Zeidans Džirdži

Haruna Ar-Rašida māsa

DŽIRDŽI ZEIDANS

HARUNA AR-RAŠIDA MĀSA

.

NOSLĒPUMAINIE BRAUCĒJI I nodaļa

Līksmības medžliss ritēja pilnā sparā, kad Muhamedam al-Aminam, Haruna ar-Rašida dēlam, kas pavisam nesen bija iecelts par kalifāta pirmo troņmantnieku, iešāvās prātā doma nopirkt baltās verdzenes.

—   Ak, cienīgākais no cienīgākajiem, cik lieliska doma! Gan melnās, gan dzeltenās verdzenes pavisam apnikušas, — piebalsoja troņmantnieka favorīts al-Fadls ibn ar-Rabia. — Varu tevi iepriecināt, mans pavēlnieki jūds Fanhass atvedis uz Bagdādi neredzēti skaistas baltās hū rijas.

—   Es augstu vērtēju tavus pakalpojumus, mans uzticīgais Fadl, — visžēlīgi atbildēja al-Amins. — Es paļaujos uz tevi. No rīta dodies pie sava jūda un pēc savas gaumes izvēlies mums skaistules.

Galma dzejnieks Abuls Atahija, kas patrāpījās tepat tuvumā, saausījās. Kā pieredzējis intrigants viņš nojauta, ka šoreiz varēs krietni iedzīvoties. Viņš prata kārtot darījumus ar bagāto vergu tirgotāju.

Abuls Atahija ļoti steidzās. Ceļš bija tāls, jaunā troņmantnieka pils atradās al-Muharemas priekšpilsētā, Bagdādes austrumdaļā, bet Fanhasa nams — kalnainajā rajonā, pilsētas rietumdaļā, kur savā laikā kalifs al- Mansurs bija uzcēlis ēkas vergu turēšanai un kas bija ieguvusi Dar ar-Rakikas vārdu.

Saule slīdēja uz rieta pusi. Abuls Atahija bija kalsns, slaids vīrs. Pošoties ceļā nakts stundā, viņš nometa smalkās, bagātās drānas, kurās bija atgriezies no dzīrēm, sajauca sasprogotos melnos matus, saburzīto čalmu aptina ap galvu pēc zemas kārtas ļaužu parauga un ievīsti jās lētā abā. Uzmetot acis, nevienam neienāktu prātā, ka viņš ir galma dzejnieks.

Viņš nogāja lejā pie Tigras un turpināja ceļu gar upi, visu laiku gudrodams, kā būtu labāk: pasaukt laivinieku un pārcelties uz otru krastu vai arī kājām aiziet līdz tiltam upes lejtecē un tā ietaupīt dirhemus, kas būtu jāsamaksā pārcēlājam. Paņemt ēzeli un aizjāt, kā parasti darīja bagdādieši — katrā šķērsielā stāvēja ēzeļu dzinēji, kas ar to vien pelnījās —, tas viņam pat prātā neienāca: lieki izdevumi, bez kuriem var iztikt.

Aiz klints, kas bija pārkārusies pār upi, pavīdēja vēja piepūstas, baltas buras. Liela laiva šķērsoja upes līkumu un, it kā ķircinādama vientuļo Ceļavīru, sāka slīdēt gar krastu, pa kuru viņš soļoja.

Pār zemi nolaidās tumšs nakts plīvurs. Apklusa putnu balsis, pierima visa dzīvā radība. Līdz cieši sablīvētajai al-Karhas ēku gūzmai, šaurajām ļaužu pilnajām ieliņām vēl bija labs gabals ko iet.

Tigras abos krastos pletās ziedoši parki, kuros vīdēja vezīru un emīru ārpilsētas pilis.

Laiva bija pavisam tuvu.

—   E-ei! — Abuls Atahija uzsauca.

Stūrmanis pat nepakustējās: vai nu nedzirdēja, vai negribēja atbildēt.

—   E-ei, laivinieki — dzejnieks atkārtoja.

—   Nav laika! — no laivas skanēja atbilde.

Kā jau tas bieži gadās, Abuls Atahija, saņēmis noraidošu atbildi, par katru cenu centās panākt savu. Turklāt bija jau vēls un vajadzēja pasteigties.

Paklausot komandai, matroži nolaida buras un ķērās pie airiem. Abulam Atahijam kļuva skaidrs: tā nebija vizināšanās pa Tigru, ko vakarā sarīkojis bagāts bag- dādietis. Turklāt naksnīgajās debesīs nemaz neredzēja mēnesi, bet tāda nakts neder izpriecām uz upes.

—   E-ei, laivinieki

Stūrmanis paslējās kājās un salika rokas kā tauri.

—   Ko tev vajag? Kas tu tāds esi?

—        Esmu svešzemnieks! Saproti, svešzemnieks! — Abuls Atahija atbildēja, mazliet kropļojot vārdus. — Man šonakt jātiek al-Harbijas kvartālā. Nezinu, kā tur nokļūt. Esi nu augstsirdīgs, saimniek!

Stūrmanis uz brīdi pazuda, pēc tam parādījās atkal.

—   Labs ir, paņemšu.

Laiva palēnināja gaitu, sagriezās un piestāja krastā. Garš matrozis satvēra dēļu kāpnes, vienu galu nolika uz borta, bet otru nometa krasta oļos.

Abuls Atahija naski uzskrēja pa kāpnēm, klanīdamies sveicināja stūrmani un, paklausot viņa norādījumam, apsēdās uz soliņa blakus nolaistajai burai. Pēc tam pameta skatienus visapkārt. Laiva jau virzījās prom no krasta. Četri matroži sēdēja pie airiem. Laivas priekšgalā dega lāpa. Tās šaudīgā liesma vakara nokrēslā izgaismoja divus cilvēkus. Vīrieti un sievieti. Viņi bija ģērbušies beduīnu drānās un, sakrustojuši kājas, sēdēja un snauda. Pie vīrieša kājām atradās kabkabas, kādas valkā Hidžazā. Blakus sievietei uz laivas klāja bija uzrīkota plata guļasvieta, kurā gulēja divi puisēni, pa pusei piesegti ar izšūtu rakstainu lakatu. Zēnu galvas atdusējās sievietei klēpī.

«Te kaut kas slēpjas,» Abuls Atahija nodomāja. «Tie nav vecāki ar bērniem. Nebūtu par ļaunu atminēt šo mīklu. Neko teikt, lielisks vakariņš!»

Laivas priekšgals šķēla nekustīgo ūdens līmeni. Vējš pierima. Gaiss bija kluss un rāms. Visapkārt ne skaņas. Tikai vienmuļi urdza ūdens, skalodamies pret laivas malu, klaudzēja airi un bija dzirdami dobji ritmiski ūdens šļaksti.

Priekšā kļuva redzami Bagdādes centra kvartāli. Ēkas bija apgaismotas. Pār Tigru aizskanēja muedzinu spalgie saucieni, aicinot ticīgos uz vakara lūgšanu.

Brīdis bija ļoti piemērots, to nedrīkstēja palaist garām.

— Saimniek! — Abuls Atahija uzrunāja stūrmani. •— Vai tev nebūtu lūgšanu paklājs? Pateicos tev, paldies!

Viņš aizgāja uz laivas pakaļgalu un nometās uz ceļiem beduīnu tuvumā. Kamēr lūpas murmināja iekaltos lūgšanu vārdus, viņš ņēmās aplūkot noslēpumainos braucējus. Vīrietis un sieviete vidējos gados; sejas āda viņiem raupja, dziļu grumbu izvagota, mugurā vienkāršu tuksneša klejotāju primitīvais apģērbs … Bet puisēni, tieši otrādi, izskatījās kopti un lutināti; vienam varēja būt pieci vai piecarpus gadi, otrs, droši vien viņa brālis, gadu vai pusotra jaunāks. Sejas abiem mazliet iegarenas un tik tikko iedegušas, kā jau pilsētas bērniem, acis skaistas, garās skropstas gluži kā ogļu putekļu apsi jātas. Puisēni neizskatījās pēc beduīnu dēliem. Nepavisam ar ne …

Aši pabeidzis lūgšanu, Abuls Atahija saritināja paklājiņu un atgriezās savā vietā zem buras.

—   Tavi pasažieri, saimniek, laikam ir svešzemnieki tāpat kā es?

—   Mans viesis ir ziņkārīgs kā sievišķis, — stūrmanis izvairīgi atbildēja.

—    Tālu no dzimtenes visi svešzemnieki ir radi… — Abuls Atahija neatlaidās.

—    Uzņemdams tevi savā laivā, es nejautāju, kas tu esi, 110 kurienes nāc un uz kurieni dodies, — stūrmanis kā skaldīt noskaldīja un aizgriezās pie stūres. — Tev nav jāzina, kas ir šie ļaudis.

Laiva tuvojās pirmajam pilsētas tiltam. Upi aizšķērsoja savā starpā sastiprinātas barkas, kurām pāri no klāja uz klāju bija pārliktas koka laipas. Ja kādai laivai vajadzēja izbraukt cauri, tika vaļīgāk atlaistas ķēdes, kas savienoja barkas, viena ķēde pavisam noslīga lejā un vidējā barka pabrauca malā, atbrīvojot ceļu.

Gar upes kreiso krastu stiepās apgaismotā pilsēta — cietoksnis, ko bija uzcēlis jau kalifs al-Mansurs. Tālumā neskaidri vīdēja otrā tilta siluets. Parasti tik vēlā stundā šis tilts ir slēgts.

—   Tev laiks kāpt ārā! — stūrmanis sacīja, atlaizdams stūri.

Kategoriskā frāze Abulam Atahijam nebija pa prātam. Viņš jau grasījās pateikt, kas viņš tāds ir — ar to pilnīgi pietiktu, lai piespiestu stūrmani parādīt pienācīgu cieņu —, bet tad apdomājās: nav vērts riskēt, nakts braucienam bija jāpaliek pilnīgā slepenībā.

Pa labi garām slīdēja Mūžības pils, Haruna ar-Rašida iemīļotā rezidence. Pils spraišļotos logus apgaismoja daudzkrāsaini lukturīši. To bija tik daudz, ka lukturīšu noslēpumainie atspulgi ielauzās arī krāšņajā parkā, kas no visām pusēm apņēma pili. Pār Tigru virmoja spēcīgas smaržas, tajās jaucās vīraka, muskusa, ziedošu anemoņu un lavandas aromāti.

Abulam Atahijam aizdomīgie braucēji vairs nebija prātā, tagad visas viņa domas bija pievērstas darījumam ar vergu tirgotāju.

—    Vai tik saimnieks netaisās mani izsēdināt malā pie kalifa pils? — viņš pavaicāja, noraizējies par to, ka vēl palikusi krietna trešdaļa' ceļa.

—    Nē, netaisās vis, — stūrmanis zobgalīgi atbildēja. •— Es tevi izsēdināšu viņpus tilta, rietumu krastā.

—    Pateicos tev, saimniek! No sirds pateicos! — Abuls Atahija atbildēja, joprojām izturēdamies mīklaini.

Kad laiva piestāja krastā, viņš sakārtoja uz vienas auss sašļukušo čalmu, sajozās, apņēma apkārt abu, pateicās stūrmanim un izkāpa malā.

II nodaļa PASAULES PILSĒTA

Pirmo kalifu laikā islama pasaules galvaspilsēta bija Jasriba, kur pēc nostāstiem apglabāts Muhameds, allaha sūtnis. Kad kalifātā pie varas nāca Omeijadu dinastija, pēc jauno valdītāju gribas par valsts centru kļuva Damaska. Gāja gadi. Abasidi, kuri bija ieguvuši kalifātā varu un kurus cītīgi atbalstīja persieši, drošs paliek drošs, pārcēlās tuvāk Persijas robežai, sākumā uz Kufu, kas bija slavena ar tirdznieciskiem sakariem, bet vēlāk uz Eifratas krastiem, uz al-Anbaru, kur arī nomira pirmais Abasidu kalifs Abu al-Abass, iesaukts par as-Safahu.

Pēc Abu al-Abasa par kalifu kļuva viņa brālis al- Mansurs, kurš vispirmām kārtām nežēlīgi izrēķinājās

ar opozicionāri noskaņotajiem šiītiem, kā apgalvo hronisti, baidīdamies no populārā nemiernieku vadoņa Abu Muslima al-Horasani, kurš pats varētu izrēķināties ar īstenticīgo emīru, jo zem nemiernieku karogiem bija sapulcējies diezgan prāvs karaspēks. Emīrs nonāvēja nicināmo ienaidnieku, bet pēc tam sodīja viņa piekritējus, lai tie nevarētu atriebt sava vadoņa nāvi. Un tomēr visdedzīgākie nelaimīgā Abu Muslima al- Horasani piekritēji būtu nogalinājuši īstenticīgo emīru, ja viņu nebūtu ņēmis savā aizsardzībā cienījamais Maans ibn Zaīda. Pārbiedētais kalifs visur redzēja nodevību un steidzās spert piesardzības soļus.

Tieši toreiz gleznainajā Tigras krastā tika likti pamati pilsētai-cietoksnim, kam plānā bija paredzēta apļa forma un kas jau pašā sākumā par godu dibinātājam tika nosaukta par al-Mansura galvaspilsētu. Pašā centrā pacēlās greznā Zelta pils, kurā apmetās kalifs ar ģimeni; apkārt pilij stingri simetriskā kārtībā tika uzceltas medžlisu, pārvalžu, divānu ēkas, mazākas pilis vezīriem, emīriem un pārējiem galma augstmaņiem, tika iekārtoti ērti tirgus laukumi. Al-Mansura galvaspilsētu apjoza trīs vaļņu joslas, uz kurām pacēlās biezi cietokšņa mūri ar torņiem. Mūru iekšpusē atradās nocietinājumi. Vaļņu joslas citu no cita šķīra plati, gludi nolīdzināti grāvji, pa kuriem varēja brīvi pārvietoties. Pēdējo trešo valni apjoza dziļš, ar ūdeni piepildīts grāvis. Cietoksnim bija četrēji vārti — cits citam iepretī. Atkarībā no tā, kurp ved ceļi no šiem vārtiem, tie saucās par Basras, Kufas, Sīrijas un Hora- sanas vārtiem. No šejienes uz pilsētas-cietokšņa centru stiepās taisnas ielas, kas saplūda kopā, izveidojot laukumu kalifa pils priekšā.

Al-Mansurs dzīvoja Zelta pilī tik ilgi, kamēr viņa pozīcijas kļuva pavisam drošas, un tikai tad viņš sāka šad tad apmesties pilī, kas ap to laiku bija uzcelta netālu no Horasanas ceļa pašā Tigras krastā un saucās par Mūžības pili. Abās šais rezidencēs pārmaiņus dzīvoja Abasidu kalifi līdz pat Harunam ar-Rašidam, kurš apmetās uz dzīvi viņpus cietokšņa mūriem.

Al-Mansura laikā galvaspilsētas iedzīvotāju skaits strauji auga. Visiem nepietika vietas pilsētā-cietoksnī. Jaunu ēku celtniecībai tika atvēlēta ar-Rusafa, kas robežojās ar cietokšņa mūriem un austrumdaļā nebija apdzīvota. Kad tur uzcēla mošeju un pili, kalifs atļāva savam dēlam al-Mahdi ar visu karaspēku atgriezties no Horasanas, kur viņš ilgu laiku bija dzīvojis daļējā izsūtījumā. Iespējams, ka valdnieks tieši ar-Rusafu izvēlējās tādēļ, ka te beidzās Horasanas ceļš un karaspēku nevajadzēja — allah, stāvi klāt! — laist cauri pilsētai-cietoksnim. Ar-Rusafu sadalīja atsevišķos zemes gabalos un atvēlēja karaspēkam mājokļu celšanai. Tā radās vēl viena priekšpilsēta.— karaspēka apmetne al-Mahdi. Tā pakāpeniski pletās dienvidu un ziemeļu virzienā, kur izveidojās lieli kvartāli — al-Muharema un aš-Šemasija.

Nākamie kalifi turpināja pilsētas celtniecību. Abos Tigras krastos pacēlās lieliskas pilis: Zubeidas pils — rietumkrastā, Džaafara ibn Jahjas al-Barmeki un Muhameda al-Amina pils — austrumkrastā. Al-Karhā apmetās svešzemnieki, kas nodarbojās ar vairumtirdzniecību, it īpaši persieši. Al-Harbijā, kas stiepās tālu uz ziemeļiem, mitinājās galvenokārt atbraukušie arābi. Tajā laikā pilsētu pārdēvēja par Bagdādi jeb Pasaules pilsētu, kā to dēvēja tautā.

Haruna ar-Rašida svētītajā laikmetā Tigra kalifāta galvaspilsētu sadalīja austrumu un rietumu daļā, kuras savā starpā savienoja trīs tilti. Vidējais no tiem, pats lielākais, kas saucās par Bagdādes tiltu, savienoja pilsētu-cietoksni ar ar-Rusafu, kura bija augusi un pletu- sies austrumu virzienā. Priekšpilsētu un kvartālu robežas iezīmēja kanāli, kas pievadīja Tigras un Eifratas ūdeņus, kā arī abu upju attekas. Vislielākie bija al-Fadla kanāls un Džaafara kanāls. Izturīgās pilsētnieku mājas slīga dārzos un parkos. Brīvie pastāvīgie pilsētas iemītnieki dzīvoja pārticībā. Cerēdami tikt pie labas peļņas un bagātām dāvanām, Pasaules pilsētā saplūda arābi, hazāri, kurdi, armēņi, kaimaki, midi- jieši, _bizantieši, gruzīni, Indijas, Ķīnas, Etiopijas un citu Āzijas un Melnā kontinenta zemju iedzīvotāji, dažādu ticību, sektu un reliģisko apvienību pārstāvji, amatnieki, ūdensnesēji, tirgoņi, ādmiņi, uzpircēji, zagļi, vergu tirgotāji, zeltkaļi, dzejnieki, muzikanti, zinātnieki, dziedoņi, hadisu teicēji. Viņu vidū bija brīvi ļaudis, brīvlaistie, kā arī vergi un verdzenes. Dzīve kali- fāta galvaspilsētā kūsāt kūsāja: te pirka, pārdeva, krāpa, vērpa intrigas un perināja ļaunus nodomus, glaimoja un lišķēja mantīgo varai un naudai, bet mantīgie savukārt, viegli tikuši pie bagātības, uz visām pusēm dāļāja veltes, kuru vērtība sniedzās simtos, bet dažreiz daudzos tūkstošos dirhemu. Tur nebija ko brīnīties: zelts un sudrabs straumēm plūda valsts kasē un augstdzimušo bagdādiešu kabatās. Vienkāršiem ļaudīm atkrita tikai niecīga daļa no bagātīgajām kara trofejām un nodokļiem, bet ari ar to pietika, lai varētu apmierināt dienišķās vajadzības.

III nodala ABULS ATAHIJA

Abuls Atahija bija dzimis nelielā ciemā valsts ziemeļos un jaunību pavadījis ārkārtīgā nabadzībā. Jau no agras bērnības viņš pats sev pelnīja dienišķo maizi. Viņš pieprata podnieka amatu, gatavās krūzes lika pītos grozos un pats uz muguras nesa uz Kufas tirgu. Taču zēna dvēsele tiecās pēc poēzijas. Pat mīcīdams mālus, viņš meklēja atskaņas un veidoja pantus. Cik daudz bērnišķīgu, vēl negatavu kasidu dabūja noklausīties nejūtīgās krūzes!

Kādu dienu Abuls Atahija pārdeva savus amata rīkus un visu sakrājušos preci un devās uz Bagdādi meklēt laimi.

Tajos tālajos laikos dzejnieki bija lielā cieņā. īstenticīgo emīra pavēni viņi varēja justies kā savās mājās. Kalifa pils priekšā bieži notika dzejas turnīri, un tajos jebkurš dalībnieks varēja apdziedāt skaistuli, pantos slavināt valdnieku, dzejā izteikt savas jūtas un pārdzīvojumus.

Kad kārtējās sacensības gāja uz beigām, īstenticīgo emīrs al-Mahdi, kas bija kļuvis par kalifu pēc al-Mansura, ieraudzīja pavisam nepazīstamu pusaudzi, laucinieku. Sākumā klusi, pēc tam arvien skaļāk un skaļāk sāka skanēt apbrīnojami skaistas un spēcīgas vārsmas. Al-Mahdi tā apbūra jaunais, talantīgais dziesminieks, kam netika līdzi pat ievērojami dzejnieki, ka viņš paņēma jaunekli savā galmā. Podnieku apbēra ar žēlastības dāvanām un visādām veltēm, viņu sāka aicināt uz kalifāta medžlisiem, izbraukumiem, izpriecām, medībām.

Al-Mahdi pēcteča kalifa al-Hadi laikā Abuls Atahija ieguva vēl lielāku svaru galmā un tā pieķērās jaunajam valdniekam, ka pēc viņa pēkšņās nāves deva svinīgu solījumu vairs nekad nerakstīt pantus.

Par īstenticīgo emīru kļuva Haruns ar-Rašids. Godī- bās, kas sekoja valdnieka kronēšanas ceremonijai, kalifs lika pasaukt šurp izslavēto dzejnieku un pavēlēja šim svinīgajam gadījumam par godu sacerēt slavas dziesmas.

Abuls Atahija nesacerēja ne rindu. Saniknotais īstenticīgo emīrs pavēlēja iemest viņu cietumā. Dzejnieks tika ieslodzīts kamerā, kur nevarēja ne sēdēt, izstiepjot kājas, ne gulēt — pieci šibri garumā, pieci platumā. Iemūrēts akmens nišā, viņš atteicās no dotā solījuma un sacerēja slaveno kasidu, kurā sūrojās par savu nelaimīgo likteni. Kasida nonāca pie galma dziedoņa Ibrahima al-Mosuli, un tas, izvēlējies piemērotu brīdi, riskēja un noskandēja kasidu kalifa klātbūtnē. Noklausījies skanīgos pantus un guvis īstu baudījumu, Haruns ar-Rašids piedeva nežēlastībā kritušajam dzejniekam un apbalvoja viņu ar piecdesmit tūkstošiem dirhemu. Kopš tā laika īstenticīgo emīrs šķīrās no Abula Atahijas tikai tad, kad devās svētceļojumā uz Meku. Dzejniekam tika noteikta liela gada alga, kuru visu izmaksāja skanīgā naudā. Viņa bagātība auga augumā. Likdams lietā augsto stāvokli, bijušais podnieks no visām pusēm pieņēma dāvanas un veltes.

Kaut arī viņam bija dzejnieka dvēsele, taču pēc dabas viņš bija skops un alkatīgs cilvēks, pirmklasīgs blēdis un caur un caur mantrausis, kas par naudu ir riskēs, ir piedalīsies jebkurā avantūrā. Kad simt astoņdesmit septītajā hidžras gadā Haruns ar-Rašids jau laikus par pirmo troņmantnieku pasludināja savu dēlu Muhamedu al-Aminu, galma dzejnieks nepalaida garām izdevību un saņēma jo bagātīgas veltes gan no paša īstenticīgo emīra, gan no viņa sievas Zubeidas un no prinča troņmantnieka.

Al-Aminam toreiz vēl nebija pilni astoņpadsmit gadi. Taču viņš bija jau samaitāts jauneklis, kas pēc sirds patikšanas baudījis dzīvi, viņam nebija sajēgas par naudas vērtību un viņš šķieda to pa labi un pa kreisi.

Gandrīz vai no bērna kājas viņš bija radis pie baudām un tagad pulcēja ap sevi dziedoņus, dzejniekus, einuhus, samaitātus puisēnus un jaunas verdzenes; iestidzis netiklībā, viņš vienā laidā rīkoja dažnedažādas dzīres, dalīja dāvanas pa labi un pa kreisi un iegādājās sev arvien jaunas un jaunas mīļākās.

Jaunā slaista medžlisos pulcējās lielāko tiesu dīkdieņi un politikāņi. Viena no ietekmīgākajām personām bija erotiskā virziena dzejnieks ciniķis al-Hasans ibn Hani, iesaukts par Abu Nuvasu. Taču al-Amina partijai pieslējās arī gudri, tālredzīgi vīri. Viņi izmantoja pirmo troņmantnieku un viņa māti kā līdzekli politiskajā cīņā un guva panākumus: Zubeidai bija liela ietekme uz Harunu ar-Rašidu, jo viņa bija kalifa mīļotā sieva. Abuls Atahija bija savs cilvēks al-Amina galmā.

Abasidu laikā asiņu sajaukums pieauga bīstamos apmēros. Pārpārēm izbaudījuši padevīgo un maigo verdzeņu mīlestību, kalifi dažādu apstākļu dēļ pārtrauca šo kopdzīvi un atlaida verdzenes brīvībā. Mīļāko dzemdētajiem bērniem bija brīvu cilvēku tiesības.

Zubeida ienīda brīvlaistos; likumīgā laulībā dzimusī Zubeida bija Haruna ar-Rašida māsīca, un al-Amins ar pilnām tiesībām bija vienīgais kalifa dēls, kura vecāki bija tīrasiņu hašimiti.

Tie, kas gribēja griezties pie īstenticīgo emīra ar kaut kādu lūgumu — bet tādu bija ārkārtīgi daudz —, vispirms cildināja Zubeidu, pieglaimojās pirmajam troņmantniekam un kā vien prazdami ķengāja viņa pusbrāli al-Mamunu, kura māte, pēc izcelšanās persiete, bija brīvlaistā. Al-Mamuns bija spējīgāks, gudrāks, baudījis labāku izglītību nekā al-Amins, bet vai tad tam kāda nozīme!

Sevišķi centīgi viņu pulgoja al-Amina medžlisu pastāvīgais dalībnieks, izmanīgais un lišķīgais al-Fadls ibn ar-Rabia. Fadla tēvs bija vezīrs vispirms pie kalifa al-Mansura, pēc tam pie al-Mahdi, tāpēc arī dēls cerēja uz augstu vietu galmā. Taču Haruns ar-Rašids izdarīja citādi: viņš visvairāk uzticības dāvāja savam pirmajam līdzgaitniekam Jahjam ibn Halidam al-Bar- meki un par vezīru iecēla viņa dēlu Džaafaru. Fadls tūdaļ sāka gudrot, kā tikt galā ar sāncensi, un atzina, ka vislietderīgāk ir pievienoties al-Amina partijai un izmantot Zubeidas atbalstu. Viņa aprēķins bija pavisam vienkāršs: Zubeida kā īsta hašimite ienīda persiešus un it īpaši Barmekidus; tā rīkoties viņai bija svarīgi iemesli: ar vezīra Džaafara ziņu un atbalstu Haruns ar-Rašids par kalifāta otru troņmantnieku bija apstiprinājis savu ārlaulībā dzimušo dēlu al-Mamunu. Bet nav taču nemaz tik tālu tas laiks, kad nicināmā iznireļa māte bija īstenticīgo emīra mīļotās sievas verdzene.

Gaidot laimīgu likteņa pavērsienu, Fadls ne uz brīdi neatgāja no al-Amina. Viņš cītīgi atbalstīja troņmantnieka pēkšņo iegribu iegādāties baltās verdzenes. Līdz šim, sekojot tradīcijai, par mīļākajām ņēma tikai aziā- tes vai ļaunākajā gadījumā melnādainās sievietes. Iespējams, ka baltās verdzenes bija tikpat izsmalcinātas mīlas prieku piepratējas. Jaunievedums galma augstmaņiem bija pa prātam, jo solīja dzīres un izpriecas.

IV nodaļa ATBA

Uzkāpis krastā, Abuls Atahija ātrā soli devās ziemeļu virzienā, šķērsoja Horasanas ceļu, atteicās no mūļu dzinēju pakalpojumiem pie Horasanas vārtiem, kur tie gaidīja kājāmgājējus, un nogriezās šaurā ieiiņā, kuru sauca par Ceļu uz vergu mītni. Vairums veikalu bija slēgti, taču pilsētā vēl valdīja rosme; pilsētnieki, elpodami spirgto vakara gaisu, nemaz nesteidzās mājup un drūzmējās ap mošejām.

Fanhasa māja bija tik plaša un grezna, ka atgādināja vezīra pili. Un nav jau arī nekāds brīnums — vergu tirgotājs bija neiedomājami bagāts, viņa pastāvīgie klienti bija kalifi, emīri, galma augstmaņi. Tiklīdz pienāca kārtējais jauniņu verdzeņu vai kārdinošu puisēnu papildinājums, Bagdādē izplatījās vilinošas baumas, vergu tirgotājs uz visām pusēm izsūtīja ziņu pienesējus, un drīz vien Dar ar-Rakikā sabrauca starpnieki — dzejnieki, dziedoņi, favorīti, lai apskatītu preci un noslēgtu darījumus. Arī Abuls Atahija ne reizi vien bija veicis tamlīdzīgus uzdevumus, un vienmēr viņam no tā bija atlēcis labums. Bija gadījumi, kad viņš ar Fanhasu kārtoja arī daudz ienesīgākus darījumus.

Šodien viņš ļoti steidzās. Kaut gan jūds bija ļoti bagāts, vakaros viņš nepriecēja sirdi ar mūziku un dziesmām, nenodevās dzeršanai vai mīlas priekiem. Viņu vajāja viena vienīga neatvairāma kaislība — tikt pie naudas, piepildīt lādes ar zeltu. Jo netiklākām un vairāk izsmalcinātām baudām nodevās Bagdādes augstmaņi, jo bagātāks kļuva vergu tirgotājs. Parasti saulrietā viņš sēdās pie vakariņu galda, bet tad, kad musulmaņi devās uz vakara lūgšanu, viņš gāja gulēt.

«Kaut nu vecais jūds nebūtu aizmidzis, kaut bezmiegs būtu viņu piemeklējis!» Abuls Atahijs lūdza allahu un, piegājis pie Dar ar-Rakikas, nevarēja vien nopriecāties, ka vergu tirgotāja māja spoži apgaismota.

«Redz, kā man veicas! Tā ir laba zīme!» viņš sevi uzmundrināja, iegriezdamies alejā, kas stiepās līdz mājai, bet tad pēkšņi palēnināja gaitu.

Priekšā, pie vārtiem, bija redzami divi mūļi un tiem mugurā cilvēki, kas kaut ko turēja rokās.

«Dīvaini, vai tad tiešām vēl kāds būtu ieradies pie Fanhasa? Vai tik nav tādā pašā vajadzībā? Nakts stunda nav īstais laiks parastu tirdzniecisku darījumu kārtošanai…» Abuls Atahija uztraucās un nemanīts piezagās tuvāk; viņš noskatīja braucējus un nevarēja vien nobrīnīties, kad ieraudzīja, ka tie ir beduīni ar bērniem. «Kas to būtu domājis? Labi jel, ka neviens nav aizsteidzies man priekšā. Iespējams, ka puisēni ir vergi, kas atvesti pārdošanai?» viņš domāja, slēpdamies aiz koka. «Nebūtu par ļaunu tuvāk uzzināt… Kaut gan tas ir maz ticams: vīrietis un sieviete neizskatās pēc uzpircējiem. Viņi ir beduīni, bet tuksnešu brīvie iedzīvotāji nenodarbojas ar vergu tirdzniecību. Ko tas viss varētu nozīmēt? Derētu uzzināt…»

Svešie jau bija pie pašas mājas; beduīns nolēca no mūļa, paņēma āmurīti, kas bija nolikts redzamā vietā pie ieejas, kā jau tas bija parasts, un spēcīgi piedauzīja pie vārtiem.

—   Tu domā, ka mūs gaida? — viņa ceļabiedre jautāja.

—   Gaida, — viņš nepacietīgi atbildēja. — Vai tad tu neredzi, ka logi ir gaiši? Šoreiz mēs esam stipri nokavējušies. Kundze droši vien sēž tikpat kā uz karstām oglēm.

Vēlo ceļinieku tērzēšanā nepavisam nevarēja saklausīt uzsvērtās rīkles skaņas un juceklīgi virknētus vārdus, kas tik raksturīgi hidžaziešu, Mekas un Medinas iedzīvotāju runas veidam. Tā tērzēt varēja tikai īsti bagdādieši.

Ar dzelzi apkaltajos vārtos pavērās skatāmlūka. Stāvot aiz koka, Abuls Atahija liesmas gaismā ieraudzīja sievieti, kura skatījās uz vēlajiem apmeklētājiem. Skaista, ovāla, balta seja. Jutekliska mute. Šauras, izliektas uzacis. Acis lielas, melnas — tā vien likās, ka tās met dzirkstis. Mati gludi, sapīti bizē.

—   O, allah! — viņš nopūtās, sajuzdams smeldzi krūtis. «Cik līdzīga… Cik viņai gadu? Izskatās jauna … Vai tik nav viņa?»

Vecā brūce dzejnieka sirdī, ko reiz bija ievainojusi nelaimīga mīlestība, nebija aizdzijusi vēl līdz šai dienai. Tiklīdz viņš iedomājās, ka nejauši saticis to, kurā bija iemīlējies pirmo un vienīgo reizi mūžā. krūtīs atkal atmodās smeldzīgā sāpe.

—   Beidzot, Riaš! Lai slavēts allahs! — sieviete iesaucās. — Kāpēc tik vēlu?

Ak, šī balss, tembrs, intonācija!

—   Mēs pie tā neesam vainīgi, — šķietamais beduīns atbildēja. — Pajautā Barrai. Esam pavisam nomocījušies. Mūsu kungs — lai allahs dod viņam spēku un varenību! — negribēja mūs atlaist, noturēja līdz vakaram. Ar pūlēm pielūdzāmies. Atver, Atba, kundze gaida!

«Atba!» Abuls Atahija saķēra krūtis. Viņa sirds gluži vai pamira, pēc tam nodrebēja un sāka dauzīties kā negudra. «Tu? Atba?»

Pirms gadiem desmit, bet varbūt pat mazliet vairāk,, kalifa al-Mahdi laikā, toreiz vēl nepieredzējušais dzejnieks kaislīgi iemīlēja baltsejainu verdzeni un apdziedāja viņu, dzejā. Šis viņa solis tika uzskatīts par ērmotu, jo toreiz baltādainām sievietēm nepievērsa uzmanību. Atba bija nepieejama, un dzejnieks neuzdrošinājās atzīties viņai mīlestībā. Redzēdams, ka arī kalifs izturas vienaldzīgi pret viņa kaislību, Abuls Atahija nolēma ķerties pie mazas viltības, kura diemžēl izrādījās liktenīga. Tieši toreiz tuvojās persiešu jaunā gada svinības, kad parasts pasniegt dāvanas. Abuls Atahija īstenticīgo emīram uzdāvināja paša darinātu vāzi, kuru gatavojot mālos bija iejaucis aromātiskus sveķus, un vāze jauki smaržoja. Uz vāzes bija iededzināts dzejolis:

Pasaulē viens mani valdzināt var, Pārējam, atzīstos, niecīgs ir svars. Mahdi un allah, ja lūgt jums drīkst, Palīdziet sirdij, kas mokās tvīkst! Dvēseli plosa izmisums ļauns, Vienīgi cerība izturēt ļauj. Kādēļ uz zemes labumiem tu Vērs savas acis ar nicību?

Kalifs jau grasījās uzdāvināt verdzeni — dīvaini gan tie dzejnieki, diedelē pēc nieka dāvanām —, bet Atba, pēkšņi iejaukusies sarunā, lūgšus lūdzās:

— Ak, īstenticīgo emīr! Esi žēlīgs! Vai tiešām tu gribi mani atdot podniekam, kurš tirgojas ar dzejoļiem, kaut gan viņam vajadzētu tirgoties ar krūzēm?

Pienācīgi novērtējis verdzenes asprātību un attapību, al-Mahdi lika meiteni mierā un aizliedza dzejniekam apdziedāt viņu. Bet dzejnieka nomierināšanai iemērīja viņam taisni tik daudz zelta, cik sagāja uzdāvinātajā vāzē. Taču tā droši vien bija vienīgā reize mūžā, kad Abulam Atahijam zelta nevajadzēja. Atbu viņš tā arī nekad vairs neredzēja. Drīz vien al-Mahdi nomira, vergi nonāca dažādu saimnieku rokās un viņiem vairs nevarēja sadzīt pēdas… Bet dzejnieka sirdī joprojām kvēloja uguntiņa, kas bija iedegta jaunībā.

V nodala VERGU TIRGOTĀJĀ NAMS

Atba atgāja nost no skatāmlūkas, deva rīkojumu,, un melnādainais vārtsargs pavēra vaļā smagos vārtus.

Pagalmā pirmais iegāja Riašs, nesdams aizmigušu puisēnu. Bērna galviņa dusēja uz viņa pleca, tievās roķeles skāva kaklu. Tūdaļ aiz Riaša šaurajā vārtu spraugā ieslīdēja Barra, bijīgi nesot otru puisēnu. At- bas rokās trīsuļojošās laternas nespodrā atblāzma, šķērsojusi plašu, tukšu klajumu aiz vārtiem, pazuda iekšējā pagalmā.

Aiz sētas mūļu dzinējs pagrieza mūļus un lamādamies dzina lejā pa aleju.

Noklausītā saruna pavisam novērsa Abula Atahijas uzmanību no uzdevuma, kura dēļ viņš bija šeit ieradies. Jaunais noslēpums viņam šķita daudz interesantāks. Tajā droši vien iejaukts kāds ievērojams augstmanis, kundze… Bet kas viņi ir? Ja uzzinātu, varētu tikt pie krietna naudas žūkšņa.

«Nesteigšos, tagad tam vairs nav nekādas nozīmes,» viņš nolēma, baidīdamies palaist garām jaunu intrigu, un palika savā slēptuvē. «Pats galvenais ir piesardzība! Re, noklaudzēja aizšaujamā bulta, vārtsargs dodas dziļāk iekšā. Nogaidīšu vēl kādu brīdi. Lai nevienam nerastos aizdomas, ka … Neko neesmu redzējis un neko nezinu. Nupat kā atbraucu. Jārīkojas ar viltu. Viltība palīdzēs izdibināt noslēpumu.»

Viņš kādu brīdi pagaidīja, pēc tam piegāja pie vārtiem.

Uz āmuriņa klaudzieniem no iekšējā pagalma atsaucās vārtsarga sēcošā balss:

— Kas tur atkal dauzās?

—   Taisi vaļā, Haijan! — Abuls Atahija sacīja un atkal sāka klauvēt pa vārtiem.

—   Eju, jau eju! — Nēģeris steidzās.

Čīkstēdama atvērās skatāmlūka, un gaismas stars, pārslīdēja pār melno seju.

Vārtsargs cieši uzlūkoja dzejnieku un, pazinis viņu, nevarēja vien nobrīnīties:

—    Ai, aiT ai! Tātad tas esi tu, mans labais kungs!1 To nu es nekādi negaidīju. Kāpēc tik vēlu? Drīz allahs noskaitīs pusnakts stundu. Pagaidi, tūdaļ atvēršu!

Smagi pūzdams, Abuls Atahija iegāja pagalmā.

—    Ak, kā es esmu noguris! — viņš novaidējās, atvilkdams elpu. — Vai saimnieks mājās?

—    Kur tad citur viņš lai būtu, mans labais kungs? Vai tev kas steidzams? — vārtsargs ieprasījās. Arābiski viņš runāja ar grūtībām, jauca «ain» un «gain», «kaf» un «kjaf».

