uzreiz saka spiešus spiesties virsū, ietīdama mani. Izmisums, kas bija slepies ēnās, uzbruka man, un viņa sāka pusaizmi-gusi^ runāt un murmināt vārdus, kuros man nebija līdzdalības, es varēju tajos vienīgi klausīties tāpat kā pulksteņa tikšķēšanā.

Lāgiem viņa sodījās ar lāsta vārdiem, lāgiem skaitīja saraustītas lūgsnas, vienreiz pat neapvaldīti iesmējās; tomēr ne reizes, savās domu driskās pīdamās, viņa nelūdzās atvieglojuma, ne mirkli arī

nepalaida vaļā manu roku. Kad pēc pulksten pieciem viņa beidzot iemiga un es, paliecies uz priekšu, palūkojos viņā, seja vairs nešķita kā izmocīta, baiļu mākta maska, kas slēpj mēnešiem un gadiem ilgušas mokas; tā bija rimta, atslābinājusies, īpatnēji skaista un pat ne veca seja.

24. N O D A Ļ A

Zināju, ka nu viņa gulēs cieši un es varu iet projām. Piecēlos un izgāju no istabas, cauri visam klusajam namam līdz salonam un, atvēris slēģus, atbrīvoju sev ceļu uz terasi. Pārgāju pāri pilsgrāvim un devos tālāk pa aleju zem kastaņām līdz pat meža ceļiem un akmenī kaltajai medniecei, kas stāvēja ceļu krustos.

Gaiss bija dzidrs un dzestrs kā allaž pirms rītausmas, debesis, vairs ne tik dziļi melnas kā nakts stundās, bija kļuvušas palsas, it kā atkāpušās tālāk, pirms izgaismosies dienai. Zvaigznes bālākas, neizteiksmīgākas; Sietiņš, jau rietumu pusē zuzdams, vēl vārgi turējās virs tumšajiem kokiem. Šeit augstakajā vietā, pie skulptū-

ras, es varēju noraudzīties uz pili un ciemu lejā, uz baznīcas torni, kas dūrās debesīs, uz maju puduri pie baznīcas, it kā tas būtu tai piederīgas saimniecības ēkas, uz pakalni austrumu malā

un mežu, kas visapkārt iekļāva Sentžilu — pili, baznīcu un ciemu

— vienā nedalāmā kopumā.

Sēdēju Artemīdas pakājē un gaidīju pienākam dienu;.un, kad debesis izbālēja pavisam un atausa diena, un pils ieguva stingru apveidu, zeme kļuva tvirta un līdz ar saules pacelšanos debesīs sāka silti kūpēt, nakts mitrums sakusa ar rīta rasu, darot zemi auglīgu. Balta, silta, pūkaina dūmaka ietina kokus, lai drīz vien iztvaikotu un tie iemirdzētos sarkanzeltaini, tiklīdz saule pakā-

pās pār plakankalni aiz ciema, un tad pamodās arī ciems. Vienā

nemanāmā mirklī no kāda skursteņa sāka kūpēt dūmi, ierējās suns, iemāvās govis. Es vairs nebiju izolēts, nebiju vientuļš, bet viens starp daudziem, biju Sentžilas daļa. Iedomājos, kā jaunajai dienai pamostas kirē, kā viņa rāmais vaigs aptumšojas, kad viņš atceras pilī notikušo nelaimi, un kā viņš tūdaļ sāk skaitīt lūgsnu par visiem, kas apbēdināti, lai viņa ticība kā talismans pasargātu tos no ļauna, un kā tā pati ticība ieskauj visus ap viņu. Es domāju arī par ciema ļaudīm, ko nepazinu, bet kas vakarvakarā bija sanākuši uz misi, lai parādītu godu Fransuāzai, un stāvējuši noliektām galvām, lejup vērstiem skatieniem. Tur bija kravas mašīnas šoferis Ernests, arī Žilī un viņas mazdēliņš Pjērs. Pēkšņi es ciešā pārliecībā atskārtu, ka tā nebija svešinieka ziņkāre, sentimentāla jūsma par gleznainu ainavu, kas mani saistīja pie viņiem, bet kaut kas daudz dziļāks, intīmāks, tik kvēla vēlēšanās, lai viņiem klātos labi, lai nākotnē viss pašķirtos veiksmīgi, ka šīs mīlestībai tik tuvās jūtas līdzinājās sāpēm. Un tomēr skaudrās ilgas bija bezpersoniskas: tām pamatā nebija vēlēšanās izveidot ar viņiem labas attiecības, un dīvainā kārtā tās ietvēra ne tikai cieminiekus un tos, kas pašlaik it kā bija mani tuvinieki, bet ari nedzīvās lietas visapkārt — kāda pakalna kontūras, izdangāto zemesceļu, vīnogulāju, kas vijās pie pārvaldnieka mājas sienas, meža kokus.

Izjūtas kļuva arvien dziļākas, pārņēma visu manu būtni tieši tāpat, kā fiziskās sāpes, apdedzinot roku, bija plosījušas mani visu; tagad abi pārdzīvojumi apvienojās: bezjēdzīgā apdedzinā-

šanās sestdien tagad ieplūda visu aptverošajā iekšējā ugunī.

Kamēr es sēdēju statujas pakājē, saule cēlās arvien augstāk un dūmaka izgaisa. Pils iezīmējās skaidri, tomēr vēl bija aizmigusi, līdz rietumu tornī kāda loga slēģi strauji atsitās vaļā un troksnis aizskanēja pāri parkam līdz tai vietai, kur sēdēju; un es ieraudzīju garajā logā parādāmies cilvēku, kas neskatījās uz manu pusi, uz statuju un meža ceļiem, bet vērās augšup debesīs; stāvē-

tājs šķita it kā attālināts, atsvešināts, pārliecināts, ka vienīgais raugās saullēktā. Tā bija Blanša; un viņas straujā rīcība, plaši atgrūžot vaļā savas istabas loga slēģus, mudināja mani minēt, vai tikai arī viņa visu nakti nav pavadījusi nomodā un nu pēdīgi, tvīkdama pēc miega, kas nebija nācis, bija vēl uz divpadsmit stundām atteikusies no Šīs cerības un, ieplūdinādama istabā

gaismu un gaisu, bez prieka sveica jauno dienu.

Es piecēlos un cauri parkam gāju uz pils pusi; tikai tad, kad biju jau pāri pilsgrāvim un stāvēju zem viņas loga, viņa mani pamanīja. Redzēju, ka viņa jau grasās aizvērt logu, bet, pirms viņa to paguva, es uzsaucu:

— Man roka nedod miera. Vai tu varētu to no jauna pārsiet?

Viņa neatbildēja, bet pazuda savā istabā, logu atstājot vaļā, no kā es spriedu, ka klusēšana, kā parasts, nozīmēja vienaldzību pret manu klātbūtni, tomēr viņa neliedzās man palīdzēt. Aizgājis līdz viņas istabai, es pieklauvēju, tad, nedzirdējis aicinājuma, nospiedu durvju rokturi un iegāju iekšā. Viņa stāvēja pie galda, kārtodama jaunu pārsēju. Mugurā viņai bija brūna rītakleita, mati atsukāti atpakaļ un pakausī savīti mezglā — parastā dienas frizūra. Gulta jau bija saposta, pārsegta ar pārklāju. Istabā nebija nekārtībās, visas lietas atradās savā vietā; šinī aukstajā, drūmajā telpā nekas neliecināja par bezmiega nakti. Vienīgi dā-

lijas uz altārīša piešķīra telpai dzīvību un krāsu. Tās bija tādas pašas liesmaini košas dālijas, kādas Bela bija nopirkusi Vilāras tirgū un kas bija piepildījušas mazo salonu ar dzīvību un siltumu.

Uz mani Blanša nepaskatījās, tikai pastiepa roku, saņēma ma-nējo un attina Belas svētdienas vakara apsaitējumu. Viņa droši vien pamanīja, ka tas atšķīrās no viņas darba sestdien, tomēr neizrādīja pārsteigumu; viņa darbojās kā automāts — klusēdama un pilnīgi vienaldzīgi.

— Tu reiz nodevi klusēšanas zvērestu, — es viņai sacīju,

— bet vakar slimnīcā tu to lauzi. Tas vairs nav spēkā. — Viņa neatbildēja. Klusēdama turpināja ņemties ap manu roku. Es ne-devos mierā: — Pirms piecpadsmit gadiem starp mums nostājās viena cilvēka nāve. Vajadzēja otras nāves — vakar, lai atraisītu tev mēli. Vai nebūtu vienkāršāk mums abiem un arī ģimenei, ja mēs izbeigtu klusēšanu?

Mana roka, kam bija noņemts apsējs, saVā kailumā šķita nevarīga un neaizsargāta. Viņa paņēma jauno apsēju un pārklāja apdeguma brūci. Radās patīkami svaiga, vēsa tīrības sajūta.

— Tas būtu vienkāršāk tev, — viņa, acu nepacēlusi, sacīja,

— tāpat kā tev bija vienkāršāk ļaut Fransuāzai nomirt. Tev dzīve kļūs patīkamāka. Viņa vairs nestāvēs tev ceļā.

— Es neļāvu viņai nomirt.

— Tu samelojies par asinīm. Samelojies par līgumu. Gadiem ilgi tu esi melojis vienā melošanā. Es negribu ar tevi runāt ne tagad, ne nākotnē. Mums nav viens otram ko teikt.

Viņa bija pārsiešanu beigusi un palaida vaļā manu roku.

Žests bija nepārprotams — man jāiet projām.

— Tu maldies, — es sacīju. — Man ir daudz kas tev sakāms.

Ja tu mani uzskati par ģimenes galvu, tev mani jāuzklausa, pat ja nepiekriti tam, ko saku.

Viņa uzmeta man ašu skatienu, tad novērsās un ielika pārsie-namos materiālus kumodes atvilktnē.

— Ticis pie bagātības, tu laikam jūties varens, — viņa sa-sacīja, — bet pār mani tev varas nav. Es tevi neuzskatu par ģimenes galvu, arī citi ne. Tu neesi nekā darījis, lai šo godu attais-notu.

Es paraudzījos visapkārt drūmajā, saltajā istabā uz nežēlī-

gajām bildēm — nomocīto Kristu, krustā sisto Kristu, kas vērās no kailajām sienām viņai pretī, kad viņa gulēja šaurajā gultā, un sacīja:

— Vai tādēļ tu esi šeit sakarinājusi šādas bildes? Lai tās tev atgādinātu, ka tu nespēj piedot?

Viņa paskatījās manī; acis spīvas, lūpas nikni saknieb-tas. — Nezaimo manu Dievu, — viņa sacīja. — Tu esi izpostījis visu citu manā dzīvē. Atstāj man vismaz Viņu.

— Vai tu būtu tās kārusi pie sienām pārvaldnieka mājā? —

es jautāju. — Vai būtu tās ņēmusi līdzi pūrā, iziedama pie Morisa Divāla?

Nu es beidzot biju salauzis viņas aizsardzības bruņas. Gadiem ciestās sāpes izlauzās virspusē, iešāvās kā liesma viņas acīs un lūpās.

— Kā tu uzdrošinies runāt par viņu? Kā uzdrošinies vispār viņa vārdu ņemt mutē? Vai tu domā, ka es kaut uz mirkli —

nakts vai diena — spēju aizmirst, ko tu viņam nodarīji?

— Nē, — es sacīju, — tu neesi aizmirsusi. Es ari ne. Tu ne-spēj man piedot — varbūt arī es pats nespēju sev piedot. Bet ja tā: kāpēc tad mēs abi vakarrīt bijām tik dziļi aizkustināti, uzzinājuši, ka Marī-Noela devusies uz aku?

Notika tas, ko biju cerējis, no kā biju ari baidījies. Asaras sakāpa viņai acīs un sāka ritēt pa vaigiem: tās nebija skumjas par pēkšņu zaudējumu vai sāpēm, šinīs asarās lauzās uz āru gadiem ciestas mokas. Viņa aizgāja pie loga un palika tur stāvam, raugoties ārā, tikai neaizsargātā mugura liecināja par jūtu uzplūdu, ko man nebija atļauts redzēt. Es prātoju — cik daudz viņas mūža pagājis šeit, ieslodzītai mokoties ar smagajām domām, kas cēlās kā paisums, kamēr viņa šeit gulēja, lasīja, lūdza Dievu. Drīz viņa pagriezās atpakaļ — sausām acīm, apvaldīta, tomēr vieglāk ievainojama, jo bija man atklājusi savas sāpes.

— Šī izrāde tev droši vien patika, — viņa sacīja, — jau puikas gados tev bija varens prieks redzēt, ka raudu.

— Toreiz varbūt, tagad ne, — es atteicu.

— Ja tā, ko tad tu vēl gaidi? Kāpēc tu vēl esi šeit? — viņa jautāja.

Es nevarēju lūgt piedošanu par to, ko nebiju izdarījis. Kā

daždien grēkāzim, man atlika vienīgi klusējot uzņemties vainu.

— Viņnedēļ pašķirstīju albumu, — es sacīju. — Atradu ve-cās fotogrāfijas no mūsu bērnības. Ari vēlākās. Grupas bildes ar stikla pūstuves ļaudīm, viņu vidū arī Morisu.

— Nu? Un kas par to? — viņa noprasīja.

— Nekas, — es atbildēju, — vienīgi es vēlējos, lai tas, kas notika pirms piecpadsmit gadiem, nebūtu noticis.

Varbūt tas, ko nupat pateicu, neiederējās ainā, bija negaidīts, jo viņa palūkojas manī, it kā būtu izsista no parastās savaldības, un tad, redzot, ka runāju atklāti, bez cinisma un jebkādas zobgalības, klusu veicāja:

— Kāpēc?

Manis paša patiesība bija vienīgais, ko varēju viņai piedāvāt.

Ja viņa tai neticēs, tad vairāk nebūs ko teikt

— Man patika viņa seja, — es sacīju. — Nekad agrāk nebiju tos attēlus redzējis. Šķirstot albumu, redzēju, ka viņš ir bijis labs cilvēks un strādnieki viņu droši vien mīlēja un cienīja.

Atskārtu, ka viņš nogalināts greizsirdības dēļ; cilvēks, kas viņu nošāva vai lika šaut, nedarīja to aiz parasta patriotisma, bet tā-

dēļ, ka apskauda viņu, jo Moriss Divāls bija krietnāks nekā viņš pats.

Viņa neticēdama raudzījās manī, un man šķita, ka tas, ko viņai teicu, ir tik svešs un tāls jebkam, ko brālis viņai varētu pateikt, ka viņa to nespēj pieņemt

Tu domā, ka es meloju. Nē, es nemeloju. Katrs vārds ir patiess.

— Ja tā ir tava grēksūdze, — viņa sacīja, — tad aiztaupi to.

Tā ir novēlota par piecpadsmit gadiem. — Viņa sāka staigāt pa istabu, piekārtojot Šo to, kas jau bija nevainojamā kārtībā, cenzdamās jel ko darīt, lai slēptu saviļņojumu. — Ko gan mums vienam vai otram vairs var līdzēt tas, ka tu atnāc un sāc sevi ap-sūdzēt? — viņa jautāja. — Pagātni atgriezt tu nespēj. Morisam dzīvību atdot nespēj. Tev pat nebija drosmes pašam viņu nošaut, tu tonakt aizgāji uz fabriku, izlikdamies, ka esi viens, un lūgdams, lai viņš tevi paslēpj; bet, kad viņš nonāca lejā un atvēra durvis, lai tevi ielaistu, tad tu tur stāvēji kopā ar saviem slepkav-niekiem. Lai Dievs tev piedod, Žan, es to nespēju.

Viņa atkal aizgāja pie loga un apstājās; istabā strāvoja dzestrs, svaigs gaiss. Bet, kad es piegāju un nostājos viņai līdzās, viņa neatvirzījās nost, un tas man šķita kā vārdos neizteikta piedošana.

— Jau no sākta gala tu vērsies pret Morisu — tu un maman, — viņa ierunājās. — Jau tanīs agrīnajās dienās, kad viņš atnāca strādāt uz stikla pūstuvi, kad mēs vēl bijām pusaudži, tu viņu skaudi par to, ka tētis bija par viņu tik augstās domās, kaut gan pašam tev par fabriku nebija ne mazākās intereses, tu pat acis tur nerādīji. Un vēlāk, kad tētis visu nodeva viņa pārziņā, iecēla viņu par pārvaldnieku, tu sāki viņu nīst. Vēl tagad redzu, kā reiz salonā tu kopā ar maman smējies un maman teica: «Vai tas var būt, ka Blanša, izvēlīgā de Gē jaunkundze, beidzot iemī-

lējusies?»

Viņa neskatījās uz mani, bet ārā pa logu, pāri parkam, un viņas profils bija albumā redzētās meitenes profils — jau grūtsirdīgs, jau atturīgs, tāds, kas glabā noslēpumu, kuru viņa nevēlas izpaust.

— Izsmiekls allaž bijis jūsu ierocis — tavs un maman, —

viņa turpināja. — Tāpēc, ka Moriss bija cēlies no vienkāršiem ļaudīm, jūs viņu nicinājāt. Tētis nekad nebija tāds, viņš saprata.

Viņš nestājās pretī mūsu precībām, kā to darījāt jūs. Kad tika noslēgts pamiers un sākās okupācija, jums radās izdevība. Bija taču tik viegli piešķirt slepkavībai varoņdarba izskatu, vai ne?

Tas pats notika arī citās ģimenēs. Mūsējā nebija vienīgā.

Viņa paplēta rokas. Un viss beidzās. Pagātne bija pagātne.

Viņa pagriezās un pārlaida skatienu torņa istabai, kailai un vienkāršai kā klostera celle, kaktā uzrīkotajam altārītim un krucifiksam virs tā.

— Tagad man pārvaldnieka mājas vietā ir šī, — viņa sacīja, rr- Nu tu zini, kāpēc man vakarrīt uznāca vājums.

Kas mani visvairāk viņas valodā aizkustināja, bija tuvais

«tu», ko viņa vēl joprojām lietoja. Piecpadsmit klusēšanas gadi nebija spējuši salauzt šo seno ieradumu. Ja ne cits, tad vismaz tas deva cerības nākotnei.

— Es gribu, lai tu pārcelies uz pārvaldnieka māju un pār-

ņem to savā pārziņā, — es sacīju. — Gribu, lai tu to atkal pār-vērt tādu, kāda tā bija, Morisam dzīvam esot, lai tu kļūsti par pārvaldnieci viņa vietā. — Pilnīgā apstulbumā viņa neattapa atbildēt, tikai neticēdama skatījās manī, bet es turpināju runāt —

ātri, lai viņa nepagūtu uzreiz atteikties. — Es sacīju Polam, ka viņš var aiziet. Fabrikas vadību viņš uzņēmās kara laikā vienīgi aiz pienākuma apziņas — to tu zini. Sirds viņam pie šā darba nav. Viņiem jādodas pasaulē — abiem ar Renē. Neatkarīgi no visa cita viņiem tā pašreiz ir vienīgā iespēja, kā saglābt savu laulību. Polam nekad nav bijis izdevības parādīt savas spējas vei-kalnieciskos darījumos vai tikties ar cilvēkiem ārpus Sentžilas.

Pienācis laiks viņam to dot.

Varbūt dedzība manā balsī, izslēdzot jebkādu cinisma pieskaņu, viņu pārsteidza visvairāk. Viņa apsēdās, man šķita, pašai neapzinoties, ko dara, un, rokas cieši ap krēsla sānatzveltnēm sakrampējusi, nenolaida acu no manis.

— Pārvaldnieka darbs jāpārņem kādam no ģimenes, — es runāju tālāk. — Es to nevaru. Nejēdzu nenieka, un man ari nav vēlēšanās kaut ko iemācīties. Kā tu pati teici, nekad neesmu par to interesējies. Ja tu būtu apprecējusies ar Morisu, jūs būtu stikla pūstuvi vadījuši kopīgi, neļaujot tai panīkt un kļūt vecmodīgai, kāda tā ir tagad. Kad Marī-Noela pieaugs, tā piederēs viņai. Apprecoties viņa to varēs saņemt pūrā. Lai būtu kā bū-

dams, vienīgais cilvēks, kas to mīl, esi tu. Gribu tev to uzticēt un nodot tavā atbildībā Morisa dēļ, Mari-Noelas dēļ.

Viņa joprojām neteica ne vārda. Man Šķita — ja būtu viņai iecirtis pliķi, viņa nebūtu stiprāk apstulbota.

— Māja tevi gaida, — es piebildu, — gaida jau piecpadsmit gadu. Gleznas, porcelāns, krēsli, pat viņa grāmatas — visas mantas, ko jūs būtu kopīgi lietojuši. Vai tu pati neredzi, ka šeit tava dzīve paiet tukšgaitā? Rūpēties par maltītēm, izrīkot Gastonu un pārējos, kuri paši zina, kas tiem darāms, mācīt bērnu, ko varētu jebkura laba guvernante... Tava vieta ir stikla pūstuvē, pārvaldnieka mājā; tu atkal varētu zīmēt modeļus un gravējumus, kā jau kādreiz darīji, ražot daudz ko skaistāku, smalkāku, piemēram, kā to pili, ko bērns atrada akā. Un tad smaržu flakonu un zāļu pudelīšu vietā tādai firmai kā Karvalē, kas tās var iegā-

dāties no masveida producentiem, tu varētu pati sev izraudzīties tirgu — to tirgu, ko Pols tev sameklēs, tādu, kas pieprasa augstu amata prasmi, māksliniecisku apdari, meistarību — produkciju, kādu Sentžilā reiz vecos laikos ražoja un var ražot atkal.

Es apklusu, piepeši juzdams pilnīgu enerģijas un domu apsī-

kumu. Un gluži tāpat kā nakti, turot mātes roku savējā, jutu, ka viņa ieplūdina manī savas rēgainās pagātnes nožēlu smagumu, tā

tagad man pievērstajās Blanšas acīs redzēju pamazām zūdam rūgtumu, tās kļuva atsaucīgas, domīgas, kaut kādā veidā gaismoja un dziedināja viņas pašas bēdas, bet viņas vientulība tagad kļuva par manu vientulību, sāpes par manām sāpēm, iegrūžot mani tumsā, kas bija jāiztur un jāpacieš.

Teicu viņai: — Esmu noguris. Visu nakti neesmu gulējis.

— Es arī ne, — viņa atzinās. — Es nespēju pat Dievu lūgt.

— Tad mēs esam līdzīgi. Abi esam nokāpuši dziļumā. Bet bērns nokāpa pirmais un nenobijās. Kad tu pārcelsies uz stikla pūstuvi, Blanša, tev kaut kas tur jāizdara. Liec strādniekiem iztī-

rīt aku un no jauna uziet avotu. Akā atkal jābūt ūdenim.

Atstāju viņu sēžam, izgāju no istabas un devos tālāk pa gaiteni līdz ģērbistabai. Atkritu saliekamajā gultā, aizvēru acis un, neka nesapņojis, nogulēju līdz pusvienpadsmitiem, kad Gastons mani pamodināja, purinādams aiz pleca un teikdams, ka vienpadsmitos man jābūt Vilārā tikties ar komisāru.

Piecēlos, nomazgājos, noskuvos, atkal apģērbos un braucu ar viņu uz pilsētu. Gastona sieva un Berta bija palūgušas, vai drīkstot braukt man līdzi, jo gribot aiziet uz kapliču. Viņas pagaidīja mašīnā, kamēr es īsu brīdi uzkavējos pie komisāra, kas iedeva man izlasīt un parakstīt vakardienas protokolu. Kad gāju ārā, viens ierēdnis sacīja, ka pie mašīnas mani kāds gaidot un gribot ar mani parunāt. Tas bija Vinsents, kas palīdzēja Belai antikvariātā; rokā viņam bija mazs sainītis.

— Atvainojiet, grāfa kungs, kundze nevarēja citādi ar jums sazināties. Sainīti vakar saņēmām no Parīzes. Viņa zina, ka tagad jau par vēlu. Viņa to ļoti nožēlo. Tomēr lūdza, lai nododot to jums — mazajai meitenītei.

Es paņēmu sainīti. — Kas tajā ir? — apjautājos.

— Bija kādas saplīsušas porcelāna mantiņas. Mazā meitene, jūsu meitiņa, lūdza, vai kundze nevarot tās salabot. Man šķiet, kundze jums teica, ka tas nav iespējams. Viņa pieprasīja Parīzē

dublikātus un lūdza, lai jūs nesakot meitenei, ka tie ir aizstājēji, jo domā, ka bērns jutīsies laimīgāks, ja to nezinās, bet glabās mantiņas par piemiņu no mātes, domādams, ka salabotas tās pašas vecās.

Es viņam pateicos, tad, mirkli vilcinājies, jautāju:

— Vai kundze lika vēl kaut ko man pateikt?

— Nē, grāfa kungs, vienīgi to un visdziļāko līdzjūtību.

Iekāpu mašīnā. Pārējie — Gastons, viņa sieva un Berta —

mani pacietīgi gaidīja, un mēs visi četri iegājām kapličā, no kurienes Fransuāza rit tiks pārvesta uz mājām. Pat nedaudzajās stundās kopš iepriekšējā vakara viņa šķita aizgājusi vēl tālāk, kļuvusi vēl nesasniedzamāka. Gastona sieva apraudājusies man sacīja:

— Nāve ir skaista. Jaunā kundze izskatās kā debess eņģelis.

Es viņai nepiekritu. Nāve ir bende, kas nogalina ziedu, ne-

ļaudama tam noziedēt. Debesīm krāšņuma pietiek, zemei ne.

Atgriežoties Sentžilā, es redzēju, ka Marī-Noela gaida mani terasē. Viņa paskrējās pretim, apkrita man ap kaklu, tad, nogaidījusi, kamēr pārējie aizbrauc mašīnā uz garāžu, sacīja:

— Vecmāmiņa nonāca lejā no paša rīta — pirms vienpadsmitiem. Viņa sagatavo salonu mammai. Tur mamma gulēs rīt visu dienu, lai cilvēki var atbraukt un parādīt viņai pēdējo godu.

Meitene izskatījās satraukta, ieinteresēta. Ievēroju, ka viņa pie tumšās kleitas piespraudusi medaljonu.

— Salonā ir Ivsa kundze, — viņa turpināja, — vecmāmiņa aizsūtīja viņai pakaļ, teica, ka viņa esot vienīgais cilvēks, kas atceroties, kā viss kārtots, kad nomira vectētiņš. Pašreiz viņas strīdas par to, kā novietot galdu.

Viņa paņēma mani pie rokas un veda uz salonu. Dzirdēju sparīgā domu apmaiņā paceltas balsis. Kopā ar bērnu iegāju istabā, un, lai gan logiem joprojām bija priekšā slēģi, visas ugunis bija iedegtas, bet dīvāns un krēsli pagriezti tā, lai sēdētāju sejas pieverstos telpas vidum. Starp logiem un durvīm stāvēja ar mežģīņu autu pārklāts galds. Grāfiene sēdēja krēslā pie galda, un Žilī ar vēl vienu baltu drapēriju uz rokas stāvēja tai pretī.

— Kad es jums saku, grāfienes kundze, galds atradas vairak istabas vidū, un mēs neklājām vis mežģīņu, bet damasta segu, lūk, šito, kas man rokā un ko es nupatiņ atradu veļas istabas vistālā-

kajā kaktā, un, pēc izskata spriežot, tā nav aiztikta kopš tiem laikiem, kad paklājām to grāfa kungam.

— Blēņas! — grāfiene atcirta. — Toreiz mums bija mež-

ģīņu sega. Tā piederēja manai mātei. Viņas ģimenē tā atradās simt gadu.

— Ļoti iespējams, grāfienes kundze, — Žilī sacīja, — to es neapstrīdu. Es itin labi atceros mežģīņu pārsegu; jūs to klājāt bērnu kristībās, un lielā torte uz tā izskatījās brīnišķīgi, bet sēru reize ir gluži kas cits. Jaunās kundzes godināšanai labāk der bal-tais damasts, akurāt tāpat, kā tas 1938. gadā skaisti piederējās grāfa kungam.

— Mežģīnēm ir labāks kritums, — grāfiene iebilda. — Nevienam pat prātā neienāks, ka tā nav altārsega. Pat mesjē kirē to neiedomāsies.

— Mesjē kirē varbūt tiešām neiedomāsies, viņš ir īsre-dzīgs, — Žilī sacīja, — bet bīskapu ar to nevarēs apmānīt. Tam ir acis kā vanagam.

— Par to man maza bēda, — noteica grāfiene. — Es gribu mežģīnes. Var jau būt, ka tas izskatās pārlieku dižmanīgi, bet kas par to? Es gribu, lai manai vedeklai tiek vislabākais.

— Tādā gadījumā par to vairs nav ko runāt, lai ir mežģīnes.

Un damastam tad, manuprāt, jāceļo atpakaļ uz veļas kambari un jāguļ tur aizmirstam atkal divdesmit gadus. Es gribētu gan zināt, kas te pilī tagad rūpējas par kārtību. Vecos laikos tā vis nebija.

Viņa nopūtās un nolika damasta segu uz galda gala.

— Ko tad citu var gaidīt no tādiem kalpotājiem, kādi ir mūsdienās, — grāfiene zūdījās. — Neviens vairs nejūt lepnumu par savu darbu.

— Tad vainīga saimniece, — Žilī atteica. — Labai saimnie-cei arī kalpi ir labi. Atceros, kā bija, kad jūs nonācāt lejā virtuvē, mēs bijām tā notrūkušās, ka pusstundu nerunājām. Bieži pat ēst negribējās. Tā vajadzētu būt. Bet mūsdienās . . . — Viņa papurināja galvu, — . . . viss sagriezies citādi. Kad es šorīt atnācu, tā

mazā Žermēna klausījās radio. Tiesa gan, radio pārraidīja dievkalpojumu no katedrāles, bet tomēr . . . — teikumu nepabeigusi, viņa paplēta rokas.

— Es biju slima, — grāfiene sacīja, — tāpēc sācis iet gan šā, gan tā. Turpmāk būs citādi.

— Ceru, — Zilī noteica. — Sen bija laiks.

— Tu to saki tāpēc, ka esi greizsirdīga, — grāfiene uzknāba.

— Tev vienmēr paticis nākt šurp un bāzt degunu visā, gar ko tev nav nekādas daļas.

— Man ir gan daļa, — Žilī atsaucās. — Man ir daļa gar visu, kas te notiek — ar jums, grāfienes kundze, vai jebkuru citu ģimenes locekli. Esmu dzimusi Sentžilā. Pils, stikla pūstuve, ciems — tā ir mana dzīve.

— Tu esi tirāns, — grāfiene sacīja. — Dzirdēju, ka tava vedekla aizbēgusi ar to mehāniķi tāpēc, ka tu viņai esot pilnīgi sagandējusi dzīvi. Tagad Andrē un mazdēls pieder tev vienai, un nu tu laikam esi apmierināta?

— Es esot tirāns? — Žilī iesaucās. — Esmu iecietīgākais cilvēks pasaulē, grāfienes kundze. Vedekla gan mani grauza no rīta līdz vakaram. Manam Andrē tas nāks tikai par labu, ka viņa ir projām. Nu mums beidzot būs miers.

— Tev trūkst darba, tā tava nelaime, — sprieda grāfiene.

— Tik vien tev ir kā parakņāties dobēs fabrikas teritorijā un tās pāris vistas. Turpmāk tu varētu divreiz nedēļā nākt uz pili un man palīdzēt kārtības nodibināšanā. Bet, runājot par mežģīņu segu, man tomēr bija taisnība.