—    Nakts laikā neviens neiet ciemos, Haijan! Iet vienīgi tad, ja kāda vajadzība, un arī tikai retu reizi. Debesis šodien tikpat kā melns zīds. Es droši vien nebūtu uzdrīkstējies pieklauvēt, bet, tuvojoties namam, ieraudzīju, ka tas apgaismots tikpat kā pa kāzām. Varbūt patiešām pie jums ir kāzas? — dzejnieks pļāpāja, pavisam aizmirsis tēloto nogurumu. — Neesmu dzirdējis, ka Fanhass pēc vakariņām tik ilgi paliktu nomodā. Varbūt pie viņa atbraucis kāds tuvs draugs? Ko? Kāpēc tu klusē? Man patīk draugu apciemojumi! — Viņš smīnēdams piebikstīja nēģerim, kas soļoja viņam mazliet pa priekšu. — Stāsti, kas jums par svētkiem!

—    Kaut džini viņus parautu! Kādi nu tur svētki! Gulēt neļauj, — vārtsargs nomurmināja, bet pēc tam, it kā būtu izbijies pats no saviem vārdiem, piebilda: — Es nekā nezinu. Traka nakts. Te viens nāk, te otrs. Es tūliņ pateikšu saimniekam.

—   Kur tad viņš ir?

—   Savā istabā.

Pa garu galeriju, ko apgaismoja sveces, viņi aizgāja līdz trepēm un uzkāpa augšā. Māja šķita kā izmirusi: nekur neredzēja ne kalpu, ne vergu. Klusums. Pieņemamā istaba, kurā parasti vispirms ieved viesus, bija tumša. Haijans atnesa svečturi, palūdza mazliet pagaidīt un pats devās pēc saimnieka.

«Beidzot esmu ticis iekšā!» Abuls Atahija apmierināti uzelpoja. «Vēlie ceļinieki kaut kur klusītēm sēž. Negrib, lai svešs cilvēks dzirdētu viņu balsis. Viņi nezina, kas te atnācis. Baidās. Bet kurā istabā viņi ir? Māja liela. Lai visu izdibinātu, ir vērts te pārnakšņot. Vai nevajadzētu iziet gaitenī un iemest aci blakus istabās? Istabu izvietojums ir zināms. Bet ja nu mani pamana? Nekas, gan jau kaut kā izgrozīšos…»

Viņš jau saņēma durvju rokturi un grasījās vilkt uz savu pusi. Te pēkšņi dziļo klusumu iztraucēja apslāpēti smiekli. Bet tūdaļ atkal iestājās klusums. Vairs ne skaņas. Dzejnieks bija gatavs apzvērēt, ka tie bija puisēna smiekli — tātad meklēt vajag tepat kaut kur tuvumā. Kāda veiksme! Ka tikai pietiktu laika…

Haijans atgriezās negaidīti ātri.

—   Ko lai dara, kungs? Saimnieks aizgājis gulēt. Vai modināt viņu augšā?

—   Nē, nē! Nekādā ziņā! — Abuls Atahija sāka māt ar rokām. — Vai tad drīkst traucēt tavu saimnieku? Es labāk pagaidīšu līdz rītam, kad varēšu ar viņu izrunāties. Bet tagad arī man nekaitētu atpūsties. — Viņš izstaipījās, saldi nožāvājās un paberzēja acis. — Allahs noteicis, ka cilvēkiem naktīs jāguļ.

—   Vai kungs ir ēdis vakariņas? — vārtsargs pajautāja. — Varbūt atnest kaut ko? .

—       Paldies, Haijan! Es redzu, ka tu esi pakalpīgs cil

vēks, taču es neesmu izsalcis. Bet nogurumu gan jūtu. Jāju ar zirgu, saproties, un beigās pavisam vairs nebija spēka. Kā par nelaimi, atlaidu zirgu dzinēju. Tagad nemaz nezinu, kā lai tieku mājās. Nevar taču kājām iet tādu gaisa gabalu.

—   Mūsu stallī mūļu, cik uziet, — ja tev vajag, izvēlies pēc sirds patikas!

—   Kāpēc lai es to darītu? — Abuls Atahija satrūkās.

—    Man svarīgs darījums kārtojams, un vai tad vērts braukt prom, ja ir izredzes ar allaha palīdzību nopelnīt dirhemus?

—   Pārnakšņo tepat, mans krietnais kungs! — tagad savukārt iesaucās Haijans, apjēdzis, ka saimnieks būs neapmierināts, ja viņš aizlaidīs prom viesi, kas ieradies kārtot darījumu, kurā var krietni nopelnīt. — Es tik tāpat vien ieminējos. Kur tad tev nakts laikā jāiet?

—   Varētu jau arī palikt, — Abuls Atahija negribīgi novilka. — Bet jūsu mājā taču nav iespējams aizmigt, visos logos deg ugunis.

—   Nodzēsīsim, mans kungs! — nēģeris apgalvoja.

—   Tūdaļ tevi aizvedīšu uz istabu, kur tu varēsi atlaisties, un visas gaismas izdzēsīsim.

—   Vai tālu šī istaba? — dzejnieks atkal uztraucās, jo viņam gribējās palikt tepat līdzās šķietamajiem beduīniem. — Varbūt labāk es tepat atgulšos? Man nekādu īpašu ērtību nevajag …

—   Tepat pretī, koridora viņā pusē.

—   Tad var.

—   Paliec vien, paliec vien! — Haijans centās pierunāt Abulu Atahiju. Tas, it kā rīkodamies pret savu gribu, beidzot piekrita.

Abi bija apmierināti; nēģeris domāja, ka būs izdabājis bargajam saimniekam, bet galma dzejnieks

cerēja pa šo nakti izdibināt noslēpumu un no rīta vienoties ar Fanhasu.

Vergu tirgotājam būs pa prātam iespēja pacelt balto verdzeņu cenas. Jau no dabas alkatīgais jūds kļuva divtik alkatīgs un nadzīgs, ja bija paredzama laba peļņa. Viņš neatteicās pat no negodīgiem paņēmieniem. Galvenais, lai gala rezultātā kabatā šķindētu zelta monētas.

«Kas grib, lai atsakās no viltus un meliem,» viņš mēdza sacīt atklātības brīžos. «Es nesirgstu ar muļķīgo sirdsapziņas kaiti. Jocīgie ļautiņi! Sagudrojuši visādus dumjus jēdzienus un nu cik jaudas tiecas pēc tīriem niekiem, ceļot tos vai debesīs. Kas tad ir gods, kura dēļ muļķis palaiž garām izdevību tikt pie bagātības, bet dažreiz pat ziedo veselību un dzīvību? Vai tad gods spēj paēdināt izsalkušo, padzirdīt izslāpušo, sasildīt salstošo? Nē, un tūkstoškārt nē. Gods ir tikai tukša skaņa un mirāža. Zelts — tas ir spēks un vara, visvarenais zizlis, un tas, kas to satvēris, ir kalifs, kura priekšā zemu noliecas visas galvas.»

—   Lai notiek, Haijan, es palikšu pa nakti, lai neatstātu tavu saimnieku neziņā, un no rīta aprunāšos ar viņu, — Abuls Atahija piekrita. — Pavadi mani, es ar lielāko prieku nosnaudīšos.

Sekodams nēģerim, kurš devās uz priekšu ar svečturi rokās, viņš šķērsoja koridoru, vērīgi nopētīdams durvis (varbūt aiz šim te durvīm atrodas šķietamie beduīni?), un iegāja guļamistabā.

—   Te tu varēsi atgulties, — viņa pavadonis smaidīdams noteica, norādot uz lāviņu, kas bija pārklāta ar tepiķi. — Zvēru pie allaha, ka tev te būs ļoti ērti.

—   Pateicos, Haijan.

Kad nēģeris bija prom, Abuls Atahija noņēma čalmu un apmetni, uzmauca naktsmici, kas viņam bija no

likta uz lāviņas, un pacietīgi gaidīja. Ugunis galerijā nodzisa, viņš izgāja gaitenī un, taustīdamies gar sienu, zagās pie durvīm, no kurām spraucās šaura gaismas svītriņa.

VI nodaļa ABULS ATAHIJA NOKLAUSĀS

Aiz durvīm bija dzirdamas klusinātas balsis. Runātāji acīmredzot baidijās, ka viņus kāds nenoklausās, un runāja klusi. Neko nevarēja sadzirdēt. Dzejnieks pieliecās un sāka skatīties pa spraugu.

Uz zemas guļvietas, kas atradās bagātīgi iekārtotas istabas vidū, sēdēja karaliska, augstdzimusi sieviete. Viņa klēpī turēja divus puisēnus, cieši piespiedusi tos sev klāt. Smaids plaiksnījās viņas pilnīgajās lūpās, bet acu kaktiņos kā lielas pērles mirdzēja asaras. Pirmajā mirklī bija grūti saprast, vai tas aiz priekiem vai aiz bēdām.

Pēc izskata sievietei varēja būt gadi divdesmit pieci vai trīsdesmit. Abulam Atahijam nekad nebija gadījies sastapt tik cēlu un izmeklēti skaistu kundzi, kaut gan ne reizi vien bija tīksminājies par brīnum daiļām mīļākajām gan īstenticīgo emīra galmā, gan troņmantnieka, gan Džaafara ibn Jahjas un citu Bar- mekidu pilīs. Šai sievietei piemita kaut kas īpašs. Pašcieņa, kas jautās katrā viņas kustībā, bija pārsteidzoša. Viņas acis nebija sevišķi lielas — dažai labai verdzenei bija vēl lielākas acis —, bet kā tās staroja, kad viņa raudzījās apkārt! Tajās nebija ne miņas no tvīksmes, kas tik raksturīga kurtizānēm. Tā vien šķita, ka viņas skatienam nevar palikt apslēpta ne dvēsele, ne cilvēka vissvētākie noslēpumi; šīm acīm samelot nebija

iespējams. Nepazīstamās seja nebija nekāda baltā — un tas varētu daudzko izskaidrot —, tai bija mazliet apbrūninātu kviešu graudu krāsa. Sieviete klusēja, taču mātes mīlestība, ar ko šai brīdī bija pārpilna viņas sirds, sejā atspoguļojās gluži kā spogulī.

Sievietes galvu sedza granātu sarkans zīda uzmetnis, kas bija izrakstīts zīda diegiem un izrotāts ar dārgakmeņiem. Mati bija skaisti ieveidoti, mazliet uzkasīti un galvvidū uzsukāti uz augšu. To sauca par Sukeinas- Huseina meitas frizūru, jo viņa to bija izgudrojusi. Pieri sedza tugra.

Abuls Atahija nodrebēja: tugru valkāja tikai Aba- sidu dinastijas pārstāves. Lūk — putns ar lieliem smaragdiem acu vietā un rubīna spārniem, bet mazliet zemāk dinastijas ģerbonis, inkrustēts ar visīstākajiem briljantiem! Dārgakmeņi, fantastiski spīguļodami, tik spoži laistījās, ka šķita — istabu apgaismo dārgakmeņu cēlais spīdums, nevis degošās sveces. Sievietes auskaros bija pērles baloža olas lielumā. Ap kaklu laistījās lieliski slīpētu dimantu kakla rota. Tērps darināts no dārga gaišzila visona ar košiem rakstiem gar malām.

«Kas viņa tāda?» Abuls Atahija tik tikko neiekliedzās, izslējies visā augumā. «Kam pieder šī hūrija? Bet viņa taču ir no kalifu dzimtas! Ko viņa meklē vergu tirgotāja mājā? Tā tik ir veiksme! Tāda jauna ziņa, ja vien allahs būs žēlīgs, maksās lielu naudu!»

Viņš atkal sāka lūkoties pa spraugu.

Istabas kaktā uz grīdas sēdēja šķietamie hidžazieši. Riašs izskatījās vecāks nekā laivā; viņam bija biezi, sirmi mati. Joprojām nevarēja pateikt, kas viņš īsti bija: viņa seja neko neliecināja, skatiens bija vienaldzīgs, atturīgs, poza — godbijīga. Barra izskatījās pēc kādreizējas verdzenes: paveca, nogurusi, droši vien no brīvlaistajām…

Kundzei iepretī ar muguru pret durvīm sēdēja vēl viena sieviete.

«Atba! Tu arī esi šeit?» Abuls Atahija tik tikko neiesaucās. «Centies mierināt kundzi? Ak, allah, es nekad neesmu redzējis tevi ar kailu galvu! Kuplie, melnie, cirtainie mati… Kā man gribētos tos noskūpstīt! Desmit bizltes, un katrai galā caururbts pusdārgakmens vai zelta monētiņa ar izdurtu malu. Kājās rož- sārtas bikses ar zaļiem greznojumiem, ap kaklu rota, ap rokām gan pie plaukstas, gan virs elkoņa rokassprādzes.»

Abulam Atahijam tik strauji pukstēja sirds, ka šķita, tūdaļ tās puksti kļūs dzirdami istabā; poza bija tik neērta, ka smeldza mugura. Viņš aizturēja elpu, nostājās uz otras, nenotirpušās kājas un ņēmās klausīties. Sākumā viņš uztvēra tikai atsevišķus skaļākus vārdus, pēc tam jau teikumu daļas, līdz beidzot nekas vairs nepaslīdēja garām viņa saspringtajai dzirdei.

—   Tev nedraud nekādas briesmas, kundze! — Atba centās viņu pārliecināt. — Tici man!

—   Es nevaru, saproti jel, nevaru!

—   Lūdzu neuztraucies!

—   Priekšnojauta man saka, ka redzu dēlus pēdējo reizi.

—   Lai allahs stāv klāt, kundze! — Atba iesaucās, un viņas bizītes nodrebēja. — Nekas taču nav mainījies. Vai tad Riašs neieradīsies te, tiklīdz tu aicināsi? Pienāks laiks, allahs ir žēlīgs, kad tev vairs nebūs jāšķiras no bērniem.

—    Tas nekad nenotiks. — Sieviete skumji pašūpoja galvu. — Es jūtu, ka pēdējo reizi apskauju viņus, skūpstu, kļauju pie savām krūtīm. — Viņa apklusa, izņēma ar brokāta diegiem apšūtu zīda lakatiņu, noslaucīja asaras un sacīja: — Tu taču zini, ka mana brāļa — tirāna rokās ir neierobežota vara, viņa sirds nepazīst ne žēlastības, ne līdzjūtības. Lai visapkārt cilvēki mirst no bada un slāpēm, lai iet bojā aiz mīlestības, — viņa sirdi tas neskar. Viņš tikai prasa, lai tiek izpildītas viņa iegribas.

—   Ak, kundze, — Atba izdvesa skaļu nopūtu, — visi vīrieši ir vienādi. Viņi ir kungi un pavēlnieki un sevi mīl daudz vairāk nekā mūs. Viņiem atjauts tas, kas mums ir liegts. Vīrietim ir vairākas sievas, viņš bauda mīlas priekus ar verdzenēm un mīļākajām. Bet nabaga sievietei pat nav tiesību apprecēties ar to, ko viņa mīl…

—   Un tomēr tu neatradīsi nevienu «kungu un pavēlnieku», kas rīkotos tā kā mans tirāns, kaut arī viņš ir mans miesīgs brālis, — iebilda otra sieviete. — Visā pasaulē nav otras tik nelaimīgas sievietes kā es! Brālis izvēlējies man vīru, salaulājis mūs un atdevis mani viņam par sievu, bet aizliedzis to, ko allahs atļauj pat visnožēlo jāmāk ai radībiņai. Vai tas nav apkaunojums, verdzība? Piedraudot ar nāvi, viņš aizliedzis mums tikties divatā. Bet pats, tu jau zini, bauda dzīvi pēc sirds patikas, no visām pasaules malām savedis verdzenes un sapulcējis tās savā pilī.

Viņa apraudājās. Skatoties uz viņu, sāka šņukstēt ari abi puisēni. Arī Atba tik tikko valdīja asaras. Taču viņa saņēmās un sacīja:

—   Lai allahs stāv klāt īstenticīgo emīram, kundze! Viņš iebilst pret tavu faktisko laulību ne jau tāpēc, ka vezīrs būtu tevis necienīgs kā cilvēks, kā vīrietis, Nē, viņam ir necienīgas asinis! Tieši asinis! Tu esi kalifa meita, kalifa māsa, pravieša Muhameda tieša pēctece. Tev jātur savas asinis tīras. Vai tad tev piederas būt vezīra bērnu mātei? Vispār ņemot, viņš ir brīvlaistais, persietis. Paskaties visapkārt, cik daudz sajauktu asiņu! Pēc īstenticīgo emīra domām, tev vajadzētu stāties likumīgā laulībā ar hašimitu, tev jābūt tīrasiņu pēctečiem. Haruns ar-Rašids aizliedzis faktisko laulību tikai aiz cieņas pret tavu augsto izcelšanos.

—    Kādas muļķības tu mels! Beidz taču kā skolniece atkārtot iemācītu stundu! Tu gribi iegalvot, ka man nav taisnība? Tavas pūles ir veltīgas. Ja brālītis uzskata, ka no brīvlaistā ieņemts bērns apkaunos kali- fātu, kāpēc tad viņš pats ar verdzeni sadzīvojis dēlu un iecēlis to otrā troņmantnieka godā? Es tev prasu: kāpēc? Kāpēc viņš neapmierinās ar likumīgo laulību nu kaut vai ar manu māsīcu Zubeidu? Starp citu, viņš apgalvo, ka mīl Zubeidu. Kas tad tā par mīlestību? Mans brālis nonācis mežonīgu kaislību varā. Viņš ii iestidzis izvirtībā. Nevienam nav pa spēkam viņu apvaldīt. Es esmu sieviete, un tāpēc viņš mani tiranizē. Ko tur nu tik daudz runāt — viņš tiranizē visus!

Abuls Atahija juta, ka mugura viņam vienā mirklī nosvīst slapja. Viņa acu priekšā atradās Abasa, Haruna ar-Rašida īstā māsa. Viņš dzirdēja vārdus,, par kuru klausīšanos draudēja briesmīgs sods.

—   Starp haširnitiem, kurus tu tā aizstāvi, nav neviena, kurš varētu līdzināties vezīram, — Abasa turpināja, skaudama bērnus. — Kāpēc brālis man aizliedza tikties ar viņu? Vai tad pieļaujama tāda izturēšanās pret precētu māsu? Bet es pārkāpju št) aizliegumu un ari turpmāk pārkāpšu* kaut ari par to draud nāvef Es mīlu viņul Vai tu saproti, mīlu! Mums ir divi dēli. Mūsu mīlestība nav nekāds noziegums, kaut arī mums nākas slēpties no visiem. Ak, kad reiz beigsies šīs mocības! Saki man — kad? Mani pārņem drebuļi, jau iedomājoties vien, ka mūsu noslēpums varētu nākt gaismā…

VII nodala

ABASA

Abulam Atahijam kājas ļima, augumu kratīja drudzis.

Pirms gadiem dzejnieks bija dzirdējis par īstenticīgo emīra īsto māsu un tagad centās visu dzirdēto atsaukt atmiņā.

Abasa piederēja pie kalifāta valdnieka tuvinieku un draugu pulka, tāpat kā vezīrs Džaafars ibn Jahja al-Bermeki. Jau sen Harunam ar-Rašidam bija iepatikušās sarunas ar viņu: jaunais Džaafars bija gudrs un tālredzīgs padomdevējs. Abasa prata sarunā ienest dzīvību. Šīs sarunas ritēja nepiespiesti un kalifam lieti noderēja. Bet redz kāda nēlaime: musulmaņu etiķete stingri jo stingri aizliedza neprecētai sievietei atrasties svešu vīriešu sabiedrībā un it sevišķi piedalīties medž- lisos. Nerēķināties ar pastāvošām parašām nebija tiesību pat īstenticīgo emīram.

Haruns ar-Rašids arī šoreiz atrada izeju, kas viņam šķita lieliska. Patiešām, likās, kas var būt vēl vienkāršāk — noslēgt fiktīvu laulību un izprecināt Abasu Džaafaram. Par faktiskām laulībām, pats par sevi saprotams, nevarēja būt pat runas: brīvlaistais persietis neder par tēvu nākamajiem kalifāta mantiniekiem. Laulības līgumā, kas bija apstiprināts ar kalifa zīmogu, bija tālredzīga piebilde, ka laulātie draugi drīkst sastapties tikai īstenticīgo emīra klātbūtnē. Saskaņā ar pastāvošajiem likumiem par līguma noteikumu pārkāpšanu draudēja nāves sods.

Abuls Atahija nespēja apvaldīt ļaunu smīnu: kopš šī brīža taču viņa rokās bija visspēcīgā Džaafara ibn Jahjas al-Barmeki liktenis!

«Vezīram ir daudz ienaidnieku,» viņš sprieda, neat- raudamies no durvju šķirbas. «Un pats galvenais to vidū ir al-Fadls ibn ar-Rabia, kas ieradīsies šeit rīta pusē. Ienaidnieki neskoposies, viņi sen tīko tikt klāt ienīstajam persietim, atņemt tam augsto posteni. Par noslēpumu, ar kura palīdzību to var sadragāt pīšļos, ienaidnieki nežēlos tūkstošus.»

Kas notiks ar Abasu, par to dzejnieks galvu nelau- zīja. Viņš nepiederēja pie žēlsirdīgiem cilvēkiem. Tiesa, acīs viņam bija asaras, taču ne jau tādēļ, ka viņš justu līdzcietību pret sievieti, kuru pats grasījās pazudināt, bet tikai tādēļ, ka bija visu laiku uz viņu lūkojies.

Pēkšņi Abulam Atahijam iekņudējās degunā, un viņš tik tikko paguva vēl pēdējā brīdī ar roku satvert virsdeguni.

— Nomierinies, kundze! — skanēja no istabas, kamēr dzejnieks slavēja allahu, ka tas nebija ļāvis viņam nošķaudīties un līdz ar to nebija atklājis viņa klātbūtni. — Tu esi pārvarējusi tik daudz grūtību, lai redzētu puisēnus, apskauj taču viņus ciešāk! Atstāj nākotni visžēlīgā un visžēlsirdigā allaha ziņā, viņš pasargās tevi no bēdām un nelaimēm!

Bērni, izrāpušies mātei no klēpja, ar skumjām un izbrīnu raudzījās, kā pa Abasas vaigiem rit lielas asaras.

Viņa piespieda sev klāt vecāko dēlu, apklāja zēna balto pieri un tievo kaklu ar skūpstiem, bet zēns bikli smaidīja, nesaprazdams, vai māte grib viņu uzjautrināt un tāpēc tik jocīgi šmakstina, vai arī viņa patiešām ir par kaut ko uztraukta. Vai tad bērns, kas dzīvē nebija pieredzējis it nekādas bēdas, varēja saprāst viņas pārdzīvojumus? Viņa izpratne bija vēl pavisam bērnišķīga. Viņam gribējās padzīvoties pa smiltiņām, parolaļāties ar spēļu kauliņiem, mīļi pieglausties mātei un tūdaļ atkal skriet pakaļ stīpai vai līksmi mētāt bumbu. Viņam patika no grants celt pilis, no mīkstiem māliem veidot dažnedažādas figūriņas. Reiz viņš ieraudzīja mirušu zemnieku un sacīja: «Onkuls aizmidzis!» Bet kādu citu reizi, rādīdams uz nekustīgi guļošu indīgu čūsku, iesaucās: «Paskatieties, cik skaista auklai» Nepazīdams nežēlīgus likteņa triecienus, viņš nebaidījās arī no šķiršanās, — viņa uztverē tā bija kārtējā rotaļa, tāpat kā paslēpes, kam seko negaidīti pārsteigumi un sastapšanās. Viņam patika rotaļāties ai kaķi — brīnums, ka tas nekad nepiekusa lēkāt un meņģēties! Dažiem bērniem bija pieradināti putni; kad putns aizlaidās un vairs neatgriezās, bērns, dziji pārdzīvodams mīļās radībiņas zaudējumu, sāka saprast, ko nozīmē pieķeršanās. Bet viņam tāda putna nebija…

Abasa bērnus mīlēja vairāk par visu pasaulē. Mātes mīlestība bija viņas sirds vislielākais dārgums. Dvēseles dziļumos māte nekad nenosoda savu bērnu, pat ja bērns ir vienaldzīgs pret viņu. Galvenais, ka tikai mazulis būtu priecīgs un paēdis, ka tikai viņš būtu spirgts un vesels. Kaut arī viņš nenovērtē savu laimi, tā nav liela bēda, ka tikai viņam būtu labi. Bērna prieks ir arī viņas prieks. Viņš lēkā, ir apmierināts, un arī viņa gatava diet kopā ar viņu. «Līksmojies, dēliņ! Ko vēl tava sirsniņa kāro? Pasaki man, es visu izdarīšu tavā labā!» Un māte patiešām izdarīs. Izdarīs, kaut arī tas viņai pašai nāktu par ļaunu. Mātes mīlestībai nav ne gala, ne malas. Kam pašam nav bērna, tas nespēj to saprast. Tas tikai spēj iedomāties mātes mīlestības dziļumu, taču iedomāties vēl nenozīmē zināt.

VIII nodala NEGAIDĪTS PAVĒRSIENS

Puisēns nebēdnīgi smējās, viņa sejiņa staroja priekā, viņa izdarības bija naivas un aizkustinošas. Abasa pasmaidīja caur asarām. «Cik žēl, ka te nav prasmīga kokgriezēja!» pauda viņas sajūsmīgais skatiens. «Skatoties uz Hasanu, viņš izgrieztu maza indiešu dieva figiiriņu!»

Huseins — tā sauca otro puisēnu — aši izberzēja actiņas un skaudīgi paskatījās uz brāli: bērni taču ir greizsirdīgāki nekā lielie cilvēki.

—   Māmiņ, kādēļ tu mīļo Hasanu, nevis mani? — viņš sāka protestēt un stiepa rokas mātei pretī.

Abasa pagriezās uz kalpones pusi. Viņas acis varēja izlasīt: «Vai es neteicu, ka viņi ir apburoši?»

—   Tici man, Atba, — Abuls Atahija izdzirda, — kopā ar viņiem es varētu dzīvot tuksnesī nabadzīgā beduīnu būdiņā un tomēr būtu laimīga. Ak, kaut allahs man būtu lēmis tādu likteni!

—   Allahs ir visspēcīgs, kundze! Bet tu esi pavisam aizmirsusi, ka tev laiks atgriezties pilī. Drīz ausis gaisma. Jāsargās no katra pretimnācēja …

—   Ak, es nelaimīgā! Cik mokoša ir šķiršanās! Tev taisnība, Atba. Bagātīgi atalgo Riašu! Vai tev vēl ir nauda, ko iedevu no rīta?

Kalpone pamāja ar galvu.

Riašs saņēma pilnu sauju dināru, piegāja pie Aba- sas un noskūpstīja viņai roku. Viņam sekoja Barra.

—   Tencinām, kundze!

—   Man jums nekas nav jāmāca, jūs paši visu labi zināt, Hasans un Huseins — manas sirds divas pusītes, — Abasa maigi noteica.

Pēkšņi vecākais puisēns, sapratis, ka pienācis laiks doties prom, piespiedās pie mātes un piekļāva vaidziņu viņas karstajai plaukstai.

—   Māmiņ, nāc kopā ar mums! Lai ari tētis atnāk pie mums!

Hasana balss bija nomākta, acis asaras. Puisēns gribēja vēl kaut ko piebilst, bet nejaudāja.

Abasa nodrebēja. Kopš pirmā tikšanās brīža viņa bija baidījusies no šķiršanās. Viņa valdījās, saspringusi visus spēkus, centās neizrādīt satraukumu. Viņa jau bija saņēmusi sevi rokās, bet dēla vārdi vienā mirkli sagrāva visu viņas apņemšanos. Hasans ierunājās par tēvu. Hasans negrib šķirties.

—    Stāvi mums klāt, allah! — viņa iesaucās, izdvesa vaidu un, zaudējusi samaņu, nokrita uz guļvietas.

—    Kundzei nelabi! — Ar šiem vārdiem kalpone paķēra svečturi un, nezaudējot laiku, metās uz durvīm.

Durvis atsprāga vaļā. Abuls Atahija tik tikko paguva izslieties visā augumā.

—   Ūdeni! — Atba iesaucās, ātrumā noturēdama viņu par vergu. — Aši atnes ūdeni! Kundzei slikti!

Apjukušais dzejnieks pat nepakustējās.

—    Ko tu stāvi kā stabs? Tev saka — atnes ūdeni! Ak, allah, pirmoreiz redzu tādu tūļu! — Viņa ātri bēra vārdus, bet tad pēkšņi apklusa pusvārdā, ieraudzījusi izrakstīto apģērbu. Viņa izbīlī iesaucās: — Kas tu tāds esi? Ko tu te dari? — Viņa kā bulta aizšāvās garām Abulam Atahijam un, saukdama: «Dodiet ātrāk ūdeni!» — pazuda galerijas viņā galā.

Attapies no pārsteiguma, neizveicīgais dzejnieks metās pretējā virzienā un ieslīdēja viņam atvēlētajā istabā.

Pēc maza brīža, kad Abasu dabūja pie samaņas, Atba beidzot varēja apdomāt notikušo. Viņa bija pazinusi Abulu Atahiju un tagad ar šausmām atcerējās, ka viņam bija nozieguma vietā pieķerta cilvēka izskats. Viņš bija slepus skatījies un klausījies. Bet cik daudz viņš uzzinājis? Vai viņš jau sen stāv aiz durvīm? Tieši pirms ģībšanas kundze izteica pārmetumus īstenticīgo emīram… Ak, allah! Vai tiešām pantu kalējs tik zemu kritis, ka ņems un nodos sievieti? Kundzei par to stāstīt laikam vēl nevar, tas būs jāizdara vēlāk, citādi viņai atkaļ kļūs slikti. Jārīkojas uz savu galvu. Citādi visiem draud nāve. Žēlastības nebūs. Bet ko lai iesāk? Vispirms jānoslēpj bērni. Pēc tam jāņem priekšā Abuls Atahija. Jāpiespiež klusēt! Par katru cenu. Tas ir vienīgais glābiņš.

Viņa klusām pasauca šurp Riašu, kas gaidīja tālākos rīkojumus.

—   Gatavojies aizbraukšanai. Parotaļājies ar bērniem, apsoli viņiem kaut ko — vārdu sakot, pacenties viņus nomierināt.

Pēc tam Atba lika pasaukt Haijanu. Kad vārtsargs ieradās — acis viņam bija aizpampušas no gulēšanas—, Atba pavēlēja:

—   Pavadi aizbraucējus! Palīdzi dabūt laivu, lai viņi varētu bez pūlēm pārcelties uz Tigras viņu krastu. Tā ir kundzes pavēle.

—   IX nodala TRAUKSME

—

—   Apliecinot savu padevību, Haijans salīka un, noliecis galvu un izstiepis rokas uz priekšu, kāpās uz durvīm.

—

—   Nav nekā mokošāka par gaidīšanu! Pēc vārtsarga aiziešanas viņa nekur nevarēja rast sev mieru: ja nu

pēkšņi ar bērniem kaut kas atgadījies, ja nu viņi jau pagalam?

Bet tad pagalmā nočīkstēja vārti un Atba skrēja sagaidīt Haijanu. Viņa tikai tad brīvi uzelpoja, kad uzzināja, ka Hasans un Huseins laimīgi pārcēlušies uz Tigras viņu krastu. Atba paveda nēģeri sānis un iedeva viņam nelielu bāztin piebāztu naudas maku.

—   Nodod Fanhasa kungam! Tas viņam no kundzes.

Pēc tam izvilka kabatas lakatu, kurā bija ievīstītas

monētas, un ielika Haijanam rokās.

—   Kundze tencina tevi par pakalpojumiem.

Un tūdaļ pat, pārtraukusi vārtsarga pateicības vārdus, tieši noprasīja:

—   Vai Abuls Atahija sen ieradies?

Ja nēģeris uz vienu roku ar dzejnieku, pēkšņais jautājums viņu samulsinās. Ja tas tā nav, lai vārtsargs domā, ka viņa zina vairāk, nekā tas ir īstenībā.

—   Pusnaktī, godātā.

—   Saki patiesību!

—        Patiesību, tikai patiesību. Viņš atbrauca pusnakti. Saimnieks bija aizgājis gulēt. Es viesim ierādīju istabu, domāju — lai pārnakšņo.

Pēc vārtsarga atbildes Atba saprata, ka viņš nemelo.

—        Paklausies, Haijan, .— viņa laipni sacīja, — izdari man vienu pakalpojumu! Tas tev nesagādās lielas pūles. Es tevi ļoti lūdzu.

—        Ar lielāko prieku, godātā! Zvēru pie savu acu gaismas, ka ar lielāko prieku.

—        Es aizvedīšu kundzi uz pili un ātri atgriezīšos atpakaļ. Bet tu esi tik labs, aizkavē Abulu Atahiju!

—        Aizkavēt… Abulu Atahiju… — Haijans noraizējies atbildēja. — Baidos, godātā… Saimnieks pavēlēs savam nožēlojamam kalpam, un es paklausīšu… Kā tad es to varu izdarīt?

—   Abuls Atahija neizies no šī nama, kamēr es nebūšu atgriezusies! — Atba noskaldīja. — Pasaki Fanhasa kungam, ka tā ir manas kundzes pavēle. Bet tas ir tas pats, kas Harunam ar-Rašida pavēle.

īstenticīgo emīra pieminēšana nepalika bez ietekmes, ar ko, patiesību sakot, Atba bija arī rēķinājusies. Haijans zināja, ka Abasa — bagāta Bagdādes kun- dzene — laiku pa laikam īrē istabu un satiekas ar bērniem, bet viņam nenāca ne prātā, ka šai kundzei ir tiesības pavēlēt kalifa vārdā.

—   Klausos un steidzos izpildīt! — viņš iesaucās, saliekdamies gandrīz vai līdz zemei. — Visu vārds vārdā pateikšu saimniekam.

—   Esi uzmanīgs, — Atba brīdināja, un viņas balsī ieskanējās draudi, — lai vēlāk nav jānožēlo. Saprati?

—   Kas tur ko nesaprast, godātā.

—   Labs ir. Bet tagad aši apseglo mūļus!

Atba iegāja mājā, nomierināja Abasu, un drīz vien abas aizgāja.

Haijans cieši noslēdza vārtus. Viņš neprātoja par to, kāpēc Abuls Atahija jāaizkavē — liekas taču, ka dzejnieks nevienam neko ļaunu nav nodarījis; bet, ja pavēle dota īstenticīgo emīra vārdā, joki mazi. Galu galā viņam nav nekāda daļa gar kungiem. Kad pienāks rīts, viņš pateiks saimniekam to, ko lika kundze. Lai paši tiek galā. Bet viņam derētu kaut stundiņu nosnausties. Ir gan naksniņa!

Abuls Atahija pēc sastapšanās ar Atbu ieslīdēja viņam ierādītajā istabā un aizbultēja durvis. Pēc tam iemetās guļasvietā un, gulēdams ar vaļējām acīm, bailēs sāka ieklausīties ikkatrā troksnītī. Vai tik neatskanēs balsis un kāds nenāks viņu galēt nost, vai tik jau nečab sandales? Pēkšņi acu priekšā nostājās Atba.

Viņš tā pārbijās, ka aši pielēca kājās. Šķita, ka asinis stingst dzīslās. Viņš iekliedzās:

— Kur tu te gadījies?! — Un tūdaļ dusmās nospļāvās: — Tfū! Tas man tik izlikās …

No pagalma, uz kurieni izgāja restots divvērtņu lodziņš, atskanēja mūļu sprauslāšana un iemauktu šķindoņa. Dzejnieks piezagās pie loga un tramīgi palūkojās pagalmā. Jāja prom Riašs, Barra un puisēni. Vēlāk viņš ieraudzīja divas sievietes, ievīstījušās apmetņos, viegliem turbāniem galvā. Izdēdējis zirgu puisis izveda mūļus, pieturēja kāpšļus un palīdzēja vienai no sievietēm uzkāpt mūlim mugurā. Otra pati tika galā.

«Lai slavēts allahs!» dzejnieks nodomāja, ar skatieniem pavadīdams jātnieces. «Aizjāja. Velti es uztraucos. Kā īsti Atba teica — «Atnes ūdeni!»? Ha, ha, ha! Nodomāja, ka es esmu vergs! Vai viņa maz pazina mani?»

Vienā mirklī nomierinājies — kāpēc ilgi mocīties un baiļoties —, Abuls Atahija atgūlās un ņēmās apdomāt savu darījumu ar Fanhasu. Kaut gan tagad viņam bija jauns intrigas pavediens rokā, viņš negribēja palaist garām izdevīgo darījumu ar balto verdzeņu pārdošanu.

X nodala JAUNS APMEKLĒTĀJS

Abuls Atahija gulēja saldā miegā, kad alejā, kas veda uz Fanhasa māju, parādījās jātnieku kavalkāde. Zviedza jauni, labi kopti zirgi, šķindēja ieroči, klabēja pakavi.

Bija pienācis rīts. Pār Bagdādi bija uzlēkusi spoža saule.

Dzejnieku atmodināja troksnis, viņš pieskrēja pie loga.

Kavalkade tuvojas Dar ar-Rakikai. Uz brokātā apmetņiem, kas nokarājās pār tlrasiņu arābu rikšotāju koptajām mugurām, laistījās Muhameda al-Amina ģer- * boņi. Pašā priekšgalā, pārgalvīgi drasēdams, jāja vīrietis, kurā bez pūlēm varēja pazīt al-Fadlu ibn ar-Ra- biu. Kā jau tas pieklājas, troņmantnieka favorītu pavadīja uzticamu kalpu svīta.

—   Jūds laikam vēl krāc! — Fadls iesaucās, tuvodamies vārtiem.

—    Mēs viņu tūdaļ uzmodināsim! — atsaucās jātnieks, kas auļoja gabaliņu nostāk. — Tiklīdz vergu tirgotājs saodīs labu peļņu, tūdaļ būs augšā!

Atskanēja skaļi smiekli.

—   Ka tik viņš nomiedzī mūs nenotur par lielceļa laupītājiem! — Fadls pajokoja.

—    Kāpēc mums laupīt un slepkavot? — tādā pašā tonī atsaucās miesassargs. — Mēs esam īstenticīgo emīra kalpi. Ar kreiso roku viņš maksā tirgoņiem, bet ar labo ievāc nodokļus. Aplaupīt un noslepkavot Fan- hasu būtu noziegums. Kalifātam vajadzīgi vergi, bet vecis savu lietu prot.

Dūšīgais kalps piejāja pie vārtiem un, nenokāpis no zirga, skaļi pieklauvēja.

—   Eu, kas tur ir, taisi vaļā!

Pirmais, kā jau tas pieklājas, no zirga nokāpa Fadls. Viņš bija gara auguma kalsnējs vīrietis ar biezu, tumšu, mazliet iesarkanu bārdiņu. Viņš vēl nebija nekāds vecais, taču prata apvaldīt kaislības, kas trakoja viņa krūtīs; nebeidzamās intrigās gan klūpot, gan ceļoties godā, viņš bija norūdījis gribu stipru jo stipru un ar tās palīdzību iemācījies apspiest patiesās jūtas. Fadls iznīcināja katru, kas stājās viņam ceļā, un viņš

to darīja ar aizrautīgu prieku, taču saglabājot ārējo mieru. Viņa acīs bija parastais spīdums: uz lūpām neredzēja sarkastisko smaidu.

—   Ak, allah! Visa mana peļņa man var aiziet gar degunu! — Abuls Atahija atģidās un atsprāga nost no loga. — Troņmantnieks alkst pēc jaunām verdzenēm! Fadls steidzas. Tas nu man ir skaidrs. Paskat, cik agri ieradies! Jāaizsteidzas viņam priekšā un pirmajam jāsatiekas ar Fanhasu.