— Jūs, protams, varat turēties pie sava ieskata, grāfienes kundze, es ar jums nestrīdēšos. Bet, kaut arī tas būtu pēdējais vārds, ko laižu pār lūpām, es tik un tā palieku pie tā, ka grāfa kunga bērēs bija damasts.

Pāri galdam viņas noraudzījās viena otrā, pilnīgi saprazdamās. Tad grāfiene, nu tikai pamanījusi manu klātieni, novēlēja man labdienu.

— Viss nokārtots? — viņa jautāja.

— Jā, maman.

— Vai komisārs nekā jauna nebija sagudrojis?

. — Nē.

— Tad varam turpināt sagatavošanas darbus, kā ieplānots.

Tu labāk ej un palīdzi Renē ar adrešu rakstīšanu uz aploksnēm.

Blanša pazudusi, visu rītu neesmu viņu redzējusi Laikam jau baznīcā, kā parasts. Un tagad ejiet abi divi projām, mums ar Žilī

jāstrādā.

Hallē sastapām Gastonu. Viņam rokā bija sainītis, ko biju aizmirsis mašīnā.

Paņēmis sainīti, gāju augšā uz guļamistabu, bērns tecēja man līdzi.

— Kas tur ir? Vai tu kaut ko nopirki?

Es neatbildēju. Atraisīju aukliņu un attinu papīru. Atklājās Kopenhāgenas porcelāna kaķis un sunītis, pilnīgi saplīsušo figū-

riņu līdzinieki. Noliku tos uz galdiņa, kur tiem pienācās stāvēt, tad palūkojos uz Marī-Noelu. Viņa stāvēja blakus cieši saņem-tām rokām un smaidīja.

— Tu nekad neuzminētu, nekad nevarētu pateikt, ka ar tiem kaut kas noticis, — viņa priecājās. — Pavisam veseli. It kā

nekad nebutu sadauzīti. Nu es jūtu, ka man ir piedots.

— Ko nozīmē — tev piedots? — es brīnījos.

— Es toreiz izrādījos, šie saplīsa, un tāpēc, ka bija saplīsuši, mamma saslima. Man gribētos tos nolikt rit salonā pie svecēm —

kā simbolu.

— Man šķiet, to nevarēs vis, — es iebildu. — Izskatīsies nepiedienīgi. Domāju, ka tikpat labi būs, ja mēs tos noliksim Šeit, kur tie atradīsies kopā ar visām citām mammas mantām.

Nogājām bibliotēkā, kur uz rakstāmgalda mūs gaidīja apzi-

ņojamo bērinieku saraksti. Taču nebija neviena adrešu rakstī-

tāja — ne Pola, ne Renē, ne Blanšas.

Marī-Noela jau bija paņēmusi aploksni un slīpā rokrakstā

rūpīgi rakstīja uz tās pirmo uzvārdu no lapas.

— Man nevajagot par to runāt, jo vecmāmiņa nezina, —

viņa sacīja. — Tante Renē ir savā guļamistabā un pārbauda ziemas apģērbus. Viņa man kā lielu noslēpumu uzticēja, ka pēc bērēm kopā ar onkuli Polu braukšot projām. Viņi došoties ceļojumā, un vēlāk viņiem varbūt būšot dzīvoklītis Parīzē, viņa turp aicināšot padzīvot arī mani, ja tu un vecmāmiņa būšot ar mieru.

— Vai onkulis Pols ari tur augšā kārto drēbes? — es apvaicājos.

— Nē, nē, — viņa atteica. — Viņš aizbrauca uz fabriku, un tante Blanša nemaz nav baznīcā, bet aizbrauca tam līdzi. Viņi bīstas, ka vecmāmiņa, ja uzzinātu, varētu viņus kavēt. Tante Blanša grib apskatīt mēbeles, kas sakrautas pārvaldnieka mājā.

Viņa sacīja, ka vakarrīt esot kopš piecpadsmit gadiem pirmoreiz tur iegājusi. Sacīja, ka esot tīrā izšķērdība ļaut tai mājai stāvēt tukšai, tā esot atkal jāpadara apdzīvojama.

— Tā tante Blanša sacīja?

— Jā, šorīt Viņa man to pateica. Viņa grib tur kaut ko uz-sākt Tāpēc aizbrauca onkulim Polam līdzi. — Kādu brītiņu viņa turpināja adrešu rakstīšanu. Tad pacēla galvu un, kodīdama spalvaskātu, ieteicās:

— Man nupa't iešāvās prātā diezgan briesmīga doma. Nemaz nezinu — teikt tev vai ne.

— Stāsti droši, — es mudināju.

— Kā nu pēkšņi iznāk — tikko mamma nomira, katrs dabū

to, ko gribējis. Vecmāmiņa, kam patīk, ka visi viņu ievēro, nokā-

pusi lejā. Onkulis Pols un tante Renē aizcejos un priecājas par to.

Tante Blanša aizbraukusi apskatīt pārvaldnieka māju, uz kuru viņa senos laikos, kad es vēl nebiju piedzimusi, būtu pārcēlusies džīvot — to viņa man reiz paklusām pateica. Pat Ivsa kundze ņemas pa ve|as kambari, un tas viņai |auj justies nozīmīgai. Tu esi dabūjis naudu, ko kāroji, un vari tērēties, kā vien tev tik.

M a n . . . — viņa aprāvās, skatiens kļuva nemierīgs un mazliet skumjš, — . . . man neviens- vairs neuzspiedīs brālīti, bet tu piederēsi vienīgi man līdz mūža galam.

Skatījos viņā, un atmiņā atgriezās kāds aizmirsts vai ar varu no atmiņas padzīts teikums. Kaut kas par izsalkumu, kaut kas par alkatību. Pa pusatvērtajām ēdamistabas durvīm dzirdēju iezvanāmies telefonu. Pēkšņā zvanīšana iztraucēja un pārtrauca manu domu, jo tas, ko meitene teica, man piepeši likās ļoti svarīgs, kam jāatrod pareizā atbilde.

— Es tikai gribētu zināt, — viņa sacīja, — vai tas viss būtu noticis, ja mamma nebūtu nomirusi.

Viņas jautājums, tik iznīcinošs, tik briesmīgs, likās saļogām ticību pamatu pamatos.

— Jā, — es aši attraucu, — tam vajadzēja notikt, tam bija lemts notikt. Ar mammas nāvi tam nav nekāda sakara. Ja viņa būtu dzīva, viss būtu noticis tieši tāpat

Viņa joprojām vēi šķita Šaubāmies un nejutās pilnīgi apmierināta.

— Ko bon Dieu dara, vienmēr ir labi darīts, — viņa atkal ierunājās, — bet dažreiz mūs kārdina nomaskējies velns. Vai atceries, kā teikts Svētā Mateja evaņģēlijā: to visu es tev došu, ja, zemē Aiezdamies, tu mani pielūgsi?

Telefons apklusa, Gastons bija iegājis ģērbtuvē un paņēmis klausuli. Pēc mirkļa ēdamistabā atskanēja soļi, kas tuvojās mums.

— Svarīgi ir saredzēt, kas ir kas, — prātoja Marī-Noela,

— kurš mums dāvā to, ko gribam, — Dievs vai velns. Noteikti viens no abiem, bet kā lai uzmin?

Gastons pienāca pie dubultdurvīm un teica:

— Grāfa kungu aicina pie telefona.

v

Es piecēlos un izgāju hallē. Pieliku pie auss vecmodīgo klausuli. — Kas runā? — es jautāju.

Kāds sacīja: — Ne quittez pas\— Vados atskanēja neskaidra dūkoņa it kā no tālienes. Tad apmēram pēc minūtes ierunājās cita — vīrieša balss: — Vai es runāju ar grāfu de Gē?

— Jā, — es atbildēju.

Iestājās klusums. Runātājs viņā galā Šķita pārdomājam, ko teikt.

— Kas runā? — es atkārtoju. — Kas jums vajadzīgs?

Tad balss klusu, gandrīz čukstus atbildēja:

— Tas esmu es, Žans de Gē. Tikko redzēju Šāsdienas avīzes.

Es atgriežos.

25. N O D A Ļ A

Instinkts viņu noliedza. Prāts, miesa un gars vienoti sacēlās pret viņu. Viņš vairs neeksistēja. Viņš nebija reāls. Čuksts vada viņā galā bija iedomāts, noguruma radīts fantoms. Nekā neatbildējis, es gaidīju. Tad viņš pēc mirkļa ierunājās no jauna:

— Vai jūs vēl klausāties? Remplagant?2

Laikam tāpēc, ka izdzirdu hallē soļus — varbūt tas bija Gastons vai, vienalga, kas —, kļuvu piesardzīgs, un konvencionālā

būtne, kas dod pavēles, uzklausa pavēles, pieņem lēmumus un plāno, atbildēja manā vietā:

— Jā, klausos.

— Es runāju no Dovilas. Man ir jūsu automobilis. Esmu nodomājis pievakarē braukt uz Sentžilu. Nebūtu labi ierasties tur pirms krēslas iestāšanās, kāds varētu mani ieraudzīt. Es iesaku satikties pulksten septiņos.

Vēsā pašapziņa, pārliecība, kādā viņš runāja, droši ticot, ka es piekritīšu viņa plāniem, lika man iesvilties vēl stiprākā naidā

pret viņu.

— Kur? — es jautāju.

īss klusuma mirklis, kamēr viņš domāja. Tad viņš klusu sa-cīja: — Vai pārvaldnieka māju stikla pūstuvē jūs zināt?

Biju iedomājies, ka viņš ieteiks viesnīcu Lemansā, kur bija izspēlējis pēdējo — un vienīgo — joku ar mani. Tā būtu bijusi 1 Nenoliecie t klausuli. (Fr.)

2 Aizstājējs. (Fr.)

neitrālāka vieta. Piedāvājums aizstāt to ar pārvaldnieka māju neviļus radīja izaicinājumu.

— Jā, — es atteicu.

— Mašīnu atstāšu meža sānceļā, — viņš sacīja, — un iešu caur augļu dārzu. Sagaidiet mani mājā un ielaidiet iekšā. Ieradīšos, cik drīz pēc septiņiem vien spēšu.

Viņš neatvadījās. Telefonā noskanēja klikšķis, kad viņš nolika klausuli, un tas bija viss. Es izgāju no ģērbtuves hallē. Gastons un Žermēna staigāja šurp un turp no virtuves uz ēdamistabu ar paplātēm pusdienu maltītei. Ārpusē dzirdēju piebraucam mašīnu — tas bija sitroens. Laikam Pols un Blanša atgriezās no stikla pūstuves. Drīz vien mēs visi sapulcēsimies kopējā

maltītē.

Kaut ari mani plosīja negantas, pārvarīgas jūtas, tai pašā

laikā es tomēr jutos sakarīgs un mierīgs. Saimnieks tagad biju es, traucētājs — viņš. Tā bija mana pils, tie bija mani cilvēki, ģimene, ar kuru kopā es pēc dažām minūtēm sēdīšos pie galda, mana ģimene, mana miesa un asinis; viņi piederēja man, es viņiem. Viņš nedrīkstēja atgriezties un no jauna padarīt tos par saviem.

Iegāju salonā; grāfiene vēl aizvien sēdēja, pārlūkodama istabu, kur mēbeles atkal bija pārstatītas citādi. Žilī bija aizgā-

jusi, aiznesdama līdzi damasta pārsegu. Grāfiene bija viena pati.

«7- Kas tur zvanīja? — viņa jautāja.

— Ak, nekas — kāds, kas bija izlasījis sēru ziņu avīzē, — es atteicu.

— Senāk gan neviens šādā reizē nebūtu zvanījis, — viņa noteica. — Tas norāda uz smalkjūtības trūkumu. Pieklājīga rī-

cība būtu vēstulē izteikta līdzjūtība un ziedi man. Ko lai dara —

labas manieres pieder aizgājušiem laikiem.

Piegāju pie viņas un saņēmu viņas roku.

— Gribu zināt, kā tu jūties, — es sacīju. — Nevarēju Žilī

klātbūtnē tev pajautāt.

Viņa paskatījās uz mani un pasmaidīja.

— Mēs abi pavadījām bezmiega nakti, vai ne? Tu snaudi krēslā. Bet es visu nakti ne aci neaizvēru. Ja tu domā, ka tas būs viegli, tu maldies.

— Es nekad neesmu teicis, ka būs viegli, — es sacīju. — Tev tas būs grūtākais pārbaudījums mūžā.

— Tevis labā man jāatsakās no miera un tīkamiem sapņiem.

Tā laikam tas domāts, ko? Tikai tāpēc vien, ka tu gribi, lai es rīkojos šeit. Kā es varu zināt, ka tev prāti neapsviedīsies uz otru pusi un tu atkal mani neieslodzīsi augšstāvā?

— Nē! — es iesaucos. — N ē . . . nē . . .

Mans pēkšņais satraukums yiņu uzjautrināja. Viņa pastiepa roku un paplikšķināja man pa vaigu. — Tu esi izlutināts, tā

tava nelaime. Mēs ar Žilī arī šorīt to apspriedām. Visi mēs nomo-kāmies tevis dē|. Ja es saslimšu, kas droši vien notiks, vainīgs būsi tu. — Viņa apklusa, bet pēc brītiņa, apmierināta nolūkodamās visapkārt, piebilda: — Zini, Fransuāza tur kapličā atstāja uz mani spēcīgu iespaidu. Pirmo reizi mūžā viņa izskatījās smalka.

Es jutīšos ļoti lepna rit, kad cilvēki ieradīsies viņai parādīt cieņu.

Ir liels mierinājums, ka nav jākaunas par savu vedeklu, kad viņa mirusi.

Salonā ienāca Gastons un paziņoja, ka pusdienu galds klāts, runādams jaunapgūtā, klusā sērotāja balsī.

Pārējie jau bija sapulcējušies ēdamistabā. Paraudzīdamies uz Polu un Blanšu, redzēju, ka viņiem sejas kā sazvērniekiem — ne zaglīgas vai noslēgtas, bet bērnišķīgi sazvērnieciskas, it kā viņiem būtu kopīgs noslēpums, kas abiem sagādā prieku. Kad Blanša, kā

vienmēr noskaitījusi galda lūgsnu, vēlāk paskatījās uz mani, gan nepasmaidot, tomēr ar tādu kā uzticēšanos un paļāvību, es zi-nāju, ka kaut kas šorīt ir sasniegts — ja ari ne beigas klusēšanai*

tad vismaz šķīstīšanās caur sāpēm.

Kad māte bija apsēdusies man pretim, es sacīju:

— Nu, kad tu atkal esi atgriezusies vietā, kur piederies, esmu domājis vēl par citām pārmaiņām. Par tām jau esmu apspriedies ar Blanšu, Polu un Renē. Pols vairs nevadīs fabriku, viņš kopā ar Renē dosies ceļojumā.

Mans paziņojums māti nesaviļņoja. Uzdūrusi uz dakšiņas nieru kumosu no sava šķīvja un sadalījusi to abiem terjeriem, kas bija aptupušies viņai katrs savā pusē, viņa sacīja:

— Lieliska doma. Viņiem jau sen vajadzēja to darīt. Diemžēl mēs nevarējām to atļauties. Kas tad būs viņa vietā? Taču ne Žaks? Viņam nav pietiekamās autoritātes.

— Blanša, — es atbildēju. — Viņa fabriku pārzina labāk nekā jebkurš no mums. Turpmāk viņa arī dzīvos pārvaldnieka mājā.

Pat tas viņu nespēja uztraukt. Nezinu,.ko es biju gaidījis.

Varbūt dzēlīgumu pret Blanšu, zobgalību, katrā ziņā vārdu plū-

dus. Taču viņa gandrīz pilnīgā vienaldzībā noteica:

— Es vienmēr esmu sacījusi, ka Blanšai ir veikalnieka ķē-

riens. Nezinu, kur viņa tādu ņēmusi — no manis nekādā ziņā ne.

Arī jūsu tēvs nebija nekāds spīdeklis. Viņš uz stikla pūstuvi raudzījās kā uz ģimenes tradīciju, nevis kā uz komerciālu pasākumu.

Bet Blanša . . . — Viņa izslēja galvu un pāri galdam pavērās uz meitu. — Drīz vien te būs pilns ar tūristiem. Pagalmā veikaliņš, kur pārdos mazos pils un baznīcas atveidus stiklā, pie vārtiem Žilī

varēs tirgoties ar saldējumu. Tas jau būtu noticis, tikai karš visu izjauca.

Viņa turpināja ēst. Pols, uzmezdams man skatienu, strauji noprasīja mātei:

— Tu tātad neiebilsti? Ne pret vienu, ne otru plānu?

— Iebilst? — viņa atsaucās. — Kālab lai es iebilstu? Man abi ierosinājumi ir pa prātam. Ko tad Blanša sadarīs, ja es nodomāšu diendienā nākt lejā? — Viņa sadrupināja maizes gabaliņu.

— Un Renē tāpat. — Pametusi skatienu uz vedeklas pusi, viņa piebilda:

— Tikai no darba trūkuma sievietes nododas blēņām. Vai nu k|ūst reliģiozas, vai meklē mīļākos.

Tātad nekādu strīdu. Bērnam bija taisnība. Katrs ieguvis, ko kārojis. Viņu sejās bija redzams atvieglojums, un man, sēžot un viņus vērojot, acu priekšā sāka tēloties nākotnes aina. Pols un Renē, sakrāvuši bagāžu jaunajā mašīnā, ko būšu tiem nopircis, dodas ceļā, nokļūst Parīzē, juzdamies mazliet provinciāli un neierasti, tomēr brīvības apziņa šo neveiklumu krietni vien vājina; pa to laiku Blanša pārvaldnieka mājā kārto mēbeles, ieskatās grāmatās, varbūt atrod kādu sen aizmirstu zīmējumu vai rasē-

jumu un arī izjūt brīvību, kas |auj aizbēgt no sarūgtinājuma.

Kamēr es iztēlojos šo redzējumu, jūtu, ka otrpus galdam Marī-Noela mani vēro.

— Nu, — es sacīju, — tas apmēram būtu viss.

— Nav gan, — meitene protestēja. — Tu esi katram kaut ko izplānojis, izņemot sevi. Ko tu pats darīsi, kad visi būs projām?

Viņas jautājums pievērsa man vispārēju uzmanību. Visi ar ziņkāri lūkojās uz mani. Pat Blanša pacēla galvu, paskatījās uz manu pusi un tad atkal nodūra acis.

— Palikšu šeit, — es sacīju. — Sentžilā. Neesmu domājis doties projām. Es palikšu šeit uz visiem laikiem.

Tā teikdams, es zināju, ko darīšu. Atcerējos revolveri rakstāmgalda atvilktnē bibliotēkas istabā. Sestdien es apdedzināju roku, lai paglābtos no pazemojuma un atmaskošanas, jo neprotu šaut. Šodien apstākļi mainījušies. Vērotāju nebūs. Pat pēdīgais muļķis nepašaus garām no vistiešākā tuvuma. Nejutīšu ne sirdsapziņas pārmetumus, ne nožēlu. Viņš piedzīvos tādu sagaidīšanu, kādu pelnījis. Pat viņa izraudzītā satikšanās vieta — pārvaldnieka māja — papildinās taisnības uzvaru. Vienīgais, par ko raizējos, bija mana mašīna. Kaut gan tā vairs nelikās mana, kopš viņš to paņēmis. Tā piederēja pagātnei, kuru es tik un tā biju aizmirsis. Vienā mirklī dzimušais nodoms ieguva apveidus, kļuva reāls. Pa mežu aiziešu līdz pārvaldnieka mājai un, izgājis cauri augļu dārzam, ierāpšos pa logu, kā jau divreiz biju darījis. Sim gājienam nebūs neviena liecinieka. Galvu noliecis, raudzījos grīdā, taču neredzēju nekā cita kā vienīgi tumšos meža kokus un valgo zemi, bet, pacēlis acis, ieraudzīju, ka visi joprojām apmulsuši un dīvaini saspringti skatās uz mani. Mans pēdējais teikums laikam bija izskanējis pārāk kaismīgi, pārāk aizrautīgi, un Ma-rī-Noela, vienīgā, kas nejutās apjukusi, iesaucās:

— Kad piepeši iestājas klusums un neviens nerunā, tas no-zīmē, ka istabā ienācis eņģelis, — tā man stāstīja Žermēna. Bet varbūt nemaz tā nav. Varbūt tas ir dēmons.

Gastons ienesa dārzeņu ēdienus. Stinguma brīdis bija garām.

Visi, izņemot mani, uzreiz sāka runāt. Māte, nenolaizdama acu no manis, ar lūpām veidoja jautājumu: «Kas tev kait?» Es papurināju galvu, kas nozīmēja: «Nekas.» Bet es redzēju viņu Dovilā

iesēžamies mašīnā un aizbraucam — pašpārliecinātu, bezrūpīgu, pilnīgi drošu par mazo pasaulīti, kas viņu gaida, par pasaulīti, kas pēkšņi kļuvusi tīkamāka, kurā visas problēmas atrisinātas un kārotā bagātība rokā; minēju, vai viņš nodomājis atlaist mani ar smaidu un rokasspiedienu, lai pēc tam atsāktu dzīvi, ko joka pēc vienkārši bija aizmetis pa roku galam. Ja tiešām tā, tad viņam šis stiķis neizdosies. Šobrīd es biju reālais cilvēks, bet viņš — ēna.

Ena nav» vajadzīga un var mirt.

Pēc pusdienām man radās izdevīgs brīdis. Blanša ar bērnu uzgāja augšā, lai sāktu mācību stundas. Māte pasauca pārējos apskatīt, kā iekārtots salons. Es iegāju bibliotēkā pie rakstāmgalda un pavilku vaļā atvilktni. Redzēju revolvera resgali blakus albumam. Paņēmu ieroci un atvilku aptveri; tā bija pielādēta.

Nobrīnījos — kādēļ gan ierocis tiek šeit glabāts, kādam īpašam gadījumam, kādam nolūkam? Ieslidināju revolveri kabatā, uz-kāpu augšā ģērbistabā un noglabāju savu guvumu atvilktnē, kur atradās kastīte ar morfiju un injekcijas šļirce.

Nonācis lejā, ieraudzīju, ka tik tikko esnju paguvis izdarīt nodomāto. Viņi visi sanāca bibliotēkas istabā. Salons tagad bija kļuvis par nošķirtu telpu, kas sagatavota rītdienas rituālam. Pols apsēdās pie rakstāmgalda, Renē pie galda, un abi sāka rakstīt adreses uz aploksnēm. Māte, ierīkojusies krēslā, no kura varēja rakstītājus redzēt, pastiepa man pretī roku.

— Tu esi nemiera pilns. Kas tev padomā? — viņa jautāja.

Viņā raudzīdamies, es pats sev apgalvoju, ka tas nav viņas dēls, ko grasos nogalināt, bet gan kaut kas nepiederīgs, kaut kas bez jūtām, bez sirds, kurš nemīl ne viņu, ne kādu citu. Par savu dēlu viņa atzinusi mani. Nākotnē es darīšu viņas labā visu, ko viņš. nav darījis.

— Es gribu aprakt pagātni, — atbildēju. — Nekas cits man padomā nav.

— Tu esi darījis visu iespējamo, lai to atdzīvinātu, tā izrīkodamies ar Blanšu.

— Nē, — es sacīju, — tas ir kaut kas, ko tu nesaproti.

Viņa paraustīja plecus un atteica:

— Kā zini. Ja izdosies, tad tas ir labākais, ko varu vēlēties.

Bet tā visa ir tikai tava viltība, tu gribi padarīt pats sev dzīvi patīkamāku. Nāc, apsēdies!

Viņa norādīja uz krēslu viņējam līdzās, un es apsēdos, turē-

dams viņas roku savējā. Drīz vien ieraudzīju, ka viņa aizmigusi.

gols, galvu šurp pagriezis, klusu ierunājās:

— Viņā~lr pārpūlējusies. Aiī Sartete^ojuipat sacīja. Vēlāk viņai būs grūti. Tev vajadzēja viņu atrunātT~

— Nē, — es atteicu, — tā ir labāk.

Ari Renē, sēdēdama pie galda, paskatījās uz mani.

— Viņai vajadzētu būt augšā un atpūsties, kā viņa radusi.

Polam taisnība. Pēc bērēm viņa pilnīgi sabruks.

— Ar to riskēju un par to atbildu es.

Garā pēcpusdiena vilkās neiedomājami gausi. Nekādu skaņu, vienīgi rakstāmspalvu čirkstēšana. Paraudzījos aizmigušās mātes sejā un sapratu, ka man jāaiziet, iekams viņa pamostas, iekams bērns nonāk lejā. Pols bija uzgriezis man muguru, Renē ari. Neizprotams impulss — kā māņticība, ka jāpieskaras kokam, lai atvairītu briesmas, mudināja mani noskūpstīt mātes roku. Pēc tam piecēlos un izgāju no istabas. Neviens neatskatījās vai nepasauca mani atpakaļ.

Ģērbistabā paņēmu revolveri, izgāju pa parādes durvīm uz terases, tad devos apkārt pilij uz vārtiņiem mūrī. Kad mirkli ap-stājos savā pirmajā slēpnī zem ciedra, redzēju Cēzaru iznākam no būdas. Suns pacēla galvu, paošņāja gaisu un paskatījās uz mani. Viņš mani redzēja, bet nerēja. Arī asti nepaluncināja. Viņš pieņēma mani kā Sentžilas sastāvdaļu, bet ne kā savu pavēlnieku.

To panākt būs viens no maniem uzdevumiem. Izgāju cauri parkam, kastaņu alejai un līdz ar to no pils teritorijas. Nekad mežs man nebija licies skaistāks un pievilcīgāks kā šai brīdī, kad itin karstā saule zeltīja nobirušās lapas.

Nokļuvis līdz laukam, aiz kura sākās stikla pūstuves teritorija, es atgūlos, lai nogaidītu. Nebija jēgas iet pārvaldnieka mājā,

-iekams Žaks nav aizgājis un strādnieki pabeiguši dienas darbu.

Atcerējos, ka šķūnī, kur stāvēja kravas mašīna, redzēju benzīna kannas. Benzīns manam nolūkam bija nepieciešams. Guļot mež-

malā, redzēju no stikla pūstuves skursteņa kūpam dūmus, sāku kļūt nemierīgs, nepacietīgs, un vēlējos, kaut strādnieki drīzāk aizietu.

Laikam bija pagājušas stundas divas. Pulksteņa man nebija, tāpēc zudusi laika apjēga, taču visai pēkšņi gaiss kļuva dzestrāks, saule noslīdēja aiz koku galotnēm, un es atskārtu, ka iestājies klusums. Stikla pūstuvē visi trokšņi aprimuši. Piecēlos un, pielicis iedams gar dzīvžogu, palūkojos augļu dārzā. Neviena nebija.

Kantora logi pārvaldnieka mājā bija ciet; likās, ka visi aizgājuši.

Turēdamies žoga paēnā, šķērsoju augļu dārzu, līdz varēju nostā-

ties pie pārvaldnieka mājas sienas un vīnogulāju aizsegā ielūkoties pa-kantQratogu. Istaba tukša, Žaks aizgājis uz mājām, un es te biju viens pats. Aizslīdēju līdz mājas galam un atkal iekāpu iekšā pa to pašu logu. Telpa^visnotaļ bija manāmas Pola un Blan-

šas rīkošanās pēdasv Mēbeles bija izkustinātas, galdi un krēsli sastumti uz istabas vidu, gleznas pārcilātas. Tātad viņa nebija velti zaudējusi laiku. Viņa zināja, ko grib. Telpa vairs nebija tukša čaula, pagātnes glabātāja, bet gaidīja, kad tiks atdzīvināta.

Es arī apsēdos un gaidīju — cilvēku, kuru gatavojos nogalināt Saules gaisma istabā apdzisa, ēnas stiepās garākas. Pēc pusstundas, varbūt vēl drīzāk iestāsies krēsla, un, kad viņš ieradīsies, pieklauvēdams pie loga vai durvīm, viņš ačgārnā veidā sastapsies pats ar savu noziegumu. Viņš, nevis es aizies piecpadsmit gadu vecā pagātnē.

Vispirms pamanīju durvju roktura sakustēšanos, un -tas, aiz vecuma izļodzījies, nokrita uz grīdas. Durvis neatvērās, jo biju tās no iekšpuses aizbultējis. Piegāju pie durvīm un iebīdīju rokturi atpakaļ vietā. Lēnām atvilku bultu, turēdams revolveri gatavībā. Vēru vaļā durvis, kas griezīgi nočirkstēja uz akmens klona, un iedomājos, ka tā Moriss Divāls tanī nakti atvēra durvis un pamanīja viņu stāvam tumsā. Tad izdzirdu ārpusē kādu — tā nebija viņa balss — ierunājamies: — Vai tur iekšā kāds ir? — Tas nebija Žans de Gē, tas bija kirē. Mēs stāvējām viens otram pretī; es satriekts un apjucis, bet viņš smaidīja, klanīja galvu, līdz seja dīvaini pārvērtās, kad viņš ieraudzīja revolveri.

— Vai atļausiet? — viņš sacīja, pastiepa roku un atņēma man ieroci, iekams atjēdzu, kas viņam prātā. Viņš tūliņ iztukšoja aptveri, sabēra patronas saujā un tad līdz ar revolveri noslēpa kabatā zem sutanas.

— Man šīs mantas nepatīk, — viņš sacīja. — Kara un arī

okupācijas laikā mums to bija papilnam. No tām ir cēlies liels posts un var izcelties atkal.

Viņš skatījās manī un, savus vārdus apstiprinādams, klanīja galvu; redzēdams, ka esmu palicis bez valodas un nespēju izteikt ne vārda, viņš paplikšķināja man pa roku un teica:

— Nedusmojieties. Kādu dienu jūs būsiet priecīgs, ka jums to atņēmu. Jums taču bija prātā iznīcināšana, vai ne?

Uzreiz es viņam neatbildeju, tad sacīju:

— Ja, tēvs.

— Labi. Nerunāsim par to, tas jūsu sirdsapziņai jākārto ar Dievu. Nav mana darīšana jums jautāt, kas vainas. Bet mana darīšana ir nosargāt dzīvību, ja spēju. Ja man nule izdevies to izdarīt, jūtos gaužām pateicīgs un ari gaužām pazemīgs. — Viņš pārlaida skatienu krēslainajai istabai. — Biju apmeklēt Andrē

Ivsu, — viņš turpināja. — Laimīgā kārtā viņam laikam izdosies roku izārstēt. Viņš ir ļoti panesīgs. Tomēr vēl pirms nedē|as viņš man sacīja: «Labāk būtu pašam nodarīt galu, un cauri.» Es viņam teicu: «Nav tiesa, Andrē. Nākotne sākas šodien. Tā ir dāvana, ko mēs pamostoties saņemam ik rītu. Izmantojiet to, neaizmetiet to projām.» — Mirkli klusējis, viņš pamāja uz mēbelēm, teikdams:

— Tad taisnība gan, ko man pilī šopēcpusdien pastāstīja Blanšas jaukundze, kad biju turp aizgājis? Viņa pārcelšoties dzī-

vot uz šejieni, ierosinājis to esot jūs.

— Ja jau viņa tā sacīja, tad taisnība vien būs, — es atteicu.