Pa galeriju skraidīja puspliki kalpi. Rikšiem tecēja samiegojies Haijans, steigdamies atvērt vārtus jauniem apmeklētājiem. Dzejnieks klusām aizslīdēja garām — nēģeris bija tā norūpējies par kavalkādes ierašanos, ka viņu pat nepamanīja — un iegriezās koridorā, kas veda uz saimnieka istabām. Durvis bija ciet. Viņš pieklauvēja un uzsauca:

—   Ceru, ka tu, Fanhasa kungs, esi jau pamodies? Tas esmu es, Abuls Atahija. Vai drīkst ieiet pie tevis?

Nodipēja steidzīgi soļi, un durvis atvērās.

—   Kas? Kas te notiek? Kāpēc tāds troksnis?

Vergu tirgotājs acīmredzot nupat bija izlēcis no gultas. Viņam mugurā bija platas bikses un gari, virs atpogātā krekla uzmesti svārki. Krekla izgriezumā bija redzamas krūtis ar sprogainām nenoteiktas krāsas spalvām. Bārdele pāršķīrusies uz pusēm un saslējusies stāvus, peisaki izspūruši, sirmie mati savēlušies pinkās. Gluži kā no miega uzmodināts vecs klaidonis. Acis strutoja, uz masīvā deguna kropla kumpa; šķita, ka deguns vairs nav varējis stiepties garumā, tāpēc izliecies kā loks.

—    Ā, mans draugs! Kādu ziņu atnesi? — vergu tirgotājs iesaucās, ar delnām berzēdams acis. — Kas tad tev šoreiz padomā?

Dzejnieks iegāja guļamistabā, cieši aizvēra durvis un kā bērtin nobēra:

—   Es atbraucu vakar vakarā. Negribējās tevi traucēt, tu jau gulēji. Nolēmu pagaidīt līdz rītam. Pašreiz citas izejas vairs nebija…

—   Kas tur par traucēšanu. Nieki! — Fanhass saglauda bārdu, aizpogāja kreklu un virpināja plānās ūsas. — Kas vajadzīgs, tas vajadzīgs. Stāsti, kādas tev jaunas ziņas!

—   Svarīgas ziņas, godājamais! Tev paredzams izdevīgs tirdzniecisks darījums. Es pierunāju pirmo troņmantnieku nopirkt verdzenes. Ne parastās, bet baltās. Turklāt tieši no tevis. Tu taču zini, cik man liels iespaids uz Muhamedu al-Aminu. Un es tad nu steidzos pie tevis, lai paziņotu cerībā… Tu saproti…

—   Cik tu gribi par pakalpojumu? Neviens no mums nedrīkst palikt bešā. Tu vienmēr rūpējies par mūsu abu labumu. Lai slavēts allahs, kad pārdošu verdzenes, es tavu tiesu uzprasīšu pie cenas klāt. Bet varbūt arī tu esi uzkārojis gaišmatainu skaistuli?

—   Nē, nē, man tas nav vajadzīgs, — Abuls Atahija atmeta ar roku. — Naudu, tikai naudu!

Vergu tirgotājs saķēra krekla kabatu.

—   Labi, mans draugs, labi! — viņš noteica, apvaldīdams nepiedienīgo žestu. — Es sapratu. Darīsim tā kā vienmēr: tu saņemsi pusi no uzcenojuma uzreiz pēc pārdošanas.

—    Ak, godājamais, pārdot tu varēsi tūdaļ pat! Muhameds al-Amins ar šo uzdevumu atsūtījis pie tevis al-Fadlu ibn ar-Rabiu. Fadls ar savu svītu jau ieradies. Viņu dēļ arī sacelts tāds troksnis. Viņi laikam iegājuši Dar ar-Rakikā. Baidos, ka tik viņi neuzzina par mūsu sarunu…

—       Allahs nepametīs savu vergu nelaimē, — Fanhass atbildēja, ar roku piesegdams dzejnieka muti. — Ceru, ka viņš par tevi labās domās.

Fanhass sajoza svārkus ar jostu, uzmeta uz pleciem halātu, vēlreiz saglauda bārdu un atvēra durvis.

Pa koridoru skrēja Haijans, viņš steidzās paziņot par augstā viesa ierašanos. Ieraudzījis saimnieku un Abulu Atahiju kopā izejam no kungu istabām, vārtsargs apstājās kā zemē iemiets. Taču Atbas rīkojums, kas bija dots īstenticīgo emīra vārdā, bija stingri iesēdies viņa smadzenēs. Attapies no pārsteiguma, viņš jau vēra muti, bet tad pēkšņi izdzirda saimnieka vārdus, kas bija domāti viņam:

—   Melnais, kur mūsu viesi? Es dodos pie viņiem. Kur viņi pašreiz ir? Ko tu klusē? Ak, tu viltotā nauda!

Haijanam nu vairs nebija laika domāt par Atbas pavēli. Turklāt stāstīt par dzejnieka aizturēšanu viņa paša klātbūtnē varēja būt bīstami. Labāk pagaidīt.

—    Iera … dies al-Fadls ibn … ibn ar-Rabia, — viņš stostīdamies nomurmināja. — Viņi kopā ar svītu iegāja Dar ar-Rakikā. Viņi gaida tevi, saimniek.

Abuls Atahija uzsmaidīja vārtsargam un, pat nenojauzdams, no kādām nepatikšanām nupat paglābies, iegāja nomaļā istabā, uz kuru viņam norādīja vergu tirgotājs.

XI nodala DAR AR-RAKIKA

Aizsitis ciet halātu, Fanhass koridorā nogriezās pa kreisi uz galvenās ieejas pusi, kur, patiesību sakot, arī sākās Dar ar-Rakika.

Fadla svīta drūzmējās četrstūrainajā iekšējā pagalmā. Galminieki pastaigājās pa grīdu, kas bija izlikta ar

flīzēm, un, gaidīdami verdzeņu parādīšanos, meta kārus skatienus uz vairāk nekā trīsdesmit istabu durvīm, kuras izgāja uz terasi visapkārt pagalmiņam.

Pats Fadls ar dažiem augstākiem galminiekiem atradās istabā, kuru sauca par pieņemamo telpu. Tā bija neliela zāle, kas īpaši paredzēta verdzeņu un puisēnu apskatei. Gar sienām, ko rotāja kokgriezumi, puslokā bija salikti spilveni. Zāles vidus, ko sedza mīksti paklāji, bija atstāts brīvs.

—    Ak, cienījamākais un cienījamākiem,- esi sveicināts! — Fanhass iesaucās, ieraudzījis augsto viesi ar sakrustotām kājām un pret ceļgaliem atbalstītiem elkoņiem sēžam pie pretējās sienas uz mīksta zīda spilvena. Fadls nemaz nepaguva paslieties augšup, kad vergu tirgotājs jau bija pieskrējis klāt un viņa roku noklājis ar skūpstiem.

Glaimots par tādu uzņemšanu, galminieks augstprātīgi pasmaidīja un, norādot uz spilvenu sev blakus, pārspīlēti svinīgi noteica:

—   Sēdies, mīļais!

—   Pateicos, mans pavēlnieki — Fanhass iesaucās, joprojām palikdams kājās.

—   Sēdies, mīļais! — Fadls atkārtoja. — Es zvērēju, ka tu apsēdīsies! Vai mēs ar savu ierašanos tevi pārāk neiztraucējām?

—   Ak, ko tu runā! — Vergu tirgotājs noslīga uz spilvena un paslēja rokas pret debesīm. — Tava vizīte mani ļoti pagodina un iepriecina. Esmu gatavs tev pakalpot.

—    Mūsu augstcienītajam labvēlim Muhamedam al- Aminam — lai allahs ir viņam žēlīgs! — labpatika atsūtīt mūs pie tevis, lai mēs izvēlamies un nopērkam dažas skaistas verdzenes, — troņmantnieka favorīts lēnām teica. — Šīm verdzenēm ne vien nepieciešamas visas obligātās labās īpašības, bet viņām ari jāpriecina mūsu labvēļa izsmalcinātā dzirde ar dziesmām un dzejoļiem. Mēs, protams, būtu varējuši atsūtīt pie tevis uzticamu cilvēku, bet, zinādami, cik grūti izvēlēties un cik svarīgi ievērot pirmā troņmantnieka intereses, nolēmām ierasties paši, līdzi paņemot tikai nelielu svītu. Turklāt paskatīties uz Dar ar-Rakiku un tās iemītniecēm ir liels baudījums. Cienītais Fanhass, mums ir zināms, ka tev ir šis tas, ar ko iepriecināt pircēju.

—   Ak, manu pavēlnieki — iesaucās vergu tirgotājs, apmierināts ar uzslavu. — Tava ierašanās Dar ar-Ra- kika man ir īsti svētki, bet tev iznācis krietni vien nopūlēties. Vajadzēja tikai padot ziņu — un es tūdaļ būtu aizdzinis turp visus vergus un nostādījis viņa gaišības pirmā troņmantnieka skaidro acu priekšā, — lai allahs mūžu mūžos neliedz viņam savu žēlastību! Bet, tā kā liktenis ir man labvēlīgs un es redzu tevi, cienīgākais no cienīgākajiem, savā mājā, tad esi drošs — es parādīšu preci tā, kā rāda vislabākajā tirgū, un tādu pārpilnību tu neatradīsi ne pie viena cita tirgotāja. Teikšu tev atklāti, ka esmu sadabūjis lieliskus cilvēku sugas pārstāvjus: tie ir puisēni un meitenes, vīrieši un sievietes, visvisāda resnuma un garuma, visu rasu un tautību pārstāvji, melnīgsnēji, balti, dzelteni, melni. Vienīgi allahs zina, cik man tas viss izmaksāja! No Turcijas, Bizantijas, Tabaristānas, Armēnijas, Horasanas, Indijas, no Rietumiem un Austrumiem, no tuvām un tālām zemēm.

—    Bet vai tev, godātais, ir labas dziedones? — jautāja Fadls, izmantodams pārtraukumu vergu tirgotāja bagātīgajos runas plūdos.

—   Vai man ir labas dziedones? — Fanhass atkārtoja ar tādu kā izbrīnu. — Bet kāpēc gan lai man viņu nebūtu, manu pavēlniek? Es taču apgādāju ar vergiem īstenticīgo emīra galmu. Man ir skaistules, kas pieņemamas jebkurai gaumei, pat visizmeklētākai. Manas verdzenes zina no galvas lieliskus dzejoļus, teicami spēlē lautu un cimboles, dejo, dzied un pašas sit tam- burīnus.

—   Vai tik tu neesi kaut ko sajaucis, godātais, un vai tik tu tagad nenosauc Haruna ar-Rašida verdzeņu labās īpašības? — Fadls iesmējās. — Tik ideālas sievietes sastopamas tikai kalifa galmā. Bet redzi, kāda nelaime: viņas visas ir no Austrumiem — ar dzeltenu vai melnu ādas krāsu. Bet mans augsti godājamais labvēlis pārmaiņas pēc grib papriecāties ar baltām verdzenēm. Vai tev tādas ir?

—   Kā gan citādi, cienīgākais no cienīgākajiem! Ja viņa gaišība Muhameds al-Amins to gribēs, noteikti atradīsies!

—   Nesteidzies, godātaisl Cik man zināms, baltās verdzenes neapmāca dziedāšanā. Bagdādieši reti kad viņas izmanto izpriecām. Stāsta, ka gaišmatainām sievietēm ļoti grūti nostādīt balsi, protams, mūsu manierē. To varētu izdarīt varbūt vienīgi pats īstenticīgo emīra galma dziedonis — vistalantīgākais Ibra- hims al-Mosuli.

—   Man šķiet, es pateicu savam pavēlniekam, ka viņš atradīs pie manis visu, kas viņam vajadzīgs, — Fanhass atbildēja ar pašcieņu.

XII nodala LĒTĀKAS VERDZENES

Tiklīdz Fadls sakustējās, grasīdamies piecelties no spilvena, vergu tirgotājs jau bija pielēcis kājās. Viņš paskrējās uz priekšu un, godbijīgi kāpdamies atpakaļ augstā viesa un viņa svītas priekšā, ieveda viesus iekšējā pagalmā, tad pagriezās pa labi, norādīdams, uz kurieni jāiet. Kalpi pašķīrās uz visām pusēm, atbrīvojot ceju.

—   Ja tu dod savu piekrišanu, sāksim apskati no šejienes, manu pavēlnieki — viņš ierosināja, apstādamies galerijā, un, saņēmis piekrišanu, atrāva vaļā pievērtās durvis.

Nelielā šaurā istabā mitinājās baltādainas meitenes, gandrīz mežones, taču no vaiga ļoti pievilcīgas. Vecākajai diez vai bija deviņi gadi. Ieraudzījušas iekšā ienākam svešus vīriešus, meitenes kļuva tramīgas, gluži kā gazeles, kurām uzklupuši mednieki, un, slēpdamās cita aiz citas, sabēga kaktā istabas viņā galā, aši bērdamas vārdus svešā valodā. Viņas bija gandrīz kailas. Tuksneša saulē iedegušos bērnu vaidziņus klāja sārtums. Atskanēja skaļi šņuksti, kas draudēja pāriet raudās. Svešos apmeklētājus uzlūkoja platas, izbijušās acis — zilas, pelēkas, brūnas .. .

Fadls neizpratnē sarauca uzacis.

—   Ak, manu pavēlnieki — vergu tirgotājs steidzās paskaidrot. — Nebrīnies! Apburošās mīļākās, kas izklaidē gan tevi, gan īstenticīgo emīru, sākumā izskatījās tikpat neaptēstas kā mazās, nelaimīgās meitenes, kuras tu nupat redzēji. Es tevi šurp atvedu tikai tādēļ, lai tu pats savām acīm pārliecinātos, cik nožēlojama izskatās prece, kad mēs to saņemam, — lai tu saprastu, cik daudz mums jānopūlas, kamēr šo te preci pārvēršam par tām skaistulēm, par kurām mums maksā desmit, bet dažreiz pat divdesmit tūkstošus dināru par katru.

—    Tas patiesi nav viegls darbs! — Fadls piekrita. — Vai tiešām apburošā Farida, nepārspējamā Manna un pat Umma al-Hana vai Dainara kādreiz bija tikpat neizglītotas?

—   Tici man, mans pavēlniek, bija. Gandrīz visas bija tādas.

—   No kurienes tev, godātais, piegādā šīs mežones?

—   No visām malām, mans pavēlniek, no visas pasaules. Dažreiz uzpircēji ļoti riskē. Šīs te atvestas no tālām slāvu zemēm, kas atrodas ziemeļos.

—   Kā tad viņi tiek pie šīm mežonēm? — Fadls interesējās.

—   Tas nu ir tirgoņu ziņā. Dažreiz viņi meitenes nolaupa, dažreiz nopērk no vecākiem. Par nieka grašiem. Bet man prasa trīskāršu cenu.

—   Paklau, jūd, cik man zināms, likums neatļauj atņemt vecākiem bērnus un vest tos svešumā, bet šie taču ir pavisam mazi bērni.

Uz Fanhasa lūpām parādījās ironisks smaids, taču viņš tūdaļ to apvaldīja.

—   Ko tu runā, mans pavēlniek! — viņš iesaucās. — Verdzība nabadzīgām meitenēm ir liela laime, par kuru viņas agrāk pat sapņot neuzdrīkstējās. Padomā pats: tur viņām bija nabadzīga, mežonīga, pusbada dzīve — pie mums pat kamieļiem klājas labāk —, bet te viņas nonāk arābu pilsētās, kur visapkārt labklājība un skaistums. Bet vēlāk, ej nu sazini, varbūt kādai no viņām pavisam palaimējas: tas taču nav nekāds noslēpums, ka dažām mīļākajām pieder tādas dārglietas, kādu nav pat kalifu meitām. Vajadzīga tikai glīta sejiņa, patīkama balss, prasme izteiksmīgi lasīt dzejoļus un dziedāt dziesmas. Protams, spožus panākumus gūst tikai visspējīgākās un skaistākās: viena no piecdesmit vai pat no astoņdesmit. Meitenes, kuras nav tik glītas no vaiga un nepadodas audzināšanai, mēs apmācām mājsaimniecībā un pārdodam par kalponēm uz nabadzīgākiem namiem. Tagad, manu pavēlniek, es tev parādīšu citas šķiras verdzenes.

—   Esi tik labs, godātais! — ar redzamu atvieglojumu noteica Fadls, kuram bija krietni vien apnikušas mazgadīgās meitenes.

Nākamajā istabā, uz kuru Fadls pakalpīgi atvēra durvis, atradās jaunas nēģerietes no Āfrikas vidienes — jaunavas ar zili melniem, sprogainiem matiem un plakaniem deguniem. Viņās lieliski apvienojās gra- ciozitāte, neparasta mežonība — nupat redzētās slāvu meitenes šai ziņā nevarēja viņām tikt līdzi — un atbaidoša kroplība. Spriežot pēc smakas, kas nāca no istabas, viņām labu laiku nebija bijis iespējas nomazgāties.

Vergu tirgotājs neaicināja Fadlu tuvāk apskatīt nēģerietes: vajadzīgais efekts jau bija sasniegts.

—   Tās ir Sudānas nēģerietes. Viņas tika saņemtas gūstā un atsūtītas šurp. Es viņas nopirku par lētu naudu. Viņas derīgas tikai vissmagākajam darbam Kalpos pie baltajām mīļākajām.

Godbijīgi kāpdamies atpakaļ augstā viesa un viņa svītas priekšā, Fanhass veda apmeklētājus tālāk pa galeriju. Istabu durvis viņš vairs nevēra vaļā, aprobežojās tikai ar paskaidrojumiem.

_ — Te dzīvo berberu meitenes. Nesen atvestas no Āfrikas lielā tuksneša. Parasti vecāki paši viņas atdod, lai dzēstu nodokļus. Tā viņas nonāk Bagdādē. Manam pavēlniekam tas ir zināms. Lūk, te, — viņš norādīja uz nākamajām durvīm, — atrodas Sindas meitenes; viņu ādai ir neaprakstāma sarkanīga nokrāsa. Aiz viņām — bizantietes ar bālām sejām. Tālāk — istabas, kur dzīvo verdzenes, kas apmācītas dažādiem amatiem: pirtnieces, virējas, maizes cepējas, zīdītājas. Otrā pusē — vīriešu telpas. Melnie un baltie vergi: nēģeri, hazāri, tjurki, ķīnieši, krievi, bulgāri.

XIII nodala

DĀRGĀKĀS VERDZENES

Uzturēšanās Dar ar-Rakikā ieilga, un Fadls sacīja Fanhasam:

—   Rādi, jūd, kur tev noslēpts kas interesantāks. Mums laiks ir dārgs. Visas tavas padotās apskatīt nav nekādas nozīmes.

—   Vai mans pavēlnieks nevēlas vaigā skatīt skaistus puisēnus — baltos einuhus? — Vergu tirgotāja seja izplūda saldā smaidā. — Ir lieliski eksemplāri.

—   Augstu vērtēju tavus pakalpojumus, godātais! —• Fadls bija salts un atturīgs, kā jau pieklājas troņmantnieka favorītam. — Šodien, kā jau teicu, mūs interesē tikai mīļākās.

—   Kā tad, kā tad, atceros! — Fanhass bēra vārdus, juzdams, ka pienācis laiks no vārdiem pāriet pie darbiem.

Viņš ieteica ievērojamam apmeklētājam pastaigāties pa iekšējo pagaimiņu, pakalpīgi aizveda garām slēgtajām durvīm un, apstājies pie pēdējām durvīm, pavēlēja melnādainajam einuham tās atvērt

—   Lūgtum, cienīgākais no cienīgākajiem! Lieku ķīlā savu galvu, ka dateles te ir saldu saldās.

Telpā, kuras slieksni pārkāpa Fadls, mitinājās balt- ādainās meitenes, kas bija atlasītas pārdošanai harēmiem. Jaunākajai bija gadi piecpadsmit, vecākajai nebija ne pilni divdesmit. Viņām mugurā bija vieglas, lētas gilalas, ap kaklu — paštaisītas krelles no daudzkrāsainiem, gaumīgi izvēlētiem akmentiņiem. Bet kas gan ir apģērbs un rotas lietas! Meitenes bija bagātīgi apveltītas ar jaukumiem, kurus allahs piešķir tikai sieviešu dzimumam. Sejas tādas, ka acis nevar novērst.

Sejas panti gan klasiski pareizi, gan neparasti, savdabīgi un neatkārtojami; ādas krāsa maiga, gaiša, kā jau eiropietēm, sejā viegls sārtums, augumi slaidi un smuidri kā niedres, kuplie mati vai nu sapīti bizēs, vai lielām sprogām brīvi krīt uz muguras. īstas skaistules! Un tomēr starp viņām viena bija visskaistākā — gara auguma, gaišiem matiem, ar biklām, skaidrām, lielām acīm un vijīgām, graciozām kustībām, kas liecināja par skaistuma izjūtu un iedzimtu kautrību.

Pamanījis meiteni, Fadls uzrunāja viņu arābu valodā. Meitene acīmredzot nesaprata, taču, nojautusi, ka vārdi domāti viņai, aizslēpās aiz draudzenes muguras un ar plaukstām aizsedza seju, kas bija piesarkusi aiz kautrības.

—   Kur ir Abuls Atahija? — iesaucās troņmantnieka favorīts, atmetis visu cienīguma pozu.

—   Abuls Ata …

Fanhass jau grasījās saukt šurp noslēpušos dzejnieku, taču laikā atjēdzās.

—   Ak, baltsejainā hūrija! — Fadls nevarēja vien nopriecāties, tuvojoties izbīļa pārņemtajai meitenei. — Viņa pelnījusi, lai viņu apdziedātu dzejā! Ja nav Abula Atahijas, iztiksim ar Abu Nuvasu!

—   Patiešām! — nenoteikti piebalsoja vergu tirgotājs un steigšus piebilda, pavēršot sarunu viņam vēlamajā virzienā: — Manam pavēlniekam ir visas iespējas starp citām sazīmēt, kā viņam labpatika izteikties, hūriju. Viņa ir brīnišķīga! Es saņēmu viņu no Tabaristānas kopā ar lielu vergu grupu, kas paredzēta ievērojamu personu baudām. Viņa, protams, ir pārāka par visām. Starp citu, līdz izsmalcinātai mīļākajai, kā to saprot cienīgākais no cienīgākajiem, viņai tomēr vēl tālu. Nav tās skolas, kas nepieciešama.

Fanhass atvilka elpu un turpināja:

—    Ja manam pavēlniekam nebūs iebildumu, es viņam atņemšu vēl dažus mirkļus dārgā laika un, pirms viņš izrādīs labpatikšanu un kaut ko izvēlēsies, parādīšu verdzenes, kas apmācītas mīlestības mākslā. Viņas ir no Basras un Kufas. Kādas sejas, kāda gaita! Bet acis! Krūtis, viduklis! — Vergu tirgotājs izbolīja redzokļus un nošmakstināja lūpas. — O! Lai visu to pa īstam novērtētu, jāredz pašam. Un nekā mākslīga! Ne tik, cik melns aiz naga. Uzacis un skropstas tik melnas, it kā būtu ar antimonu nokrāsotas. Ņem un uzlej uz galvas veselu krūzi ūdens — nekas nemainās! Viss dabas dots. Bet kāda miesa! Ak, allah! Brūna, tumsnēja, melna, kalsnēja, tumīga! Viena verdzene vēl pavisam jauniņa, bet tik resna, ka atgādina Aišu, par kuru stāsta, it kā viņu varējuši pacelt tikai divi pamatīgi vīri.

Fadls sāka smieties un, aizgriezies prom no meitenes, iesaucās:

—   Nu, cienītais, es redzu, ka tu esi īsts meistars skaistuļu attēlošanā.

—   Ak, cienīgākais no cienīgākajiem! — Fanhass saķēra savu bārdu. — Vai tad visa mana dzīve nav pagājusi viņu vidū?

—   Labi, labi, jūd! Rādi, kas tev vēl ir!

—   Vai neesmu nogurdinājis savu pavēlnieku? — vergu tirgotājs norūpējies sacīja, vezdams viesi gaiteni. Lai nu kas, bet viņš gan zināja, kā jāizturas pret augstiem apmeklētājiem. — Pazemīgi lūdzu piedošanu! Man ir labas sugas zīdītājas. Ieeja pie tumīgajām — viņā galā. Ir arī Nūbijas skaistules. Bet, ja jums labpatiks dot savu augsto piekrišanu, pa ceļam iegriezīsimies pie valdzinošajām baltādainajām dziedonēm. O, tas ir īsts brīnums! Viņas mums uzspēlēs un uzdziedās.

Cienīgākais no cienīgākajiem atpūtīsies no saviem taisnīgajiem darbiem!

—   Labs ir, lai notiek… — Fadls piekrita, kjuvis jautrāks.

Dziedātāju istaba nelīdzinājās tai, kurā mitinājās Tabaristānas meitenes. Plašā, ar tepiķiem un spilveniem izklātā telpa izskatījās bagāta, gaiss bija iesvaidīts ar muskusa un sandala smaržu, verdzenes sapostas košos tērpos. Verdzenei, kura sēdēja durvju tuvumā, bija mugurā plāna, sārta gilala, tai virsū viegls uz- metnis, kas ar savvaļas safrānu nokrāsots patīkamā dzeltenā krāsā. Meitenes mati bija melni kā bezmēness nakts, rūpīgi kopti un iesmaržināti, sejas āda bija pārsteidzoši balta un tīra kā kalnu kristāls. Galvu sedza izrakstīts plīvurs, no deniņiem nokarājās divas plānas, īsas bizītes, kuru galus rotāja rubīni, uz pieres — savdabīga tugra, ap kaklu serdoliku kreļļu virtene.

—   Piecelies, Karnaflē! — laipnā balsī pavēlēja Fanhass, tiklīdz bija pārkāpis slieksni. — Mūs pagodinājis cienījamais al-Fadls ibn ar-Rabia. Tu, mans bērns, protams esi dzirdējusi par viņu. Noskūpsti roku mūsu pavēlniekam!

Verdzene ar apaļīgajiem gurniem paslējās no tepiķa, uz kura sēdēja. Bet viņa nebija aprēķinājusi savus spēkus un atslīga atpakaļ uz spilvena.

Dzejnieks teicis:

Kā pūka viegli sēžas tā, Vai kāds to veiklāk dara, diez, Tai divtik grūti piecelties — Tik trausli viņa veidota.

Meitene atbalstījās uz rokas un graciozi piecēlās. Ar vainīgu smaidu uz lūpām viņa piegāja pie viesa, noliecās, lai noskūpstītu roku, bet viesis to atrāva, ar neslēptu sajūsmu aplūkodams verdzeni: viņas seju, krūtis, vidukli, kājas, ko cieši apkļāva zīda bikses.

Fanhass jutās tikpat kā septītajās debesīs: bija paredzama liela peļņa.

—   Vai mans pavēlnieks vēlas aprunāties ar Kar- naflē? — viņš ierosināja. — Mana audzēkne diezgan labi pārvalda arābu valodu.

Fadls griezās pie meitenes ar ceremoniālu uzrunu. Viņa atbildēja tādā pašā garā, likdama lietā pārsmalcinātu, klasisku runas paņēmienu. Fadls saklausīja nelielu akcentu un pajautāja vergu tirgotājam:

—   Vai viņa ir no Basras? Pēc izskata nekad nevarētu pateikt…

—   Nē, nē, manu pavēlniek! Līdz Basras meitenēm mēs vēl neesam tikuši, — Fanhass apgalvoja un ņēmās gari un plaši stāstīt verdzenes dzīves stāstu. — Karnaflē ir gruzīniete. Viņa nopirkta sen, taču viņas bērniba, kā labpatika norādīt cienīgākajam no cienīgākajiem, patiešām pagājusi Basras apkaimē. Bērnībā Karnaflē izskatījās tāda pati kā tās neaptēstās pusmežones, ko šodien redzējām apskates sākumā. Mana viesa nožēlojamais kalps pirmais pamanīja nabaga bērna skaistumu un spējas. Viņai taču toreiz nebija vairāk par desmit gadiem. Ak, cik viņa bija netīra un izmocīta! Es viņu pieradināju pie tīrības, pieņēmu viņai vienu skolotāju, kas mācīja arābu valodu, otru, kas mācīja korānu un dzejas pamatus. Karnaflē paaugās. Kļuva skaidrs — šis ziediņš varēs padarīt traku jebkuru vīru, vienalga, kādu amatu viņš ieņem kalifātā. Es pierunāju daiļdziedoni Ibrahimu al-Mosuli iemācīt Karnaflē dziedāšanu. Vārda tiešā nozīmē — pierunāju. Dziedonis pieprasīja krietnu summu, bet es naudu nežēloju. Katru rītu mana audzēkne mācījās mūziku. Mans pavēlnieks zina, cik grūti svešzemniecei apgūt mūsu dziedāšanas manieri. Pašreiz Karnaflē ir visizsmalcinātākā verdzene Bagdādē. Esmu pārliecināts, ka viņai nav cienīgas sāncenses pat īstenticīgo emīra galmā.

Fadls klusējot klausījās visu, ko stāstīja Fanhass, kurš centās uzsist verdzenes cenu, un visu laiku vēroja meiteni. Kad vīriešu starpā sākās saruna, Karnaflē, kā to prasīja pieklājība, smalkjūtīgi atgāja malā. Pēc tam noņēma lautu no sienas. Nevilšus noslīdējušais apmetnis atsedza maigu, kārdinoši sārti baltu plecu un roku, ko rotāja sprādzes gan pie plaukstas, gan virs elkoņa.

Kad vergu tirgotājs beidzot attapās un apklusa, Fadls teica:

—   Tu apgalvoji, godātais, ka viņa ko saprot no poēzijas un māk lasīt dzejojus.

—   Ko pavēlēs mans labdaris? Varbūt cienīgākajam no cienīgākajiem labpatiks uzmest acis izšuvumam, kas rotā apmetni? To Karnaflē pati sacerējusi.

Troņmantnieka favorīts piegāja pie verdzenes. Ar zeltītiem arābu burtiem uz apmetņa bija izšūta četr- rinda:

Es hennu pāri plaukstām klāju, Kaut pati nezinu, par ko, Bet pirkstus ar to nerotāju, Jo pirksti — hennu izdaiļo.

—    Lielisks izšuvums! — Fadls iesaucās. — Bet skaistulē, ja mani acis neviļ, arī viss pārējais ir tikpat apburošs. Kādas viņai acis! Cik saskanīgi tugras spīdums saplūst ar acu spožumu! Cik gudrs bijis tas, kam ienāca prātā sievietes pieri izrotāt ar dārgakmeņiem!

—   Cik es saprotu, cienīgākais no cienīgākajiem ar to domā nepārspējamo Aliju? — Fanhass piemetināja.

—    Domāju? Ak, jā . .. Vai nav tiesa, godātais, gudra doma iešāvusies prātā īstenticīgo emīra jaunākajai māsai?

—    Tik gudra doma, ka man pat trūkst vārdu! Bet, ja mans pavēlnieks vēlas, es pastāstīšu viņam, kā tas notika.

—   Interesanti zināt.

—   Stāsta, ka Alijai esot daudz tādu labu īpašību, kurām līdzīgas pat grūti atrast, taču viņai piemītot viens trūkums — liela piere. Ak, cienīgākais no cienīgākajiem, cik tas ir šausmīgi! Īstenticīgo emīra māsai liela piere, kas bojā viņas skaistumu, gandē to un gandrīz izkropļo! Pēkšņi Alijai iešaujas prātā lieliska doma: likt rotas lietas nevis uz galvas, kā dara visas, bet tieši uz pieres! Nevienai citai sievietei pasaulē tas nevarētu ienākt prātā!1

Fadla sajūsmīgais skatiens visu laiku kavējās pie Karnaflē. Meitene mierīgi skaņoja lautu. Viņas liktenis bija izlemts.

Fanhass tikko manāmi pameta ar acīm otrai verdzenei. Tā līganā gaitā pagāja garām vīriešiem un apstājās iepretī spogulim, atliekusi muguru. Viņas purpur- sarkanā kleita vizuļot vizuļoja.

—   Uzmet skatienu, mans pavēlniek, vēl vienai skaistulei! — vergu tirgotājs teica. — Suzanna, panāc šurp! — viņš laipni aicināja. — Papriecājies, mans pavēlniek, par viņas sejiņu! Vai tad tiešām tu, šķelme, jau esi paguvusi uzkrāsoties?

Troņmantnieka favorīts pagriezās un aiz pārsteiguma tikko neiesaucās. Apmēram minūtes laikā verdzene ar muskusu bija uz sava vaiga uzrakstījusi veselu rindu

1 Par to liecina Abuls Faradžs al-Isfahani. (V/sas zemsvltras piezīmes devis autors.)

arābu valodā. Tas likās gandrīz neiespējami: viņa varēja rakstīt, tikai skatoties spogulī, kur burti atspoguļojās ačgārni, bet rinda bija līdzena un skaidri salasāma.

Al-Fadls ibn ar-Rabia.

— Lieliski! — Fadls uzslavēja, domādams par patīkamo pārsteigumu, kuru viņš sagādās pirmajam troņmantniekam. — Ar ko tad mūs iepriecinās pēdējā skaistule?

Negribēdama palaist garām augstas kārtas pircēju — nevar zināt, kādās rokās nonāks —, trešā jaunava paņēma no vāzes vislielāko ābolu, traukā, kurš atradās tepat blakus uz zema galdiņa un kurā bija tumšs, smaržīgs šķidrums, iemērca smaržu kociņu, pēc tam ar to uzrakstīja kaut ko uz ābola sārtās mizas un, ne vārda nebilzdama, pasniedza ābolu Fadlam. Tas izlasīja skaļā balsī:

Jātniekiem iemiegot turbāni nolīkst,

Snauda tiem atpūtu padzerties sniegs.

Negaidi — ko vairs tev pasaule solīs?

Nakts ir, un ļausim, lai apņem mūs miegs.

Troņmantnieka favorīts zināja šo dzejoli, kas piederēja Abu Dahbala al-Džumaha spalvai; viņš nevarēja nesaprast mājienu, jo tālāk sekoja rindas, kas bija iespiedušās atmiņā kopš bērnības:

Ak, ja tev varētu dāvināt Mana kamieļa dārgo nastu, Brokāta drānas pie kājām tev klāt… Nē, tas sapnis par neparastu! Varbūt lemts man par vergu būt Viņai, kas brīnum gudra un skaista, Un par likteņa dāvanu kļūt — Kādēļ liktenis nevar būt taisnīgs?

—   Nevienu citu es vairs neveļos skatīties! — Fadls iesaucās.

Izdevīgais pirkums pavēra vjņam jaunas iespējas cīņā par varu. Muhamedam al-Aminam patika orģijas. Lai notiek, troņmantnieka favorīts piešķirs viņa orģijām vēl lielāku spožumu. Ne jau tāpēc, ka viņš pats tīkotu pēc netiklas dzīves, bet gan lai sasniegtu savus politiskos mērķus un nostiprinātu prestižu.

—    Ceru, ka meiteņu dziedāšana ir tikpat brīnišķīga, kā viņu izskats, prasme rakstīt dzejoļus un uzvesties, — ejot ārā no istabas, viņš sacīja vergu tirgotājam, kas tipināja līdzi. — Pērku trīs.

XIV nodala KAULESANAS

Fanhass ieveda troņmantnieka favorītu viesistabā un, zemu noliecies, izstiepa uz priekšu abas rokas.

—    Sēdies, mans pavēlniek! Ja vien tev labpatiks, es parādīšu pārējās verdzenes. Taču, tici man, labākās tu jau redzēji, izvēlējies un, ceru, pienācīgi novērtēsi …

Viņš zināja, cik svarīgi ir uzslavēt izvēlēto pirkumu.

—   Sāksim, dienītais, es ļoti steidzos, — Fadls atbildēja, atlaizdamies uz spilvena un nepievērsdams uzmanību pakalpīgi piebīdītajam galdiņam ar vīniem un šerbetiem. — Cik tad tu prasi par savām verdzenēm?

—   Ak, cienījamākais no cienījamākajiem, vai ir vērts nolaisties līdz sarunai par nicināmo metālu? Pats liktenis skaistules nolēmis augsti godājamam troņmantniekam. Manas verdzenes ir viņa verdzenes. Mēs esam Muhameda al-Amina uzticami kalpi, un viņš var pēc saviem ieskatiem mums maksāt vai nemaksāt.

—   Mēs visi esam viņa kalpi un kalpojam viņam ar ticību un patiesību, — Fadls svinīgi atspēkoja. — Taču tiesības pirkt un pārdot dotas katram brīvam cilvēkam.

—   Zvēru pie allaha! Es nemaz necenšos noliegt to, ko apstiprinājis šariats! — Fanhass iesaucās. — Taču cienījamākais no cienījamākajiem saprot — man ir neērti noteikt cenu. Lai to nosaka mans pavēlnieks. Viņam labāk zināms, cik var maksāt tādas verdzenes.

—   Nē, nē, jūd! Tas ir tavā ziņā! Prasi, cik tev pēc taisnības pienākas.

—   Kā lai es, pīslis tāds, to uzdrīkstos! Man pienākas vienīgi padevīgi paklausīt. Augsti godājamais troņmantnieks nežēlos zeltu, ar kuru viņš apveltīs nabaga vergu tirgotāju. Meitenes ir apburošas, un tas ir pats svarīgākais. Bet monētas, vai nu to būs vairāk vai mazāk, tiks saņemtas ar pateicību. Taču man tā vien liekas, ka Muhameds al-Amins negribēs maksāt mazāk nekā pats īstenticīgo emīrs.

Pēc toņa, kādā tika pateikti pēdējie vārdi, bija grūti saprast, vai Fanhass joko vai runā nopietni. Starp citu, tadi joki būtu pārāk rupji. Fadlam jau sāka zust pacietība.

—   Cik tad samaksāja īstenticīgo emīrs? Runā!

—   Par labāko verdzeni, mans pavēlniek, simts tūkstošus dināru.[1]

Uz vergu tirgotāja lūpām pavīdēja indīgs smaids. Vai tad viesis sacīs, ka verdzenes, kuras viņš pērk, ir mazāk vērts? Tas nozīmētu atzīt, ka viņas ir sliktākas, neglītākas, bet viņam katrā ziņā pavēlēts nopirkt vislabākās.

Taču Fadlu nemaz nevarēja tik viegli apvest ap stūri.

—    Vai tad tu nezini, ar ko viss šis gadījums beidzās? — viņš visžēlīgi vaicāja, izlikdamies pagalam pārsteigts. — Labs ir, es tev pastāstīšu, jūd. Klausies! Tas notika Haruna ar-Rašida valdīšanas sākumā. Ieraudzījis neparasti skaistu verdzeni, īstenticīgo emīrs pavēlēja samaksāt par viņu simts tūkstošus dināru. Summu nosaucot, tu patiešām nekļūdījies. Cena, protams, nedzirdēta. Par tādu naudu var nopirkt desmitiem lielisku verdzeņu. Toreizējais vezīrs Jahja ibn Halids, kā jau tas bija sagaidāms, mēģināja atrunāt kalifu. Bet bez panākumiem. Haruns ar-Rašids palika nelokāms. Tad vezīrs izdomāja nelielu viltību: viņš izņēma no valsts kases nevis zelta dinārus, bet gan sudraba dirhemus, — tas nozīmē pusotra miljona monētu — un lika tās izbērt kalifa gultas priekšā baldahīna tuvumā. No rīta Haruns ar-Rašids pamodās un piecēlās, lai ietu uz baseinu nomazgāties. «Kas te notiek?» viņš jautāja, sojodams pa dirhemiem noklāto grīdu. «Ak, īstenticīgo emīr!» iesaucās Jahja ibn Halids, kas atradās blakus. «Šīs monētas sagatavotas, lai ar tām samaksātu par verdzeni. Mēs cauru nakti skaitījām.» Tad kalifs, kuram dirhemi sniedzās līdz potītēm, saprata, ka cena ir pārlieku augsta, un no pirkšanas atteicās.