— Tādā gadījumā taču jūs negribēsiet izdarīt kaut ko tādu, lai viņa to nespētu? — Ir viens vecs sakāmvārds, ka no diviem ļaunumiem nevarot iztaisīt vienu labumu. Negadījies man iet šeit garām, iespējams, būtu noticis kaut kas tāds, kas mums visiem sagādātu ciešanas. Jūsu ģimenē ir pietiekami daudz traģisku notikumu, lai tos vēl vajadzētu vairot.

— Es negribēju vairot traģēdijas, tēvs, — es sacīju, — ce-rēju, ka novērsīšu to cēloni.

— Iznīcinot pats sevi? — viņš jautāja. — Ko labu jūs ar to panāktu? Dzīvodams jūs spējat viņiem pasauli radīt no jauna. Es jau redzu pirmos asnus šeit, pārvaldnieka mājā. Un tieši tas ir vajadzīgs — ne vien šeit, fabrikā, bet ari pilī. Dzīvība, nevis nāve.

Viņš gaidīja, ko atbildēšu. Es neteicu nekā.

— Nu, labi, — viņš vilcinādamies sacīja un griezās atpakaļ

uz durvīm. — Nevaru jūs aizvizināt, man ir tikai trīsritenis. Neredzēju ārpusē mašīnu. Kā jūs nokļūsiet mājās?

— Atnācu kājām, — es atbildēju. — Un tāpat aiziešu atpakaļ.

— Kāpēc negribat nākt kopā ar mani? Es, ziniet, braucu ļoti lēnām. — Viņš izvilka no kabatas pulksteni. — Ir jau pāri septi-

ņiem. Varbūt pilī jūs meklē. Vienu vislielāko gaidītāju zinu — tas ir bērns. Es, protams, esmu garlaicīgs ceļabiedrs, bet vai negribat nākt reizē?

— Šovakar ne, tēvs, — es sacīju, — man gribas pabūt vienam.

Viņš tomēr vilcinājās, acis bija nobažījušās.

Neesmu pārliecināts, ka jūtos laimīgs, atstādams jūs šeit pēc tā, ko nupat atklāju. Jūs vēl joprojām varat izdarīt kaut ko pārsteidzīgu, ko vēlāk nožēlotu.

— Nevaru, — es atteicu, — jūs man atņēmāt iespēju.

Viņš pasmaidīja. — Un tas bija labi. Es nekad to nenožēlošu.

Kas attiecas uz jūsu revolveri... — viņš paplikšķināja ar delnu pa sutanu, — varbūt kādudien es jums to atdošu. Tas būs atkarīgs no jums. Bonsoir.

Viņš izgāja vakara krēslā. Nolūkojos, kā viņš pagāja garām akai, pat nepaskatījies uz to, tad pāri pagalmam uz šķūņu pusi.

Aizvēru un no jauna aizbultēju durvis. Kad piegāju pie logu, no kura varēja pārskatīt augļu dārzu, aiz loga iznira cilvēks ar revolveri rokā, pārmeta kājas pār palodzi un iekāpa istabā. Klusu iesmējies un pavērsis revolvera stobru pret manām krūtīm, viņš sacīja:

— Tieši tāpat es jau reiz rīkojos, bet šovakar viss vedas daudz vieglāk. Uz ceļiem nav posteņu, nav sargbūdu, aizsprostu, stiepļu žogu. Un puišu bariņa vietā, kuri varētu mani nodot, ja tiem krietni piedraudētu, pats labais mesjē kirē, kam gadījies iet garām. Jums jāatzīst, ka veiksme vienmēr ir manā pusē. Es taču esmu rīkojies pareizi, nākdams šurp apbruņojies, vai ne? Šī mantiņa ir vienīgā, ko neatstāju jums savā ceļasomā Lemansā.

No Blanšas vienkopus savāktajiem krēsliem viņš divus pastūma uz priekšu.

— Apsēdieties! — viņš aicināja. — Rokas jums nav jātur paceltas. Tas nav drauds, tā ir vienīgi piesardzība. Kopš četrdesmit pirmā gada es pastāvīgi nēsāju līdzi ieroci. — Viņš jāteniski apsēdās uz otra krēsla un lūkojās manī. Uz krēsla atzveltnes viņš atbalstīja ieroci.

— Jūs tātad bijāt sagudrojis atbrīvoties no manis un palikt Sentžilā? Pēkšņā izdevība tikt pie bagātības bija pārāk spēcīgs kārdinājums. Izsaku līdzjūtību. Arī es domāju tāpat.

26. N O D A Ļ A

Viņa acis es nespēju saredzēt, vienīgi vaibstus, kas bija manē-

jie. Tumsa padarīja viņa klātbūtni baigāku, tomēr it kā vieglāk panesamu.

— Kas notika? — viņš jautāja. — Kā viņa nomira? Avīzē, kur šorīt to izlasīju, bija teikts, ka noticis negadījums.

— Viņa izkrita pa savas guļamistabas logu, — es atbildēju.

— Pa logu bija izkritis medaljons, ko vedāt viņai no Parīzes, un viņa liecās, Lai to sasniegtu.

— Vai viņa tai brīdī bija viena?

— Jā. Policija ieradās uz nopratināšanu. Komisārs bija apmierināts,' miršanas apliecība ir parakstīta. Rīt viņu pārvedīs uz Sentžilu, bēres notiks piektdien.

— To es izlasīju avīzē. Tāpēc arī atgriezos.

Es neko neteicu. Neba sievas bēres viņu atsaukušas uz mā-

jām, bet gan apstākļi, kādi viņu gaida pēc tam.

— Vai zināt, — viņš teica, — es nemūžam neticēju, ka jūs to uzņemsieties. Kad pirms nedējas atstāju jūs tanī viesnīcas numurā, iztēlojos, kā jūs aizejat uz policiju, izstāstāt tur savu bēdu stāstu un pēc daudziem juceklīgiem skaidrojumiem panākat, lai jums notic. Bet nekā . . . — viņš iesmējās, — jūs veiksmīgi nodzī-

vojāt melos veselas septiņas dienas. Apsveicu. Kā jūs man būtu noderējis pirms piecpadsmit gadiem! Klausieties — vai tiešām nevienam neradās nekādas aizdomas?

— Nevienam.

— Bet manai mātei un bērnam?

— Viņām vismazāk.

To sakot, izjutu dīvainu, gandrīz mežonīgu apmierinājumu.

Viņa atbūtne nebija pamanīta. Nevienam viņa nebija pietrūcis.

— Interesanti, cik daudz jūs esat uzzinājis. Mani milzīgi uzjautrina doma par to, kā jūs tikāt galā, piemēram, ar Renē, kas jau pirms manas aizbraukšanas sāka apnicīgi činkstēt. Un kā jūs atturējāt Fransuāzu no gaušanās. Un vai, maldīgas pieklājības mudināts, nelūkojāt uzsākt sarunas ar Blanšu? Runājot par māti, jāteic, ka viņai nākotnē var palīdzēt vienīgi ārsts. Protams, ne mūsējais, bet speciālists. Viņai vajadzēs paārstēties klīnikā.

Vēroju revolvera stobru uz krēsla atzveltnes. Man tas bija neaizsniedzams. Tāds burvju mākslinieks kā viņš būs daudz veiklāks un ātrāks par mani.

— Nav nekādas vajadzības viņu sūtīt uz Parīzi, — es sacīju.

— Kaut gan domāju, ka mājās viņai būs vajadzīga ārsta palī-

dzība. Viņa grib pārtraukt morfija lietošanu. Es visu pagājušo nakti pavadīju pie viņas. Tas bija viņas pirmais mēģinājums.

Tumsā redzēju, ka viņa skatiens pievēršas man.

— Ko jūs runājat? Jūs visu pagājušo nakti pavadījāt pie viņas? Ko jūs tur darījāt?

Atcerējos krēslu pie gultas, pussnauda sapņus, klusumu, draudīgās ēnas, kas šķita izkustam un pazūdam. Stāstīt tagad viņam par šo nakti būtu bijis banāli un bezjēdzīgi. Nekas jau netika sasniegts, vienīgi miegs.

— Sēdēju viņai blakus, līdz viņa iemiga, un turēju viņas roku. .

Tumšajā istabā atskanēja viņa smiekli — lipīgi, bet necie-

šami.

— Mans nabaga draugs, — viņš sacīja, — vai tā jūs iztēloja-ties morfinista ārstēšanu? Šovakar viņa trakos kā Vājprātīga.

Šarlotei vajadzēs viņai injicēt divkāršu devu.

— Nē, — es atsaucos, — nē! — Bet man uzmācās Šaubas.

Jau tad, kad pametu viņu aizmigušu atzveltņu krēslā, viņa izskatījās'slima un pārguruši.

— Ko vēl, -- viņš uzstāja, — pastāstiet, ko vēl esat izdarījis.

Ko vel? Pulējos atcereties.

— Pols, — sacīju, — Pols un Renē. Viņi brauks projām no pils, projām no Sentžilas. Viņi ceļos — vismaz sešus mēnešus gadā.

Redzēju viņu piekrītoši pamājam.

— Tādā veidā laulība izjuks vēl drīzāk, — viņš teica.

— Renē atradīs mīļāko, kādu meklē, un Pols jutīsies mazvērtī-

gāks nekā jebkad. Palaidiet tikai viņu pasaulē, un viņš tūliņ parā-

dīsies īstajā izskatā — kā provinciāls lempis, un viņš pats to apzinās. Kāds takta trūkums, ja atļaujat tā teikt, kāda neizpratne par finasēm! Stāstiet tālāk.

Atcerējos, kā puikas gados tiku spēlējis ķegļus. Spēlētājs aiz-sit bumbu uz laukuma viņgalu, kur uzstādīti ķegļi, un notriec tos gar zemi. Tieši to viņš tagad darīja ar maniem mīlestībā izstrādā-

tajiem plāniem. Nu izrādījās, ka tā nemaz nav bijusi mīlestība, bet juceklīga sentimentalitāte.

— Jūs atteicāties no līguma, — es turpināju. — Bet es parakstīju jaunu līgumu. Stikla pūstuvi neslēgs. Neviens nepaliks bez darba. Zaudējumus jums vajadzēs kompeiisēt ar kapitāla ieguldījumu.

Šoreiz viņš nesmējās. ViņŠ iesvilpās. Nepatika viņa sejā mani varen iepriecināja.

— Ceru, ka tikSu no tā līguma vaļā, — viņš sacīja, — bet tas prasīs laiku. Pārējās jūsu izdarības bijušas vienkārši muļķības, bet šis ir nopietns numurs. Pat ar visu Fransuāzas naudu, kas būs manā rīcībā, nebūs joka lieta noturēt grimstošu uzņēmumu. Ko tad jūs esat iecerējis par vadītāju, kad Pols būs projām?

— Blanšu.

Sašūpodams krēslu, viņš paliecās uz priekšu un pabāza seju pavisam tuvu manējai. Tagad es varēju skaidri saredzēt katru vaibstu, ari acis. Nu bija atkal tieši tāpat kā tovakar Lemansas viesnīcā. Mans līdzinieks izskatījās ļauns.

— Jūs patiešām runājāt ar Blanšu? — viņš jautāja. — Un viņa jums atbildēja?

— Runāju. Šorīt viņa bija te atnākusi. Teicu, ka stikla pūstuve tagad pieder viņai. Viņa var ar to darīt, ko grib, var to saglabāt Marī-Noelai pūrā.

Kādu britiņu viņš nebilda ne vārda. Varbūt viņu satrieca tas, ka biju izrīkojies pavisam citādi, nekā viņš bija iedomājies. Vairāk par visu vēlējos, lai viņš zaudētu pašpārliecību. Tas nenotika.

— Vai zināti— viņš lēni ierunājās, — ilgākā laikposmā tas varētu izdoties itin labi. Ja Blanša sāktu atkal modelēt un mēs varētu ražot lētus nieciņus, kas patīk tūristiem, tad vairs nebūtu jāpinas ar Karvalē un citām solīdajām firmām, bet mēs lūkotu ieinteresēt tirgu šai novadā un izkonkurēt visus pārējos. Tūristi, kas pa route nationale brauc uz Lemansu caur Vilāru, apmestu līkumu un iegrieztos Senižnā. Man šķiet, ka nezinādams jūs esat izstrādājis lielisku plānu. — Viņš uz mirkli apklusa, bet tad turpināja: — Nudien, jo ilgāk par to domāju, jo vairāk man šī ideja iepatīkas. Kāds muļķis esmu bijis, pats agrāk par to neiedomā-

damies. Bet Blanšas neciešamā izturēšanās pret mani tādu risinājumu padarīja neiespējamu. Cik gudri esat rīkojies, paglai-modams viņas personībai, ko laikam esat darījis. Senāk viņa bija ļoti augstās domās par sevi kā modelētāju, viņa kopā ar to pom-pozo grāmattārpu. Ja viņa pārcelsies dzīvot uz šejieni, tad droši vien valkās atraitnes plīvuru un izliksies, ka galu galā bijusi ar šo slepeni salaulāta. — Viņš iebāza roku kabatā, izvilka cigarešu paciņu, vienu cigareti pasniedza man un aizkūpināja savējo.

— Kopumā jūs neesat slikti darbojies, — viņš sacīja. — Un kā ar Marī-Noelu — kā viņa iekļaujas kopējā ainā? Vai ari šonedē| viņai rādījušās vīzijas un sapņi?

Es neatbildēju. Aptraipīt bērnu — tas bija vislielākais, galē-

jais ļaunums. Lai viņš atklāj mātes vājības, lai zobojas par māsu un brāli, bet padarīt Marī-Noelu par uzjautrināšanās objektu es nepieļaušu.

— Ar viņu viss kārtībā,— es pēdīgi sacīju. — Vakardienas traģēdiju viņa pārcieta labi»

— Viņas abas nekad lāgā nesatika. Fransuāza bija greizsirdīga uz bērnu, un bērns to zināja. Nu jūs beidzot saprotat, ko no-zīmē visgribīga ģimene. Un jūs bijāt ar mieru to paciest naudas dēļ. Jūs nācāt šurp uz pārvaldnieka māju, apņēmies mani nogalināt, lai pats varētu dzīvot pārticībā līdz mūža galam.

Viņš atlaida krēslu atpakaļ normālā stāvoklī, pūta gaisā dū-

mus, un viņa seja atkal atkāpās ēnā. Palika vienīgi viņa apveidi.

— Jūs droši vien man neticēsiet, — es sacīju, — bet nauda man nebija prātā. Noticis tā, ka esmu iemīlējis jūsu ģimeni, tas ir viss. Mana atzīšanās viņu no jauna sasmīdināja. Viņš sacīja:

— Jums pietiek nekaunības apgalvot, ka mīlat manu māti, kas ir visegoistiskākā, mantkārīgākā, drausmīgākā sieviete, kādu jebkad esmu sastapis; jūs mīlat Polu, kas ir pēdīgais lempis, mīkstčaulis, caurcaurēm nepatīkams tips; jūs mīlāt Renē —

jādomā, viņas miesas dē), kas patiesi, varat man ticēt, ir burvīga, bet prātiņa viņai nav vairāk kā vistai; jūs mīla* nianšu, ko ap-spiesta seksualitāte un nepiepildīta kaisle ir tā samežģījusi, ka vienīgā bauda dzīvē viņai ir, gulēt uz ceļiem asiņaina krucifiksa priekšā. Un, šķiet, centīsieties man iestāstīt, ka mīlat manu bērnu tā piemīlībā un nevainībā, ko bērns lieliski prot izmantot, lai ra-dītu efektu. Īstenībā viņas vienīgā vēlēšanās ir tikt lutinātai un apbrīnotai.

JBs-fiestrīdējos-pretī. Viss; ko viņSTeica, bija taisnība — viņa izpratnē un varbūt arī manējā. Visu izšķīra fakts, ka tam nebija nekādas nozīmes.

— Piekrītu, ka jūsu tuviniekiem piemīt visas šīs īpašības.