Fanhass ar neizdibināmu sejas izteiksmi klausījās stāstā.

—   Ja augsti cienījamais troņmantnieks nevēlēsies maksāt tik dāsni kā viņa tēvs, tad varbūt viņš būs tik žēlīgs un maksās summu, kas nelikās pārāk augsta kalifa vezīram? — viņš paklanīdamies jautāja. Pieminot favorīta niknāko ienaidnieku, vergu tirgotājs aizskāra Fadla patmīlību.

—   Cik tad par verdzeni samaksāja Džaafars ibn Jahja? — troņmantnieka favorīts painteresējās.

Viņa krūtis smacēja naids, taču seja bija mierīga.

—   Četrdesmit tūkstošus dināru', manu pavēlniek. Es domāju, kalifāta pirmajam troņmantniekam neklājas maksāt mazāk. Un tomēr, lai cik viņš samaksātu, meitenes bez kavēšanās tiks nogādātas pilī.

Fadls bija neapmierināts ar tirdznieciskā darījuma gaitu. Var domāt, ka Muhamedam al-Aminam žēl naudas. To nevarēja pieļaut. Ar skopumu nevar iekarot popularitāti. Vajadzīga laba slava, nevis visvisādas nevalodas… Lai pievērstu sev uzmanību, lai iegūtu apbrīnu, iemantotu piekritējus, jābūt devīgam, pat izšķērdīgam.

Fanhass ļoti labi zināja Bagdādes galma noslēpumus, un atsaukšanās uz Džaafaru ibn Jahju bija viņa pēdējais mēģinājums likt viesim atdarīt maku. Šis mēģinājums izdevās.

—    Es ceru, ka verdzenes, kas domātas manam labvēlim — lai allahs ir viņam žēlīgs —, ir skaistākas par vezīra verdzenēm, — Fadls noteica, apzinādamies, ka Muhameda al-Amina popularitātes augšana ir vēl^viens solis uz priekšu viņa paša panākumu ceļā. — Labi, jūd, tu saņemsi savu naudu. Simts tūkstoši nemaz nav tik pārlieku augsta cena.

—   Ak, manu pavēlniek! — Fanhass iesaucās, ar pūlēm valdīdams prieka uzplūdus. — Es nemaz nešaubījos par augsti cienījamā troņmantnieka devību. Viņš ir neizmērojami augstsirdīgs pret tiem, kas viņam uzticīgi ar miesu un dvēseli.

—   Saki paldies allaham, jūd! — Fadls atcirta, celdamies augšā no spilvena. Viņš deva zīmi zirgu puisim,

1 Par to liecina Ibn Hallikans.

kas bija ieradies kopā ar svītu, un tas aizskrēja apseglot zirgus. — Tūdaļ pat nogādā verdzenes pilī un atsūti pakaļ zeltam.

—   Tiks izpildīts, mans pavēlniek! Neraizējies, zelts nekur nepaliks… — Fanhass luncinājās, uzbāzdams čalmu uz acīm: viņš baidījās atklāt savas jūtas.

XV nodala NEIZDEVIES ARESTS

Kad Dar ar-Rakikas vārti atdarījās, Fadls izdzirda troksni, saucienus un ieraudzīja karavīru baru. Karavīri bija visai dīvaini ģērbušies: mugurā gari apmetņi līdz pat zemei, gluži kā maskēšanās tērpi, galvā augsti, no iekšpuses balstīti turbāni — tādus valkāja kalifa Abu Džaafara al-Mansura laikā.' Ko tas viss varētu^ nozīmēt?

Pēkšņi no pūļa atskanēja izmisīgs vaids.

—   Laidiet mani! Kas jums vajadzīgs? Es esmu te ieradies kopā ar Fadlu ibn ar-Rabiu!

Izdzirdis savu vārdu, troņmantnieka favorīts saau- sījās un, nometis pavadu, noteiktiem soļiem devās uz notikuma vietu. Svīta sekoja viņam. Ieraudzījuši pienākušā svešinieka bagāto apģērbu, karavīri pakāpās atpakaļ. Divi no viņiem turēja cilvēku, kuram bija sasietas rokas un kājas un kurš spirinājās pa zemi. Tas bija Abuls Atahija.

—   Galma dzejnieks? Kā tas varēja gadīties? Kas noticis? — Fadls brīnījās. Nevarēdams izlemt, kuram lai uzdod jautājumus, kas viņam bija uz mēles, Fadls paskatījās pa kreisi, pēc tam pa labi, un viņa skatiens nevilšus apstājās pie sievietes, kas stāvēja malā un ik

1 Par to liecina Ibn Abd Rabihl.

pa brīdim skubināja, lai apcietināto sasien stingrāk un ātrāk ved prom. Pamanījusi, ka viņu novēro, sieviete ciešāk nosedza seju ar zīda pārklāju.

Abuls Atahija joprojām pilnā balsī kliedza, ka ieradies te kopā ar al-Fadlu ibn ar-Rabiu.

—   Ko tu te visu laiku purpini par savu al-Fadlu? — uzsauca karavīrs, kas viņu turēja ciet. — Tev būs jādod atbilde pašam kalifam!

Troņmantnieka favorīts nodūra acis, un tai pašā brīdī viņa skatiens sastapās ar galma dzejnieka skatienu. Abuls Atahija sauca pēc palīdzības. Sapratis, ka dzejnieks var daudz ko pastāstīt, Fadls iejaucās:

—   Laidiet vaļā šo cilvēku! Kas pavēlēja viņu aizturēt?

— Īstenticīgo emīrs! — karavīrs nosēca, nemaz nepagriezdamies un ciešāk savilkdams virves.

—   Kur ir pavēle? Kas jums devis tiesības rīkoties?

—   Mēs esam īstenticīgo emīra sargi! — no malas atskanēja balss, un Fadls pagriezies ieraudzīja tuvojamies arifu — milzīga auguma spēcīgi noaugušu vīru. Tādus reti dabūja redzēt Bagdādē. — Mums ir pavēlēts arestēt nelieti! — arifs nosēca basā.

—   Jūs esat viltvārži, — troņmantnieka favorīts iesaucās. — Haruna ar-Rašida sardzes vīriem uz muguras redzama valsts emblēma, bet jums tās nav.

Arifs skaļi iesmējās, pēc tam pagrieza muguru un mazliet nolaida apmetni. Starp lāpstiņām kļuva redzams uzraksts:

Lai niknie ienaidnieki trīs, Tev, allah, mums ir jāpalīdzl

Sekoja vēl viena arifa kustība — šoreiz rokas kustība —, un saulē paspīdēja garš zobens, kas karājās pie jostas.

Troņmantnieka favorīts bija diezgan pieredzējis vīrs, viņš nespēja apvaldīt smaidu: briesmīgo uzrakstu bija ieviesis vēl Abu Džaafars al-Mansurs. Arī zobenu pie jostas. Bet al-Mansura pēcteči, vismaz daži no viņiem paturēja to kā karavīra formas tērpu.

—   Kādās vecās grabažās tu esi ietērpies! — Fadls skali iesaucās. — Tu labāk parādi man pašreizējā kalifa vārdu.

Arifs klusēdams Jāva noslīdēt apmetnim. Uz pleca pašā augšā pamirdzēja ar zeltu uzšūts uzraksts: «Īstenticīgo emīrs Haruns ar-Rašids.»

Izsmējīgi pašūpojis galvu, arifs aizgriezās un, uzsaucis karavīriem, kuri vēl arvien centās savaldīt Abula Atahijas izmisīgo spārdīšanos, pavēlēja viņu tā sasiet, lai viņš nevarētu ne pakustēties.

Fadla svīta bija gatava pēc sava pavēlnieka pirmā mājiena mesties un atbrīvot galma dzejnieku. Taču troņmantnieka favorīts svārstījās. Viņa balss neskanēja tik pārliecināti kā līdz šim.

—   Nabadziņš apgalvo, ka viņš pieder pie al-Fadla ibn ar-Rabias svītas… Kurš gan būs ar mieru apgalvot, ka tie nav meli? — arifs nevērīgi izmeta. — Kas nu tur tik daudz ko runāt! Mums ir pavēle par viņa arestu.

—   Es esmu ar mieru apgalvot, — Fadls noteica, un viņa tonis pēkšņi bija kļuvis pavisam citāds. — Es apgalvoju, ka šis cilvēks pieder pie .al-Fadla ibn ar-Ra- bias svītas. Es pieprasu, lai jūs viņu atbrīvojat!

Arifs apmulsa. Viņš nepavisam nebija gaidījis, ka viņam pavēlēs un turklāt tādā tonī. «Kas var zināt, varbūt tas ir kaut kāds emīrs,» viņš klusībā prātoja un, kaut ko atcerējies, palūkojās uz to pusi, kur stāvēja apmetnī Ievīstījusies sieviete. Par lielu brīnumu, viņš pamanīja, ka sieviete metas bēgt, un nodomāja: «Laikam patiešām emīrs, ja no viņa uzreiz laižas lapās! Jābūt piesardzīgam …»

Visu notiekošo klusu ciešot vēroja Fanhass, kas bija iznācis pavadīt troņmantnieka favorītu. Viņš jutās pa visam nelāgi, ka Abulu Atahiju arestē pie viņa mājas Kaut mazliet tālāk būtu to darījuši! Viņš pat grasījās iejaukties, visapkārt tik daudz kalpu, vajag tikai uzsaukt … Kā gan dzejnieks nokaitinājis kalifu? Vai tik nav bīstami nostāties viņa pusē? Un vai maz vērts? Būs jāpilda solījums attiecībā uz peļņu… Bet, ja Abulu Atahiju arestēs, peļņa paliks viņam vienam pašam. Tas taču ir izdevīgi! Turklāt viņš būs izpildījis kundzes pavēli, kuru ar Haijana starpniecību viņam bija paziņojusi Atba. Atkal gaidāma peļņa. Divkārša peļņa. Būtu muļķīgi palaist garām tādu izde vību.

Vergu tirgotājs apmierināti nokrekšķējās.

Pa to laiku Fadls centās iebaidīt arifu.

—   Tev nav tiesību viņu aizturēt! — viņš kliedza, norādot uz sasieto dzejnieku. — Kādu noziegumu tad viņš ir izdarījis? Tev būs jāatbild paša īstenticīgo emīra priekšā!

—   Bet kas tu tāds esi, ka atļaujies man draudēt? — arifs nikni sauca. — Es tevi nepazīstu un negribu pazīt. Ej savu ceļu!

Dzirdot, ka tiek apvainots kungs, Fadla svīta ķērās pie zobeniem. Atskanēja draudi un lamas. Karavīri izvilka no apmetņu apakšas šķēpus. Vergu tirgotājs izbīlī paslēpās aiz Dar ar-Rakikas vārtiem.

—   Nolikt ieročus! To jums pavēl al-Fadls ibn ar-Rabia! — pērkondimdošā balsī uzsauca troņmantnieka favorīts un, redzot apjukumu, kāds pārņēma karavīru rindas, pavēlēja tiem, kas turēja dzejnieku: — Nekavējoties atbrīvojiet gūstekni! Es uzņemos atbildību par viņu! Ja kādam būs vajadzīgs galma dzejnieks Abuls Atahija, lai griežas pie manis.

Attapīgais arifs tūdaļ saprata, ka apstākļi mainījušies.

—        Nolikt šķēpus! — viņš pavēlēja karavīriem un pagriezās pret Fadlu. — Mans kungs, ir pavēle arestēt šo cilvēku. Ko es teikšu, ja viņš tiks atbrīvots?

—   Saki, ka viņš atrodas pie al-Fadla ibn ar-Rabias!

—        Tas ir viņš! Pirmā troņmantnieka galvenais padomdevējs! — karavīri čukstēja cits citam. — Es viņu pazinu. Tik tiešām viņš!

—        Kāpēc, mans kungs, tu uzreiz nepateici, kas tu tāds esi? Es sen būtu izpildījis tavu pavēli, — teica arifs, galīgi samierinājies ar notiekošo. — Ei, Mah- rnud, atbrīvo gūstekni!

Plecīgais karavīrs atraisīja virves. Abuls Atahija pielēca kājās un tāds, kāds stāvēja — bez čalmas, kuru viņam bija norāvuši no galvas, nosmērētām drēbēm, izspūris —, metās zemē Fadla priekšā un sniedzās skūpstīt viņa džubas stērbeli.

Troņmantnieka favorīts piecēla aizkustināto dzejnieku kājās.

—        Kas tev lēcies, dzejniek? Kā tad tu iekūlies tādā ķibelē? Tu taču esi apvaldīts cilvēks. Un pēkšņi…

Aresta iemeslu Fadls izskaidroja ar to, ka Abuls Atahija, citiem redzot, mēģinājis lenkt sievieti apmetnī.

—   Es vēlāk tev visu izstāstīšu, — dzejnieks apsolīja.

XVI nodala

SAVLADŽANS UN GURA

Pēc atgriešanās pilī uzzinājusi, ka viņas noslēpums ir atklāts, Abasa saprata: viņu var glābt tikai Abula Atahijas arests. Būdama uzņēmīga sieviete, Abasa tūdaļ paaicināja pils apsardzi, pavēlēja atnest veclaicīgos kara apģērbus, ietērpa tajos karavīrus un ar arifu priekšgalā aizsūtīja uz Dar ar-Rakiku. Atbai tika uzdots parādīt viņiem dzejnieku, lai karavīri aiz pārskatīšanās neaizturētu kādu citu.

Kad arests neizdevās, Abasa saķēra galvu.

—   Ak, allah! Mēs esam pagalam!

—        Viss notikušais jāpaziņo vezīram, — Atba neatlaidās.

Jādama uz pili, viņa pārdomāja, kā labāk rīkoties.

—        Mums nepieciešama viņa palīdzība. Viņam jāsatiekas ar tevi, kundze. Kur viņš pašreiz ir?

—        Uz laukuma blakus Mūžības pilij. Kopā ar manu brālīti. Šodien ir sacensību diena. Viņš spēlē savla- džanu un guru.

• — Es tūdaļ pat došos pie viņa.

—        Dari, kā zini. Man viss vienalga. Mums nav glābiņa, — Abasa atbildēja. Viņas balsī skanēja izmisums.

—        Allahs neliegs mums savu žēlastību! Es ticu, ka vezīrs atradīs izeju. — Atba centās viņu pārliecināt. — Bet tagad es eju.

—        Pagaidi! — Abasa viņu aizturēja. — Es uzrakstīšu vezīram vēstuli.

Viņa pievilka tuvāk tintnīcu uz augstām kājiņām, paņēma gabaliņu papirusa un uzrakstīja: «Brauc šurp, tiklidz būsi brīvs! Izrauj mani no naidnieku nagiem!»

Atba aizgāja uz savu istabu, pārģērbās, ap pleciem aplika apmetni, uz galvas uzsēja ceļojuma uzpletni, kādus nesā ziņneši no Horasanas — tā vezīrs viņu drīzāk pamanīs —, bet uz krūtīm noglabāja kundzes vēstuli. Un arābu rikšotāja mugurā aizauļoja uz sacīkšu vietu.

Sacīkstes notika uz liela laukuma spēļu aplī, kam bija pareiza forma un divkāršs pie stabiem piestiprinātu tauvu iežogojums. Mūžības pils pusē sacīkšu vietas malā atradās milzīga telts. Karavīri izklīdināja zemas kārtas cilvēkus, kas bija sanākuši pablenzt uz sacensībām. Tieši pusdienas laikā no telts uz melna ērzeļa izjāja Haruns ar-Rašids. Viņam galvā bija īpaši spēlei paredzēts viegls turbāns; labajā rokā viņš turēja bambuka savladžanu, kura uzliektais gals bija apsists ar lapiņu zeltu. Ap kalifu drūzmējās daudz jātnieku — emīri, karavadoņi, vezīri un citi galma vīri. Virs jātnieku galvām zibēja savladžani. Otra spēles dalībnieku grupa pulcējās pretējā patālā laukuma malā; nepacietīgākie tracināja zirgus — dzina tos pilnā sparā un atkal apstādināja. Sacīkšu vietas centrā atradās lielā gura. Tās karkasu veidoja stīpas, kas bija izgatavotas no lielu dzīvnieku cīpslām, tās īpašā veidā apstrādājot. No virspuses guru cieši apņēma āda, kas lielākas izturības dēļ bija nošūta ar stiegrām.

Haruns ar-Rašids savicināja savladžanu, ar skaļu kliedzienu metās uz priekšu, sasniedza centru un uzsita pa guru. Tā uzlidoja gaisā. No visām pusēm gurai klāt metās spēles dalībnieki. Savladžani krustojās. Vajadzēja uzveikt pretinieku un aizsist guru uz savu pusi. Daži jātnieki, labi zinādami, ka tā ir kalifa iemīļotā spēle,[2] piekāpās viņam par labu, tīšuprāt sita garām; citi, iekrituši azartā, cīnījās kā lauvas. Veikli rīkodamies ar savladžanu, Haruns ar-Rašids virzīja guru uz telts pusi. Viņa ceļu strauji aizšķērsoja kāds jātnieks. Tas bija Džaafars ibn Jahja; viņa viduklis bija apjozts ar platu zīda jostu, viņam bija tāds pats savladžans kā kalifam, tikai bez zelta rotājuma. Džaafars ibn Jahja no visa spēka trieca savu bēro rikšotāju un, tik tikko nepārrēķinajies, pēdējā brīdī ar pūlēm to apvaldīja. Īstenticīgo emīra melnais ērzelis saslējās pakaļkājās un iezviedzās.

— Nē! Nepaņemsi vis! — Haruns ar-Rašids iesaucās, veikli pagriezdams zirgu sānis.

Taču aizaujot prom no Džaafara ibn Jahjas viņam neizdevās. Vezīrs paskubināja savu auļotāju, izslējās un, pārtvēris guru, raidīja to atpakaļ. No pakavu uzirdinātās zemes gaisā uzšāvās biezi putekļi. Zirgu purnus klāja putas, siekalas tecēja rikšotājiem uz krūtīm.

Sajā dienā vezīram bija grūti spēlēt. Pagājušo nakti viņš nebija gulējis. Rokas bija zaudējušas parasto veiklību un spēku. Vajadzēja tikai mazliet pievērt plakstiņus, un acu priekšā nostājās Riašs un bērni (kas notiks ar viņiem?). Prātā nāca Abasa — brīžam bikla, klusa, maiga, brīžam satraukta, nobēdājusies. Viņš pats bija pieradis pie ienaidnieku skaudības, pie viņu indīgās mēlnesības, bet viņa nebija pieradusi un nekad nepierādīs. Tādas ir sievietes… Vai tad var viņas par to nosodīt?

Džaafars ibn Jahja baudīja kalifa labvēlību, bet vai tas ilgi turpināsies? Jā, pašreiz viņš bija kalifa mīlulis. Bet vai viņa rokās nav nonākusi pārāk liela bagātība — pilis, ciemi, zeme? Bagātība aug. Vai nebūtu pienācis laiks apstāties? Vai šī bagātība neapdraud viņu? Kaut gan vēl jau kādu laiku var mierīgi dzīvot. Tā taču ir? Viņam daudz kas atļauts. Jebkurā brīdī — gan dienu, gan nakti — viņš var vērt Mūžības pils durvis, iepriekš neprasot nekādas atļaujas. Valsts kases un pat harēma durvju atslēgas glabājas pie viņa tēva — vecā Jahjas ibn HalidaArī tas taču kaut ko nozīmē. Beidzot ir parakstīts laulības līgums, tiesa gan, fiktīvs… Nē, pagaidām nav nekāda iemesla uztraukties.

Džaafars ibn Jahja aizgainīja prom drūmās domas.

Haruna ar-Rašida spēlmaņi, dabūjuši savā pusē guru, vadīja tālāk spēli.

XVII nodala ABASAS PILI

Atba nekādi nevarēja tikt klāt vezīram. Džaafars spēlēja pretējā laukuma malā. Lai tur nokļūtu, vajadzēja izspraukties cauri pūlim, pārkāpt pāri tauvām. Tad pēkšņi viņa ieraudzīja veco kalpu, kurš, ierodoties Abasas pilī, ne reizi vien bija pildījis sava saimnieka uzdevumus.

—   Homdan! — viņa skaļi uzsauca.

Tas bija uzticams cilvēks. Viņa rokās var nodot vēstuli.

—   Homdan!

—   Te es esmu! — viņš atsaucās, izspraucies no pūļa, un, ieraugot Atbas neparasto tērpu, saprata, ka viņai ir slepens uzdevums.

Ar sirdi un dvēseli Homdans kalpoja Barmekidiem vairāk nekā piecdesmit gadu, sākumā pie Jahjas ibn Halida, pēc tam pie viņa dēla Džaafara ibn Jahjas. Kaut gan Homdans jau bija krietni gados, taču joprojām bija vesels un kustīgs; saimnieki pret viņu izturējās drīzāk kā pret vecu draugu nekā pret vergu, bet viņš uz to atbildēja ar dziļu cieņu. Pēc tautības viņš bija persietis, par savu dzimteni uzskatīja Hora- sanu, kaut arī nez vai maz atcerējās, kādas izskatījās Horasanas ielejas. Viņu jau bērnībā atveda uz Bag- dādi, un kopš tā laika viņš nekur nebija izbraucis.

—   Kas noticis, meitiņ? Vai tas nekaitēs mums, ko? — vecā kalpa balss sāka drebēt.

—   Mūsu liktenis allaha rokās, Homdil Man prieks tevi redzēt. Tu taču man esi tikpat kā radinieks, — Atba iesaucās un, pārliecinājusies, ka viņus neviens nenovēro, klusi piemetināja: — Ir vēstule no kundzes. Tā steidzīgi jānodod kungam.

—   Pacentīšos, meitiņ, pacentīšos! Spēle drīz beigsies. Slikti sit guru. Sirds sāp skatoties. Šodien nelaimējas, — viņš skaļi atbildēja, pēc tam, pieskaņojies viņas tonim, tik tikko dzirdami teica: — Tiklīdz Džaafars atgriezīsies pie telts, es tūdaļ viņam nodošu. Esi, meitiņ, mierīga! — To sacīdams, viņš paņēma papirusu un paslēpa zem apmetņa.

Abasas pilī sākās garas, gaidu pilnas stundas. Džaafars kavējās. Kundze un kalpone bija nobēdājušās.

Pilī bija divi balkoni: viens — liels un plašs Tigras pusē, no tā pavērās lielisks skats uz līkumojošo upi; otrs mazāks balkons atradās austrumu fasādē, no turienes bija labi redzama netālā Zubeidas pils un iebrauktais ceļš, kas veda uz Mūžības pili viņpus birztalas. Pa šo ceļu parasti jāja vezīrs, un sievietes ierīkoja uz balkona novērošanas punktu, ko no svešām acīm aizsedza kupli, zaļi vīteņaugi.

Viņām sāpēja acis, saspringti uzlūkojot ceļu, kas meta untumainus līkumus un aizsniedzās līdz pat horizontam. Ak, gaidīšana, ak, mokošā neziņa …

Tālumā parādījās vientuļš ceļavīrs.

•— Viņš! Viņš!

—   Vai tiešām?

—   Paskaties, Atba!

—   Kāpēc viņš nav zirgā? Liekas, viņš nesteidzas… Vai tik tā nav mirāža?

Ceļavīrs aizgāja līdz krustojumam un nogriezās sānis.

Pār Zubeidas pils jumtu gūlās minareta ēna. Atskanēja stieptas muedzina klaigas. Abasai patika pievakares stundas, tās pildīja dvēseli ar mieru un aizkustinājumu. Taču šodien spalgais aicinājums pielūgt allahu satrauca viņu, atgādināja, ka drīz cejš izgaisīs skatienam, pazudīs nakts tumsā.

Atbā muedzina balss modināja citas domas un jūtas.

—   Kā tev liekas, kundze, — viņa uzrunāja savu pavēlnieci, — varbūt vezīrs gaida tumsas iestāšanos? Būs mazāk ziņkārīgu acu …

—   Vai tu vēl kādu turi aizdomās? — Abasa uztraucās.

—   Visus un jebkuru, kundze. Un it īpaši Harunu ar-Rašidu.

—    Ko tu runā? Kopš kura laika mans brālītis sācis izsekot vezīru? Jāsaka gan, ka es neko tamlīdzīgu neesmu manījusi. Cik man zināms, Barmekidiem atvērtas visas durvis. Baidos, ka Džaafars aizkavējas nožēlojamā podu pārdevēja — nejūtīgā skribenta dēļ. Varbūt šajā brīdī viņu… — Nepabeigusi teikumu, Abasa ar pūlēm apvaldīja drudžainu nopūtu.

—   Neuztraucies, kundze! — Atba iesaucās, izbijusies, ka kundze atkal kritīs ģībonī. — Es gribēju viņu arestēt aiz piesardzības. Nevar droši apgalvot, ka mūsu noslēpums ir zināms Abulam Atahijam. Varbūt viņš nemaz nepalaidīs mēli? Starp citu, mēle viņam patiesi gara. Ak, ja nebijusi šī mēle! Cik labs cilvēks viņš tad būtu! Es droši vien… Bet par to šoreiz nav runa. Pieņemsim, ka pantu kalējs palaidīs mēli. Kas uzdrošināsies šīs tenkas pienest kalifam? Kas? Diez vai atradīsies tāds drosminieks.

Paziņot sliktas vēstis ātrsirdīgajam Harunam ar-Ra- šidam bija ļoti bīstami. Cik reižu tā nav bijis — kamēr rit izmeklēšana, neizveicīgajam ziņu pienesējam tiek nocirsta galva. Galma augstmaņi ne vien baidījās ieminēties īstenticīgo emīram par kaut ko nepatīkamu, bet vispār vēra vaļā muti viņa klātbūtnē tikai slavas dziesmu dziedāšanai. Izdibināts noslēpums ilgi ceļoja pa pils kaktu kaktiem, līdz beidzot aizsniedza augstu personu ausis. Tad nu tas patiešām tika izspēlēts pret ienaidniekiem. Visvairāk iespējams, ka Džaafaram ibn Jahjam sagaidāmi triecieni no viņa skauģu — kalifa radinieku puses.

—   Lūk, no kā es baidos… — Abasa teica, norādot ar roku uz Zubeidas pils pusi. — Viņa nepalaidīs garām izdevību. Vēl sabiezinās krāsas. Prot sariebt, burve tāda …

Divas sievietes, Haruna ar-Rašida māsa un mīļotā sieva — katru no viņām savā ziņā valdnieks dievināja —, ienīda viena otru. Ienaids, kas bija radies greizsirdības dēļ, ilga gadiem un neapdzisa ne uz brīdi. Par kalifāta ievērojamāko kundzeņu savstarpējo naidu zināja gan augstmaņi, gan kalpi un uzskatīja to par parastu un pat dabisku parādību,

—   Tenkas aizsniegs Zubeidas ausis un tur ari paliks, — Atba nopūtās. Pār kalpones seju pārslīdēja skumjš smaids. — Ko Zubeidai dos šīs tenkas? Viņai jau tāpat to ir papilnam!

—   Kā tu vari tā runāt! — Abasa bija sašutusi. — Vispirms apdomā un tad runā! Viņa ir mana niknākā ienaidniece! Un turklāt visbīstamākā! Ja viņa uzzinās …

—   Cik bieži mēs esam pārliecināti, ka mūsu noslēpums nevienam nav zināms, bet ļaudis gar to trin mēles tirgos un mošejās, — Atba atbildēja un tūdaļ nožēloja savus vārdus — Abasas seja pārvērtās, viņas vaigi nobālēja.

—- Ko tu runā? Zubeida visu zina? Pils kalpi arī? Saki taču, nemoki mani… — viņa nesavaldīgi iesaucās un, pēkšņi pagurusi, aprāva sakāmo.

—    Zināt jau nu gan viņa diez vai zina. Tas jau nu būtu pārlieku daudz. — Mocīdamās ar pašpārmetumiem, Atba mēģināja glābt kas glābjams. — Bet nojaust jau nū gan droši vien nojauš. Tu esi tik gudra, bet no šiem jautājumiem neko nesaproti. Gluži kā bērns. Jūsu pilis atrodas viena otrai blakus, un tikai aklais var nepamanīt, ka vezīrs vakaros bieži tevi apciemo. Un, kad iet prom, to allahs vien zina. Zubeidai netrūkst ziņu pienesēju. Šīs tenkas viņai nepavēstīs nekā jauna. Pierādījumu tik un tā nav. Bez tam — ja noslēpums zināms sievai, tas vēl nenozīmē, ka viņa to izstāstīs vīram. Kalifs ir kaprīzs, viņa noskaņojums ir mainīgs. Bet vezīra rokās ir milzīga vara. Runāt sliktu par vezīru, ai, cik tas bīstami! Pat Zubeidai.

Balkons grima tumsā. Ceļš vairs nebija saskatāms. Pilī aizdedzināja sveces. Lejā, virtuvē, skanēja kalpu balsis, viņi gatavoja vakariņas. Kundzes personiskā dzīve bija zināma tikai Atbai. Agrā bērnībā viņa bija nokjuvusi pie kalifa al-Mahdi un tika atdota Abasai, kura viņai uzticējās tikpat kā pati sev.

—   Varbūt labāk iesim uz terasi? Viņš var ierasties no upes puses, — Abasa teica pieceldamās.

Atba nemaz nepaguva atbildēt, kad koridorā atskanēja stingri, steidzīgi soļi.

—   Viņš ir klāt! Klāt! — Abasa iesaucās tin sajuta, ka sirds sāk pukstēt Džaafara soļu taktī; viņa jau grasījās skriet vīram pretī, bet Atba aizšķērsoja ceļu.

—       Ej uz savu guļamistabu, kundze! Es aizvedīšu kungu pie tevis. Jums nebūs liecinieku, es arī iešu prom.

Abasa aši aizgāja uz savām istabām, bet kalpone izskrēja koridorā. Džaafars stāvēja pie durvīm. Spožā gaisma, kas plūda no desmitiem sveču, pasvītroja viņa džubas un turbāna melnum melno krāsu.

Atba noliecās un noskūpstīja vezīram roku.

—   A, tā esi tu! — viņš strauji teica. — Kur tava kundze?

—    Guļamistabā, manu pavēlniek. Viņa gaida jau vairākas stundas, — Atba atbildēja, izsliedamās taisna un uzmezdama Džaafaram ašu skatienu.

Vezīrs labi izskatījās. Viņam bija trīsdesmit septiņi gadi. Vīrietis spēka gados. Mugurā elegantas drēbes. Augums stalts, slaids. Kastaņkrāsas matos bija manāmi sirmi pavedieni. Atklāto seju ieskāva kupla bārda. Acīs draiskas liesmiņas, vaibsti ap muti enerģiski, vīrišķīgi. Turbāns mazliet atstumts pakausī, un augstajā pierē redzamas ievilkušās tikko jaušamas grumbas. Kaislīgs, dedzīgs cilvēks. Pretēji Fadlam, šim pirmā troņmantnieka dienderim, viņš neies apvaldīt savu naidu, piedot apvainojumus.

«Labs vīrs manai kundzei!» nodomāja Atba. Viņa pavadīja Džaafaru līdz Abasas istabām un pati palika Јie durvīm pieskatīt.

XVIII nodaļa SATIKŠANĀS

Abasai ļima kājas, pēc tam drebuļi sāka kratīt visu augumu. Pretrunīgas jūtas plosīja sirdi: mīlestība, bailes, cerības — viss bija sajucis kopā. Plašā istaba ar svečturiem minaretu formā un dārgiem paklājiem kļuva arvien šaurāka un šķita pārvēršamies pa šauru un garu lādi.

Bija dzirdams, kā pie durvīm pienāk Džaafars, kā kalpone noauj viņam sandales — tās viegli noklaudzēja pret grīdu. Pēc tam sānu durvis atdarījās gluži kā lādes vāks un Abasa metās pretī vīram.

Džaafars uzlūkoja viņu un nez kuro reizi apbrīnoja viņas gaumi: mugurā vienkāršs apģērbs — cik pareizi viņa dara, sagaidīdama vīru mājas tērpā —, bizē sapītie mati sastiprināti ar dārgu sprādzi, pār pleciem slīgst zīda lakats, uz kura ar zelta diegiem izšūtas dzejas rindas, kā toreiz bija pieņemts. Acīs — viņš uzreiz pamanīja! — neparasts satraukums, kas seju padarīja vēl skaistāku.

Pirmie mirkļi pagāja klusumā. Abasa pasmaidīja. Viņa nevarēja apvaldīt smaidu. Džaafars atnācis pie viņas — un viņa aizmirsa visas nelaimes, no galvas izkūpēja iepriekš sacerētās frāzes. Sirdi pārņēma priecīgs satraukums.

Un tā notika ik reizi.

Mīlestības spēks, cik tu esi varens! Tavā priekšā atkāpjas nelaimes un bēdas. Tu uzvari un nogāz no augstumiem neuzvaramos; sastopot savā ceļā šķēršļus, tu kļūsti vēl stiprāka un varenāka. Ar ko lai salīdzina šīs bezgala dārgās jūtas? Ar zeltu! Arī tas ir vērtīgs jau no dabas, bet risks, kas saistās ar zelta iegūšanu, tāpat kā grūtības mīlestības ceļā, padara kā mīlestību, tā zeltu vēl vairāk ilgotu.

Džaafars neticēja, ka viņam un Abasai kādreiz varētu būt mierīga ģimenes laime. Cilvēku likteņgaitas nav izzināmas. Kas tad viņš īsti ir kalifāta galvaspilsētā? Svešzemnieks, kas ticis uz augšu, pateicoties savai izmaņai, prātam un, protams, laimīgai nejaušībai. Viņš nav cienīgs Abasai ne ūdeni pienest! To pateiks katrs, kam vien jautās. Viņas dzīslās rit dižciltīgas asinis, bet viņš ir plebejs, zemes pīslis. Vai tad laužu acīs viņš ir cienīgs būt par hašimites vīru, viņas bērnu tēvu? Vai sabiedrība atzīs Hasanu un Huseinu?

Džaafars atmiņā pārcilāja pagātnes notikumus, viņš tos labi pārzināja — vēsturē vēl nav bijis tāda gadījuma, ka kalifa meita būtu kļuvusi par svešzemnieka likumīgo sievu; bet nākotne bija tīta tumsā un neziņā.

Neviens gaišreģis nevarēja uzminēt, ka tikai pēc trim gadsimtiem cilvēks, kura dzīslās nepavisam nerit dižciltīgas asinis, varēs oficiāli apprecēt īstenticīgo emīra meitu. Un tas notiks Abasidu kalifāta norieta periodā, bet Haruna ar-Rašida valdīšanas laiks bija šī kalifāta zelta laikmets. Džaafars ibn Jahja, satuvinājies ar Abasu, jau tā atradās nebijušos augstumos. Līdz šim neviens svešzemnieks, vienalga uz kādas hierarhijas kāpņu pakāpes viņš atrastos, nevarēja pat sapņot par tādu neiedomājamu laimi. Bet vezīrs bija iemantojis pretmīlestību, viņam bija divi bērni. Ko vairāk vēl viņš varēja vēlēties šajā pasaulē? Kad divi cilvēki mīl viens otru, viņi pavisam aizmirst cietsirdīgos valdniekus, nepārvaramos šķēršļus un sakāves; Haruns ar-Rašids te ir bezspēcīgs. Tikai vienam kalifam ir vara pār viņiem, un šī kalifa vārds ir — mīlestība.

Viņi ilgi stāvēja apskāvušies. Viss atkāpās, izzuda, izgaisa. Kā teicis kāds iemīlējies dzejnieks:

Ai, kā sūrā ikdiena dvēseli izsūc, Daudzās raizēs un rūpēs miera man nav. Bet, kad nolaižas nakts, aizmirstu visu: Mi|otās kundzes acis redzēt man |auts.

Abasa pirmā atguvās (dažās situācijās sievietes pārspēj vīriešus) un ķērās pie viltības, pārmetot vīram, ka viņš licis sevi gaidīt.

—   Kāpēc Džaafars tik ilgi neatsaucas uz savas nabaga Abasas aicinājumu? — viņa gurdi čukstēja. Koķe- tībai vajadzēja vēl spēcīgāk iekvēlināt viņa mīlestību.

—   Tavs aicinājums, mans acuraugs, ir pavēle, kuru es nevarēju nepildīt. Mani aizkavēja darīšanas. Ak vai, tās stāv pāri manām ilgām! — Džaafars atbildēja, vēl joprojām ar sajūsmu lūkodamies sievā. — Man vajadzēja pazust no kalifa acīm, neradot nekādas aizdomas. Iesēdos laivā un braucu lejup pa Tigru, bet kalps tikām atveda manu zirgu. Ja tu būtu atradusies terasē, tu redzētu …

—   Man gribas vienmēr būt kopā ar tevi! — Abasa kaislīgi iesaucās, neatzīdamās, ka pusi dienas vērojusi ceļu. Viņas vēsie pirkstiņi vārgi nodrebēja vīra platajā plaukstā, un viņa kopā ar vīru noslīga uz izrakstītajiem spilveniem. — Vai nu kopā dzīvot, vai kopā mirt, Džaafar! Es vairs nespēju melot un zagt laimes mirkļus!

—   Ak, mīļā, tu esi hašimite, bet es brīvlaistais! — vezīrs teica, apvaldīdams sāpi, kas plosīja viņa sirdi. — Liktenis starp mums uzcēlis nepārvaramu barjeru.

—    Vai tu to nopietni saki? — viņa pārmetoši iesaucās. — Kādas muļķīgas iedomas! Tu esi augstsirdīgāks un cēlāks par jebkuru tīrasiņu hašimitu.

—   Piedod, Abasa, vai kas atgadījies, ka tu mani tik steidzīgi izsauci? — Džaafars viņu pārtrauca.

—   Ak, dārgais! «Ai, kā sūrā ikdiena dvēseli izsūc…»

Abasas krūtīs apdzisa tikšanās prieks. Sirds atkal

drebēja uztraukumā un bailēs. Acīs pamirdzēja asaras.

—   Vai tu esi vienis prātis ar mani — vai nu dzīvosim kopā, vai mirsim? — viņa atkārtoja. — Man vairs nav spēka paciest šīs mocībasl

—   Stāsti, kas noticis! Ko tu ar to gribi sacīt? Ja vajadzīgs, esmu gatavs mirt.

—        Man ļoti žel, Džaafar, bet… — Abasa teica un saminstinājās. Pēc tam kā bērtin nobēra: — Mūsu noslēpums ir atklāts! Drīz tas būs zināms brālim!

—   Ko tu teici? Kas uzdrīkstējās? Kad tas notika?

—       Šonakt, mīļais. Pie Fanhasa, kad es tikos ar bērniem …

—   Kas viņš tāds?