Taču tas mani nekavē viņus mīlēt. Nejautājiet man, kāpēc. Es jums nespētu atbildēt.

— Es viņiem esmu pieķēries, — viņš teica, — un tas ir saprotams. Tā nu ir gadījies, ka viņi pieder man. Bet jums nav nekāda pamata. Jūs viņus pazīstat tikai septiņas dienas. Protams, nedrīkst aizmirst, ka jūs esat neārstējams sentimentālists.

— Varbūt.

— Vai uzskatāt sevi par Pestītāju?

— Nē. Par muļķi.

— Tas vismaz ir godīgi. Un kas, pēc jūsu domām, notiks tagad?

— Nezinu. Tas atkarīgs no jums.

Viņš ar revolvera stobru pakasīja galvu. Šai brīdī es būtu varējis viņam mesties virsū, bet nekas nebūtu iznācis.

— Pilnīgi pareizi, — viņš atteica. — Viss, kas notiks Sent-

žilā, ir atkarīgs no manis. Ja vēlēšos,'varēšu izpildīt jūsu sastādīto programmu. Vai arī to sagraut, kā man ienāks prātā. Bet ko iesākt ar jums? Vai aiziesim uz mežu izrakt kapu? Jūsu mašīnu es bez grūtībām varu sadedzināt. Jūs pašu neviens nemeklēs. Jūs vienkārši pazudīsiet. Ar dažiem tas tā atgadījies arī agrāk.

— Ja esat tā nolēmis, ķerieties pie darba, — es sacīju.

— Esmu jūsu rokās. Varbūt labāk gribēsiet iemest mani akā?

Redzēt es neredzēju, bet jutu viņa smīnu.

— Ak to arī esat uzrakņājis? — viņš noteica. — Kāds varens okšķeris jūs esatl Man likās, ka tas viss jau gadiem apau-dzis ar zāli. Jūs jutāties šokēts, vai ne?

— Es nejutos Šokēts. Tikai brinijos par jūsu motīvu.

— Par manu motīvu? — viņš atkārtoja kā atbalss.

— Skaidrs, ka brīnījāties. Jūsu zemē invāzijas nav bijušas kopš 1066. gada. Mierīga labklājība visus jūsu tautiešus padarījusi pašapmierinātus. Mēs varbūt lāgiem esam nežēlīgi, taču, paldies Dievam, neesam liekuļi. Vai mīlat ari savā iztēlē izveidoto Morisu Divālu?

Es mirkli padomāju. Diezin vai mīlestība nebūtu pārāk spēcīgs apzīmējums.

— Man viņa bija žēl, — es atteicu. — Esmu dzirdējis par viņu daudz laba.

— Neticiet tam. Viņš bija lišķīgs karjerists — kā visa viņa suga. Prata pielabināties manam tēvam, turēdams prātā rfākotnes iespējas. Viņa galvenais trumpis bija Blanša, bet es neļāvu viņam to izspēlēt. Nav, saprotiet, diezin cik cēli sēdēt omulīgi aizmugurē

un sadarboties ar iebrucējiem, lai glābtu savu ādu.

Man nebija vārdu atbildei. Viņu strīdi nebija mani strīdi, nedz viņu karš mans karš. Zināju vienīgi to, ka cilvēki ir cietuši un miruši.

— Nav nekādas jēgas spriedelēt par Divālu vai jūsu ģimeni, — es sacīju. — Man par viņiem ir pašam savs priekšstats. To neviens nespēj iznīcināt. Ja jums ir nodoms mani nogalināt, tāpat kā man bija nodoms nogalināt jūs, dariet, kas darāms. Esmu gatavs.

— Neesmu pārliecināts, ka gribu jūs nogalināt, — viņš teica. — Tā būtu nevajadzīga izšķērdība. Galu galā, ja mums izdevies viņus apmānīt vienreiz, mēs varētu to vēl kādreiz atkārtot. Es padotu jums ziņu, mēs norunātu satikšanos, es varētu uz nedēļu vai mēnesi nozust, bet jūs stātos manā vietā. Kā jums šķiet? Es, protams, varbūt pa to laiku būtu nojaucis visu, ko jūs bijāt mēģinājis sabūvēt. Bet tam tļevajadzēja jūs uztraukt Tas varētu jūsu jauno izturēšanos pat padarīt interesantāku.

Es viņu ienīdu tik neganti, ka nespēju atbildēt. Uzskatot, ka es klusējot pārdomāju priekšlikumu, viņš turpināja:

— Ar manu Belu jums nebūs iznācis iepazīties. Laiks pārāk īss. Un, jādomā, nebija ari attiecīgas izdevības. Viņai Vilārā pieder veikals, un es viņu iesaucu par Belu, jo viņa iztēlojas, ka esot cēlusies no Ungārijas karaļiem. Dievišķīgi prot taisīt ēst, un tā

nebūt vēl nav visa viņas pievilcība. Es šad tad, glābdamies no garlaicības, viņu apciemoju. Ja mēs abi vienosimies, līgumā, protams, ietilps ari viņa. Varu galvot, ka jūs nenožēlosiet apciemojumu pie viņas. — Es joprojām neteicu nekā. — Būtu zināmā

mērā pat pikanti, — viņš piebilda, — ja es atgriezies varētu iedomāties, ka arī ar visu pārējo jums izdevies Belu apšmaukt.

Es piecēlos. Tai pašā mirklī piecēlās arī viņš, pavērsdams stobru pret mani.

— Darīsim, kas darāms, — es sacīju, — Man vairāk nekā

nav ko teikt

— Man gan ir. Vai nemaz neesat pamanījis, ka jūs man nekā

neesat jautājis? Vai nepavisam negribat uzzināt, ko es pagājušajā

nedē(ā esmu sadarījis?

Tas mani neinteresēja. Viņš piezvanīja no Dovilas. Iedomā-

jos, ja vispār ko iedomājos, ka viņš visu laiku nodzīvojis tur. Tā

bija tikpat laba vieta kā jebkura cita, ja kāds gribēja aizbēgt.

«— Nē, — es atbildēju. — Atklāti sakot, man vienalga. Tas uz mani neattiecas.

• — Attiecas gan, — viņš neatlaidās. — Un es jums visu iz-stātišu. — Viņš uzšķīla šķiltavas, un liesmiņas gaismā es konstatēju, ka tās ir manas. Tad ievēroju^ ka viņam mugurā ari mana žakete. Taču ne tā, kuru biju valkājis Lemansā.

— Nu — redzat? Es spēlēju tādu pašu godīgu spēli kā jūs. Ja jūs ieņēmāt manu vietu — es gan nevarēju būt par to pārliecināts, tas bija vienīgi minējums —, tad, pēc spēles noteikumiem, man vajadzēja stāties jūsu vietā. Aizbraucu uz Londonu. Aizgāju uz jūsu dzīvokli. Atgriezos tikai šodien.

Blenzu uz viņu, drīzāk gan ne uz viņu, bet uz viņa ēnu. Kad pēdējā nedēļā tiku par viņu domājis, viņš man Šķita kā fantoms — kāds, kura vairs nav, kā ēna, kā rēgs. Un, ja es būtu iedomājies šo rēgu dzīvās miesās, tad būtu licis tam atrasties Pa-rīzē vai dienvidos — Itālijā vjti Spānijā, vienalga, kur, tikai ne manā dzīvē, kur viņš spētu apmānīt manu pašauti.

— Jūs bijāt manā dzīvoklī? Lietojāt manas mantas? — es jautāju.

Tāda divkosība, tāda vardarbība man šķita pārkāpjam visas robežas. Es nespēju tam noticēt. Kāds taču noteikti būs to aizkavējis.

— Kālab ne? — viņš brīnījās. — Tas taču bija tieši tas, ko jūs darījāt Sentžilā. Es jums atstāju savu ģimeni. Jūs to izmantojāt tādā veidā, kā stāstījāt Tiesa, gan ne pēc mana prāta, bet tas bija risks, kurā ielaidos. Jūs nudien nedrīkstat man pārmest, ka es spēlēju tādu pašu spēlīti, tikai otrādi.

Es centos iedomāties, kā tas noticis. Durvju sargi droši vien tikai pamāja ar galvuu un noteica «labrīt» vai «arlabunakti».

Sieviete, kas apkopa manu dzīvokli, nekad neieradās pirms pusvienpadsmitiem, kad es jau biju aizgājis. Vakarā, ja neēdu vakariņas kopā ar draugiem, sagatavoju tās pats. Vairums paziņu do-māja, ka es kaut kur pavadu pēdējo atvaļinājuma nedēļu. Tāpēc nevienam nebija nekāda pamata man piezvanīt vai rakstīt. Galīgi apmulsis es tomēr vēl meklēju pierādījumu tam, ka viņš melo.

— Kā jūs zinājāt, kurp iet? — es jautāju. — Kā jūs to izdibinājāt?

— Mans nabaga muļķīti,— viņš atbildēja. — Ceļasomā bija jūsu vizītkarte, jūsu piezīmju grāmatiņa, čeku grāmatiņa, atslē-

gas, pase— viss,- kas man bija nepieciešams. Man izdevās pat apmainīt datumu mašīnas pārvešanai, prāmja pakalpojumu biro-jam gadījās brīva vieta. Pārņemt jūsu gaužām nesarežģīto personību bija tīrais nieks. Jutos lieliski. Jūsu dzīvoklis bija īsta miera osta. Pēc Sentžilas jezgas man likās, ka esmu nokļuvis paradīzē.

Izrakņāju jūsti atvilktnes, izlasīju visas vēstules, atšifrēju jūsu lekciju konspektus, iēkasēju jūsu čekus — par laimi, jūsu mazliet ķeburaino parakstu nebija grūti atdarināt. Pavadīju piecas dienas pilnīgā, neviena netraucētā bezdarbībā, tieši tas man bija visvairāk nepieciešams.

Beidzot es sāku izprast šīs groteskas taisnību un netaisnību.

Es biju spēlējies ar cilvēku dzīvi; viņš ne. Es biju visiem spēkiem centies pārveidot viņa mājas dzīvi; viņš — tikai žāvājies un mierīgi atpūties. Es biju iejaucies; viņš — tikai okšķerējis. Tad atcerējos galveno — viņš ir atgriezies Vēsts par Fransuāzas nāvi, ko advokāts tik žigli bija ievietojis avīzē, viņu sasniedza Dovilā.

— Ja reiz jums tik ļoti patika mana Londonas vientulība, kā-

dēļ tad braucāt atpakaļ uz Franciju? — es jautāju.

Jutu, ka viņš mani tumsā vēro. Uzreiz viņš neatbildēja un, kad sāka runāt, tad šķita tāds kā apmulsis.

— Te nu man jāatvainojas, — viņš sacīja, — taču, šķiet, ne vairāk kā jums, jo jūs, mainīdams līguma noteikumus, esat man sagādājis smagus zaudējumus. īstenība ir t ā d a . . . — viņš apklusa, meklēdams pareizos vārdus. — īstenība ir tāda, ka ar piecām dienām Londonā man pilnīgi pietika. Es nebūtu spējis ilgāk turpināt jūsu vienmuļo, tikumīgo dzīvi. Vēl pēc laiciņa kāds va-rēja atnākt, draugi varēja atrakstīt, no universitātes varēja kāds jūs meklēt; un, kaut ari līdz šim nekad neesmu apšaubījis savas spējas tēlot citu cilvēku, nedz ari savu angļu valodas prasmi —

kā vienu, tā otru esmu gana izmēģinājies kara laikā —, izrādījās, ka man trūkst jūsu izcilās pašpārliecības. Visvieglākais, manuprāt, izmantojot jūsu vārdu un personību, bija pārgrozīt jūsu dzīvesveidu. Un, patiesību runājot, to es ari izdarīju.

Es nesapratu. Nespēju izsekot līdzi tam, ko viņš centās man pateikt.

— Kā jūs to domājat? Kā jūs varējāt pārveidot manu dzī-

vi? — es jautāju.

Dzirdēju viņu tumsā nopūšamies.

— Varbūt jums tas būs šoks, gluži tāpat, kā man bija šoks tas, ko jūs esat pastrādājis Sentžilā. Vispirms es aizrakstīju uz universitāti un uzteicu jūsu darbu. Tad paziņoju nama īpašniekam, ka tūliņ aizbraucu uz ārzemēm un vēlos izbeigt jūsu dzīvokļa īres līgumu, un, tā kā Londonā ir tikpat liels dzīvokļu trūkums kā

Parīzē, viņš bija itin priecīgs, ka es — pareizāk sakot, jūs — iz-vāksieties tūliņ. Uzdevu vienai ūtrupju firmai pārdo^jusu mēbeles. Un pēdīgi, uzzinājis bankā, cik liels ir jūsu noguldījums, iekasēju čeku tieši par Šo summu. Bija, ja jūs atceraties, pāris simt mārciņu. Nekāda bagātība tā nav, bet man ar to būtu pieticis vienam vai diviem mēnešiem, līdz apstākļi kaut kā mainītos.

Centos aptvert, ko viņš man stāsta, apjēgt, ka viņš runā par kaut ko, kas tiešām noticis, pūlējos iejusties tanī cilvēkā, kas es biju reiz bijis. Bet vienīgais, ko spēju saskatīt, bija šis rēgs, kas valkaja manas drānas un dažās stundās bija izārdījis tā kādreizējā cilvēka dzīvi.

— Bet Francijas valūta, — es iebildu. — To jūs nevarējāt izdarīt. Ka gan jūs būtu varējis iemainīt divsimt mārciņu frankos? Neviens jums nebūtu mainījis vairāk kā tūristiem at-

ļauto summu, un trīs ceturtdaļas no tās es jau biju izņēmis.

Viņš nometa cigaretes galu uz grīdas un izberza to ar kāju.

— Tas ir pats jocīgākais, — viņš sacīja. — Man ir viens draugs, kas nodarbojas ar šādām lietām, un viņš pāris stundās man to nokārtoja. Man nebūtu bijis ne jausmas, ka. viņš ir Londonā, ja jūs viņam nebūtu iedevis savu adresi — nesaprotu, kādēļ jūs to darījāt, bet šajos apstākļos tā bija īsta debesu dāvana.

Kad viņš pirmdienas rītā piezvanīja, tas bija lielākais pārsteigums manā mūžā, taču līdz ar to sapratu, ka jūs esat Sentžilā. Bet nu par ko citu: ja es jūs nenogalināšu un jūs nepiekritīsiet manam plānam, ka turpmāk mēs šad tad apmainītos ar vietām, ko jūs iesāksiet? Jums taču nav nākotnes.

Gribot negribot biju spiests izprast šos vārdus to pilnīgajā

nozīmē. Ja negribēju izrādīties par galīgu muļķi un rakstīt uz universitāti, paskaidrodams, ka esmu kļūdījies, ka beigu beigās tomēr nevēlos pamest darbu, tad būšu kļuvis bezdarbnieks.

Naudas, izņemot dažus niecīgus ieguldījumus, man nebija.

Dzīvokļa nebija, un, ja steigšus neatgriezīšos Londonā, nebūs vairs arī mēbeļu. Manis vairs nebija. Tas «es», kas dzīvoja Londonā, pazudis uz neatgriešanos.

— Protams, es nebiju nolēmis atgriezties mājās. Gribēju ar jūsu naudu jautri padzīvot kontinentā. Mans draugs valūtas darī-

šanās ir īsts burvis, viņš naudu būtu samainījis jebkur — Francijā vai citur, kur vien es vēlētos. Man pašam bija padomā sākt ar kādu jauku stūrīti Sicīlijā vai Grieķijā. Sabiedrībai būtu pa-

ņēmis līdzi Belu. Ar laiku viņa varbūt man apniktu, bet sākumā

ne. Ungāru sievietes ir neparasti burvīgas. Pievilcība viņām, tāpat kā amerikānietēm, ir «zem ādas». Taču tagad... — viņš pieklusa, un es neskaidri redzēju viņu paraustām plecus. — Tagad nabaga Fransuāzas nāve pilnīgi izjaukusi manus plānus. Nu es vairs nebūšu nabadzībā grimis grāfs, bet, ja palaimēsies, varu kļūt par miljonāru. Liktenis, vai kas nu visas šīs darīšanas kārto, dāvājis man to, ko gribēju.

ViņŠ piecēlās, revolveri vēl aizvien turēdams pavērstu pret mani.

— Dīvaina būšana, — viņš sacīja, — kas norāda uz rakstura vājumu. Taču neatkarīgi no naudas un izjauktajiem nodomiem, atgriežoties šopēcpusdien no Dovilas, es jutos aizkustināts. Ap-kārtne likās skaista, krāsas brīnišķīgas. Galu galā šī ir mana dzimtene, kur esmu piederīgs. Skaidri redzams, ka pils grūst kopā un apkārtne ir nekopta un aizaugusi, bet tas viss neko nenozīmē. Tā vieta, kur esat dzimis un uzaudzis, tomēr nekad nekļūst vienaldzīga. Es cenšos to noliegt, nolādu un cīnos pret savu pie-

ķērību, gluži kā to pašu iemeslu dēļ nolādu savu māti. Un to-mēr . . . — viņš iesmējās, un es redzēju, kā viņš nepatikā atmet ar roku, — .. .un tomēr, braucot no Dovilas šurp, jutu, ka man viņas vajag. Kaut kādā neizprotamā veidā es, no mājām projām esot, izjutu viņas trūkumu. Viņa ir gatavais sātans un nekriet-nele, bet es viņu saprotu, un viņa saprot mani, un tas ir vairāk, nekā jūs spējat izjust pēc septiņām dienām.

Pēkšņi viņš draudzīgi, gandrīz sirsnīgi sapurināja mani aiz pleciem.

— Lai paliek, — viņš sacīja, — negribu jūs nogalināt. Daudzējādā ziņā jūtos pat pateicīgs par to, ko esat izdarījis. — Viņš izvilka no kabatas maku — manējo. — Tur ir pietiekami daudz, lai jūs krietnu laiku varētu iztikt. Man vairs nav nekādas vajadzī-

bas pēc jūsu naudas. Jebkurā brīdī, kad jums iegribēsies apmainī-

ties, kaut vai uz dažām dienām, būšu jūsu rīcībā. Kā jūs uz to skatāties? Un ko tagad — sarīkosim atkal šarādi — sāksim pār-

ģērbties?

Man ienāca prātā kirē. Centos atcerēties, ko viņš sacīja. Kaut ko par nākotni, par to, ka ikviena diena ir dāvana, ko saņemam.

Kirē tagad bija atgriezies Sentžilā un nolicis savu trīsriteni pie vietas. Pilī visi gaidīja vakariņas. Viņi droši vien brīnās, kur es esmu palicis. Marī-Noela, varbūt nobažījusies par manu prombūtni, izgājusi uz terases un gaida mani. Sāku vilkt nost žaketi. Pārģērbšanās tumsā bija nejēdzīga, pat baismīga. Man likās, ka ar katru novilktu apģērba gabalu zaudēju daļu no jaunatrastā

«es». Kad beidzot kails stāvēju viņa priekšā un viņa revolveris joprojām vērsās pret mani, es sacīju:

— Piebeidziet mani, es negribu dzīvot.

— Nieki, — viņš atteica, — no dzīvošanas neviens labprā-

tīgi neatsakās. Turklāt es vairs nevēlos jūs nogalināt Tas brīdis pagājis.

Runādams viņš sāka vilkt nost manas drēbes un, redzot, kā es neveikli sāku ap tām knosīties, iejautājās:

— Kas noticis jūsu rokai?

— Es to sadedzināju, — atteicu, — uguni

— Kādā ugunī? Vai pilī kas dedzis?

— Nē, — es sacīju, — ugunskurā netālu no pils.

— Kāda neuzmanība! Jūs taču varējāt sabendēt roku uz visiem laikiem. Vai tas nozīmē, ka nespējat vadīt mašīnu?

— Nē. Nu ir labāk.

— Tad jums būs apsējs jāatdod man. Bez tā nevaru pilī

ierasties.

Mans kādreizējais uzvalks šķita sarucis, kļuvis par mazu. Audums likās pārāk mīksts. Šo uzvalku, ko viņš bija paņēmis no mana skapja, es pats mēdzu valkāt visai reti. Kad, pilnīgi apģērbies, stāvēju viņa priekšā, likos sev kā izaudzis no sena ietērpā, gandrīz kā skolnieka drānās iežņaugts pieaudzis vīrietis.

Viņš apmierināts nopūtās un sacīja:

Nu ir labi, jūtos atkal kā es pats. — Tad viņš piegāja pie loga. — Labāk būs, ja iesim ārā pa Šo ceļu. Būs drošāk. Tā tenku vācele Žilī varbūt ir sargmājiņā. Vēl viens vecs nešķīstenis jūsu gaumē. Droši vien arī viņu esat iemīlējis.

Viņš izkāpa pa logu, un es viņam sekoju. Gaisu piepildīja aizaugušā augļu dārza smaržas. Garāmejot mans plecs pieskārās vīnogulājam.

— Piedodiet, — viņš sacīja, — bet es jūs lūgšu iet man pa priekšu. Norādīšu, kā jāiet uz vietu, kur atstāju jūsu ma-

šīnu.

Aizklumburoju cauri aug]u dārzam un pāri laukam. Tumsā

pret dzīvžogu pavīdēja vecā, baltā zirga kontūras. Mūs pamanī-

jis, tas nosprauslojās un aizgāja.

— Nabaga Žakobs, — noteica mans sekotājs, — viņš ir briesmīgi vecs. Visi zobi satrupējuši, viņš pat nevar lāgā barību saēst Vajadzēs viendien ar lodi izbeigt viņa ciešanas. Kā redzat, es lāgiem spēju būt arī sentimentāls.

Tumšais mežs ieskāva mūs, un pat tagad es vēl nevarēju justies drošs, pat tagad vēl viņam varbūt šķita izdevīgāk mani nošaut un atbrīvoties no manis uz visiem laikiem. Bridu tālāk tumsā pa brikšņiem* un sūnu — man nebija ne tagadnes, ne pagātnes.

Tam, kas te lamzāja, nebija ne sirds, ne prāta.

— Rau, kur mašīna, — viņš piepeši ieteicās.

Pazīstamais, dubļiem notašķītais fords bija nobraukts stigas malā. Tāpat kā drēbes, tas man šķita īsti neiederamies apkārtnē.

Paplikšķināju pa motora pārvalku.

— Kāpiet iekšā, — viņš mudināja.

Apsēdos tik labi pazīstamajā sēdeklī, ieslēdza starmešus un aizdedzi.

— Izbrauc iet atpakaļ uz stigas, — viņš izrīkoja.

Viņš apsēdās man blakus, un mēs braucām pa stigu uz priek-

šu. Iegriezāmies lielajā meža ceļā un devāmies pa to tālāk līdz pakalna virsotnei. Lejā spīdēja ciema ugunis, un pulkstenis nosita astoņi.

— Būs pagrūti, — es gausi ieteicos. — Viņi kļuvuši citādāki.

Es domāju — jūsu māte un Blanša, un Pols, un Renē. Vienīgi bērns palicis, kāds bijis. Viņa nav mainījusies.

Viņš ičāiučjaš.

— Ja ari būtu, — viņš sacīja, — tik un tā drīz vien atkal būtu mana. Es esmu vienīgais, kam ir nozīme viņas dzīvē.

Izbraucām cauri alejai, pārbraucām pāri tiltam. Pie vārtiem es apturēju mašīnu.

— Tālāk nebraukšu, — es sacīju, — tas nebūtu droši.

Viņš izkāpa un mirkli pastāvēja, ostīdams gaisu kā dzīvnieks.

— Cik labi! — viņš sacīja. — Mājas. Sentžilā.

Tikai tagad, kad viss bija izrunāts un izlemts, viņš iztukšoja revolveri. Tad līdz ar patronām iebāza to kabatā.

— Laimīgu ceļu! — viņš novēlēja, tad pasmaidījis piebilda:

— Paklausieties! — Ielicis divus pirkstus mutē, viņš iesvilpās.

Svilpiens bija garš un spalgs. Gandrīz tai pašā mirklī uz to atsaucās Cēzars. Suns-sāka riet Ne nikni, ne tā, kā aprej svešinieku, bet satraukti, sīki, līdz rejas izstiepās kaucienā un vispēdīgi pārgāja smilkstos. Smilksti vakara klusumā negribēja rimties.

— Šito triku jūs nezinājāt? Protams, kas gan jums to būtu iemā-

cījis?

Smaidīdams viņš man pamāja ar roku, iegāja pa vārtiem un devās tālāk uz piebrauktuvi. Palūkojies uz terases pakāpieniem, redzēju tur kādu stāvam un gaidām. Tā bija Marī-Noela. Tikko viņa pamanīja augumu, kas tuvojās, viņa iekliedzās un metās pa pakāpieniem lejā nācējam pretī. Redzēju, kā viņš uztver meiteni rokās un abi kopā uzkāpj pa pakāpieniem. Tad viņš iegāja pilī.

Suns vēj joprojām smilkstēja. Es iesēdos mašīnā un aizbraucu.

27. N O D A Ļ A

Visu es darīju kā automāts. Neatceros, ka būtu kaut ko do-mājis. Pagriezu mašīnu atpakaļ uz aleju, pēc tam nogriezos pa labi — ceļā, kas ved uz Vilāru. Ceļš man tagad pat tumsā bija tik labi pazīstams, ka arī šī rīcība bija gluži nejauša. Braucu piesardzīgi, jo ievainotā rokā vēl aizvien lāgā neklausīja, un tā manu smadzeņu daļa, kas vēl darbojās, atgādināja, ka nedrīkstu pie-

ļaut kļūmi un ar fordu ietriekties grāvī. Visiem spēkiem centos pievērst uzmanību stūrei un ceļam, un šāda piepūle izslēdza domas par jebko citu. Vairījos iedomāties ainas no dzīves, kuru tikko biju pametis. Likās, ka tai mirklī, kad viņš iegāja pilī, nolaidies smags dzelzs aizkars, kas mani nošķir no viņiem, un man nu jāslēpjas, jāmeklē, kur patverties no tumsas.

Iebraucis Vilārā, jutos dīvaini atvieglots. Lauku ceļi bija ļau-nīgi — kā nervu šūnas, kas vedināt vedināja atpakaļ uz SentŽilu.

Vilāra bija apgaismota, stabila,_paielām staigāja cilvēki. Iegriezos aiz tirgus laukuma un apturēju mašīnu gandnz,pie porte de Ville. Paraudzījos pāri kanālam un ieraudzīju, ka Belas istabas augstās logdurvis, kas veda uz balkoniņu, plaši atvērtas. Istaba apgaismota. Viņa bija mājās. Kad ieraudziju gaismu un atvērto logu, manī kaut kas atdzīvojās, kas bija sastindzis kopš tā brīža, kad mēs ar Žanu de Gē tumsā apmainījām apģērbus. Dzelzs aizkars mani šķīra no pils, bet ne no viņas. Viņa atradās ārpus tabu.

Gaisma viņas istabā šķita mierinoša, draudzīga. Tā liecināja arī

par realitāti, par lietām, kas bija īstas. Man likās, ka ir ļoti svarīgi atšķirt neīsto no īstā, bet pats es vairs nespēju to izdarīt. Bela man pateiks, Bela zinās.

Atstājis mašīnu, pārgāju pār tiltiņu un nokļuvu uz balkoniņa.

Iegāju par atvērtajām durvīm. Istaba bija tukša, bet viņa bija tepat tuvumā. Dzirdēju viņu otrpus priekšnamam rosāmies virtuvē.

Paliku stāvam un gaidām, un jau pēc mirkļa viņa bija kopā ar mani. Viņa apstājās uz sliekšņa, paskatījās uz mani, tad aizvēra durvis un pienāca klāt.

— Es tevi negaidīju, bet par to nekas, — viņa sacīja. — Ja būtu zinājusi, ka tu atbrauksi, būtu tev sarūpējusi vakariņas.

— Neesmu izsalcis, — es atteicu. — Man nekas nav vajadzīgs.

Atsēdos dziļajā krēslā. Nezināju, ko viņa teiks. Viņa man ielēja konjaku un raudzījās'manī, kamēr dzēru. Konjaks gan iesildīja, bet trulais mulsums palika. Zem plaukstām jutu krēsla roku balstu, un tas ļāva justies drošībā.

— Vai biji slimnīcas kapličā? — viņa vaicāja.

Stingi raudzījos uz viņu. Pagāja mirklis, iekams sapratu, par ko viņa runā.

— Nē, — es atteicu, — nē, tur biju no rīta. — Mirkli klusē-

jis, piebildu: — Paldies par porcelāna figūriņām. Bērnam par tām bija prieks. Viņa noticēja, ka salāpītas tās pašas vecās. Cik labi, ka tu ierosināji tā sacīt!

— Jā. Man likās, ka tā būs pareizāk.

Viņa raudzījās manī ar līdzjūtību. Bez šaubām, es likos viņai novārdzis un ērmots. Viņa droši vien domāja, ka mani tā sabei-dzis pēc Fransuāzas nāves pārdzīvotais šoks. Būtu varbūt labāk, ja viņ^ paliktu tādās domās. Tomēr īsti tas mani neapmierināja.

Es gribēju kaut ko tieši sev.

— Atnācu tādē|, ka nezinu, kad atkal tevi redzēšu, — es sacīju.

— Saprotu, — viņa piekrita. — Gluži dabiski, ka tuvākās dienas, tuvākās nedē|as tev būs ļoti smagas.

Tuvākās dienas.. . tuvākās nedēļas. Tādu nebūs. Bija pārlieku grūti viņai to pateikt.

— Vai ar bērnu viss ir labi? — viņa jautāja.

— Viņa bija brīnišķīga, — es atbildēju. — Jā, ar viņu viss labi. — Un tava māte?

— Ar māti arī.

Viņa joprojām mani vēroja. Redzēju viņas skadenu pār-slīdam manam apģērbam. Viņa nepazina šo uzvalku. Tas nebija tumšs kā uzvalks, kuru valkāju kopš Fransuāzas nāves, šis bija no rakstaina tvīda auduma. Ne kreklu, ne kaklasaiti, ne zeķes, ne kurpes viņa nekad nebija redzējusi. Mūsu starpā šķita iestājamies dīvains klusums. Jutu, ka man jāattaisnojas, kaut kas viņai jāpaskaidro.

— Gribēju pateikt tev paldies, — es sacīju. — Šai aizvadī-

tajā nedēļā tu man daudz palīdzēji. Esmu tev ļoti pateicīgs.

Viņa neatbildēja. Acīs viņai pavīdēja pēkšņa izpratne, pieauguša cilvēka intuīcijas zibsnis, kad tas dzird bērna atzīšanos.

Nākamajā mirklī viņa bija notupusies līdzās manam krēslam.

— Viņš tātad atgriezies — tas otrs? — viņa jautāja. Es paskatījos uz viņu. Viņa uzlika rokas man uz pleciem. — Man to būtu vajadzējis zināt, — viņa teica. — Viņš izlasījis sēru ziņu avīzē. Tā viņu atveda atpakaļ.

No viņas vārdiem man kļuva tik neizsakāmi viegli, ka izgaisa viss grūtums un saspringums. Bija tā, it kā smagai brūcei būtu apturētas sāpes, it kā vienā paņēmienā padzītas visas bailes. Noliku konjaka glāzi un izdarīju kaut ko pavisam bērnišķīgu un ab-surdu. Pieglaudu galvu viņas plecam un aizvēru acis.