—   Abuls Atahija.

—   Viņš mirs, nelaimīgais!

—        Es jau mēģināju viņu aizturēt, aizsūtīju sardzes •vīrus, bet viņš izlocījās.

—        Izlocījās sardzes vīru klātbūtnē? Ak, nelaimīgie, arī viņu dienas skaitītas!

—        Tas vēl nav viss, dārgais. Viņu izglāba tavs ienaidnieks.

—        Tu saki, ienaidnieks? Bet man ir daudz ienaidnieku.

—   Tavs niknākais ienaidnieks.

—   Fadls?

—   Tieši tā.

Vezīrs tā parāva džubu, ka tā nostirkšķēja.

—        Lai allaha lāsts pār viņu! Vai tad viņš nebaidās no manas atriebības? Te mans zobens. Es sevi atriebšu!

—        Tu neko nepanāksi, dārgais… — Abasa pašūpoja galvu. — Neaizmirsti, ka viņš ir Muhameda al-Amina un Zubeidas favorīts. Tā ir tīrā nejaušība, ka viņš bija klāt pie Abula Atahijas aresta. Atba visu redzēja. Bet dzejnieks ir uz brīvām kājām un nepalaidīs garām izdevību izpaust noslēpumu. Tevi gaidot, es pārdzīvoju drausmīgas stundas, tās man izlikās garākas par gadu desmitiem. Man jau rēgojas, ka mūsu noslēpumu čukst Tigras ūdeņi, ka tas uzrakstīts uz Bagdādes akmeņiem. Es nemaz nebūšu izbrīnījusies, ja tūdaļ ieradīsies kalifa sardze un saņems mūs ciet.

Mums bīstami palikt pilsētā. Ak, ja nelaime apdraudētu tikai mani vienu!

—   Neviens neuzdrīkstēsies aiztikt ne matiņu uz tavas galvas! — Vezīrs pielēca no spilveniem. — Es viņu nogalināšu!

—   Turies, Džaafar, tu taču esi vīrietis! Saņemies! — Abasa satvēra vīru aiz džubas un nosēdināja sev blakus. — Pret tevi nostāsies vairums arābu, pats īstenticīgo emīrs būs pret tevi. Visi hašimiti, visi skauģi. Viņi gaidīt gaida, kad varēs tevi samīdīt kājām. Tev katrs solis jāpārdomā, tu nedrīksti kļūdīties!

XIX nodala ŠĶIRŠANĀS

—    Tev taisnība, mans acuraugs, skauģi centīsies man kaitēt. Tāda ir skauģu daba. Tā tas bijis no laika gala. Bet es turu acis vaļā, Abasa, gluži kā karavīrs sardzē. Starp citu, mans sardzes laiks ieildzis, — Džaafars teica. Viņa lūpās atplaiksnīja smaids, sejas izteiksme kļuva mazliet maigāka, tikai acis spīdēja niknumā un bija saltas un saspringtas. — Bet es zinu, ko daru. Laiku neesmu velti zaudējis. Neviens hašimitus nav apveltījis ar tik bagātīgām dāvanām kā es. Neesmu vējā izkaisījis tūkstošiem dināru. Nepavisam ar ne! Zelts paveiks to, kas tam jāpaveic. Parādnieki sargāsies nostāties pret mani.

—   Ar karaspēku gan ir grūtāk, — viņš domīgi turpināja. — Visi karavīri — arābi, un tas ir slikti, toties karavadoņu un emīru vidū daudz persiešu, kuri nemīl tavu brālīti par to, ka viņš vajā Ali piekritējus. Viņi var atbalstīt mani. Par Horasanas karaspēku nemaz nerunājot — tas klausa tikai manām pavēlēm. Šis apgabals gan ietilpst kalifāta teritorijā, bet tikpat kā nepakļaujas Bagdādes rīkojumiem. Tavs vectēvs Abu Džaafars al-Mansurs aiz muļķības nogalināja Abu Mus- limu al-Horasani, un horasanieši viņam to nepiedos. Kas tev kaiš? — viņš iesaucās, pamanījis, ka Abasa izņem mutautu un aizgriežas prom. — Piedod, es negribēju tevi aizvainot. Vectēvs…

—   Ak, kāds tam sakars ar vectēvul — viņa dusmīgi pārtrauca un apklusa.

—   Ja tev mani vārdi nepatīk, pasaki, — viņš neatlaidās. — Par brāli arī…

—    Tu esi atklāts, Džaafar, un es tev esmu pateicīga par to, — Abasa teica, raudzīdamās vīram acīs. — Tavs ienaidnieks ir arī mans ienaidnieks, vienalga, vai tas vectēvs vai brālis. Bet man izlikās… Vai tik tev nav padomā sākt brāļu karu? Mana vienīgā vēlēšanās ir dzīvot mierā un klusumā. Mana sirds vairs neilgojas pēc pilīm, kurās jebkuru brīdi var draudēt briesmas un niecīga kļūme var izrādīties liktenīga. Bēgsim prom no Bagdādes, apmetīsimies teltī! Atsakies no slavas goda un naudas! Lai cik vilinoša ir vara, tomēr nav jāaizmirst: ko tad pēcgalā iemanto jebkurš valdnieks''' Kapa vietu — to pašu ko visi mirstīgie.

Džaafars nervozi plūkāja bārdu; Abasa aizsedza seju ar plaukstām. Viņš noglāstīja sievas slaidos pirkstus un saudzīgi atņēma viņas rokas nost no sejas.

—    Neraudi, nevajag! Tev palielināsies aknas. Es izdarīšu visu, ko vien tu gribēsi. Mums abiem jābūt ārkārtīgi piesardzīgiem. Pienācis laiks likt lietā visu savu aukstasinību.

Abasa kāri tvēra katru vīra vārdu. Viņas skropstas vēl pa brīžam nodrebēja, plakstiņi bija sarkani, bet lūpās jau plaiksnījās tikko samanāms smaids. Stāvoklis vairs nelikās tik bezcerīgs.

—    Nomierinies, mīļā Abasa! — Džaafars centās pierunāt sievu. — Es tev apsolu: kamēr es būšu dzīvs, tavs brālītis mūsu mazuļiem nepiedurs ne pirksta. Zvēru pie allaha! Par Fadlu tu pat nedomā! Viņš ir bailīgs. Fadls neuzdrīkstēsies kalifam stāstīt baumas. Tici man, es viņu pazīstu. Baidīsies pat ieminēties. Bet ļaunākajā gadījumā mums rezervē paliek Horasana. Tur, tālu no Bagdādes, es esmu gatavs cīnīties ar visu kali- fātu; mani atbalstīs Ali piekritēji, un es gūšu uzvaru. Bet ir vēl viens līdzeklis, mana mēnesnīca. Es sen vēlos atteikties no sava goda amata. Reiz Haruns ar-Rašids man solīja Horasanu. Es viņam to atgādināšu. Ceru, ka viņš neatteiksies no saviem vārdiem.

—   Vai tiešām, Džaafar? — Abasa nopriecājās. — Bet vai tik brālītis negatavo tev lamatas?

—   Diez vai. Brīvlaisto aizvākt tālāk no troņa — tas ir hašimitu interesēs.

—   Ak, mans dārgais! Iespējami ātrāk atgādini Haru- nam viņa solījumu, — Abasa lūdzās, atguvusi cerību. — Slavēsim allahu, ja kalifs turēs savu vārdu. Neko labāku nemaz nevar vēlēties. Rīt pat dodies uz Horasanu. Brālītis turp nebrauks, neriskēs zaudēt troni, pie kura viņš turas visiem spēkiem.

—   Bet kas notiks ar tevi?

—   O, par sevi es neuztraucos. Neviens neriskēs ar savu dzīvību, lai pazudinātu mani vienu pašu. Es aizbraukšu pie tevis vēlāk kopā ar dēliem.

—   Es esmu ļoti priecīgs, mans acuraugs, ka tu esi vienis prātis ar mani.

—   Kā es sapņoju nokļūt Horasanā, mans mīļais! Mēs dzīvosim kopā, nevienam neslēpsim, ka esam virs un sieva.

—   Ak, kā man negribas iet prom! — vezīram pret paša gribu izlauzās pār lūpām, taču viņš tūdaļ savaldījās un noteica, celdamies augšā: — Mums jābūt piesardzīgiem.

—   Vēl brītiņu! — iesaucās Abasa, nejaudama vīram celties no spilvena.

—    Tev bail palikt vienai? — viņš jautāja un centās sievu nomierināt. — Ja allahs būs lēmis, mūsu vienotības stunda vairs nav tālu.

—   Nē, nav bail. Ej, mans mīļais!

Viņi palūkojās viens otram acīs — skatieni pauda vairāk nekā vārdi.

Džaafars piecēlās un uzlika galvā turbānu.

—   Neej nekur ārā no savas pils, kamēr nebūšu atsūtījis pie tevis ziņnesi, — viņš teica, atvadoties apskaudams sievu.

—    Es lūgšu visžēlīgo un visžēlsirdīgo allahu! — Abasa solīja. — Ej, mans pavēlniek! Lai allahs stāv tev klāt!

—   «Mans pavēlniek»? — Džaafars atkārtoja, sajuzdams tādu kā rūgtumu. — Saki labāk — «mans vergs». Pēc šariata likumiem, pēc arābu paražām, hašimitu asinis tiek uzskatītas par pavēlnieku asinīm. Bet tu, īstenticīgo emīra māsa …

—   Es atzīstu tikai vienu likumu, — Abasa iebilda, un viņas balss skanēja pārmetoši, — allaha likumu, tikai vienas ieražas — taisnīgu cilvēku ieražas. Pēc šī likuma, pēc šim ieražām, tu esi mans pavēlnieks.

—   Paldies tev, Abasa! Paliec sveika! Pagaidām es nedrīkstu pie tevis nākt.

—   Man būs grūti, mīļais! Bet es izturēšu, — Abasa apņēmīgi noteica un divreiz skaļi sasita plaukstas.

Tas bija norunāts signāls, kuru dzirdot, kā vienmēr, ienāca Atba. Kalpone izveda vezīru no pils tā, ka viņu neviens nepamanīja, un pavadīja līdz vārtiņiem, kur viņu gaidīja Homdans ar zirgiem.

XX nodaļa

CEĻA UZ MUHAMEDA AL-AMINA PILI

Fadls, kuru mēs pametām brīdī, kad viņš izpestīja no nelaimes dzejnieku, pavēlēja sēsties zirgos, un jātnieki devās ceļā.

Abuls Atahija neatpalika no sava glābēja. Slepenā ziņa viņam visu laiku bija uz mēles. Ja viņš nenojaustu, ka Atba rīkojusies visvarenas kundzes vārdā, nemaz nevar zināt, kā tālāk ievirzītos notikumu gaita. Viņš pārlieku mīlēja sudrabu, un atlīdzība viņu ļoti vilināja, taču no steigas viņš laikam atturētos, protams, ne jau tādēļ, ka viņam būtu žēl bērnu, kurus gaidīja droša nāve, ja noslēpums kļūtu zināms, bet gan tādēļ, ka viņu mocīja gandrīz nepārvaramas bailes no kalifa ātrās dabas un vezīra gaišredzības.

Tālumā virs sacīkšu laukuma, kur sākās gatavošanās zirgu skriešanās sacensībām, saules staros peldēja putekļu mākoņi. Iela, uz kuras uzjāja Fadls ar pavadoņiem, veda lejup uz Bagdādes tiltu. Uz tilta valdīja dzīva rosība. Pa dēļu tiltiņiem, kas savienoja barku klājus, kustējās ļaužu, mūļu, zirgu un kamieļu straume. Dzinēji ar vienu roku turējās pie resnām tauvām, kas bija nostieptas gar malām un noderēja arī par margām, bet otrā rokā veda satrauktos, pārbijušos kustoņus, ik pa brīžam tos apstādinot un mierinot. Klaigas, sprauslāšana, rēkoņa un zviedzieni saplūda kopā nerimtīgā dārdoņā.

Neaizjājuši līdz tiltam, jātnieki nokāpa no zirgiem. Fadls rādīja citiem piemēru un pārklāja seju ar pārsegu. Tas bija nepieciešams piesardzības solis: tilta abās pusēs dienu un nakti dežurēja slepeni ļaudis — allahs vien zina, kam viņi kalpoja un kas bija viņiem padomā.

Aiz Bagdādes tilta ceļš uz pirmā troņmantnieka pili gāja pa ar-Rusafu un gar Tigru aizstiepās uz dienvidaustrumiem, šķērsojot al-Muharemu.

Jātnieki steidzās. Muhameds al-Amins gaidīja baltās verdzenes uz brokastlaiku, bet rīts jau bija gabalā. Metās karsti. Fadls saprata, ka nokavēs norunāto laiku. Viņš dega nepacietībā ātrāk paziņot par izdevīgo pirkumu un skubināja jau putās notriekto auļotāju, lai tikai atgūtu nokavēto.

Katrs pakalpojums, ko Fadls izdarīja al-Aminam, tuvināja viņu senlolotajam sapnim — iegūt vezīra posteni. Jaunais dīkdienis ienīda Džaafaru ibn Jahju par to, ka godā un slavā tikušais brīvlaistais nekaunas atbalstīt otru troņmantnieku — iznireli al-Mamunu. Barmekidi pagalam izlaidušies, hašimitus netur nekādā vērtē; ja tā turpināsies, viņi var pat tronim pielavīties. Nolādēto persieti izvirzīja Haruns ar-Rašids. Protams, vislabāk būtu, ja īstenticīgo emīrs viņu arī nogāztu no augstumiem, taču uz to nav lielu cerību. Fad- lam rezervē bija cits plāns, viltīgs un smalki izdomāts. Pienāks stunda, kad par kalifu kļūs al-Amins. Tad Džaafars būs pagalam. Vezīra vieta būs brīva. Al- Amins atcerēsies visus pakalpojumus… Arī Abula Atahijas atbrīvošana varēja noderēt — kas to lai zina, varbūt viņš izrādās par vajadzīgu cilvēku. Vārdu sakot, labs viss, ko var likt lietā pret brīvlaisto.

Uz Muhameda al-Amina pili veda plata, dižskābaržiem apstādīta aleja. Pili, ko no visām pusēm apņēma parks, apsargāja gluži kā cietoksni. Pa labi un pa kreisi no smagajiem dzelzs vārtiem, kurus ar pūlēm vēra dūšīgie sardzes vīri, stiepās biezi akmens mūri ar šaujamlūkām un uz āru izvirzītiem torņiem, kuros bija uzstādīti metamie ieroči. Abās pusēs mūris aizsniedzās līdz pat Tigrai. Bagdādē kūsāja rosme, partijas un grupējumi savā starpā sacentās un cīnījās, tāpēc arī ārpilsētas rezidences bija celtas ar tādu aprēķinu, ka tās var izturēt ilgstošu aplenkumu.

Fadls nokāpa no zirga nevis vārtu priekšā, kā viņš parasti darīja, bet tūdaļ, tiklīdz bija iejājis alejā, un paaicināja šurp Abulu Atahiju. Viņš nojauta, ka dzejnieks var pastāstīt kaut ko jaunu. Neliela pastaiga tādā gadījumā bija īsti noderīga.

Uz laukuma alejas galā bija tāda drūzma kā tirgū. Sardze, kas dežurēja dienu un nakti, laida pa vārtiem iekšā tikai kungus. Kalpi un zirgu puiši apmetās turpat pie cietokšņa mūriem, piesēja pie kokiem zirgus, nolika priekšā barību un gaidīja savus saimniekus.

Tas, ko Fadls uzzināja, soļojot blakus Abulam Atahi- jam pa aleju, kuras galā jau bija redzama baltā pils ēka, troņmantnieka favorītu pārsteidza tikpat kā pērkona grāviens.

—    Tas nevar būt! Es tev neticu! — viņš iesaucās, ar acīm urbdamies apmulsušajā dzejniekā un drīzāk juzdams, nekā saprazdams, ka tas teicis patiesību. — Tu esi visu izdomājis, pantu kalēj! Sargies, nelaimīgais! Tas nevar būt, ka Abasas kundze būtu iejaukta tik netīrā notikumā. Es tam neticu. Es atsakos tam ticēt. Es tev iesaku turēt mēli aiz zobiem!

Abuls Atahija nebija gaidījis tādus vārdus no Džaa- fara ibn Jahjas niknākā ienaidnieka mutes. Tikai pēdējā frāze atstāja viņam cerības staru: vai tik Fadls neliekuļoja, baidīdamies, ka cits varētu izdibināt noslēpumu un pirmais izmantot to savā labā?

—    Es pats savām acīm neticēju, — Abuls Atahija taisnojās un paslepšus pētīja troņmantnieka favorīta seju. — Neticēju, kaut ari pats biju aculiecinieks. Tev taisnība, varbūt esmu kaut ko sajaucis… Dažreiz arī redzīgais kļūdās: tikai viens nepareizs solis — un viņš krīt bezdibenī, kurā neieveltos aklais.

Norunājis visu šo tirādi, Abuls Atahija paraustīja plecus, it kā gribētu sacīt: «Starp citu, kāda man tur daļa! Ka tik labi samaksā.»

XXI nodala VEL VIENS PRETENDENTS UZ TRONI

Vairums jaunu ziņu kalifātā izplatījās no mutes mutē. Par tām bija jāmaksā. Arī tenkas maksāja naudu. Bet par noslēpumiem maksāja trīskāršu cenu. Kam bija žēl dināru, tas dzīvoja nezināšanā.

Labi zinādams, kā izrādīt savu pateicību un iemantot dzejnieka uzticību, Fadls izvilka maisiņu ar zeltu, kuru viņš vienmēr nēsāja līdzi, un sniedza Abulam Atahi- jam, sacīdams:

—   Tu esi dzejnieks, bet dzejnieki neatdarīs muti par velti pat tad, ja viņi runātu prozā. Še ņem! Dabūsi arī no augsti cienījamā troņmantnieka: viņam patiks baltās verdzenes. Tu taču arī piedalījies pirkšanā, vai nav tiesa?

Pacēlis sejas pārsegu — ilgāk slēpt seju nebija vajadzības —, Fadls skaļi iesmējās un paplikšķināja Abulam Atahijam pa plecu.

—   Paklausies! — viņš piebilda, kamēr dzejnieks skūpstīja viņam roku, nemaz nezinādams, ko lai domā par visu to. — Vairies no vezīra, viņš tevi tūdaļ ietupinās cietumā. Vai nu pakavējies pie cienījamākā no cienījamākajiem, es domāju pirmo troņmantnieku, vai arī dodies uz manu māju. Bet uz ilgu laiku nepa- zūdi! Var rasties vajadzība pēc tevis. Tagad ej, lai allahs tev žēlīgs!

Dzelzs vārti pie iebraucamā laukuma bija līdz galam vaļā — droša zīme, ka pilī atrodas ievērojams viesis. «Kas tas varētu būt?» Fadls gudroja, atvadījies no Abula Atahijas un uzlūkodams te pils sardzi, kas viņam pašķīra ceļu, te plašo svītu, kura bija apmetusies pie cietokšņa mūriem: zirgu puiši pārbaudīja zirgiem pakavus, ar salmu grīstēm slaucīja nosvīdušos zirgu krustus, kalpi nesa kustoņiem barību. «Tie taču ir Ibn al-Hadi ļaudis! Tātad viņš vēl nav aizbraucis uz Basru.»

Džaafars Ibn al-Hadi, kā redzams no viņa vārda, bijn kalifa al-Hadi dēls; viņa tēvs bija Haruna ar-Rašida miesīgs brālis. Brāļu tēvs kalifs al-Mahdi jau laikus viņus abus bija pasludinājis un iecēlis par troņmantniekiem: al-Hadi — par pirmo, Harunu ar-Rašidu — par otru troņmantnieku. Pēc al-Mahdi nāves, kas iestājās simts sešdesmit devītajā hidžras gadā, par kalifu kļuva al-Hadi. Lai nostiprinātu vienvaldību, jaunais valdnieks no valsts pārvaldīšanas atstūma savu māti al-Haizuranu, kura, izmantojot mātes tiesības, centās kļūt par kalifāta noteicēju, arī brālim atņēma troņmantnieka tiesības, piešķirot tās savam nepilngadīgajam dēlam. Haruns ar-Rašids bija spiests piekāpties, un par pirmo troņmantnieku kļuva Ibn al-Hadi. Ar to cīņa nebeidzās. Haruna ar-Rašida pusē nostājās varenais Jahja ibn Halids al-Barmeki. Viltīgais, izmanīgais un tālredzīgais vezīrs visiem spēkiem izplatīja valodas, ka nelaiķa al-Mahdi novēlējuma neievērošana izraisīšot nesaskaņas kalifātā.

— Turklāt Ibn al-Hadi ir pārlieku jauns, — viņš iegalvoja, — un nevajadzētu steigties ar viņa iecelšanu par troņmantnieku.

Nežēlastībā kritušā kalifa brāļa atbalstīšana noveda Jahju ibn Halidu al-Barmeki cietumā un gandrīz vai uz bendes bluķa, taču visas tautas klātbūtnē par pirmo troņmantnieku tika pasludināts Haruns ar-Rašids. Nevainīgi cietušo persieti, protams, izlaida brīvībā. Viss vēl nebija pat lāgā noklusis, kad al-Hadi saslima un pēkšņi nomira. Vēl ilgi pēc tam galmā klīda valodas, ka kalifa nāvē vainojami Haruns ar-Rašids, Jahja ibn Halids al-Barmeki un nelaiķa atriebīgā māte. Kas to lai zina, var jau būt, ka al-Haizurana cerēja, ka otrs dēls vairāk rēķināsies ar viņas mātes tiesībām. Lai nu būtu kā būdams, bet al-Hadi, sabijis par kalifu vienu gadu un trīs mēnešus, lielās mokās izlaida garu. Kaut gan tas notika dziļā nakts stundā, Jahja ibn Halids al-Barmeki uz karstām pēdām atdrāzās pie Haruna ar-Rašida, kurš gulēja saldā miegā. Tāda uzslavas cienīga uzticība (bet varbūt arī līdzdalība) tika atmaksāta simtkārtīgi: manīgais brīvlaistais ieguva gandrīz neierobežotas tiesības, kas viņam deva iespēju būt par kalifāta likteņu noteicēju, bet viņa dēls, mums jau zināmais Džaafars ibn Jahja, kļuva par vezīru. Vispirmā kārtā Haruns ar-Rašids apbēra ar dāvanām hašimitus, kuriem ļoti tālredzīgi par dzīves vietu bija izraudzīta Basra, kas atradās tālu no Bagdādes. Lai noturētos tronī, bija jābūt devīgam. Zelts radīja simpātijas, kas kalifam bija nepieciešamas, ļāva skauģiem dzīvot greznībā un nodoties pārmērībām, nokāva viņos vēlēšanos darboties, vājināja spējas un spēkus, tā ka valsts pārvaldīšana viņiem sāka likties pārāk apgrūtinoša un pat nevajadzīga. Kalifs izlikās nemanām hašimitu netiklību un tā turējās troni. Patiesību sakot, kā tad trūka viņa radiniekiem, tiem, kam bija tiesības un vara, — viņi taču dzīvoja vienos priekos, dienas vadīja dārzos un parkos, bet naktīs nodevās baudām ar mīļākajām un Bagdādē iebrauca tikai tādēļ, lai saņemtu naudu, dāvanas vai nopirktu jaunas verdzenes.

Varētu domāt, ka Ibn al-Hadi daudz neatšķīrās no citiem hašimitiem: viņam bija daudz naudas, viņam piederēja zeme, viņš tiecās pēc izpriecām. Taču jaunekļa sirdi auga augumā briesmīgs naids pret cilvēkiem, kas viņam atņēmuši tiesības uz tēva troni, kaut arī uz neilgu laiku, — viņš tomēr bija bijis pirmais troņmantnieks. Kļuvis par kalifu, viņa tēvocis, šķiet, to pavisam aizmirsis. Viņš taču iecēla pavisam citus troņmantniekus — Muhamedu al-Aminu un al-Ma- munu. Un tomēr Ibn al-Hadi nezaudēja cerības — viņš ticēja, ka notiks brīnums, nāks jauns likteņa pavērsiens.

Galvenais ienaidnieks bija vezīrs. Džaafara ibn Jahjas atcelšanu nepacietīgi gaidīja ari Fadls — ļoti labi, lai tad viņš to arī izkārto, atbalsts viņam būs nodrošināts. Ja vezīrs tiešām beidzot kritīs nežēlastībā, al-Ma- muns noteikti zaudēs troņmantnieka tiesības — Haruns ar-Rašids taču viņu iecēlis tikai tāpēc, lai izdabātu brīvlaistajam un ievērotu viņa neatlaidīgo lūgumu. Paliks par vienu pretendentu mazāk… No Muhameda al-Amina viegli tikt vaļā citādā ceļā — veicinot viņa netiklību. Ar laiku pirmais troņmantnieks nonāks tik tālu, ka drīzāk atteiksies no troņa nekā no savām kaislībām. Al-Amins, kas bija iestidzis netiklībā un interesējās vienīgi par orģijām, nevarēs cerēt uz hašimitu atbalstu: valsts labklājība būs apdraudēta, ja tronī sēdēs vājas gribas kalifs. Varenās ģimenes skatiens gribot negribot pievērsīsies trešajam pretendentam. Vārdu sakot, plāns, kā tikt pie varas, ir rokā. Atliek tikai to prasmīgi likt lietā.

Retumis apmeklējot Bagdādi — bieža ierašanās varētu radīt aizdomas —, Ibn al-Hadi mudināja pirmo troņmantnieku uz jaunām orģijām un izvirtību. Muhameds al-Amins vēl vairāk nodevās uzdzīvei, bet

kalifam tika ziņots, ka Ibn-Hadi domā tikai par izpriecām, bet politika viņam nemaz nav prātā.

Šoreiz jaunekļa braucienam uz Bagdādi iegansts bija pensijas saņemšana. Divas dienas pēc kārtas turpinājās līksmība pie pirmā troņmantnieka. Ibn al-Hadi pārspēja pats sevi: lai uzkurinātu kaislību uguni, viņš ieteica Muhamedam al-Aminam iegādāties baltās verdzenes.

XXII nodala MUHAMEDS AL-AMINS

Domādams, ka nopirktās verdzenes atvedīs šurp laivās, pirmais troņmantnieks un viņa viesis dienasvidu sagaidīja terasē, kas apjoza pili Tigras pusē. Fadls kavējās, un al-Amins, kurš neprata gaidīt, uzaicināja Ibn al-Hadi pastaigāties, kamēr tika veikti sagatavošanas darbi aizraujošai kalnu aunu cīņai.

Pirmā troņmantnieka parks sagādātu baudījumu visizsmalcinātākajam dabas cienītājam. Aiz puķu dobēm, kur auga bazilikas, kā zaja siena slējās vienādi apcirpti krūmāji, pār kuriem slīga koku kuplā lapotne. Stumbri nebija redzami. It kā alejas abās pusēs būtu pakārti milzīgi aizkari, kas tik tikko trīsēja vieglās vēja vēdās un laistījās visās zaļuma nokrāsās — no smaragdzaļa, tumša toņa līdz gaišzilam, dzeltenīgam, gandrīz sidrabainam tonim. Neatkārtojamu krāsu gammu veidoja augi, kas bija savestļ no kalifāta_malu malām, aizjūras brīnumi no tālām Āfrikas un Āzijas zemēm — sandaraki, pīnijas, sikomores, palisandri, pistācijas koki, sandalkoki, tungas koki. Daži no tiem auga sidraba toveros.

— Apburoši, cienījamākais no cienījamākajiem! —

iesaucās Ibn al-Hadi, iznākdams pļaviņā, kuras vidū stāvēja pāvs, izpletis lielisko asti.

— Labāk palūkojies turp, draugs, —al-Amins ieteica, nevērīgi pametis ar roku uz pļaviņas viņu malu, kur zem kuplas platānas gulēja milzīgs tīģeris.

Cilvēks, kas te būtu iemaldījies pirmoreiz, šausmās paliktu gluži bez elpas. Taču te nebija nekā bīstama: tīģeris bija izsmalcinātu dārznieku roku darbs, viņi bija meistariski izvēlējušies krūmus, zāles un puķes un prasmīgi apcirpuši tos. Parkā bija arī dzīvas lauvas, tīģeri, pāvi un ziloņi. Būri, kuros tie tika turēti, bija lielāki nekā zemas kārtas ļaužu mājas.

Aiz bieziem tamarindiem vilināt vilināja neliels vēss dīķis ar kristālskaidru ūdeni, kas tika piegādāts pa apakšzemes caurulēm. Neredzētas visdažādākās krāsas un formas zivtiņas gan nekustīgi turējās ūdeni pie krasta, gan cienīgi peldēja, gandrīz vai negribīgi kustinot spuras, gan tikpat kā sacenzdamās trenkāja cita citu. Zivtiņas tika pastiprināti barotas, jo barības taču netrūka, un tās ātri vairojās. Aiz nelielas attekas atradās nākamais dīķis, kur ziedēja sarkani, gaišzili un dzelteni lotosi.

Aleja stiepās arvien tālāk un tālāk. Ibn al-Hadi un al-Amins soļoja pa to tikpat kā pa garu, bezgalīgu paklāju. No daudzkrāsainas grants un svešzemju oļiem bija izveidotas mozaīkas ar augu, putnu un dzīvnieku attēliem, no persiešu svītrainā, krāsainā oniksa bija darinātas vāzes. Šo darbu veikšanai bija šurp atvesti persiešu un bizantiešu meistari.

Aromāti, kas dvesmoja šai dārzā, bija neaprakstāmi; tie atplūda, sajaucās, izgaisa; uz brīdi visu pārmāca asa, reibinoša smarža, bet tūdaļ tā atkal izzuda, citas smaržas pārmākta. Visspēcīgākais, noturīgākais un uz- plijīgākais bija muskusa aromāts, kas dvesmoja no pirmā troņmantnieka; tas tikpat kā mākonis apņēma visu al-Aminu. Jauneklim mugurā bija viegla, sārta džalabija; tas bija ērts apģērbs un pasargāja no karstuma; dzeltenais uzmetnis bija tik rūpīgi izgludināts, ka izskatījās vispār neburzīgs; galvā nevis čalma, bet kupls neparastu ziedu vainags, kas domāts vienai dienai; kājās mīkstas sandales. Un tas viss piesūcies ar muskusa smaržu.

Arī Ibn al-Hadi ir ģērbies skurbuma tērpā. Viņam moderna Bagdādes slaista frizūra: divas garas matu šķipsnas krīt uz pieres līdz pat uzacīm, izlokās gar tām, tad katra, gluži kā burts «nun», aizvijas augšup uz deniņiem'. Trešais troņa tīkotājs izskatās vecāks par pirmo troņmantnieku. Viņa skatiens ciešs, nemierīgs.

Viņi piegāja pie lapenes, kuru apņēma vīnstīgas — arēnā lapenes priekšā vajadzēja notikt aunu cīņai —, bet, tikko viņi bija apsēdušies uz sola, alejas galā, kas veda uz pils vārtiem, parādījās Fadls. Viņš skrēja.

—   Beidzot esi klāti — al-Amins iesaucās, ieraugot savu favorītu, un nepacietīgi vaicāja: — Vai ir kādas jaunas ziņas, mīļais?

—    Tikai labas vien! — Fadls atbildēja, pagalam noskrējies.

—   Bet kur tad verdzenes? Kāpēc viņas neskrien tev aiz muguras?

—   Viņām nav tik žiglas kājas, cienīgākais no cienīgākajiem! Drīz tu viņas redzēsi.

Fadls bija pavisam aizelsies. Viņa skatiens kavējās pie al-Amina apģērba. Troņmantnieks uzreiz to pamanīja un jutās glaimots.

—   Kam es līdzinos, mīļais, skurbuma tērpā?

—   Labam džinam, kas nolaidies no debesim! — favorīts atteica, ne aci nepamirkšķinājis.

Kaut gan pirmajam troņmantniekam bija tikai septiņpadsmit gadu un bārda sākusi augt pavisam nesen, viņa sejai jau bija uzspiests nežēlības un netiklības zīmogs. Ačeles mazītiņas, skatiens tramīgs, deguns liks kā ērglim. Toties spēka pāri pārēm — viņš varētu cīkstēties ar lauvu'. Arī veselais saprāts viņu no tā neatturētu — jauneklis bija aprobežots un vieglprātīgs. Un tomēr pirmais iespaids par šo naudas šķiedēju un izvirtuli bija labs.

—    Ak, redz ko, pēc džina! — viņš apmierināts teica. — Arī tev vajadzēs pārģērbties. Tā kā tu neieradies laikā, mēs atteicāmies no dienas līksmībām, tevis dē| mums gāja secen daudzi prieki. Bet nu, lai slavēts allahs, varēsim dienu pienācīgi beigt.

Viņš divreiz sasita plaukstas, un lapenes priekšā parādījās deviņos līkumos saliecies, skaistai, slaidai meitenei līdzīgs turks vai čerkess. Tas bija einuhs. Sprogainie mati bija sapīti resnā bizē un nokarājās uz muguras; platā zīda josta, kas apņēma halātu, bija izrakstīta ar zeltu; galvu rotāja augsts piramīdveida turbāns ar sidraba pusmēnesi augšgalā; turbāns bija tik smags, ka vergs vienmēr turēja galvu noliektu.

—   Kādi pantu kalēji šodien pie mums uzstāsies?

—   Abu Nuvass, mans pavēlniek, — augstā, melodiskā balsi novilka einuhs, — kā arī Abuls Atahija un vēl…

—   Lai ļaunie džini parauj to tavu Abulu Atahiju! Mums vajadzīgi tādi pantu kalēji, kas dzer. Kas var apdziedāt hūrijas un vīnu. Šurp Abu Nuvasu, bet pārējos triec ratā! Pasaki vīna emīram, lai gatavo līksmības medžlisu pēc visiem likumiem!

—   Ak, cienījamākais no cienījamākajiem! — Fadls lūdza. — Pavēli atstāt Abulu Atahiju. Lai paliek rezervē, gan viņš kaut ko sacerēs. Kas mums daļas gar to, ka viņš ir atturībnieks.

—   Lai notiek! — al-Amins piekrita.

XXIII noda|a KALNU AUNU CIŅA

Al-Amins vēl divreiz sasita plaukstas — un lapenes priekšā gluži kā no zemes izauga cits vergs.

—   Kur auni? — pirmais troņmantnieks bargi noprasīja. — Es gribu tūdaļ pat savam brālēnam parādīt dzīvniekus, kuriem kauslības ziņā nav līdzīgu ne Bag- dādē, ne Basrā, ne arī visā Mezopotāmijā.

—   Auni ir arēnā, mans pavēlniek! — vergs atbildēja, joprojām stāvēdams salīcis. — Saimnieks tos neveda šurp, jo baidījās, ka tie ar nagiem izmaitās alejas mozaīku. Bez tam auni labāk kaujas uz cietas zemes. Ja mans pavēlnieks būtu ar mieru pārcelties …

—   Labi. Neliksim cīkstoņiem velti šķiest spēkus! — al-Amins iesaucās, pieceldamies un ar svarīgu sejas izteiksmi soļodams uz cietokšņa mūru pusi, kur uz no- blietēta laukuma atradās cīņas arēna. Ja mugurā nebūtu šo vieglprātīgo drānu, varētu nodomāt, ka viņš svinīgi dodas uz valsts medžlisu. Soļodami viņam pakaļ, Ibn al-Hadi un Fadls uzmeta viens otram saprotošus skatienus: «Vai tad tādam cilvēkam var uzticēt kalifātu, kura robežas sniedzas no Indijas okeāna austrumos līdz Atlantijas okeānam rietumos? Viņam taču prātā tikai izpriecas, tikai bērnišķīgas izdarības! Vai tad viņš varēs pārvaldīt tautas, pielāgoties to parašām, ievērot likumus, politiskās un valsts intereses? Patiešām, viņam pilnīgi pietiek ar diviem auniem.»

No krūmiem pēkšņi atskanēja saucieni:

—   Manu pavēlniek! Manu pavēlniek!

Alejā izskrēja kalsns vīrietis ar čalmu galvā un platu, kuplu bārdu, kādas nēsā indiešu tirgotāji. Tas bija klejojošs kumēdiņu rādītājs no kalnu rajoniem, kas stiepjas viņpus Indijas.

—    Soļo tik šurp! — viņš sauca, norādot uz sānce- liņu. — Mans auniņš gatavs tevi cienīgi sagaidīt!

Arēnā, priekškājas iecirtuši zemē un nenovērsdami acis viens no otra, kā sastinguši stāvēja divi satracināti kalnu auni. To baltā vilna, lai iedvestu lielākas bailes, bija notriepta dīvainās krāsās. Dzelzs ķēde, kurā auni bija iekalti pa ceļam, tagad bija noņemta, un kaklu greznoja serdolika kakla rota. Ragi vienam aunam bija nokrāsoti zaļā krāsā, otram — sarkanā.

—    Skaistuļi! — pirmais troņmantnieks priecīgi iesaucās. — Kurš cīnīsies par mani?

—   Šis te, manu pavēlniek, šis!

Klejojošais kumēdiņu radītājs klanīdamies norādīja uz aunu ar sarkaniem ragiem.

—    Lai notiek! Otrs par tevi, Fadl! Ar noteikumu: zaudētājs pakārs uzvarētājam kaklā ahāta kakla rotu. Tev vajadzēs atdarīt maku, mī|ais! Vai esi ar mieru?

Fadls izlikās, ka ir ļoti apmierināts.

—    Ak, cienīgākais no cienīgākajiem! Es lūgšu allahu, lai dod uzvaru tavam aunam. Citādi es nokļūšu neērtā situācijā.

—    Arī es gribu, lai sarkanragainis būtu uzvarētājs! — rīstīdamies no smiekliem, iesaucās al-Amins. — Taču pavisam cita iemesla dēļ… Vai tā nav ko, mans draugs? — viņš uzrunāja Ibn al-Hadi un pamirkšķināja tam ar aci.

Tas savukārt izdevīgā brīdī paskaidroja favorītam:

—    Tavējo, to ar zaļajiem ragiem, sauc par Barmeku. Šo aunu uzvarēt nozīmē gandrīz to pašu, ko uzvarēt Džaafaru ibn Jahju al-Barmeki.

Fadls pasmīnēja: pirmais troņmantnieks labprāt būtu nosaucis aunu par Džaafaru, tikai neērti brālēna priekšā, jo arī viņu sauc par Džaafaru.

Saimnieka paskubināts, sarkanradzis saslējās pakaļkājās un ar sparu iebadīja pretiniekam. Zaļradzis nepalika atbildi parādā. Cīņa sākās. Auni šaudījās pa arēnu, sagrūdās pierēm, gāzās zemē, trūkās atkal kājās un no jauna ņēmās badīties. Ragi saāķējās kopā un krakšķēja. Kumēdiņu rādītājs kā traks skraidīja pakaļ dzīvniekiem, skubināja tos un, cik vien iespējams, mērķtiecīgi virzīja triecienus, visu laiku grūstīdams zaļradzi. Kā jau tas bija sagaidāms, Barmeks tika uzvarēts un, izstiepies uz zemes, pacēla kājas gaisā.

Al-Amins aiz prieka lēkāja un sita plaukstas, pieprasīdams, lai Fadls apbalvo aunu uzvarētāju un viņa saimnieku. -

Arēnā, kas nu jau bija kļuvusi tukša, parādījās einuhs, saliecies zemu jo zemu.

—   Runā! — pirmais troņmantnieks atļāva.

—   Manu pavēlniek! — einuhs melodiskā balsi dūdoja. — Līksmības medžlisa emīrs uzaicina tevi noskatīties gaiļu cīņas.

—    Kādas gaiļu cīņas? Mums pietiek ar auniem. Tagad derētu iedzert. Lai gaiļi pagaida līdz nākamajai reizei, — al-Amins izrīkoja un, pagriezdamies pret viesiem, piebilda: — Ibn al-Hadi, Fadl, ejam uz manu vistu kūti! Ha-ha-ha!

Pirmā troņmantnieka pils, persiešu un grieķu mākslas raibu raibais sajaukums, kura ērmīgo balkonu un griezumiem rotāto logu vairums izgāja uz upes pusi, no Tigras izskatījās īsti majestātiska. Ar marmoru apdarinātās un skulpturālām grupām izrotātās terases vieglo jumtu balstīja marmora kolonnas, kas bija izrakstītas ar dīvainiem zelta ornamentiem. No šejienes pavērās lielisks skats uz apkārtni un pretējo krastu. Daļu plašā upes klaida aizsedza augstie cietokšņa mūri, kas apjoza pili un sniedzās līdz pat piekrastes akmeņiem. Ja nebūtu šo mūru, tad pa labi un pa kreisi skatienam pavērtos bezgalīgs ūdens klaids, kas plestos līdz pat apvārsnim, un tālumā varētu redzēt pa Tigru braucam kuģus. No terases pa slepenām durvīm varēja nokļūt piestātnē, kur viļņos šūpojās al-Amina flotile: burinieki, laivas un citi kuģi. Vienas galeras priekšgals atgādināja atvērtu lauvas rīkli, otras galeras priekšgals izskatījās pēc ērgļa, kas tūdaļ šausies gaisā, burinieka priekšgals bija gluži kā no ūdens iznirusi čūskas galva, lielās laivas priekšgals — kā zirga galva, kad tas, atiezis zobus, metas Tigrā. Kuģu klāji un borti izgatavoti no dārgām akācijas šķirnēm.

No parka puses pilī varēja ienākt pa centrālajām parka durvīm cietokšņa mūrī — tās izskatījās pēc gigantiska, stipri izliekta loka. Blakus durvīm, uz kurām veda vairāki pakāpieni, atradās vilinošs, vēss marmora sols ar nojumi. Uz akmens arkas skaistiem, veclaicīgiem, monumentāliem arābu burtiem bija uzrakstīts:

Muhameds al-Amins ibn Haruns ar-Rašids.

Ziņnesis jau bija aizskrējis pa priekšu un pavēstījis par pirmā troņmantnieka atgriešanos. Sargs, kas dežurēja pie parka durvīm, noliecās līdz zemei.

Al-Amins ar Ibn al-Hadi un Fadlu uzkāpa pa pakāpieniem un devās pa neskaitāmu gaiteņu, galeriju un pāreju labirintu — vienā pusē atradās dienesta telpas un kalpotāju kambarīši, otrā pusē parāžu zāles un viesiem paredzētās istabas —, līdz beidzot nonāca pie cieši noklātām durvīm, kuras veda uz pils svētāko vietu, kas atgādināja tādu kā pilsētiņu — uz harēmu.

XXIV nodaļa PILS HARĒMS

Melnādaino einuhu uzraugs pavilka ar zeltu izrakstīto brokāta drapējumu, un tas bez trokšņa pašķīrās. Soji nebija dzirdami, kājas grima pūkainos Tabaristā- nas paklājos. Aizmugurē palika mazs gaitenītis, vaļēja galerija, iekšējs dārziņš ar puķu dobēm un septiņi no sarkana, dzīslota marmora izcirsti pakāpieni. Te sākas sieviešu valstība. Uz gaišzila zīda aizkara tīrā zeltā laistījās panti, kas slavināja šīs valstības vienīgā un noteicošā valdoņa — pirmā troņmantnieka cēlumu un augstsirdību.

Sos pantus bija sacerējis dzejnieks Hatims at-Tai.

Es kamielim pavadu nelaižu vaļā Un liedzu tam ūdeni paēnā zaļā, No pītajiem segliem nost neņemu nastu, Lai tas tik pie viegluma nepierastu. Nē, nedrīkst atlaist vaļīgu pavadu, Ar draugu ja garāku ceļu pavadu. Ja vēlies kamieļa īpašnieks kļūt Un gribi tam kārtīgs saimnieks būt, Svēti ievēro padomu grūtajā ceļā: Draugam iet kājām tev līdzās neļaujl Savam kamielim ceļos nomesties liec, Draugu sēdini seglos, tam pavadu sniedz. Gadīsies, abus jūs panesīs kamielis, Zini — kopā ar draugu pārvarams viss. Ja kamielis noguris nespēkā stāj, Lai draugi, pēc kārtas mainoties, jāj.

Pagaidījis, kamēr viesi izlasa pantus, melnādaino einuhu uzraugs atbīdīja aizkaru. Lielā zāle ar izejām uz guļamistabām un uz terasi, kur vajadzēja notikt līksmības medžlisam, bija izturēta oriģinālā armēņu stilā un visa slīga izšuvumiem rotātā zīdā. Daļu grīdas sedza brīnišķīgs paklājs divdesmit olekšu garumā un platumā. Visapkārt bija novietoti strausa dūnu spilveni. Pie sienām karājās Persijas šahu, Grieķijas ķēniņu, sugas rikšotāju, leopardu, haizivju un tunzivju attēli. Tie bija darināti no ebenkoka plāksnēm un ziloņkaula ar bagātīgām zelta, perlamutra un dārgakmeņu inkrus- tācijām. Pat naglas, pie kurām karājās attēli, bija no zelta. Zāles kaktos stāvēja smalki izstrādāti svečturi — minareti. Durvis greznoja smagi, gravējumiem rotāti sidraba karnīzi. Griesti bija darināti no plānām marmora plāksnēm. Saules stari spīdēja tām cauri un apgaismoja zāli.

Al-Amins piegāja pie pulētas, no melnkoka un sarkankoka darinātas tahtas un, uzaicinājis viesus apsēsties, atlaidās uz izšūta spilvena. Aiz sienas, kas bija drapēta ar zīdu, varēja dzirdēt skaņojam instrumentus. Viņš deva zīmi melnādaino einuhu uzraugam, un tas izskrēja no zāles. Ibn al-Hadi nepaguva ne padomāt par to, vai ātri piepildīsies viņa plāni, bet Fadls uzminēt, kura būs pirmajam troņmantniekam vairāk pa prātam — Karnaflē vai viņas draudzenes —, kad pēkšņi aiz sienas iestājās klusums. Atvērās durvis, kas guļamistabas savienoja ar zāli, un cita aiz citas, dziedot un strinkšķinot lautas, iekšā ienāca mīļākās — jaunas, skaistas un slaidas. Viņas bija desmit. Ar smaidu uz lūpām viņas aizslīdēja garām al-Aminam un viņa viesiem un pazuda pretējās durvīs. Viņām sekoja nākamā virtene — desmit mīļākās, tikai citādās drānās. Skanēja cita dziesma. Melodija izskanēja, priecinot ar savu pirmreizību, un iestājās klusums. Zālē ienāca kārtējā verdzeņu virtene. Tas turpinājās tik ilgi, kamēr klātesošo acu priekšā nebija aizslīdējuši desmit mīļāko desmiti, demonstrējot vispilnīgākos sievietes skaistuma un elegances paraugus, visu to jauko, kas piemīt sieviešu dzimumam. Tā bija harēma parāde. Ibn al-Hadi un Fadls ar pierastu aci noskatīja pēdējās aizejošās verdzenes. Parādes bija aizsācis Haruns ar-Rašids, tās pārņēma viņa veziri, un nu parādes bija plaši ieviestas visās kalifāta pilīs. Bet kas tad tas? Al-Amins deva zīmi turpināt. Pārsteigto viesu acu priekšā — tagad patiešām bija par ko brīnīties — parādījās pirmā balto einuhu virtene — viņi bija skaisti, visi kā izlasīti, stalti, slaidi. Viņu apģērbs bija vēl dārgāks nekā mīļāko apģērbs, tas bija darināts no spilgta, vizuļojoša auduma, par kuru labāka nebija ne kalifātā, ne aiz tā robežām. Garām tahtai einuhi, tāpat kā mīļākās, gāja dejas solī, kairinoši kustinot gūžas.

— Mani siseņi! — pirmais troņmantnieks sacīja. Viņa balss bija pavisam neskanīga. Baltie einuhi bija al-Amina vājība, tie aizpildīja viņa dienas un naktis, tie bija vajadzīgāki par ēdienu un dzērienu. Viņš neapnicis tos apdāvināja, glāstīja, cildināja, nerēķinādamies ar to, ka tauta viņu pavadīja nosodošiem skatieniem, ka parādījās anonīmi satīriski pantiņi. — Vai nav lieliski sienāzīši, ko? Daudz viņu šodien redzēsim. Un kraukļus [3] arī.

Einuhi sita tamburīnus, spēlēja lautas, cimboles, rebabus un cītaras, un mūzikas taktī uz viņu mugurām šūpojās bizes, kas bija biezākas nekā sievietēm. Zālē

atskanēja draiska dziesmiņa, ko dziedāja ķircinošas, augstas balsis. Ak, šīs balsis! Aizmirsis visu pasauli, pat vīnu, kas gaidīja terasē, al-Amins kavējās saldos sapņos.

XXV noda|a

LĪKSMĪBAS MEDŽLISS TERASĒ

Medžlisi bija dažādi: militāri, finansu un politiski medžlisi, kuros tika izlemti kalifāta un visas pasaules likteņi, kā arī medībām, jaunu verdzeņu pirkšanai, dzejnieku vai zirgu sacensībām veltīti medžlisi. Tiklīdz sanāca kopā vairāki vīrieši ar kalifu vai emīru priekšgalā, tūdaļ sākās medžliss. Tā tas bija arī al-Amina pilī pēc harēma parādes, kurā līdz ar mīļākajām pirmo reizi piedalījās einuhi.

Vaļējā terasē, kurā uznāca pirmais troņmantnieks un divi viņa viesi, nokāpuši lejā pa trepēm un izgājuši cauri gaitenim, viss bija sagatavots jautrām dzīrēm.

Ar košiem tepiķiem noklātā akmens grīda bija nokaisīta ziediem. Pie aklās sienas uz pjedestāla atradās  plata un grezna gulta ar ebenkoka baldahīnu, ko rotāja zelta inkrustācijas. Gultai abās pusēs puslokā bija nolikti soliņi un izrakstīti spilveni.

Gultas priekšā noklātā smalki izstrādātā tīģerāda bija pārsegta ar plānu, gandrīz caurspīdīgu zīda apmetni, tur atradās zems sarkankoka galds ar visu līksmības medžlisam nepieciešamo. Dīvainas formas kristāla karafēs dzirkstīja vīnogu un dateļu vīns, atvēsinoši šer- beti. Sidraba trauki bija piepildīti ar tumšu sulafu. Uz galda rindojās dažādu lielumu pialas un kausi, vāzes

ar ziediem, šķīvji ar augļiem, kuriem nav kauliņu, ar riekstu kodoliem, ar ēdamiem Nišapuras māliem, rož- ūdeni mazgātām cukurniedrēm, aukstu medījumu, mus- kusa cepumiem, kliņģeriem un citiem gardumiem. Gaisā vēdīja smalkas smaržas — terasē bija ienesti aromātiskie sveķi.

Atlaidies gultā, al-Amins ar roku norādīja Ibn al-Hadi vietu sev blakus, pēc tam noteica, pagriezies pret otru viesi:

—   Mīļais Fadl, tev joprojām mugurā nepiemērotas drēbes. Tūdaļ tev atnesīs skurbuma tērpu.

Viņš deva zīmi kalpiem.

Pēc maza brīža troņmantnieka favorīts bija ieģērbts vaļīgā džalabijā, kas apstrādāta ar savvaļas safrānu un tāpēc ieguvusi skaistu, dzeltenīgu nokrāsu. Zemu klanīdamies, nēģerēns pasniedza viņam ziedu vainagu.

Al-Amins sasita plaukstas.

—   Sauc šurp dziedones! — viņš pavēlēja melnādaino einuhu uzraugam, kas bija ieradies uz troņmantnieka aicinājumu. — Vai mums ir jaunas mīļākās?

—   Mans kungs un pavēlniek, līksmības medžlisam izmeklētas Bagdādes labākās dziedones. Pat īstenticīgo emīram tādu nav.

—   Labi. Aicini šurp verdzenes ar vēdekļiem, un dziedones lai mums pakavē laiku, kamēr ieradīsies tās, ko es nepacietīgi gaidu.

Uzraugs saliecās līdz zemei un, kāpdamies atpakaļ, pazuda durvīs.

Graciozi un strauji, it kā brīnumainā kārtā no lamatām izkļuvuši gazele, terasē uzskrēja mīļākā. Viņai mugurā bija krekls no puscaurspīdīga Aleksandri- jas auduma, zem kura bija drīzāk nojaušams nekā redzams sārts, ideāli skaists augums. Galvā bija uzsiets biezs zīda lakats. Uz tā zelta diegiem izšūts pants:

Kādēļ gan nespēju darīt tev sāpes, Izšaujot bultas ar stiegru skanīgu? Pirmajā reizē jau, mērķi trāpot, Tu, manu strēlniek, sašāvi mani.

Melnās matu cirtas kā gredzentiņi sprogojās uz mī- Jākās deniņiem, plānās uzacis liecās lokveidā, deguns šķita kā no perlamutra izdrāzts, mute atgādināja koši sarkanu, svaigu rētu, krūtis vizēja pērļu baltumā. Labajā rokā mīļākajai bija vēdeklis no garām strausa spalvām, kuras pie pamatnes saturēja kopā zīda pavedieni; uz vēdekļa ziloņkaula roktura bija iegravētas divas četrrindes [4]:

Kas mani iekaros un gūs, Tam mani glāsti, tam mans sveiciens, Un vasarā tam vēsums būs, Kad dienas vidū svelmēs tveice.

Es — lietus lāse, rasa svaiga, Al-Aminam es viņa prieks. Viņš vienīgais mans pavēlnieks, Kam zied un plaukst mans daiļums maigais.

Rokassprādzes ap mīļākās rokām viegli šķindēja, pirkstu galiņi bija nokrāsoti ar hennu, zobi laistījās žilbinošā baltumā, krūtis rotāja plats zelta pusmēness, kas bija noklāts ar sarežģītam, briljantiem izgreznotām arābu vinjetēm.

No paradīzes, no hūrijām, Savām draudzenēm, projām esmu; Un visiem, kas mani redzat, no tām Es prieku un laipnību nesu!

Ibn al-Hadi un Fadls bija pārsteigti par mīļākās skaistumu, taču to neizrādīja un uzlūkoja verdzeni ar cieņu, jo zināja, ka al-Amins palaikam dāvā uzmanību verdzenei, kas kalpo viņam par apvēdinātāju. Šūpodamās uz pirkstu galiem, mīļākā pienāca pavisam tuvu; Fadls pavirzījās, atbrīvojot vietu, taču verdzene apsēdās uz soliņa pie sava pavēlnieka kājām; vēdeklis sāka līgani šūpoties augšā un lejā. Kreisajā rokā verdzene turēja lakatiņu, ar kuru bija gatava noslaucīt savam kungam pieri, tiklīdz tur parādīsies sviedru lāsītes.

Terasē uznāca slaida grieķiete, viņai mugurā bija krekls nupat uzplaukušas sarkanas rozes krāsā. Kaklu rotāja dārga rota un zelta krustiņš. Mati bija sapīti resnās bizēs, kas krita uz muguras gluži kā nogatavojušies vīnogu ķekari. Galvā laistījās diadēma ar Abu Nuvasa dzejoļiem:

Ko gan tu izdarīji, mana strēlniece trāpīgā? Ievainota uz mūžiem tagad man sirds un prāts, Eju kā apmāts. Ka sirds mana sāpīgā Cauršauta smeldz, par to jau tu nedomā.

Caururbjot krūtis, bulta aizdedzināja Dvēseli manu, lai mīlas uguns to skauj. Nesadegdama tā nu liesmo bez stājas, Un ne brīdi nekur no tevis miera vairs nav.

Pie grieķietes jostas karājas vēdeklis, uz kura bija iegravēts šāds pants:

Ja vēlies, lai kaisles negaiss aiziet Garām, dvēseli nepazudinot, Manās acis tad nelūkojies Vai ari vaino sevi par to.

Al-Amins pamāja grieķietei, un viņa tūdaļ nostājās aiz Ibn al-Hadi muguras, pacēla vēdekli, un dzīvinošs vēsums skāra augstā viesa sakarsušo seju.

Terasē majestātiski iepeldēja trešā verdzene. Viņa nebija uzlikusi tradicionālo galvassegu; mati bija kārtīgi sasukāti uz celiņa — tādu frizūru bija valkājusi Sukeina, Huseina meita, kura bija pirmā sākusi parādīties sabiedrībā bez galvassegas, lai varētu palepoties ar neparasti kuplajiem, skaistajiem matiem. Uz verdzenes pieres ar sarkanu krāsli bija uzrakstīts:

Jauns mēness spīd zelta vainagā. Cik jauka no pils tu ārā nāci Kam uztraukties velti, kam minēt to. Cik gara būs nakts, ko tā mums dos? To atbildēt nespēju tagad, ai, nē, Jo uguns plosās man dvēselē.

Balto samta tērpu rotāja rakstaina apmale ar dzejoļu tekstiem. Uz kreisā sāna bija izšūts:

Uz vēstules, ko dvēselei sūtu, . Likts kaisles zīmogs, lauz to nostl Ir kvēles pilns mans saldais posts. Un tajā savu kaunu jūtu.

Uz labā sāna bija lasāms turpinājums:

Ak, ciešanas, ko uzkrauj sirdij Viens skatiens, garām slīdošs, īssl Un kādas mokas plosa, tirdī, Kad mīlas inde asinīs!

Fadls saprata, ka verdzene domāta viņam. Un patiesi: al-Amins pamāja, un meitene piegāja pie troņmantnieka favorīta, nometās viņa priekšā uz viena ceļa un sakustināja vēdekli.

XXVI nodaļa ABU iNUVASS

Sānu durvīs parādījās vergi, kas nesa traukus ar vīnu. Viņi bija ģērbušies krāsainos svārkos: pirmais — gaišzilā, otrs — zaļā, trešais — dzeltenā, tālāk bija redzami ceriņkrāsas, sarkani, violeti svārki… Krāsu gamma bija tā sakārtota, ka atgādināja varavīksni pēc lietus. Vīna nesēju gājiena sagatavošana izpriecu emīram aizņēma vairāk laika nekā sieviešu apmācīšana dejas mākslā. Vergi ir jauni un skaisti, nākuši no tālām zemēm, arābu valodu nesaprot, Bagdādē dzīvo pavisam neilgu laiku un visi ir einuhi. Viņu neskartajai un tagad jau mūžīgajai šķīstībai piemīt īpašs jaukums.

Uz viņu svārkiem izšūtas dzejas rindas — uz kreisā pleca dzejoja sākums, uz labā — beigas:

Skaties: mēness uz zara zaļa Kā zieds, reizē bāls un spožs, Tā baltums tik reibinošs Kā krūtim, atsegtām vaļā.

Kā meitenēm vaigi blāvo! Mēness neatzaigo tik balts, Kad šonakt kā sudrabā kalts, Smaržās apreibis paliek stāvot.

Vīna nesējiem rokās kristāla, zelta, sidraba kausi, saskaņoti ar svārku krāsu; uz kausiem uzraksti, kas slavina vīnu un mīlestību.

Uz viena kausa iegravēts:

Jel dzer ar mīļo, jaunais draugs, Par kuru draiskākas vairs navi Lai skūpsts ar viņu ilgs un ass, Lai siekalas jums sajaucas! Tad jostu vaļā raisi tai, Bet lūpas skūpstā neatlaid!

Uz otra:

Ap vidukli tver mazuliet Un apņem cieši, turi cieti Ja kādam aizrādīt tev tik, Ka izturies kā neprātīgs, Tad saki, lai viņš projām zūd, Tev netraucē ar mīļo būt.

Uz katra kausa savs uzraksts.

Aiz aizkara, kas sadalīja terasi, bija dzirdamas klusas jo klusas liru, lautu un tunburu skaņas. Apburoša, augsta balss dzied maigu melodiju. Tā skan arvien tuvāk, skaņas kļūst arvien skaļākas. Uz paklāja iznāk dziedone ar iegarenām acīm — dzeltenās rases pārstāve. Viņa ir neglīta, bet dzied lieliski. Viņu pavada četras mūziķes ar tunburiem un lautām rokās.

Sagaidījis zīmi, vīna nesēju emīrs pasniedz al-Ami- nam pilnu kausu vīna. Pirmais troņmantnieks izdzer to sausu. Ibn al-Hadi un Fadls aiz pieklājības pieliek pie lūpām kausus, kurus viņiem pasniedz einuhi. Dzert ne vienam, ne otram negribas.

Dziedone un mūziķes apsēžas ierādītajā vietā tepiķa stūrī.

— Kāpēc Abu Nuvass nav šeit? — al-Amins jautā.

Līksmības emīrs neapmulst. Viņam atbilde jau gatava:

—        Mans kungs un pavēlniek, dzejnieks ir viesu istabā, viņš gaida tavu pavēli.

—   Sauc viņu šurp!

Einuhs steidzas uz durvīm.

—        Pagaidi! — pirmais troņmantnieks nosaka viņam pakaļ. Tas sastingst uz vietas, ar hennu krāsotā galva noliecas līdz zemei.

—   Lai uzvelk skurbuma tērpu! — al-Amins turpina.

—    Klausos un steidzos izpildīt!

Pēc mirkļa einuhs parādās atkal — tālredzīgais dzejnieks jau laikus bija apģērbies — un paziņo:

—        Mans kungs un pavēlniek, Abu Nuvass ir pie durvīm.

—   Mēs atļaujam viņam ienākt, — al-Amins atbild.

Terasē uznāk dzejnieks. Viņam ir pāri par četrdesmit

gadiem, taču īsi apcirptajā bārdā gandrīz nav manāms sirmums. Abu Nuvass ir skaists — smalki sejas panti, gaišzilas acis. Viņa māte dzimusi Ahvazā, un ahvazieši slaveni ar savu skaistumu. Dzejnieka acis ir gudras, vērīgas un mazliet izsmējīgas. Viņš uzvilcis izaicinošu skurbuma tērpu — indīgi dzeltenu džalabiju — un uzlicis koši sarkanu cepurīti.

—        Esi sveicināts! — al-Amins, kura godkāre nu bija apmierināta, iesaucās, vērodams, kā einuhs piestumj spilvenu tuvāk dziedonei. — Bez rīmju kalēja nevar notikt neviens kārtīgs līksmības medžliss. Bet slavenie atskaņu meistari ir mūsu rota.

Abu Nuvass atbild uz sveicienu un apsēžas blakus dziedonei.

Kamēr turpinās šī ceremonija, Ibn al-Hadi jautā kaimiņam, vai drīz būs klāt verdzenes, kas nopirktas no Fanhasa. Fadls, kurš ne uz brīdi nevar aizmirst Abula Atahijas atklāto noslēpumu, paspiež ciemiņam roku, gluži kā sacīdams: «Apbruņojies ar pacietību, tāpat kā mēs visi to darām! Ja allaham labpatiks, verdzenes būs klāt kuru katru brīdi!» Pēc tam viņš atjēdzas, ka domīgs izskats līksmības medžlisā ir slikta toņa pazīme, un ar smaidu uzrunā Abu Nuvasu:

—   Mans dzejā runājošais draugs, vai tu neiepriecināsi mūs ar kaut ko jaunu? Dziedone nodziedās tavus dzejoļus mūzikas pavadībā, un mūsu augsti cienījamam pirmajam troņmantniekam būs liels baudījums!

—    Pagaidi, — dzejnieku aptur al-Amins, kuram vīns jau sakāpis galvā. — Tev vispirms jāiedzer!

Einuhs pienes lielu kausu. Abu Nuvass vienā paņēmienā to iztukšo un atdod atpakaļ vīna nesējam ar tādu žestu, kas nav pārprotams: «Ielej nu vēl!»

XXVII nodala AIZRAUŠANAS AR SATĪRU

Pat al-Amins, kas pie visa bija pieradis, nevarēja vien nobrīnīties par dzejnieka kāri pēc vīna. Troņmantnieks kož ābolā un, vēl nenorijis kumosu, saka:

—   Tagad iepriecini mūs, ahvaziet!

—   Kā pavēlēsi — ar glaimiem vai ar satīru? — Abu Nuvass jautā, un viņa skaistajā sejā atplaiksnās indīgs smīns.

—    Kādu jautājumu tu uzdod, dzejdari? — Fadls ļauj vaļu sašutumam. — Kā tu uzdrīksties? Vai tad satīra var iepriecināt mūsu pavēlnieku? Es tev teicu: nolasi kaut ko vieglu, patīkamu, ko uzreiz var atskaņot mūzikas pavadībā.

Ironiski uzlūkodams troņmantnieka favorītu, Abu Nuvass it viegli atspēko viņa uzbrukumu.

—    Kā tu, cienītais, vari iepriekš zināt, kas iepriecinās mūsu pavēlnieku? Vai tik tu neesi kļuvis par gaišreģi? Mūsu visvisgodājamākais pirmais troņmantnieks uzrunāja mani, es viņam atbildēju, un viņš mani saprata. Bet tev gar to nav nekādas daļas.

—   Pareizi! — al-Amins atsaucās. — Es pats visu sapratu. Es gribu klausīties satīru. Satīrai vairāk jēgas nekā glaimiem. Tu drīz par to pārliecināsies, Fadl. Nu, dzejniek, iečuksti dziedonei ausī dzēlīgus dzejoļus, lai viņa tos nodzied!

Abu Nuvasam nav divreiz jāsaka. Viņš pieliecas pie verdzenes un kaut ko čukst viņai ausī. Visi, pat al-Amins nepacietīgi klusē.

Dziedone pieskaras lautas stīgām un terasē atskan dziesma:

Ne jau viss ir jāņem vērā — Haruns, valdnieks, daudz ko drīkst, Ļaudīs raugās mežonīgs, Tiešām, izskats tam pēc zvēra. Džaafars, gadiem ejot, kļuvis Ļauns un skopulīgs, paties, Bagātībā piepūties — Valstij zogot, mantu guvis. Teiksim tieši un bez skumjām: Skopums — grēks pats mazākais, Zinām, veziru — ak vai! — Pazudina galva dumjā.

Priekšnesuma laikā dziedone ietur daudznozīmīgas pauzes. Pirmais troņmantnieks tikko valdās no smiekliem. Fadla seja atplaukst smaidā, kad viņš saprot, ka tiek izsmiets viņa niknākais ienaidnieks. Visvairāk par vezīra zākāšanu priecājas Ibn al-Hadi. Tiklīdz apklust pēdējais akords, viņš sauc dzejniekam:

—   Lieliska kasida! Lai allahs svētī tās lūpas, kuras to sacerējušas! Lai viņš ļauj tev ilgi dzīvot zemes virsū!

Trešā troņa tīkotāja pirksti virpina pērļu virkni. Viņam gribas pasniegt Abu Nuvasam bagātīgu dāvanu, bet viņš saprot, ka ir viesis un nedrīkst nevienu apbalvot, kamēr to nav izdarījis saimnieks.

Pamanījis viesa nepacietību, al-Amins visžēlīgi atļauj viņam pateikties pirmajam. Ibn al-Hadi met kakla rotu, un tā iekrīt tieši dzejniekam klēpī. Abu Nuvass satver pērļu virkni, neizpratnē raugās uz to, viss viņa izskats pauž: «Ko lai iesāku ar rotas lietu? Es taču to nevalkāšu…»

Al-Amins tūdaļ saprot, uz ko mērķē dzejnieks.

— Es redzu, ka tu nezini, kur likt dārglietu! — viņš smiedamies iesaucas. — Es tevi pamācīšu. Pērles labi izskatīsies uz balta samta, — un viņš rāda uz verdzeni, kura līgani šūpo vēdekli. — Lai šī sieviete pieder tev. Tikai pēc šodienas- medžlisa.

Abu Nuvass no visas sirds pateicas pirmajam troņmantniekam, bet tas pārtrauc viņu:

—   Labāk iepriecini mūs un saceri vēl kaut ko. Mēs tevi bagātīgi atalgosim.

Vīna nesēju emīrs steigšus salej kausos dateļu un ābolu sidru. Jauniņš einuhs ar kārtīgi sasukātiem, no dabas cirtainiem matiem pasniedz dzejniekam melnu slīpēta stikla kausu. Krietni iereibušais Abu Nuvass vērīgi aplūko jaunieša slaido augumu.

—   Saceri par viņu dzejoli, — al-Amins ierosina, — un es viņu tev uzdāvināšu.

Dzejnieks izdzer sidru un iesāk dziedošā balsī:

Miermīlīgs, lēnīgs pēc skata un maigs Rožaini kvēlo tavs tumšsārtais vaigs. Uzskatot tevi, jūt prieku ikviens, Katru tu skaistuma valgos sien. Vijoties sprogas pār deniņiem krīt, Safrāna saldums ap pieri tev vīts. Skaidrās un tumšās acis kad ver, Mani kā sāpīgas bultas ķer.

Skropstu solījums šķelmīgi kairs Mani izdziedē — nesāp vairs, To dzeru kā vīnu, kas prātus jauc, Vienīgi man no tā noreibt ļauts. Bet mums, draugi, jāizdzer sauss Ar citu vīnu piepildīts kauss.

—   Tas ir ko vērts! — al-Amins sauc. — Ņem viņu sev! Viņš ir tavs!

Pamanījis, ka pirmais troņmantnieks arvien vairāk apreibst, Fadls uzdod tam jautājumu, kas jau sen viņam ir mēles galā:

—   Devīgākais no devīgākajiem, vai tu neesi aizmirsis par Fanhasa baltajām verdzenēm?

—   Aizmirsis? Es neko neaizmirstu! Kur viņas ir?

—   Ak, mans kungs un pavēlniek! — iesaucas līksmības emīrs, kuru skāris al-Amina skatiens. — Jau vesela stunda, kopš verdzenes atrodas pilī.

—   Ved viņas tūdaļ šurp!

Līksmības emīrs skriešus metas izpildīt rīkojumu un pēkšņi paraujas sānis. Pa durvīm, uz kurām viņš devās, izlec mērkaķis. Uz ausīm uzmauktajai konusveida cepurei piekārti zvārgulīši. Tie šķind skaļi jo skaļi. Dzīvnieks draudīgi rūc, slienas pakaļkājās, un visi uzreiz pamana, ka tas nemaz nav mērkaķis, bet mērkaķa ādā ieģērbts vārgs cilvēciņš. Viņš žākstās, šlķobās, izbāž nejēdzīgi garu mēli, lēkā un visu to dara tik jocīgi, ka terase dreb no smiekliem. Visskaļāk smejas pirmais troņmantnieks.

—   Vai tik tu, trakais, neesi Abu Huseins? — viņš jautā, aizgūtnēm smiedamies.

—   Viņš pats, lai allaha lāsts pār mani! — cilvēciņš atbild, mezdams kūleņus. — Viņa, tā stulbeņa dēļ, pazaudēju sajēgu.

Durvis atkal plaši atveras, un terasē uznāk no Fan- hasa pirktās baltās verdzenes. Gājienu ievada Karnaflē. Viņas plecus sedz vaļā atlaistie melnie, zīžainie mati. Draudzenes nāk tūdaļ aiz viņas. Meitenes spēlē uz lautas melodiju, kuru vēl neviens nav dzirdējis. Al-Amins dod zirni, un viņas apsēžas, bet Karnaflē dzied:

Nē, viņš nav no verdzenes dzimis, Kuru tirgū pazist un zina. Var jau apgalvot nenorimis, Ka viņas vērtība nav pat dinārs. Apkārt tenkas kā nelaime lodā, Ļaudis mēles bez bailēm loka, Nebīstoties ne grēka, ne soda, Pat ne allaha taisnīgās rokas.

— Svēta patiesība, kaut tu izčibētu, svēta patiesība! — al-Amins sauc, sajūsmā dauzīdams kājas.

Fadls ir apmierināts. Pirms divām dienām, savu interešu mudināts, viņš bija pasūtījis Abulam Atahijam dzejoļus, kas celtu neslavu no verdzenes dzimušajam otrajam troņmantniekam.[5]

XXVIII nodaļa GODĀJAMAIS ŠEIHS ISMAILS IBN JAHJA AL-HAŠIMI

Saule slīdēja uz rieta pusi. Pēkšņi no Tigras, kuras krastā pēc al-Amina pavēles bija palaisti sargsuņi, atskanēja skaļa riešana. Terasē uzskrien apsardzes emīrs. — Mans kungs un pavēlniek! — viņš iesaucas, krizdams pie zemes. — Piestātnei tuvojas laiva. Tajā, liekas, sēž šeihs Ismails ibn Jahja al-Hašimi.

Šie vārdi noskan tikpat kā sitieni. Mūzika apklust. Līksmības medžliss apraujas. Ibn al-Hadi nobāl: viņam kauns, ka visvecākais hašimits ieraudzīs viņu iereibušā sabiedrībā.

Dzirdams, kā krastā klaigā sardzes vīri, apvaldot suņus, kā stūrmanis ar strupām pavēlēm liek nolaist buras un piestāt krastā.

Pirmais troņmantnieks atskurbst, it kā viņam būtu uzgāzta krūze auksta ūdens, norauj no galvas vainagu, klusēdams aplūko galdu, uz kura rindojas kausi, uzmet niknu skatienu puskailajai verdzenei, kas pamirusi blakus jokdarim.

—   Nost no acīm, nešķīsteņi!

Viņš sūta einuhu uzzināt, kas īsti atbraucis. Einuhs ātri atgriežas un drebēdams ziņo:

—   Ismails ibn Jahja al-Hašimi! Viņš gaida atļauju nākt iekšā.

—   Mēs vienmēr esam priecīgi redzēt godājamo šeihu! — al-Amins caur zobiem novelk, ar skatienu piekaldams pie vietas dziedoni, kura grasās aiziet. — Lai Ismails ibn Jahja al-Hašimi pagodina mūs ar savu klātbūtni!

Vergs atver durvis. Terasē neviens neuznāk. Paiet viena minūte, otra… Sākas mokoša gaidīšana. Zem baldahīna sakustas draudīgas ēnas, it kā būtu ielidojis plēsīgs putns. Beidzot pār slieksni lēni kāpj garš, kalsns vecs vīrs melnu džubu mugurā un zīda čalmu galvā.

Gudrais, tālredzīgais Ismails ibn Jahja al-Hašimi bija visvecākais hašimitu dzimtā, no kuras nākuši daudzi īstenticīgo emīri un izcili valstsvīri. Šeiham

Ismailam, kā viņu sauca tauta, bija domātāja lielā piere, stingri pleci, kaut gan viņš jau bija krietni gados, gluži kā kokvilna baltas uzacis, nekrāsota bārda, kas liecināja par viņa nicinošo attieksmi pret sabiedrības ārišķībām. Cilvēkus viņš vērtēja pēc viņu nopelniem un dabas dotajām rakstura īpašībām, bet nekādā ziņā pēc izcelšanās vai, lai allahs stāv klāt, pēc ārējā izskata. Pēc viņa domām, cilvēkā pats galvenais ir godīgums un dievbijība. Haruns ar-Rašids šeiham ir brāļadēls. Bet būtu nepareizi apgalvot, ka vecais vīrs mīlētu īstenticīgo emīru tāpēc, ka tas ir hašimits tāpat kā viņš pats, vai arī, ka viņš neciestu Džaafaru ibn Jahju par to, ka vezīrs ir persietis. Nē, šeiha krūtīs tikai viena vēlēšanās — redzēt kalifātu ziedošu, bet kurš, kura dzimta to izdarīs, tas ir gluži vienalga, galvenais — lai kalifāta ziedu laiki patiešām būtu ilgstoši.

Šeihs Ismails vērīgi sekoja nebeidzamām galma ifttrigām: vezīrs dzina intrigas pret kalifu, troņmantnieki perināja ļaunus nodomus cits pret citu, konkurējoši grupējumi atļautiem un neatļautiem līdzekļiem apliecināja katrs savu varenību. Viņš ar filozofisku mieru no augšas noraudzījās uz nemitīgo cīņu un, cik vien bija viņa spēkos, centās novērst iespējamās katastrofas; viņš labāk par visiem citiem zināja, kādi trūkumi piemīt diviem vīriem, kas stāv valsts priekšgalā, un tāpat pārzināja arī viņu labās īpašības. Haruns ar-Rašids un Džaafars ibn Jahja al-Barmeki savukārt cienīja veco vīru par viņa dvēseles cēlumu un augstsirdību, par nesavtību un bezgalīgo mīlestību pret kalifātu. Un vienīgi al-Amins, kurš savas jaunības dēļ bija vieglprātis un neapvaldīts karstgalvis, nicināja šķietami drūmā šeiha padomus.

XXIX nodaļa PĒKŠŅA APMEKLĒJUMA NOLŪKS

Kā labs audzinātājs šeihs Ismails virzīja Ibn al-Hadi uz pareizā ceļa, atbalstīja godkārīgā jaunekļa tieksmes un savā ziņā mīlēja viņu. Kalifāta intereses šeihs Ismails vērtēja augstāk par visu un tām pakļāva pat savas personiskās vēlmes. Veco viru ārkārtīgi uztrauca naids, kuru viņa aizbilstamais juta pret Harunu ar-Rašidu un Barmekidiem. Šīs jūtas vajadzēja apvaldīt, jo tās nevarēja atnest nekā laba.

Tajā laikā hašimiti dzīvoja Basrā un nodevās uzdzīvei, ko īstenticīgo emīrs veicināja. Kalifs neliedza viņiem zeltu verdzeņu pirkšanai un dziru rīkošanai. Kamēr augstmaņu pilīs nebeidzamā virknē līksmības medžlisi sekoja cits citam, viņš varēja būt mierīgs: hašimitiem nav laika nodarboties ar politiku.

Šeihs Ismails sen bija zaudējis cerību izraut ievērojamo dzimtu no izvirtības atvara un priecājās, ka Ibn al-Hadi nepiedalās orģijās, ar kurām Basra kļuvusi slavena. Taču jaunekļa atturības patiesais cēlonis bija nevis audzinātāja ietekme, bet galvenokārt vēlēšanās rīkoties pret Haruna ar-Rašida gribu. Savukārt kalifs protams zināja, ka neatzītais pretendents uz troni izvēlējies sev vientuļu dzīves veidu, un allaž paturēja to vērā. Šeihs Ismails kritiski novērtēja radušos situāciju un bija piesardzīgs. Rēķinoties ar Ibn al-Hadi vēlēšanos atriebt tēva nāvi un iegūt troni, vecais vīrs nemanāmi virzīja jaunekļa tieksmes un rīcību tādā gultnē, kas neapdraudētu viņu pašu un kalifātu pasargātu no jukām. Lai šeihs Ismails centās kā cenzdamies, taču nespēja pasargāt savu aizbilstamo no orģijām pie al-Amina, kura nebeidzamā uzdzīve ļoti kaitēja valsts interesēm. Ibn al-Hadi, kā par spīti, ik pa laikam apciemoja pirmo troņmantnieku un uzkurināja viņu vēl vairāk.