— Kālab tu? — es jautāju. — Kālab tikai tu un neviens cits? Kālab ne māte, kālab ne bērns?

Jutu viņas rokas sev uz galvas — mierinošas un maigas. Tā

bija tversme, tas bija miers.

— Laikam es nebiju tik viegli apmānāma, — viņa sacīja.

— Sākumā es neaptvēru — ne pēc izskata, ne runas es nebūtu varējusi to uzminēt, tāpat kā nevarēja citi. Tikai vēlāk apjēdzu.

— Ko es tādu izdarīju?

Viņa iesmējās, un smiekli neskanēja ne zobgalīgi, kā būtu varējis būt, ne viegli un jautri, tajos skanēja neparasts siltums un izpratne.

— Nevis ko tu darīji, — viņa sacīja, — bet kāds tu biji.

Sievietei jābūt pēdīgajai muļķei, ja viņa nespētu atšķirt vienu vīrieti no otra tuvības brīdī. — Atbilde mani satrieca. Un tomēr viss bija labi, jo viņa bija pie manis. — Tev piemīt kaut kas tāds, ka viņam nav. Tā es uzminēju.

— Kas man piemīt?

— To varētu nosaukt — tendresse Cita vārda es tam nezinu.

Tad viņa īsi un vienkārši noprasīja, kā mani sauc.

— Džons, — es sacīju. — Pat vārds mums ir kopīgs. Vai pastastīt, kā viss notika?

— Ja tu vēlies. Kaut gan es daudz ko varu uzminēt. Pagātne beigusies — jums abiem. Tagad svarīga ir nākotne.

— Jā* — es piekritu, — bet nevis mana — viņu nākotne.

To teikdams, es kaismīgi dziļā pārliecībā apzinājos, ka tas, ko saku, ir pareizi un patiesi. Tas bijušais cilvēks no Lemansas bija miris. Arī Žana de Gē ēna izgaisusi. Viņu vietā radies kaut kas jauns, kam vēl nebija substances, nebija miesas un asiņu, bet kas dzimis no jūtām, kuras nevar nomirt, un tas bija'līdzīgs liesmai miesas apvalkā.

— Es viņus mīlu, — atzinos, — esmu kļuvis par daļu no viņiem uz visiem laikiem. Man ļoti gribas, lai tu to saprastu. Es viņus nekad vairs neredzēšu, bet viņu labad es dzīvoju.

— Saprotu, nn ar viņiem droši vien noticis tāpat. Tevis labad viņi dzīvos.

— Ja vien es spētu tam ticēt, tad nekam citam nav no-zīmes, — es teicu. — Tad viss būs labi. Bet viņš ir atgriezies pie tiem. Viss atkal ieies vecajās sliedēs. Viss sāksies no jauna — ne-vērība, nelaime, ciešanas, sāpes. Ja tam jānotiek, man tūliņ pat gribētos iziet ārā un pakārties pie pirmā koka. Pat šai brīdī... —

Es raudzījos pāri viņas plecam tumsā aiz loga, un dzelzs aizkars šķita kļūstam plānāks, man likās, it kā es nostātos tur pilī viņam blakus, redzēju viņu smaidām, bet māti uz viņu nolūkojamies, ari bērnu un Blanšu, un Polu, un Renē, pat Žilī un viņas dēlu Andrē.

— Gribu, lai viņi būtu laimīgi, bet lai izjūt to laimi, kas ieslēgta mājo viņos, kas noteikti viņos ir. Tā eksistē, Bela, esmu to redzējis, tā ir kā iesprostota gaisma vai kā izsalkums, kas gaida atbrīvošanu.

1 Maigums . (Fr.)

Es apklusu, jo varbūt biju sarunājis pilnīgas bezjēdzības.

Nespēju nekā skaidri pateikt.

— Viņš ir velns, un nu tie atkal pieder viņam.

— Nē, — viņa sacīja, — te nu tu maldies. Viņš nav velns, viņš ir vienkāršs, parasts cilvēks, gluži tāds pats kā tu.

Viņa piecēlās, aizvilka aizkarus, tad atkal atgriezās pie manis.

— Neaizmirsti, ka es viņu pazīstu, — viņa sacīja. — Zinu viņa vājības un spēku, viņa labās un sliktās īpašības. Ja viņš būtu velns, es netērētu savu laiku, dzīvodama šeit Vilārā. Es jau sen būtu viņu atstājusi.

Man gribējās viņai ticēt, tomēr īsti pārliecināts nejutos. Ja sieviete vīrieti mīl, diezin vai uz viņas spriedumu var paļauties.

Neredzēt ļaunumu varētu būt mīlestības aklums. Maz pamazītēm es viņai pastāstīju, ko zināju, dažādos pagātnes sīkumus, ko biju aizvadītajā laikā un prātā apkopojis. Šo to viņa jau zināja, šo to bija uzminējusi. Tomēr stāstot, vēloties viņu nosodīt, šķita, it kā

es nosodītu ēnu, kas bija kustējusies, runājusi un rīkojusies viņu vietā, nevis pašu Žanu de Gē.

— Nav vērts, — noteicu, — es neattēloju to cilvēku, ko tu pazīsti.

— Attēloji gan, — viņa sacīja, — bet vienlaikus attēloji ari pats sevi.

Bailes atkal bija klāt. Kurš gan no mums abiem ir īsts? Kuri ir dzīvs un kurš miris? Man piepeši iešāvās prātā: ja es šai mirklī

paskatītos spogulī, es tur neredzētu atspoguļojamies attēlu.

— Bela, — es lūdzu. — Palīdzi man. Nosauc mani vārdā.

— Tu esi Džons, — viņa sacīja. — Tu esi Džons, kas bija apmainījies vietām ar Žanu de Gē. Vienu nedēļu tu džīvoji viņa dzīvi. Divreiz tu esi bijis manā mājā un mīlējis mani kā Džons, nevis kā Žans de Gē. Nu, vai tas ir pietiekami reāli? Vai tas tev palīdz kļūt par tevi pašu?

Pieskāros viņas matiem, sejai, rokām, un viņā nebija nekāda viltus, nekādas izlikšanās.

— Tu mums visiem esi kaut ko devis, — viņa sacīja, — man, viņa mātei, viņa māsai, viņa bērnam. Nupat es to nosaucu vār-dā — tendresse. Lai tas būtu kas būdams, tas nav iznīcināms.

Tas ir laidis saknes. Tas augs. Nākotnē mēs meklēsim Žanā tevi, nevis tevī Žanu. — Smaidīdama viņa uzlika rokas man uz pleciem. — Vai tu saproti, ka es nekā par tevi nezinu? Nezmu, no kurienes tu nāc vai ko tu dari, vai vispār jel ko, vienīgi to, ka tavs vārds ir Džons.

_ Nekā vairāk, ko zināt, nav, — es atteicu. — Paliksim pie tā.

— Ko viņš būtu gribējis darīt, ja nebūtu atgriezies? — viņa jautāja.

— Viņš bija nodomājis ceļot. Tevi būtu ņēmis līdzi. Vismaz tā viņš sacīja. Vai tu būtu braukusi?

Viņa uzreiz neatbildēja. Pirmo reizi viņa izskatījās samul-susi.

— Viņš jau trīs gadus ir mans mīļākais, — viņa tad sacīja.

— Tuvs un pazīstams, manas ikdienas dzīves daļa. Liekas, ka esmu viņam mīļa. Bet viņš drīz vien atrastu citu.

— Nē! — es iesaucos. — Viņš nekad neatrastu citu.

— Kā tu vari tik droši to apgalvot?

— Tu aizmirsti, ka es veselu nedēļu dzīvoju viņa dzīvi.

Palūkojos uz logu un aizkariem, ko viņa bija aizvilkusi logam priekšā.

— Kādēļ tu aizvilki aizkarus? — es jautāju.

— Tas ir signāls. Kad logam aizvilkti aizkari, viņš nenāk. Tā

ir zīme, ka neesmu viena.

Tātad mums abiem reizē prātā ienākusi viena un tā pati doma. Tiklīdz viņš būs paēdis vakariņas un novēlējis arlabunakti bērnam, atstājis māti torņa istabā vienu, viņš droši vien aizies pēc mašīnas. Atbrauks no Sentžilas uz Vilāru, pārnāks pāri tiltiņam, kā biju pārnācis es. Viņš bija te piederīgs — tāpat kā tur.

Viņš bija īpašnieks, es ieklīdenis.

— Bela, — es ierunājos, — viņš nezina, ka esmu šeit bijis.

Un viņam nevajadzētu to nekad uzzināt, ja vien par to neierunā-

sies Gastons, kas nav domājams. Ja vari, nestāsti viņam.

Es piecēlos.

— Un ko tu domā darīt? — viņa jautāja.

— Iet projām, pirms viņš ierodas.

Viņa domīgi palūkojās uz mani.

— Es varētu atstāt aizkarus logam priekšā, — viņa sacīja.

To dzirdot, es atcerējos visu, ko viņš man nodarījis. Atcerējos, ka viņš ne vien no jauna atgriezies savā dzīvē, bet arī izpostījis to, kas reiz bija manējā. Man vairs nebija darba, nebija Londonā jumta virs galvas, nedz arī visa cita, kas man reiz piederējis, izņemot vienu drēbju kārtu, fordu un maku ar franču naudu.

— Pirms brītiņa es tev kaut ko jautāju, bet tu man vēl neesi atbildējusi. Es tev jautāju, vai tu būtu kopā ar viņu devusies ceļojumā, ja viņš tevi būtu aicinājis.

- Domāju, ka būtu, — viņa atbildēja, — ja justu, ka viņš mani grib.

— Tas būtu bijis ātrumā izplānots piedāvājums bez iepriekšēja brīdinājuma. Neaizmirsti, ka viņš nedrīkstēja rādīties Vi-lārā, kur viņu varētu pazīt.

— Viņš nebūtu braucis uz Vilāru. Viņš būtu man atrakstījis vai atsūtījis telegrammu, varbūt piezvanījis pa telefonu un uzaicinājis viņam piebiedroties.

— Un tu būtu braukusi?

īsu mirklīti vilcinājusies, viņa atbildēja.

— Jā. Būtu braukusi.

Palūkojos logā.

— Atvelc aizkaru, kad aiziešu. Nokāpšu lejā un iziešu pa ielas durvīm.

Viņa iznāca man līdzi no istabas priekšnamā.

— Kā ar tavu roku?

— Roku?

— Tā vairs nav apsaitēta.

Viņa iegāja vannasistabā un iznesa pārsēju līdzīgu tam, kādu bija lietojusi svētdien. Kad viņa saņēma manu roku, lai to pār-sietu, atcerējos Blanšu, kas to bija darījusi no rīta, atcerējos māti, kuras roka visu nakti bija dusējusi manējā, atcerējos ari bērna silto, ciešo tvērienu.

— Parūpējies par viņiem, — es lūdzu. — Neviens cits to nevar, bet tu vari. Varbūt viņš tevi klausīs. Palīdzi viņam tos mīlēt

— Viņš tos jau mīl, — viņa atteica. — Gribu, lai tu tam tici.

Ne jau naudas dēļ vien viņš atgriezās.

— Diezin, diezin...

Kad viņa manu roku bija pārsējusi un es biju gatavs doties projām, viņa jautāja:

— Kurp tu dosies? Ko esi nodomājis darīt?

— Man ārā ir mašīna, — es atbildēju, — tā pati, ko viņš pirms nedē|as paņēma. Tā pati, kurā viņš būtu tevi aizvizinājis uz Sicīliju vai Grieķiju.

Viņa nonāca man līdzi lejā un, stāvot pie veikala tumšajām durvīm, mirkli vilcinājās pirms atvērt aizbultētās durvis un izlaist mani āra tumsā. Satrauktā balsī viņa vaicāja:

— Tu taču nedarīsi sev nekā ļauna? Tu taču neesi sev iegalvojis: «Tās ir beigas»?

—. Ne, — es atbildēju, — tās nav beigas. Drīzāk tas varētu kļūt par sākumu.

Viņa atvilka durvju bultu.

— Pirms nedēļas, — es sacīju, — biju cilvēks, vārdā Džons, kas nezināja, ko iesākt ar savu neizdevušos dzīvi. Biju iecerējis kādu vietu, kurp doties, lai uzzinātu. Tad satiku Žanu de Gē un atbraucu uz Sentžilu.

-- Un nu tu atkal esi Džons, bet tev vairs nav jāraizējas par neizdevušos dzīvi. Neveiksme tev vairs neeksistē. Sentžilā tu iemācījies, kas jādara ar neveiksmēm.

— Es neiemācījos tās pieveikt, es tikai tās pārveidoju. Pārveidoju tās mīlestībā uz Sentžilu. Tātad problēma joprojām tā

pati. Ko es darīšu ar mīlestību?

r- Dosi to tālāk, — viņa sacīja. — Posts vienīgi tas, ka mī-

lestība no tevis neatstāsies. Tā būs kā ūdens akā. Avots irdz arī

aizaugušā dziļumā. — Viņa mani apskāva un noskūpstīja.

— Vai tu man atrakstīsi? — viņa jautāja.

— Domāju, ka jā.

— Un tu zini, kurp dodies?

— Zinu, kurp dodos.

— Vai paliksi ilgi?

— Nav ne jausmas.

— Vai tā vieta ir tālu?

— Diezgan dīvaini. Ne tālāk par piecdesmit kilometriem.

— Ja tev tur būtu iemācījuši, ko darīt ar neveiksmēm, vai iemācīs arī, ko darīt ar mīlestību?

— Es ceru. Ceru, ka tur saņemšu to pašu atbildi, ko nupat dzirdēju no tevis.

Noskūpstīju viņu un izgāju uz ielas. Drīz dzirdēju, kā viņa aiz manis aizver un aizbultē durvis. Izgāju caur Porte de Ville, iesēdos mašīnā un pasniedzos pēc kartēm. Atradu tās, kur biju atstājis, — vadītāja sēdekļa sānkabatā. Atradu arī ce]u, ko pirms nedēļas biju atzīmējis ar zilu krustiņu. Pēdējie desmit kilometri tumsā nebūs viegli, bet, ja turēšos pa kreisi no Foret du Perche, ceļš mani aizvedīs uz Foret de la Trappe un tālāk — tūliņ aiz Mortaņas — uz abatiju. Līdz turienei es varētu nokļūt pēc stundas, ne vēlāk kā pēc pusotras stundas.

Noliku karti atpakaļ un, pametis skatienu uz viņas logu, re-dzēju, ka viņa no jauna atvilkusi aizkarus. Gaisma no loga apspīdēja kanālu un tiltiņu. Pagriezu mašīnu un sāku braukt pa galveno ielu, un, braukdams garām slimnīcai, ieraudzīju ietves malā atstāto reno. Mašīna nestāvēja pie slimnīcas ieejās durvīm, bet pie mazajiem vārtiņiem, kas veda uz kapliču. Mašīna bija tukša, Gastonu nekur neredzēju. Tas, kas bija atbraucis pateikt ardie-vas, bija ieradies viens.

Aizbraucu līdz ceļu mezglam pilsētas centrā un tad tālāk uz Belemu un Mortaņu.

Content

di Morje Dafne Grēkāzis

1. N O D A Ļ A

2. N O D A Ļ A

3. N O D A Ļ A

4. N O D A Ļ A

5. N O D A Ļ A

6 . N O D A Ļ A

7. NODAĻA

8 . N O D A Ļ A

9. N O D A Ļ A

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. N O D A Ļ A

13. N O D A Ļ A

14. N O D A Ļ A

15. N O D A Ļ A

16. N O D A Ļ A

17. NODAĻA

18. N O D A Ļ A

19. N O D A Ļ A

20. N O D A Ļ A

21. N O D A Ļ A

22. N O D A Ļ A

23. N O D A Ļ A

24. N O D A Ļ A

25. N O D A Ļ A

26. N O D A Ļ A

27. N O D A Ļ A