Tāpēc vecais virs, uzzinājis par jaunekļa braucienu uz Bagdādi, tūdaļ kāpa zirgam mugurā un bez kavēšanās devās tam pakaļ. Kalifāta galvaspilsētā viņam ziņoja, ka Tigras krastā sācies līksmības medžliss. Vecais vīrs izsauca laivu un pats ieradās pilī.

Visi, kas bija sapulcējušies terasē, godbijīgi nolieca galvas. Al-Amins paslējās augšup, taču neriskēja piecelties no gultas un paiet vecajam vīram pretī. Tikai Fadls, kuram piemita labā īpašība nekad neapmulst un nenoreibt, pieskrēja klāt cienījamam viesim un noskūpstīja tā kalsno, vecišķo roku.

—   Lūdzu, cienījamais! — Viņš piestūma ērtu pīto krēslu. — Vai tev nelabpatiktu apsēsties?

—   Esi sveicināts, šeih, lai miers iemājo tavā sirdī! — al-Amins noteica no savas gultas augstumiem. — Es zvērēju, ka tu apsēdīsies.

Šeihs Ismails ceremoniāli atbildēja uz apsveicinājuma vārdiem, apsēdās krēslā un sāka gari un plaši skaidrot, ka viņš bijis izklaidēšanās braucienā pa Tigru un lūdzot piedošanu, ja ir iztraucējis līksmības medžlisu — vecais vīrs ar plašu žestu norādīja uz dziedonēm un einuhiem, kas bija pieplakuši pie sienām, uz nenokopto galdu — viņam, patiesību sakot, tikai jāap- runājoties ar Ibn al-Hadi, kurš, liekas, atrodoties pilī. Vai tad tā nebūtu bijusi viņa balss, kas skanēja pār Tigru? Uz ūdens skaņas tik labi sadzirdamas.

—    Es esmu te, manu audzinātāji — jauneklis atsaucās, atstūmis vēdekli, kaut gan viņam šajā brīdī gribējās dzīvam zemē ielīst. — Es jau no rīta posos atpakaļ uz Basru, bet al-Amins uzaicināja paklausīties jaunās dziedones.

—       Netaisnojies, mans dēls, tu neesi izdarījis nekādu grēka darbu, — šeihs Ismails teica, apmierināts ar Ibn al-Hadi mulsumu. — Ja tev nav iebildumu, brauksim mājās kopā. Es jūtu, ka mana klātbūtne traucē cienījamam troņmantniekam jautri pavadīt laiku.

—   Es tikai pārģērbšos! — jauneklis iesaucās un aši aizsteidzās uz viņam atvēlētajām telpām.

Vecais virs atvadījās un aizgāja.

Pēc stundas ceturkšņa viņi atkal sastapās uz laivas klāja. Seihs Ismails pastaigājās gar bortu, kad pa kāpnītēm uzkāpa Ibn al-Hadi, ģērbies melnā džubā.

—    Kā tu vari attaisnot savu uzvedību, mans dēls? — audzinātājs jautāja, atraudams roku, kuru audzēknis grasījās skūpstīt. — Vai tāda uzvedība ir tavu nākotnes nodomu cienīga?

Atbildes nebija. Laiva atstāja piestātni, un al-Amina pili aizsedza cietokšņa mūri.

—    Es tā cerēju, ka tu nepadosies kārdinājumam, — vecais vīrs turpināja, dodamies uz laivas pakaļgalu.

—   Vai tad es esmu piedzēries? — jauneklis sadūšojies noprasīja, sekodams audzinātājam. — Allahs ir mans liecinieks, ka es tikai pieliku pie lūpām draņķīgo dziru.

—   Es neapgalvoju, mans dēls, ka tu būtu piedzēries, — šeihs Ismails noteica, paguvis kārtīgi apskatīt Ibn al-Hadi. — Bet, ja tu patiešām domā dzīvē sasniegt kaut ko lielu, tev jāattur al-Amins no orģijām. Tas ir kalifāta un, es domāju, arī tavās interesēs.

XXX nodaļa KALIFA AL-HADI NĀVES CĒLONIS

Ibn al-Hadi uzmanīgi vēroja, kā laivas priekšgalā stūrmanis ar loti mērī upes dziļumu. Taču piemānīt šeihu Ismailu nemaz nebija tik viegli.

—        Tev prātā ļaunas domas, mans dēls, — vecais vīrs sacīja. — Tu domā par varu.

—        Es neesmu viltvārdis! — jauneklis dedzīgi iebilda, pārkāpdams pieklājības likumus. — Es tikai gribu dabūt to, kas man pēc taisnības pienākas.

—        Atļauj tev pajautāt, mans dēls, par kādu taisnību tu runā. Un kas īsti tev pienākas?

—        Man pastāstīja… — Ibn al-Hadi iesāka, bet tūdaļ apklusa, pēc tam atskatījās atpakaļ un, pārliecinājies, ka neviens nenoklausās, pusbalsī turpināja: — Šie brīvlaistie, kaut džini viņus piebeigtu, ar viltu atņēmuši man varu. Tronis pienākas man!

—        Var jau būt, to es neņemos apgalvot, — šeihs Ismails atbildēja lēnām, gluži kā vārdus pārgremodams.

—    Taču man nav saprotams, kāds sakars al-Amina skandalozajiem medžlisiem ar tavām tiesībām uz varu.

—   Ak, audzinātāj, lai nu paliek! — jauneklis lūdzās.

—   Atļauj man runāt par būtību.

—        Ar lielāko prieku, mans dēls. Ja tavi vārdi būs pamatoti, es tev solu savu atbalstu; ja ne, mēs kopīgi apspriedīsim, ko tālāk iesākt. Ir vienā, ir otrā gadījumā par tavu noslēpumu neviens neuzzinās.

—        Es tev pateicos, audzinātāj! Tev, protams, ir zināms, ka kalifs al-Mahdi, mans vectēvs, savā novēlējumā valsts varu uzticēja manam tēvam al-Hadi. Bet pēkšņi es uzzinu, ka mans tēvs, kā izrādās, kalifātu gribējis novēlēt man. Tieši man.

—   Un kas par to?

—   Kā tā? Es alkstu pēc troņa!

—        Bet vai tev, mans dēls, skaidri zināms tava vectēva novēlējums, lai kapa smiltis viņam vieglas kā dūnas? Al-Mahdi nodeva varu tavam tēvam ar noteikumu, ka vēlāk vara pāries Haruna ar-Rašida — tava tēvoča rokās. Bet al-Hadi sadomāja varu atdot tev, apejot Harunu ar-Rašidu. Vai par šim tiesībām tu runā?

—   Jā, par šīm! — jauneklis iesaucās, un viņa uzacis saraucās un saplūda kopā pie virsdegunes. — Vai tad tu neesi dzirdējis, ka tēvs patiešām atteicās no vectēva novēlējuma? Tiesa, persietis viņu piespieda atļaut Harunam ar-Rašidam ftodot zvērestu, bet pēc tam varai bija jāpāriet manās rokās.

—   Tādas valodas klīda, kas tiesa, tas tiesa. Bet tās bija tikai valodas.

—   Tikai valodas? — ar pūlēm valdīdamies, atkārtoja Ibn al-Hadi. — Vai tad to neapstiprināja tēva noslepkavošana — tēvs nenosēdēja troni pat vienu gadu?

—   Noslepkavošana? — šeihs Ismails pārjautāja. — Tu apgalvo, ka kalifu al-Hadi noslepkavoja? Kāds tev pamats tā domāt? Cik man zināms, viņš nomira dabīgā nāvē. Viņu novārdzināja slimība. Var jau būt, ka tava vecmāmiņa, cienījamā al-Haizurana, kurai ar visām viņas viltībām tomēr neizdevās tikt pie kalifāta pārvaldīšanas, palīdzēja tavam tēvam pāriet labākā pasaulē, tā sakot, vadoties no cēliem mērķiem, lai nabadziņam nebūtu pārlieku ilgi jāmokās. Bet ar vārdiem nemētājies. Starp jēdzieniem «noslepkavoja» un «paātrināja slimības gaitu» ir liela starpība. Tev tas jāatzīst, mans dēls!

—   Mana vecmāmiņa nekad pati neko neuzsāka. Viņas rīcību vadīja nolādētais persietis.

—   Tu runā par pašreizējā vezīra tēvu Jahju ibn Halidu?

—    Par kuru gan citu! Protams, par viņu. Tiklīdz tēvs atteicās no vectēva novēlējuma, brīvlaistais sāka labināties klāt slimajam. Mans tēvs bija vārgs, un persietim izdevās iesmērēt viņam citu novēlējumu. Kad

viss bija nodarīts, tēvs kļuva par traucēkli un viņu aši novāca. Var jau būt, ka indi pasniedza dārgā vecmāmiņa, tā ļaudis melš, taču patiesais nāves vaininieks ir brīvlaistais. Tā nav nejaušība, ka viņš pirmais uzzināja bēdīgo vēsti un tūdaļ pat, nakts vidū, ieradās pie Haruna ar-Rašida. Un paskaties, audzinātāj, kā īstenticīgo emīrs atalgoja viņu: iecēla par vezīru viņa dēlu, kurš tagad pārvalda visu kalifātu. Patiesību sakot, vezīrs un kalifs apmainījušies vietām: pēc būtības par īstenticīgo emīru kļuvis Džaafars ibn Jahja.

XXXI nodala BARMEKIDI UN KALIFĀTS

Šeihs Ismails domāja par to, ka Ibn al-Hadi pretenzijām ir likumīgs pamats, bet diemžēl šīs pretenzijas var apdraudēt pastāvošo kārtību, radīt jukas, vājināt kalifāta varenību, un tāpēc tās jāuzskata par nepamatotām.

— Mans dēls, tu neesi taisnīgs pret Barmekidiem,— viņš teica, pamanījis, ka sviedri izspiežas uz jaunekļa iedegušās sejas, — tu nosodi jebkuru viņu rīcību, it kā viņi būtu mūsu niknākie ienaidnieki. Barmekidi kalifātam izdarījuši tik daudz laba kā neviens cits. Šīs dzimtas loma ir ārkārtīgi liela. Es pats esmu hašimits, tu esi hašimits, īstenticīgo emīrs arī ir hašimits, mums ir viena miesa un asinis, kopīgi draugi un ienaidnieki; mūsu rīcībai jābūt saskaņotai. Bet tu esi netaisns pret Barmekidiem. Kā tu vari par viņiem sliktu runāt? Vai tad tu esi aizmirsis, ka tieši Halids, Džaafara ibn Jahjas vectēvs, palīdzēja Abu Muslimam cīņā pret pēdējo Omeijadu kalifu un tas nāca mums par labu — Omei- jadi tika gāzti, un mēs saņēmām varu savās rokās?

Un pēc tam, kad kalifs Abu Džaafars al-Mansurs nogalināja Abu Muslimu un pierobežas apgabalos sacēlās kurdi un persieši, un kalifātam draudēja sabrukums, Halids bija tas, kas prata nomierināt dumpiniekus un bez kara nodibināja mieru un kārtību. Bet cik pūliņu nepielika viņš un viņa dēls Jahja, lai nodibinātu valsts medžlisus un dīvānus un ievadītu to darbību? Mūsu dienās Halida aizsākto darbu sekmīgi turpina abi viņa mazdēli, Džaafars ibn Jahja un al-Fadls ibn Jahja. Vai tu to nezini vai varbūt esi aizmirsis? Barmekidi, mans dēls, — vecais vīrs sajūsmīgi iesaucās, — tie ir mūsu kalifāta pīlāri, mūsu lepnums un mūsu slava! Paskaties uz Bagdādi — un tu ieraudzīsi viņu darbības spožos rezultātus: bibliotēkas, kurām līdzīgu nav visā pasaulē, arsenāli, slimnīcas, tiesas. Veselas trīs Barme- kidu paaudzes veicina zinātnes, filozofijas un literatūras attīstību. Viņi nodibināja pilsētās regulāru apsardzi, bez kuras mēs tagad ne dienu nevarētu nodzīvot. Cik daudz darbu viņu ietekmē iztulkots no citām valodām, vispirmām kārtām no grieķu, hindu un persiešu valodas! Viņu vadībā strādājuši jūdi, kristieši un musulmaņi. Ar Jahjas ibn Halida gādību tika pārtulkots grieķis Ptolemajs, un mēs iepazināmies ar viņa darbu «Almagests».

Bet kam mēs esam pateicību parādā par dziedniecības aizsākumiem un attīstību? Vai tad tev nav zināms, ka Barmekidi no Indijas atveda prasmīgus dziedniekus? Atceries kaut vai Maniku, kas izdziedināja Harunu ar-Rašidu, kad mēs visi jau bijām zaudējuši jebkādu cerību. Šo dziednieku ieteica tas pats Jahja ibn Halids. Beidzot atceries vājprātīgo namu. Tādas dziednīcas vēl nekad nav bijis. Ar īstenticīgo emīra atļauju Barmekidi to nodibināja par saviem līdzekļiem un atveda Ibn Dāhnu, kas ārstē vājprātu.

Un ko tu teiksi par papīru? Aizmirstībā aizgājis tas nesenais laiks, kad dzejnieki savas kasidas pierakstīja uz nokautu dzīvnieku ādām, bet kalifa lēmumus rakstīja uz papirusa. Al-Fadls ibn Jahja noorganizēja Bagdādē papīra izgatavošanu — tu, protams, šo papīru esi redzējis — un iemācīja mums likt lietā visu laikmetu un visu tautu vērtīgāko izgudrojumu.

—    Šoreiz pietiks! — vecais vīrs teica un smagi nopūtās. — Ja es iedomātos tev atgādināt visu, ko paveikuši Barmekidi, es pagurtu, nemaz visu nenosaucis. Persieši veicina kalifāta uzplaukumu, un es tik ļoti mīlu mūsu valsti, ka nevaru nemīlēt viņus. Ņem vērā, mans dēls, es runāju, apsvērdams katru vārdu, man nav nekādu slepenu mērķu, manā sirdī ir tikai divas vēlēšanās: būt taisnīgam un stiprināt kalifātu.

Atbalstījies pret laivas malu, Ibn al-Hadi klusēdams raudzījās, kā gar laivas sāniem šļācas ūdens; sīki vilnīši te traucās šurp, te atkal plūda atpakaļ. Tā vien šķita, ka nemierīgās domas aizgrimst upes dzīlēs, kur tās nebija aizsniedzamas skatienam.

—    Es zinu, ka ar Barmekidiem dažs labs nav apmierināts, — šeihs Ismails turpināja, uzlūkodams jaunekli. — Bet kas viņi ir — šie neapmierinātie? Pērkamas dvēseles, tādi kā al-Fadls ibn ar-Rabia. Vai tik viņi nav tev sajaukuši galvu? Viņu vārdi nav nopietni ņemami. Sava labuma dēļ viņi gatavi visu ko samelst.

Ibn al-Hadi izslējās taisns. Viņā joprojām neaprima ienaids pret persiešiem, lai gan viņi patiešām paveikuši daudz laba.

—   Tu laikam domā, ka Barmekidi ir labie džini, kas no debesīm nokāpuši pie mums? — Ibn al-Hadi indīgi noprasīja. — Tieši viņi, nelietīgie kastrātu mīzali, aizraidīja manu tēvu uz viņpasauli un man atņēma kalifātu.

—   Tev, mans dēls, nav skaidru pierādījumu, — šeihs Ismails teica, cenzdamies atvēsināt jaunekļa dedzību. — Cik man zināms, neviens neapgalvo, ka Jahja ibn Halids būtu noslepkavojis tavu tēvu vai piedalījies slepkavībā. Ari man tas nav zināms.

—   Bet man par to nav nekādu šaubu! — jauneklis iesaucās. — Tā nav nejaušība, ka tēvs nomira ne agrāk un ne vēlāk, bet tieši pēc tam, kad bija parakstījis to velnišķīgo dokumentu un bez jebkādiem noteikumiem par troņmantnieku izraudzījies Harunu ar-Ra- šidu. Nejaušība? Nē, manu audzinātāj, tas ir netiešs pierādījums. Bet tālāk viss ritēja pavisam vienkārši. Kļuvis par kalifu, cienījamais tēvocis parūpējās par jaunu troņmantnieku un manā vietā iecēla savu dēlu — izvirtuli al-Aminu. Pēc tam, kā vienmēr, iejaucās Džaafars ibn Jahja un par otro troņmantnieku kļuva al-Mamuns — verdzenes persietes dēls! Bet es? Es esmu palicis bešā. Ak, allah, ja man izdotos…

—   Mans dēls, tavi vārdi ir pretrunā ar tavu rīcību, — šeihs Ismails iebilda nosvērtā balsī. — Tu "* zākā al-Aminu, lamā viņu par netikli, bet pats pēc sirds patikas līksmojies viņa dzīrēs. Ja tu saki tādus vārdus, tad vairs nepiedalies tādos darbos; bet, ja tu līksmojies kopā ar viņu, tad nezākā to, kas tevi uzņem savā mājā.

Taču tas nav galvenais. Cik es saprotu, tu tīko atgūt tiesības, kas tev atņemtas. Es atļaušos tev pajautāt, uz ko tu ceri. Tavs tēvocis ir kalifs. Viņam ir karaspēks, daudz piekritēju, viņu atbalsta hašimiti. Tev slikti klāsies, ja viņš uzzinās, ka tu tīko pēc troņa. Haruna ar-Rašida naids nepazīst žēlastības. Viņš liks dumpinieku sacirst smalkos gabalos un izmētāt tuksnesī. Vai arī tev uzvilks kamieļu mīzalos samērcētas vadmalas drēbes un noliks saules svelmē.

Es tavu noslēpumu nevienam neizpaudīšu, kā jau tev solīju. Bet pielūko, esi uzmanīgs! Atsakies, mans dēls, no neauglīgajiem, puiciskajiem sapņiem! Ja tas skars kalifāta vienotību un varenību, es tevi upurēšu, lai cik sāpīgi tas man būtu.

— Audzinātāj, nerunā ar mani kā ar bērnu! — Ibn al-Hadi iesaucās, ar pūlēm apvaldot trīsas. — Es nemaz nedomāju cīnīties pret tēvoci. Allah, stāvi man klāt! Tā būtu neprātīga rīcība. Lai troni manto al-Amins, kā ir paziņots, es pret to neiebilstu: viņš tronī ilgi nenoturēsies, jo ir pārāk dumjš. Bet pēc tam par kalifu kļūs al-Mamuns. Man jāatzīst, ka nesenās verdzenes dēls ir apdomīgs un gudrs. Taču hašimili ir pret viņu. Ja al-Mamunam nepalīdzēs Džaafars ibn Jahja, arī viņš ilgi nenoturēsies uz troņa. Redzi nu, man traucē tikai vezīrs un neviens cits. Ļoti iespējams, ka viņš pats gribēs kļūt par kalifu. Vai nav tiesa, ko? Viņš, nolādētais, jāiznīcina.

Manu audzinātāj, tu saki, ka tēva noslepkavošana nav pierādīta. Atliksim šo sarunu. Ir cita ļaundarība, ir citi pierādījumi. Es domāju Barmeķidu bagātības augšanu. Tu rūpējies par kalifāta labklājību, bet pats nemaz nemani, ka brīvlaistais mūs apzog. Viņa personiskie ienākumi ir gandrīz tikpat lieli kā visas valsts ienākumi. Man to stāstīja Sahls ibn Haruns, viņam viss zināms, ne velti viņš atrodas valsts kases dīvāna priekšgalā. Lūk, precīzi skaitļi, es tos atceros no galvas: ik gadus kalifāts no austrumu robežām līdz rietumu robežām saņem ap četrsimt miljonu dirhemu nodokļu, tas ir apmēram divdesmit septiņus miljonus dināru, bet Barmeķidu gada ienākumi. pārsniedz divdesmit miljonus dināru.1 Vai tad tas nav noziegums? Turklāt vēl — kāds! Un ko saņemam mēs, hašimiti?

Žēlastības dāvanas, ko mums atmet, lai mēs varētu izklaidēties un nopirkt verdzenes. Man kauns salīdzināt mūsu nabadzību ar to pārpilnību, kas valda pie Barmekidiem. Pat Mūžības pils vārtu priekšā no zirgiem nenokāpj tik daudz jātnieku, cik nokāpj Džaafara ibn Jahjas pils priekšā. Kauns! Dažreiz mani sagrābj bailes — tas viss slikti beigsies.

XXXII nodala DROSMĪGA IECERE

Tā kā šeihs Ismails bija lietas kursā par valsts kases stāvokli, viņš nevarēja iebilst pret skaitļiem, kurus minēja Ibn al-Hadi — viņam tie bija zināmi —, taču vecajam vīram šķita, ka nesamērīgais Barmeķidu bagātības pieaugums kalifātam nav nekas bīstams: būtu pavisam smieklīgi iedomāties, ka tas varētu nopietni apdraudēt kalifātu. Nauda, lai tā pieder kam piederēdama, tikai vairo valsts varenību.

— Es mēģināšu tev šo to izskaidrot, — viņš lēnām sacīja, griezdamies pie Ibn al-Hadi. — Dināru Džaafa- ram ibn Jahjam patiešām netrūkst. Kas tiesa, tas tiesa. Taču zelts no viņa aiziet tikpat ātri, kā pie viņa atnāk. Barmeķidu bagātība kalpo arābiem. Vezīrs neskopojas ne ar dāvanām, ne ar pensijām, ne ar labdarību. Pasaki — kurš hašimits nav pieņēmis veltes? Ko? Tu klusē? Džaafara ibn Jahjas mantzinis ir mans paziņa. Viņš stāstīja, ka Barmekidi ik gadus izdāļājot apmēram divpadsmit miljonus dināru — vairāk nekā pusi visu savu ienākumu. To apliecina apzīmogoti dokumenti. Mantzinis naudu salicis kaudzītēs, dirhemi, piemēram, pa desmit tūkstošiem monētu katrā; lai izvairītos no kļūdām un varētu bez kavēšanās naudu izsniegt, uz katras kaudzītes ir uzrakstīta precīza summa.

Es esmu pret vezīra nogalināšanu. Un ne tikai tāpēc, ka tas iedragās kalifātu, iznīcinās lieliskos saimniekošanas paņēmienus, bet galvenokārt tādēļ, ka šādai slepkavībai nav pietiekama pamatojuma. Turklāt tamlīdzīgs solis ir ārkārtīgi bīstams: Džaafaram ibn Jahjam ir daudz piekritēju.

Gribu dot tev padomu, — šeihs Ismails turpināja, pamanījis, kā saausās viņa audzēknis. — Atmet bīstamās iedomas. Glabā savu jaunību, tā dota tikai reizi dzīvē. Man gribētos — un arī tev tas nāktu par labu —, lai tu nevairītos no Haruna ar-Rašida, nerīkotos pret viņa gribu, bet taisni otrādi — cik vien iespējams, tuvinātos īstenticīgo emīram.

—   Bet kā lai to izdara? Es jau labprāt… — Ibn al-Hadi iesaucās, izlikdamies, ka piekāpjas, bet patiesībā nogaidīdams, ko audzinātājs ieteiks.

—   Priecājos, ka tu-esi tik saprātīgs. Kā jaunam un ievērojamam hašimitam būtu visvieglāk tuvināties kalifam? — šeihs Ismails novilka, gribēdams sasaistīt jaunekli ar tādām saitēm, kas uz ilgu laiku novērstu galma apvērsuma draudus. — Protams, apprecot vienu no viņa meitām. Tas ir drošs, gadsimtu gaitā pārbaudīts paņēmiens. Man nupat ienāca prātā, ka Aalija ir precību gados. Es labprāt mēģinātu tev palīdzēt, parunātu ar Harunu ar-Rašidu …

—   Ak, mans labdari! — iesaucās Ibn al-Hadi, kurš atģida, ka kalifa meita ir lieliska partija. Tiesa gan, uz laiku būtu jāatmet godkārīgie mērķi. Vēlāk augst- dzimusī sieva varētu kļūt par ievērojamu trumpi cīņā par troni. — Es tikai baidos, ka Haruns ar-Rašids ap- spriedīsies ar vezlru un tas viņu atrunās …

—       Kalifs ir daudz enerģiskāks un noteiktāks, nekā tu domā, mans draugs, — vecais vīrs teica. — Priecājos, ka tu neiebilsti pret precībām. Cerēsim, ka viss izdosies. Tagad atstāj to manā ziņā; bet pats brauc atpakaļ uz Basru un gaidi vēstis no manis.

—    Klausos, manu audzinātāj! Bagdādē man nav ko darīt. Taču es… es neatvadījos. .. Nenāktu par ļaunu …

—   Labs ir! — noteica vecais vīrs — tā bija atbilde uz viņa paša domām. — Rīt no rīta es došos pie Haruna ar-Rašida.

—   Atļauj man atgriezties al-Amina pilī, — Ibn al-Hadi nerimās, — es tikai pārnakšņošu …

—   Atgriezties? Kāpēc? — šeihs Ismails pārjautāja, taču, brīdi padomājis, piekrita. — Labi. Lai allahs stāv tev klāt!

Laiva pagriezās uz krastu, jauneklis pārsēdās pla- kandibena laivā, kas bija darināta no palmu zariem, un brauca pretējā virzienā, bet vecais vīrs, nogrimis domās, raudzījās viņam nopakaļ tik ilgi, kamēr tumsa nolaidās pār Tigru.

Iestājās nakts. Melnais plankums jaunā mēness nepilnās ripas vidū atgādināja nēģera galvaskausu sirma matu cekula ietvarā. Ūdens klaids izskatījās pēc tumša paklāja, kas izrakstīts smalkiem sidraba diegiem. Aiz pagrieziena upes līkumā parādījās al-Amina pils. Ugunis pilī bija izdzēstas. Neskanēja ne mūzika, ne dziesmas. Parkā riedami skraidīja no miega iztrūcinātie suņi.

Ibn al-Hadi apbrauca apkārt klusajai terasei un piestāja pie cietokšņa mūriem, kur, pēc viņa domām, vajadzēja atrasties rezerves vārtiem.

Galerijā iedegās lukturis. Gaisma nāca tuvāk. Suņi pieklusa gluži kā pēc komandas. Pie balustrādes pienāca kalps. Viņš pārliecās pāri un palūkojās lejup.

Spriežot pēc apģērba, tas bija einuhs. Ibn al-Hadi uzsauca viņam, joprojām sēdēdams plakandibenē.

—   Vai tu tas esi, kungs? — einuhs jautāja.

—   Palīdzi man izkāpt krastā! — jauneklis pavēlēja.

—   Mīļu pratu, es tūdaļ nokāpšu leja.

Lukturis izgaisa. Pēc brīža parādījās atkal, nu jau pie paša krasta.

—     Dod roku, kungs! Tikai netaisi troksni. Labāk iesim pa slepenajām durvīm.

«Kopš kura laika al-Amina pilī baidās no trokšņa? Kas tad te par noslēpumiem?» Ibn al-Hadi domāja, izkāpdams no plakandibenes un sekodams einuham, kurš rādīja viņam ceļu.

Terasē valdīja briesmīga nekārtība: krūzes bija apgāztas, viena pavisam sadauzīta, spilveni izmētāti un nolieti ar vīnu, neapēstie gardumi samesti visi vienā kaudzē.

Izgājis cauri gaitenim, einuhs iegāja tukšā zālē, kur nesen bija notikusi harēma parādes skate. Sidraba gaismekļos nespodri spīguļoja vēl neizdegušie sveču gali.

—     Kur ir mūsu pirmais troņmantnieks? — Ibn al-Hadi vaicāja, sekodams pavadonim un brīnīdamies par visu šo pamestību.

—     Pacieties, mans kungs! Tūlīt tu viņu redzēsi, — einuhs atbildēja.

XXXIII nodaļa NAKTS VIESI

Augsti sidraba svečturi minareti apgaismoja istabu anfilādi. Katrai istabai bija savs, no citām atšķirīgs iekārtojums. Te varēja redzēt gan grieķu, gan persiešu, gan indiešu, gan ēģiptiešu stilu. Apaļā zāle anfilādes galā bija iekārtota mauru stilā. Nākamās durvis bija aizslēgtas. Einuhs apstājās un trīs reizes pieklauvēja. Noklikšķēja aizbīdnis, kokgriezumiem rotātās durvis atdarījās, un Ibn al-Hadi priekšā nostājās Fadls. Bez vārdiem, ar rokas pamājienu vien viņš aicināja jaunekli nelielā bezlogu istabā.

Uz paklāja sēdēja al-Amins, sakrustojis kājas. Tāpat kā Fadlam, arī viņam bija mugurā skurbuma tērps. Al-Amina priekšā, ievīstījusies abā, stāvēja paveca sieviete. Seja bija atsegta — tā bija verdzenes atšķirības zīme.

—    Sēdies! — pirmais troņmantnieks teica sēcošā balsi, pamādams ar galvu uz Ibn al-Hadi pusi un norādīdams uz tepiķi. — Mums ir svarīgas ziņas. Tā ir mana ziņu pienesēja, — viņš norādīja uz verdzeni, — viņa kalpo pie vezīra. Klausies! Viņa tev pastāstīs par Džaafara ibn Jahjas nodevību.

—    Pastāstīšu tev, manu labo putniņ, visu atkārtošu vārds vārdā. Sargi un žēlo, allah! — Sieviete sāka vaimanāt, noliekdamās al-Amina priekšā. — Pirms kāda gada Dailemā dumpinieka al-Alavi dēļ sākās nemieri. Esmu iegaumējusi viņa vārdu pilnībā: Jahja ibn Abd- aliahs ibn al-Hasans al-Alavi. Šis nelaimīgais bija iedomājies nokratīt mūsu labdarus Abasidus — lai allahs viņus žēlo! — un izstāties no kalifāta. īstenticīgo emīrs pret viņu aizsūtīja milzīgu karaspēku, bet dumpinieks paslēpās kalnos. Ļaudis stāsta, ka tur viņu pieveikt nebijis viegli. Kalifam bija iešāvusies prātā laba doma, un viņš norīkoja uz turieni par sūtni vezīra pusbrāli al-Fadlu ibn Jahju. Viņi ātri vienojās savā starpā —

. abi taču persieši, kopīgu valodu atrast nav grūti. Sūtnis solīja dumpiniekam mierīgu, bezrūpīgu dzīvi. Kā jau tu zini, al-Alavi tika visžēlīgi uzņemts Bagdādē. Kalifs viņam pasniedza aizsardzības apliecību. Bet tici man, labo putniņ, dumpinieks neatmeta savas nekrietnās domas.

—        Tev taisnība! — al-Amins uzslavēja sievieti. — Mēs nevaram viņam uzticēties vairāk kā viņš uzticas mums. Paskat tik, kas viss nenotiek kalifātā!

—        Bet kas to var pierādīt, ka Barmekidiem tādi paši plāni kā al-Alavi? — Ibn al-Hadi vīlies novilka. — Es esmu pārliecināts, ka persieši gaidīt gaida izdevīgu brīdi, lai mums ietriektu dunci mugurā.

—       Bet, pēc manām domām, aizsardzības apliecība, kas izsniegta dumpiniekam, ir nederīga, — Fadls teica.

—        Pietiks gvelzt niekus! — Al-Amins atmeta ar roku. — Labāk paklausieties, ko stāsta verdzene!

—        Kur es paliku, manu labo putniņ, lai allahs tev neliedz priekus! — sieviete atsāka tarkšķēšanu. — Ak, jā, al-Alavi nemaz negrasljās atmest savas nekrietnās domas. Tāpēc Haruns ar-Rašids, kā tev zināms, ieslodzīja viņu cietumā, kur patiešām viņam ir īstā vieta. Bet vai dumpinieks ir vai nav cietumā — to tu nu gan nezini.

—       Mans viesis ir pārliecināts, ka viņš atrodas cietumā. — Al-Amins pasmaidīja.

—        Nē, viņš nav cietumā. Viņš ir uz brīvām kājām. Steidzas pie citiem dumpiniekiem.

—        Runā tā, lai var saprast, — kas tad viņu izlaidis? Kas uzdrīkstējies?

—   Vezīrs izlaidis, Džaafars ibn Jahja.

—   Nolādētais! Kāda nekaunība!

—        Atjauj pateikt līdz galam, manu labo putniņ! Visu izstāstīšu līdz pēdējam sīkumiņam. Pati savām acīm redzēju, savām ausīm dzirdēju.

Ibn al-Hadi kāri tvēra katru vārdu.

—        Vakar vakarā es uzkopu saimnieka istabas, kalpi jau bija prom, — verdzene turpināja. — Uzkopu istabas un, kā allaž, visur slepeni iemetu acis. Vezīrs bija savā istabā. Pēkšņi, skatos, nāk. Zvēru pie allaha, pati savām acīm negribēju ticēt. Izberzēju acis un skatījos atkal. Viņš. Patiešām viņš!

—   Runā skaidri — kas?

—   Tu prasi «kas», manu mīļo putniņ? Tu jau zini — kas. Al-Alavi, kaut viņš izčibētu! Nevar saprast, vai iet vai stāv uz vietas, zogas sāniski vien, tā paslepus. Viens pats. Nu es sapratu un vairs acu nenolaidu. Bet šis — žvikt! — pie vezīra; einuhs ielaida, laikam bija gaidījis, aizslēdza ar atslēgu. Es no otras puses piela- vījos, tur ir slepens caurums. Klausos. Saimnieks tādā žēlīgā balsī jautā: «Kā tu pārcieti cietuma laiku?» Al-Alavi viņam atbild: «Pārcietu tīri labi, allahs ir žēlīgs, bet tev jāpiekrīt, ka mani ieslodzīja netaisnīgi.» Taisni tā arī pateica: netaisnīgi. Pēc tam abi sāka klusāk sarunāties, es nekā nevarēju saprast, tikai pašās beigās dzirdēju, ka saimnieks teica: «Bez kavēšanās bēdz prom no Bagdādes! Dodies, kur vien gribi, tikai žigli!»

—    Vai nu tev skaidrs, Ibn al-Hadi? — al-Amins dārdošā balsī sacīja. — Nolādētais vezīrs uzdrošinājies izlaist brīvībā mana tēva cietumnieku. Vai tad tā nav nodevība?

—   Nodevība gan, manu labo putniņ! — verdzene piebalsoja. — Dumpinieks viņam atbildēja: «No šejienes aizbēgt nav viegli, var saņemt ciet.»

—   Viņam taisnība, — Fadls teica, domādams, ka vairīties no sarunas ir ne vien nepieklājīgi, bet arī bīstami.

—   Kā tālāk rīkojās vezīrs? — Ibn al-Hadi vaicāja.

—   Atbildi taču viesim! Kā rīkojās Džaafars ibn Jahja?

—   Slikti! Pavisam slikti. Apsolīja dot apsardzi, uzticamus vīrus. Dumpinieks ņēmās viņam pateikties…

—   Redzi nu, mans draugs, kāda nodevība! — al-Amins tik skaļi iesaucās, ka uz kakla pietūka vēnas. — Kam vezīrs palīdzēja bēgt, es vaicāju? Kalifa cietumniekam!

—   Es gribēju tevi brīdināt, manu labo putniņ, bet vakar nebija iespējams tikt ārā no pils.

—   No manas pils tu vari tikt ārā! Samaksu saņemsi no manu verdzeņu audzinātājas, — pirmais troņmantnieks piebilda, pamanījis, ka viesis viņam dod zīmi; Ibn al-Hadi rādīja, ka verdzenes klātbūtne traucē atklāti izrunāties.

Sieviete noskūpstīja al-Amina apģērba stērbeli un, kāpdamās atpakaļ, izgāja no istabas.

Neuzdrošinādamies vaļsirdīgi pateikt savas domas un aicināt gāzt Barmekidus, Ibn al-Hadi izgudroja frāzi, kurai nevajadzētu būt nepatīkamām sekām.

—   Ilgāk to paciest būtu vājuma pazīme! — viņš dedzīgi teica.

Al-Amins sāka skaļi smieties.

—   Kas tev lēcies, cienījamākais no cienījamākajiem? — brīnījās apjukušais Ibn al-Hadi. — Nesaprotu, kas tev liekas smieklīgs …

—   Ak, mans draugs! — Pirmais troņmantnieks joprojām smējās, vēderu turēdams. — Es smejos tāpēc, ka tu vēl nezini to jauno ziņu, kuru mums laipni pavēstīja Fadls. Iedomājies, mana krustmāmiņa… To nu gan es nekad nebūtu domājis. Nē, es patiešām plīstu no smiekliem …

—   Abasa… — favorīts iesāka, bet tūdaļ pat apklusa.

—   Ha, ha, ha! Tieši viņa! — al-Amins zvaigāja.

—   Ak, netikle! Pastāsti, mīļais, pastāsti par viņu! Ha, ha, ha!

Kad pirmais troņmantnieks apklusa, Fadls pastāstīja to, ko viņam bija pavēstījis Abuls Atahija.

Ibn al-Hadi bija ārkārtīgi pārsteigts.

—        Nodevība! — viņš iesaucās, tiklīdz bija visu noklausījies. — Mums jābrīdina īstenticīgo emīrs! Haru- nam ar-Rašidam jāzina par nodevību! Te taču skarts viņa gods!

—        Bet kurš uzdrošināsies viņam to pateikt? Kuram nav žēl savas galvas? — Fadls izteica savas šaubas.

—    Es nevaru iedomāties, kuru allahs spētu pasargāt no kalifa dusmām.

—        Ko tad tu iesaki? — Ibn al-Hadi uztraucās. — Zināt par nodevību un klusēt? Bet tā taču būtu jauna nodevība.

—        Pēc manām domām, ir jāatrod aplinkus ceļš. Piemēram, lai dzejas teicējs nolasa kalifam kasidu, kurā būtu jūtami mājieni… — ieteica galma favorīts.

—        Varu iedomāties, mīļais Fadl, kas tie būs par mājieniem! — Al-Amins sāka pilnā kaklā smieties.

—   Nē, tad jau daudz drošāk sākt ar al-Alavi bēgšanu. Tas stipri iedragās vezīra pozīcijas.

Ibn al-Hadi apsvēra, vai patiešām pagaidām nevajadzētu aprobežoties ar vienu slepenu ziņojumu, bet notikumu ar Abasu atstāt rezervē, lai vajadzīgajā brīdi ar to satriektu Barmekidus.

—           Bet kur tad ir tie brīvlaistā jaukteņi? — viņš iesaucās, atcerējies par bērniem. — Viņi būs vajadzīgi kā dzīvs pierādījums.

—   Neiztaisi nu mani par muļķi! — Fadls apvainojās.

—    Labāk pats būtu ķēries pie meklēšanas. Es aizsūtīju savus ļaudis, lai puišeļus saņem ciet ceļā. Bet viņi vēl nav atgriezušies.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvējieni. Favorīts piecēlās un atvēra durvis. Pār slieksni pārkāpa melnādains einuhs. Viņš klusēdams apstājās un nodūra galvu.

—   Runā!

Kalps klusēja. Tas nozīmēja, ka viņam ir tādas ziņas, ko var pavēstīt tikai pirmajam troņmantniekam.

—   Mans kungs un pavēlniek! — einuhs svinīgi iesāka, tiklīdz Ibn al-Hadi un Fadls bija atvadījušies un aizgājuši uz savām istabām. — Ieradies ziņnesis no Zubeidas kundzes.

—    Kas viņam vajadzīgs? — al-Amins vaicāja, nemaz nebrīnīdamies par ziņneša vēlo ierašanos; mātei bija algoti pasta ziņneši, kuri jāšus uz zirgiem gan dienas, gan nakts laikā nogādāja viņas sūtītās ziņas jebkurā kalifāta malā.1

—   Zubeidas kundze vēlas redzēt manu kungu un pavēlnieku rīt no rīta, — ziņoja einuhs. — Viņai kas svarīgs sakāms.

—    Pasaki ziņnesim — ja tāds būs allaha prāts, tad es rīt mazā gaismiņā stāvēšu mīļās mātes gaišo acu priekšā, — al-Amins atbildēja.

Pēc pusstundas visi pirmā troņmantnieka pils iemītnieki gulēja ciešā miegā.

XXXIV nodala ZUBEIDA, KALIFA MĪĻOTA SIEVA

Kalifa Džaafara ibn Abu Džaafara al-Mansura meita Zubeida bija Haruna ar-Rašida māsīca no tēva puses. Viņu pie vīra izdeva simts sešdesmit piektajā hidžras gadā. Kāzas bija ārkārtīgi lepnas. Jaunā sieviete — hašimitu lepnums, slava un zieds — bija tik skaista, ka viņu iesauca par Kalifāta kundzi. Un tikai vēlāk, kad viņa jau bija māte, par pienīgajām krūtīm un maigo krējumkrāsas ādu al-Mansurs deva meitai vārdu Zubeida, ar kuru viņa arī iegāja vēsturē.1

Haruns ar-Rašids uzklausīja mīļotās sievas padomus, jo viņa bija gandrīz vai pirmā islama pasaules sieviete, kura kļuva slavena ar savām izcilajām prāta spējām. Pēc viņas ierosinājuma tika padziļināts un ar akmeņiem izbruģēts lielais Ain al-Manašas avots Hidžazā, no turienes pa līdzenumiem un gravām ūdens tika novadīts tik tālu, ka līdz Mekai palika vairs tikai divpadsmit tūkstoši olekšu. Valsts kasei šī celtniecība, neskaitot darbnīcu un sargmāju būvi, kā arī rezerves ūdens krātuvju un aku rakšanu, izmaksāja vienu miljonu septiņi simti tūkstošu dināru. Veldzi saņēma apkārtējie apgabali, no kuriem dažs labs sausuma dēļ līdz tam bija pavisam izmiris.

Vēl vairāk nekā ar celtniecības darbiem Zubeida bija slavena ar ārkārtīgu greznību: zelta, sidraba, zīda, brokāta un dārgakmeņu viņai bija vairāk nekā jebkuram citam. Tikai viņas parādes tērps vien maksāja piecdesmit tūkstošus dināru. Haruna ar-Rašida mīļotās sievas pils, kas atradās uz dienvidiem no Mūžības pils un uz austrumiem no al-Mansuras pilsētas, slīga zaļumos. Nekur visā kalifātā nebija tik plaša parka, tik daudz puķu dārzu un puķu dobju.

Zubeida kļuva sevišķi izsmalcināta, centās izdomāt arvien lielāku un lielāku greznību. Viņa bija tā, kas ierosināja izgatavot baldahīnu uz apzeltītām vītņu kolonniņām; baldahīna augšdaļu rotāja sabuļādas un daudzkrāsains zīds, bet apakšdaļu — smalki sidraba kalumi, kurus īpaši izcēla melns ebenkoka fons un kuri bija inkrustēti ar Nišapures tirkīziem, Ceilonas jahonliem, Omanas pērlēm, Ēģiptes smaragdiem, Je- menas rubīniem un Āfrikas koraļļiem.

Baldahīna priekšā nolikti zelta svečturi ar ambras svecēm.1

Kā īstai hašimitu meitai Zubeidai piemita vēl viena visiem hašimitiem kopīga īpašība — viņa ar visu sirdi ienīda Barmekidus un it īpaši Džaafaru ibn Jahju, kopš tas bija ierobežojis viņas dēla mantošanas tiesības. Tas notika svētceļojuma laikā simts astoņdesmit sestajā hidžras gadā. Harunu ar-Rašidu pavadīja al-Amins, al-Mamuns un liela svīta, kuras priekšgalā atradās vezīrs, jo viņš bija vēlējies būt klāt troņmantošanas līguma iesvētīšanā, kam par godu bija iecerēta svēto vietu apmeklēšana.

Svinīgā ceremonija rakstos sīki jo sīki attēlota. Kad al-Amins deva uzticības zvērestu, viņš mēģināja izkļūt ārā no Kaabas — tas atbrīvotu viņu no dotā zvēresta —, taču modrais Džaafars ibn Jahja tūdaļ atveda viņu atpakaļ. Tas vēl nebija viss; Zubeida no dusmām nezināja, ko darīt — vezīrs nekaunīgi atļāvās, visiem dzirdot, draudēt viņas dēlam: «Pielūko, ja uzdomāsi brāli piekrāpt, no allaha žēlastību negaidi!» — un pieprasīja, lai al-Amins trīsreiz atkārto zvērestu.

Otrs torņmantnieks pēc visiem likumiem tika iesvētīts augstajā godā, bet Haruna ar-Rašida mīļotā sieva zvērēja atriebt Džaafaram ibn Jahjam. Kopš tā laika viņa nepagurdama sūtīja pie viņa okšķerus, izplatīja tenkas un ar savu cilvēku palīdzību bija ieguvusi slepenas ziņas, ka vezīrs bieži apmeklē Abasu. Viņas skatienam nebija apslēpta ari Abasas ierašanas Dar ar- Rakikā.

Agrā rīta stundā, kad ausma pletās virs apvāršņa, pa Tigras kreiso krastu auļoja jātnieki. Visiem priekšgalā jāja šķēpnesis ar pirmā troņmantnieka atšķirības zīmi pret debesīm paslietā šķēpa smailē.1 Dažu soļu atstatumā no viņa savu tīrasiņu auļotāju skubināja al-Amins, ģērbies Abasidu oficiālajā tērpā. Iespaidīgo grupu noslēdza vergi, kas jāja uz kamieļiem.

Jātnieki pieauļoja pie Lejas tilta un pārcēlās uz upes kreiso krastu. Pretimnācēji klanījās lidz zemei. Al-Amins, spirgts un mundrs, uz visām pusēm kaisīja dirhemus un dāsni dāvāja aizbildnieciskus smaidus,

Zubeida gaidīja dēlu. Attālums starp viņu pilīm nebija nekāds lielais. Jau nez kuro reizi viņa aplēsa, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai šo attālumu pārvarētu. Viņa jau laikus bija padomājusi, kā iepriecināt vienīgo dēlu — ar viņu taču saistījās visas Zubeidas cerības un ilgas. Celiņus, pa kuriem viņam vajadzēja nākt, verdzenes bija nokaisījušas ar nupat saplūktām puķēm un bazilikām.

Zubeida bija nolēmusi al-Aminu pieņemt zālē ar sandalkoka kupolveida griestiem, kurus rotāja freskas. Sienas bija drapētas ar zīda aizkariem, ko augšā saturēja zelta gredzeni, bet apakšā tie brīvi krita uz leju, tā ka it viegli varēja izlasīt uz aizkariem izšūtos dzejoļus -un sakāmvārdus. Grīdu sedza košs paklājs, uz kura pašā vidū bija attēlots pāvs ar vēdekļveidā izplestu asti, acu vietā pāvam bija milzīgi jahonti, astē spīdēja zelta un sidraba lāsumi, gar malām bija ieausti aforismi. Paklājs ticis darināts persiešu šaham un savā laikā arī rotājis viņa medību ratus. Gaisā vēdīja aromāts — greznajā guļvietā iepretī durvīm bija noslēpts muskuss un ambra. Guļvietas priekšā uz armēņu paklāja bija salikts daudz jo daudz safjāna spilvenu ar pazīstamu meistaru rotājumiem: Tikai šis zāles iekārtojums vien maksāja piecus tūkstošus dināru.1 Pie spraišļotiem logiem karājās plāni aizkari, kaktos slējās zelta svečturi minareti ar smaržīgām svecēm; kur vien iespējams, bija novietoti dārgi nieciņi. Zāles iekārtojums izskatījās bagātīgs.

XXXV nodaļa PAR PUISĒNIEM PĀRĢĒRBTĀS VERDZENES

Parka vārtu priekšā jātnieki strauji apturēja zirgus. Kalpi, kas bija gaidījuši viņu ierašanos, palīdzēja al-Aminam nokāpt no zirga. Viņš gāja pa puķēm nokaisīto celiņu. Smalkās smaržas kņudināja pieputējušās nāsis.

Pa priekšu, kā jau tas pieklājas, gāja šķēpnesis ar emblēmu šķēpa galā. Tikai pie pašām parādes kāpnēm, pa kurām dēlam pretī steidzās nepacietīgā Zubeida, šķēpnesis atgāja malā, palaižot garām pirmo troņmantnieku. Al-Amins dedzīgi apskāva māti, noskūpstīja viņai roku, klusībā nodomādams, ka pa šo laiku, kopš viņi pēdējo reizi tikušies, māte kļuvusi vēl tuklāka. Viņas roka bija resnāka, pirksti ļengani, vaigi kļuvuši apaļi, kakls resns, ar dubultzodu. Tikai acis, lielas, melnum melnas un dzīvas, smalkais pareizas formas deguns ar kumpu un mazā mute ar košajām lūpām atgādināja agrāko Zubeidu.

— Tu esi skaistākā sieviete pasaulē, lai allahs sargā

tavu skaistumu! — al-Amins iesaucās un tūdaļ piebilda, tikai tagad pamanījis mātes pārlieku pieticīgo tērpu. — Bet kas tev mugurā?

No pleciem līdz pat papēžiem Zubeida bija ievīstīju- sies sarkanā zīda seģenē, kas viduklī bija saņemta kopā ar zelta jostu, kuru rotāja vienīgais dārgakmens visā tērpā.

—   Es neredzu ne pērles, ne gredzenus, ne aproces, kas tev tik ļoti patika.

—   Lai allahs tevi apveltī ar attapīgu prātu! — Viņa pasmaidīja. — Kalifa mīļotajai sievai neklājas izdabāt modei. Es pati radu modi, mans draugs.

—    Ak tad tāpēc tev uz galvas apmetnis kā krust- māmiņai Alijai, tikai bez rotājumiem? Veikli gan tu esi apvedusi ap stūri emīru un veziru sievas, kuras staigā apkārušās ar dārgakmeņiem.

—   Mans draugs, tu labāk paraugies šurp! — viņa teica, paceldama augšup sarkanās seģenes malu.

Zubeidas kurpes bija no vienas vietas nobārstītas ar briljantiem. Saules staros dārgakmeņi tā laistījās, ka acis žilba skatoties.

—   Tas vēl nevienam nebija ienācis prātā! — Al-Amins sajūsmā iesaucās un uz brīdi aizmiedza acis.

Zubeida bija apmierināta ar radīto iespaidu.

Zālēs, pa kurām viņa veda dēlu, valdīja paklusa dūkoņa, kas atgādināja bišu sanoņu lielā stropā. Šo dūkoņu radīja vienmuļa, dziedoša lūgšanu skaitīšana Simts verdzenes bija iemācījušās no galvas katra desmit nodaļas no korāna un caurām dienām tās balsī atkārtoja.

Viesa uzņemšanai paredzētās kupolveida zāles lepnais iekārtojums neaizkustināja al-Amina sirdi — ar to viņu bija grūti pārsteigt. Viņš nevarēja vien nobrīnīties par ko citu: jaunekļi, kas bija nostādīti divās rindās, izskatījās tik daiļi, apaļām sejām, spožām acīm, ka viņu skaistums šķita īsta burvība; slaidie augumi bija ietērpti modernos svārkos, sidraba jostas apņēma šmaugos vidukļus, galvā koķeti uzliktas čalmas, uz deniņiem matu sprogas, ap rokām …

Pēkšņi al-Amins sāka skaļi un aizrautīgi smieties: zem svārkiem tik tikko jaušamie apaļumi atgādināja vēl neizveidojušās sieviešu krūtis.

—   Ha, ha, ha! Cik atjautīgus tērpus tu esi viņām izdomājusi. Ha, ha, ha!

—   Es tikai sekoju tavam piemēram, mans draugs,— Zubeida atjokoja sev par attaisnojumu. — Stāsta, ka tev daiļavu vietā esot einuhi. Bet es nolēmu verdzenes pārģērbt par puisēniem.1 Tiesa gan, ar to viņu īpašības nav mainījušās. Vari pats pārliecināties. Es tev viņas dāvinu.

—   Ak, tādu māti kā tu var pameklēt visā pasaulē! — jauneklis dedzīgi iesaucās. — Allahs tev dāvājis gan brīnum devīgu roku, gan īpašu stāvokli kalifātā.

Aiz prieka sarkdama, Zubeida atlaidās uz strausa dūnu spilvena un deva zīmi, lai pusaugu verdzenes, kas bija pārģērbtas par puisēniem, ietu prom.

XXXVI nodala MĀTES PADOMI UN DĒLA VILTĪBA

—   Bet tagad pastāsti, kā tu vakar pavadīji dienu? — Zubeida ierosināja. Viņas seja kļuva nopietna. Smaids izgaisa.

—    Ar allaha žēlastību pavadīju tā, kā vien tu varētu vēlēties, — pirmais troņmantnieks godbijīgi atbildēja.

— Diena pagāja vienos priekos, dārgā māt, kā allaž — vienos priekos.

—   Ko gan citu lai sadara tavā vecumā! — Zubeida nevilšus izmeta, bet tūdaļ pat noprasīja, šķelmīgi uzlūkojusi dēlu: — Bet ko tu darīji pagājušo nakti, mans draugs, viens bez verdzenēm un vergiem, kas varētu tev pakavēt laiku?

Al-Amins bija izbrīnījies.

—   Ak, Kalifāta kundze uzdod kutelīgu jautājumu! Izrādās, ka viņai ir zināms, kā es pavadu laiku un turklāt vēl sīki jo sīki! — viņš iesaucās, pievirzīdamies tuvāk mātei. — No kurienes tev tas zināms, ja drīkstu jautāt?

—    No drošiem avotiem, mans draugs, — Zubeida triumfējoši atbildēja. — Taču nedomā, ka es piederu pie tām mātēm, kurām ir slepeni cilvēki bērnu mājās. Nepavisam ar ne: gluži vienkārši mans ziņnesis aprunājās ar taviem kalpiem, bet viņi ir nepiedodami pļāpīgi. Pieredzējis cilvēks, kas gribēs kaut ko izdibināt, no viņiem ātri vien uzzinās visu vajadzīgo. Taču piedod, man pat prātā nevarēja ienākt, ka tavas nakts nomoda stundas ir noslēpums.

—   Tikai ne tev, dārgo māt! — Al-Amins tūdaļ attapās. — Tev es izstāstīšu visu, neko neslēpjot. Es ceru, ka, sūtot savu ziņnesi pie manis, tev bija arī cits mērķis, ne tikai vēlēšanās aptīt ap pirkstu manus einuhus. Viņi taču ir pavisam dumji…

—   Labi teikts, mans draugs! — Zubeida uzslavēja un ar delnu noglāstīja dēla zodu un vaigus. — Es tevi izsaucu, lai paziņotu patīkamu vēsti. Drīz mēs tiksim vaļā no mūsu ienaidnieka brīvlaistā.

Al-Amins zināja, ka māte ar vārdiem nemētājas.

—       Man prieks dzirdēt tādu ziņu no Kalifāta kundzes mutes! — viņš iesaucās, domādams: «Paskatīsimies, kuram vairāk jaunu ziņu,» — un pajautāja: — Vai tava jaunā vēsts gadījumā neattiecas uz Abasu?

—    Ak, redz ko, izrādās, ka tu jau esi izaudzis no zīdaiņa autiņiem! Un jau vari kaut ko pačiepstēt par savu krustmāmiņu? — Tagad bija Zubeidas kārta brīnīties. — Tu mani iepriecini, mans draugs! — Viņa pacēla balsi. — Bet vai tu zini, kas raksturīgs noslēpumiem? Tie izplatās ātrāk nekā parastās jaunās vēstis. Saņēmis jaunu ziņu un, starp citu, krietni vien par to samaksājis, cilvēks priecājas, ka viņam vienīgajam zināms noslēpums. Nekā! Sis tā saucamais noslēpums jau zināms visām ieinteresētajām personām. Lūk, pie kā novedusi izsekošana. Tiesa, es šai ziņā esmu bezspēcīga … — Viņa noplātīja rokas. — Stāsti nu, mans draugs, kas tev zināms. Varbūt es varēšu papildināt…

—   Māt, man liekas, ka notikums ar krustmāti mums maz ko dos, — al-Amins teica un, gribēdams, lai iespaids būtu vēl lielāks, galā piebilda: — Es labāk pastāstīšu par al-Alavi.

—   Par al-Alavi? — Zubeida pārjautāja. — Kas tas par putnu? A, atceros gan… Kas tad ar viņu atgadījies?

Zubeida klusēdama noklausījās dēla stāstījumu par kalifa gūstekņa izbēgšanu un, dziļi nopūtusies, sacīja:

—   Šoreiz tu esi pārspējis mani, mans draugs. Kāds prieks! Un tomēr es skumstu, es pat nevaru tev izteikt, cik lielas ir manas skumjas. Vai tad tā maz ir vara, ko mums dāvā allahs! Vai tad tā ir visspēcīga? Patiesais kalifs nav tavs tēvs. Haruns ar-Rašids ir tikai simbols, vārds. Varas grožus savās rokās tur ienīstais persietis.

—   Vai tad īstenticīgo emīram jāuzkrauj uz saviem pleciem ikdienas rūpes par valstī? Tas būtu par daudz! — al-Amins iebilda. — Cita lieta, ka aiz viņa muguras jāstāv uzticamam kalpam.

—   Spējīgi cilvēki jāpulcē ap sevi, par to neviens nestrīdas… — Zubeida mīkstināja savus vārdus. — Bet visam ir robežas. Kāpēc vezīram jādod pārāk liela vara? Arī tavs vectētiņš al-Mahdi balstījās u? Barmekidiem, bet viņš to darīja piesardzīgi un apdomīgi. Arī kalifs al-Hadi rīkojās tāpat. Jājautā, kāpēc Haruns ar-Rašids atjauj vezīram jebkurā laikā apmeklēt harēmu? Vai tad tas palīdz pārvaldīt kalifātu, vai?

—   Apmeklēt harēmu? Ko tu ar to domā, dārgā māt?

—   To, ko tu dzirdi, mans draugs. Nolādētais Džaafars ibn Jahja var jebkurā laikā apmeklēt tava tēva sievietes: verdzenes, mīļākās, māsas un pat meitas. Tieši tāpēc tā notika ar Abasu. Palaiduši valodas, it kā kalifs un vezīrs būtu piena brāļi. Bet, ja tas tā, tad šariats atļauj jebkurā laikā apmeklēt harēmu.

—   Arī pie tevis viņš nāca?

Ambras gabaliņš, ko Zubeida grasījās likt pie griestiem piekārtajā kvēpināmo zāļu traukā, izslīdēja no rokas un nokrita uz paklāja.

—    Lai tik pamēģina! — Viņa sašuta. — Lai tik ienāk pa vārtiem! Manā pilī netrūkst kalpu, kas var pārmācīt persiešu švītu. Bet tu neuzdod man muļķīgus jautājumus! Es taču esmu tava māte. Iegaumē, ka es brīvlaistajam nekad neesmu lūgusi nekādus pakalpojumus un nekad to nedarīšu.1

—    Ne jau velti tu esi Kalifāta kundze. Tu esi īsta hašimite! — al-Amins saviļņojumā uzslavēja māti un pacēla ambru. — Bet kā mana krustmāte varēja sapīties ar persieti? Allahs to redz, viņa pavisam prātu izkūkojusi.

—   Prāta viņai nekad nav bijis sevišķi daudz, mans draugs, — Zubeida, acis zibinādama, iebilda. — Bet par sievietēm, es redzu, tev slikta sajēga. Tas ir tāpēc, ka tu aizraujies ar einuhiem. Paklausies, kā sprieda paklīduši meita: «Ak vezīrs? … Nav peļams. Skaists, stalts, turklāt ievērojams un bagāts. Kas tad vēl vajadzīgs? Pat smarža no viņa nāk pavisam īpatnēja. Nebūtu par ļaunu uzzināt, ar ko viņš smaržo- jas…» Iegūt Abasu Džaafaram acīmredzot bija vieglāk par vieglu — tikpat kā sausam zaram pielaist uguni.

Viņa iemeta ambru kvēpināmajā traukā un ņēmās vērot tievo, strauji gaistošo dūmu strūkliņu.

—   Vezīrs jāiznīcina! — jauneklis iesaucās un daudz netrūka, ka viņš būtu nācis ar priekšlikumu uzsūtīt slepkavas.

—   Es tevi saprotu, mans draugs. Tu gribi spert ārkārtējus soļus, — Zubeida teica, nojauzdama dēla domas, kuras viņš neuzdrīkstējās skaļi izteikt, un maigi uzlika rokas viņam uz pleciem. — Labāk apsvērsim, ko mēs panāksim, pastāstot tēvam par netikli. Piedod, ka esmu spiesta tādā vārdā saukt tavu krustmāti, gan allahs viņu piemeklēs! Viņa to pelnījusi. Pat man ir bail stāstīt kalifam par šo apkaunojošo sakaru. Varu iedomāties, cik viņš būs nikns. Ak, allah, cik galvu nolidos! — Zubeida izvilka no jostas apakšas četrkārt salocītu papīra lapiņu un pasniedza al-Aminam. — Tu iesaki sākt ar al-Alavi? Varbūt der pamēģināt. Man jau šis tas sagatavots. Aizpagājušajā gadā brīvlaistais Kaabas priekšā meta man acīs tādu apvainojumu, ko nav iespējams aizmirst. Un es viņam atriebšos. Lasi, mans draugs, tie ir atmaskojoši dzejoļi, kas uzrakstīti pēc mana pasūtījuma. Haruns tos atradīs nejauši. Ja tie tomēr uz viņu neiedarbosies, vajadzēs pasūtīt kaut ko indīgāku …

—   Vai tiešām arī šai ziņā tu esi aizsteigusies man priekšā? — jauneklis iesaucās. — Arī es grasījos pasūtīt dzejoļus un slepus nolikt tēvam!

Viņš atlocīja papīra lapu un lasīja:[6]

Lai dieva vietniekam, kas šeit pār mums Virs zemes valda, tas nav noslēpums, Ka viņa valstī viens tik varens mīt, Kurš spētu kalifātu nolaupīt. Tas — Džaafars, vezīrs. Kalif, skaties vien, Cik bagāts, lepns viņš — kā cits neviens. Kas tavas pavēles? Viņš smej par tām Un tavus likumus liek apsmieklā, Caur zobiem runāt mēdz kā gudrais kāds. Un viņa pils — to nespēj aptvert prāts — Tik grezna ir, ka, varu apzvērēt, .Ne persietim, ne indusam to spēt: Tur pērles, rubīni, un zelts tur šķind, Un ambru, safīrus tur kājām min. Ja, kalif, tevi kādreiz allahs sauks Uz saviem dārziem — tur, kur rūpju nav — Tai mirklī, bīstos, Džaafars tronī kāps Un badīgs savās rokās varu grābs, īsts valdnieks vergu netur ne par ko, Tam savu varu neļauj apkaunot. Jo vergs, kas valdniekam nav pateicīgs, Ir dvēslē niecīgs, nožēlojams, sīks.

—   Lieliski! — al-Amins paslavēja, izlasījis kasidu līdz galam. — Tikai nav visai veiksmīga tā vieta, kur teikts, ka pēc tēva nāves brīvlaistais uzkāps tronī.

—   Tas taču tikai poētisks izteiksmes veids, — Zubeida steidzās paskaidrot. — Mūžības pilī man ir uzticams cilvēks. Viņš dzejoli slepus noliks kalifam pirms rīta lūgšanas, kuru kalifs skaita vienatnē. Harunam būs diezgan laika pārdomām. — Viņa- brīdi klusēja, pēc tam sacīja, likdama saprast, ka lietišķā daļa beigusies: — Vai mums nebūtu laiks iestiprināties? Tu droši vien esi izsalcis, mans draugs?

—   Pie galda sēdīšos ar lielāko patiku! — pirmais troņmantnieks atsaucās, jau iepriekš izjuzdams prieku par labo vīnu un uzkodām. — Bet ko mēs darīsim pēc tam? Es taču nedomāju uzreiz atgriezties savā midzenī.

—   So dienu mēs pavadīsim kopā, — Zubeida smaidīdama atbildēja.

nodaĻa

ĪSTENTICĪGO EMĪRA KORTEŽS

Pierunāt kalifu izdot Aaliju par sievu Ibn al-Hadi bija grūts uzdevums: Haruns ar-Rašids nemīlēja savu brāļadēla; ja aizsvilsies ātrās dusmās, tad nekas labs nebūs gaidāms — kalifa dusmas ir briesmīgas.

Šeihs Ismails jāja uz Mūžības pili, pa ceļam apdomādams runu, kuru viņam vajadzēs sacīt īstenticīgo emīram. Zirga mugurā viņš sēdēja taisni un vingri, gluži kā jauns jātnieks; miegdams acis, viņš aizsita ciet melno džubu un izslēja seju vējam pretī.

Ceļš, kas veda uz upes piestātni, bija stāvgrūdām pilns ar cilvēkiem. Cienījamais sirmgalvis pasauca vergu, kas viņu pavadīja, un pavēlēja uzzināt sapulcēšanās cēloni.

Vergs aizauļoja uz priekšu un, aši atgriezies, ziņoja:

—   Mans kungs, šie cilvēki gaida, kad garām jās īstenticīgo emīrs. īstenticīgo emīrs dodas uz Šema- siju. Tur notiks zirgu skriešanās sacīkstes.

Sacīkstes, kas risinājās pēc iepriekš izstrādāta rituāla, bija grandiozas un ilga veselu dienu. Tas bija aizraujošs skats. Harunam ar-Rašidam patika azarts, un viņš ne dzirdēt negribēja par darbiem, lai cik neatliekami tie būtu.

Sapratis, ka Ibn al-Hadi precināšana jāatliek, šeihs Ismails nolēma kalifu apmeklēt nākamajā dienā un ceļa malā pagrieza zirgu atpakaļ, lai jātu mājup, bet te pēkšņi ceļa pagriezienā parādījās vairāki desmiti veiklu maza auguma vergu. Straujo kustību, ašuma un rosības dēļ viņus sauca par skudrām.1 Ar riekstkoka rīkstēm vergi izklīdināja dīkdieņus. Vieta korte- žam bija atbrīvota. Jau varēja dzirdēt ziņotāju balsis:

—   Ceļu īstenticīgo emīram!

—   Ceļu īstenticīgo emīram!

—   Ceļu īstenticīgo emīram!

«Nekaitētu kādu reizīti no malas paskatīties uz procesiju, kurā pats ne vienreiz vien esmu piedalījies,» šeihs Ismails nodomāja, kāpdams no zirga, un, lai sevi neatklātu, pagāja nostāk, piesedzis seju ar džubu.

Ziņotājiem sekoja karognesēji un kalifa emblēmas nesēji, aiz viņiem gāja miesassargi; algotņi virzījās taisnās rindās, turot rokās kailus zobenus ar uzasinātiem asmeņiem, kuri laistījās saulē. Tālāk viizījās strēlnieki, turot gatavībā lokus ar bultām, kas jau uzliktas uz stiegrām.[7]

Dīkdieņi pierima. Klusumu iztraucēja tikai karavīru vienmērīgie soļi.

Beidzot parādījās pats Haruns ar-Rašids. Viņš jāja uz zirga — tā bija kalifa privilēģija. Galvā viņam bija nevis čalma, bet gan turbāns — tas pagarināja augumu. Neviens no padotajiem nedrīkstēja būt garāks par īstenticīgo emīru.1 Harunam ar-Rašidam četrdesmit viens gads. Viņa bālajā sejā plaiksnās plats smaids, saceļot stāvus plānās kaķa ūsas. Acis lielas un melnas, bārdele tumšbrūna. Labajā rokā — ebenkoka zizlis ar izrotātu zelta uzgali.

Kalifa zirgs atšķirībā no citiem bagātīgi izgreznots: tas pārsegts ar košu mirgojoša zīda segu, mugurā dārgi segli; aste un krepes pēc toreizējās modes nokrāsoti ar hennu. Zirgs dīžājas, slien augšā galvu, it kā apzinādamies, kas sēž tam mugurā.

Blakus zirgam tipina vergs, turot rokā garu, no strausa spalvām darinātu saulessargu; te viņš paskrien pa priekšu, te atpaliek, te paliecas sānis — ir karsts, taču kalifu nedrīkst skart neviens saules stars!

Aiz viņiem mazliet nopakaļus virzās svīta: valsts medžlisu un dīvānu emīri, hašimitu vadoņi, cilšu virsaiši, valsts kases pārzinātājs ar saviem palīgiem.

Cienīgi sēž zirgā galvenais staļļmeistars. Šodien viņš ir viens no svarīgākajiem svētku emīriem. Ļaudis runā, ka neviens neprotot labāk par šo turku iejāt straujos ērzeļus, kuri tiek vesti aiz viņa. Auļotājiem uzlikti viegli segli, bet tie tomēr sprauslā, zviedz un pūlas atbrīvoties no apaušiem.

Gājienu noslēdz karavīru vienība un maza auguma vergi ar rīkstēm rokās — tādi paši kā tie, kas gāja pa priekšu.

Šeihs Ismails tūdaļ pamanīja, ka vezīra te nav. Ko tas varētu nozīmēt? Uz svinīgo ceremoniālu šeihs raugās ar filozofisku mieru. īstenticīgo emīra izjājieniem vienkāršo ļaužu acīs ir liels pievilkšanas spēks. Skaists un pamācošs skats. Taču pieredzējušu cilvēku nav tik viegli piemānīt. Cieši cits citam blakus iet favorīti, tie, kas nosaka kalifāta likteni… Bet vai patiesībā viņi ir tik vienoti, kā var izlikties, no malas raugoties? Lūk, tur tas labajā pusē jau sen gaida Haruna ar-Rašida nāvi, šim te nebūtu nekādu iebildumu piedalīties jebkurā sazvērestībā, vienalga, pret ko tā vērstos, divi citi atbalsta pirmo troņmantnieku, nākošais aiz viņiem — otro… «Kura labā es pūlos?» pēkšņi nodomāja vecais vīrs. «Jo stiprāka būs valsts, jo spēcīgāk viņi vilks katrs uz savu pusi. Vai tik te arī neslēpjas šķērslis kalifāta tālākajam uzplaukumam?»

XXXVIII nodaļa INDIJAS MAHARADŽAS SŪTŅI

Nākamajā rītā, ģērbies Abasidu oficiālajā tērpā, šeihs Ismails piejāja pie Mūžības pils. Viņu pavadīja divi vergi. Haruna ar-Rašida rezidenci četrām kārtām apjoza cietokšņa mūri un apsargāja sardze, kura labi pazina garo, stalto sirmgalvi un bez šķēršļiem ielaida viņu iekšā.1

Pie pēdējiem — ceturtajiem vārtiem šeihs Ismails nokāpa no zirga un, atstājis to un arī vergus, tālāk devās kājām.

Viņam pa priekšu, ceļu rādot, kas nemaz nebija vajadzīgs — vecākais hašimits lieliski pārzināja sarežģītās pils ejas —, ceremoniāli soļoja kalifa kalpi. Vecais vīrs gāja cienīgi, nesteigdamies.

Uzgaidāmajās istabās, kā vienmēr, bija daudz ļaužu un valdīja troksnis. Dzejnieki, dziedoņi, favorīti, galma emīri te uzturējās caurām dienām — jebkurā brīdi kāds no viņiem varēja būt vajadzīgs kalifam —, bet, kamēr nevienu nesauca, Harunam ar-Rašidam tuvu stāvošās personas sarunājās, dzesēja slāpes ar visdažādākiem dzērieniem un dīkdienīgi slamstījās apkārt.

Durvis uz pieņemšanas zāli bija līdz galam vajā. Sardzes nebija.

Ieraudzījis rupjo un nežēlīgo Masruru ar slaveno šķēpu pie sāniem, šeihs Ismails paaicināja šurp īstenticīgo emīra mīluli un, kad tas jau bija klāt, jautāja, saviebdamies un atraudams roku, kuru Masrurs bija meties skūpstīt:

—   Kur ir mūsu kalifs?

—   Kalifs, mans kungs, atrodas Lielajā zālē, — bende atbildēja, smaidīdams ūsās. Viņš bija dzimis tālajā Fergānā, un viņa valoda atšķīrās ar īpaši mīkstu izrunu.

—   Kāpēc viņš nenāk šurp? — šeihs Ismails neatlaidās. — Cik man zināms, šodien ir pieņemšanas diena.

—   Jums taisnība, mans kungs! Pie mums ieradušies sūtņi no Indijas. Īstenticīgo emīrs pieņem viņus Lielajā zālē. Tur ir lielākas telpas. Iesim, mans kungs!

Masrura pavadībā šeihs Ismails devās uz Lielo zāli. Plašajā gaitenī un istabās, caur kurām bija jāiet, divās rindās stāvēja turku algotņi bruņās. Aiz augstajiem sejsegiem drūmi spīgujoja melnas acis.

—   Vai tik nav paredzama kauja ar neticīgajiem? — vecais vīrs zobgalīgi apjautājās. — Ceru, ka Mūžības pils nepārvērtīsies par kaujas lauku…

—   Kad kalifs uzzināja par Indijas sūtņu ierašanos, viņam radās vēlēšanās iedzīt viņiem bailes, — bende atbildēja nesatricināmā mierā, — parādīt mūsu spēku. Ai, čik liels spēks! Lai sūtņi pastāsta savam mahara- džam.1

1 Par to liecina Ibn Abd Rabihi un at-Turtušl.

«Patiešām, it visur jāuzsver kalifāta varenība,» klusībā nolēma šeihs Ismails, tuvodamies parādes trepēm un kāpdams pa baltā marmora un zaļās jašmas pakāpieniem. «Bet cik lielu varenību mēs sasniegtu, ja nebūtu nesaskaņu un intrigu!»

Augsto, kokgriezumiem rotāto durvju priekšā kā sastinguši stāvēja miesassargi ar kailiem zobeniem. Masrurs aizsteidzās uz priekšu. Vecais vīrs palēnināja gaitu. Viņam negribējās gaidīt, kamēr viņu pieteiks. Taču bažas bija veltīgas. Apmeklētāju pieņemšanas emīrs godbijīgi noliecās vecākā hašimita priekšā un aicināja sekot viņam.

Galerija, ko viņi šķērsoja, bija izklāta ar sārtām, dzīslotām marmora plāksnēm, kuras savienoja platas lapiņu zelta svītras. Pa kreisi iekšējā pagalmiņā, kas noderēja par slēgtu arēnu, plosījās trīs neredzēti lieli suņi. Vairāki spēcīgi noauguši indusi tik tikko valdīja tos ar ķēžu palīdzību, kas bija piekaltas pie dzelzs kakla važām. Aizjūras dresētāju ērmīgos tērpus nebija laika pētīt — skatiens neviļus kavējās pie atņirgtajiem suņu purniem, kas iedvesa patiesas šausmas.

Apaļā bezlogu istaba pašā anfilādes galā bija izgreznota ar lauvu un tīģeru ādām. Svečturos dega daudzkrāsainas sveces. Pie sienas, uz kuras bija uzrakstīti aforismi un dzejoļi, šeihs Ismails apstājās — saskaņā ar etiķeti kalifam klāt iet drīkstēja tikai pēc otrreizēja uzaicinājuma.

— Manam kungam vairs nav jāgaida īstenticīgo emīra aicinājums. Īstenticīgo emīrs, lai allahs viņam žēlīgs, priecājas par mana kunga ierašanos, — apmeklētāju pieņemšanas emīrs zemu paklanīdamies teica, ar kreiso roku pavērdams brokāta priekškaru, bet ar labo aicinādams veco vīru.

Lielā zāle bija spraišļota telpa trīsdesmit olekšu

garumā un trīsdesmit olekšu platumā; uz marmora kolonnām balstījās trīs varenas velves. Uz sienām bija attēloti visi sauszemes un jūras iemītnieki, ar reljefiem zelta burtiem uzrakstītas četrrindes un sakāmvārdi. Grīdu sedza milzīgs Horasānas paklājs, uz kura bija attēloti celiņi, puķes, zāle un strautiņš; te bija redzams pat vesels dārzs; šķita, ka nupat, nupat sašūposies sausserža krūms, bet no mandeļu koka gaisā uzspurgs putniņš.

Daļa Lielās zāles bija nodalīta ar platu bieza Ķīnas zīda aizkaru, kas aizklāja kalifu no to cilvēku acīm, ar kuriem viņš sarunājās. Vienkāršam lūdzējam nebija vaigā jāredz īstenticīgo emīrs. Sis gods tika piešķirts tikai izredzētajiem. Tad kalpi atvēra aizkaru un šiem izredzētajiem visā spožumā parādījās šīszemes likteņu noteicējs.

Kad šeihs Ismails iegāja Lielajā zālē, Indijas sūtņu pieņemšanas ceremonija tuvojās beigām. Hašimitiem paredzētie krēsli bija tukši. Uz spilveniem, kas bija. salikti uz paklāja noteiktā kārtībā un bija domāti emīriem un citām amata personām, sēdēja indusi garos, ar ziloņu attēliem izrotātos apģērbos. Tie bija sūtņi. Ap kaklu viņiem laistījās dārgu briljantu kakla rotas, pār pleciem nokarājās talismani, pie sāniem bija piesprādzēti gari zobeni makstis.

Aizkara sargātājs norādīja vecajam vīram uz hašimitu krēsliem.

Bija dzirdama klepošana viņpus aizkara, pēc tam atskanēja kalifa svinīgā balss.

— Ko vēl mani augstie un cienījamie viesi vēlas pateikt varenā kalifāta valdniekam? — Haruns ar-Rašids jautāja.

Vergs, Kas kalpoja par tulku, pārtulkoja jautājumu hindu valodā.

1 — Mūsu tēvzemes varenajam kaimiņam mēs gribētu uzdāvināt indiešu zobenus, ko darinājuši mūsu labākie meistari — sūtņu vārdā atbildēja garš, kalsns induss. — Tādu zobenu nav visā pasaulē.

Divi rakstveži pierakstīja sarunas gaitu.

—    īstenticīgo emīrs tavos vārdos saklausa labus nodomus. Viņš pateicas maharadžam un pieņem dāvanu kā cieņas apliecinājumu viņa draudzībai, — kalifs pavēstīja un tikpat svinīgi piebilda: — īstenticīgo emīrs grib pārbaudīt indiešu zobenu kvalitāti. To izdarīs viņa uzticamais miesassargs.

Zāles vidū iznāca turku algotnis ar samsamu, saņēma zobenus, nolika tos zemē, tad, noskatījis lielāko zobenu, ar kreiso roku uzmeta to augstu gaisā un, atvēzējies ar samsamu, no visa spēka cirta pa zobenu. No- šķinda metāls, samsama pārcirta zobenu uz pusēm.

—   Lai cienījamie sūtņi apskata arābu ieročus, — Haruns ar-Rašids ierosināja, kad visi zobeni bija sacirsti gabalos. — Pasaulē patiešām nav labāku par tiem. Tā ir Amra ibn Maadi Kariba leģendārā samsama.

Kādu bridi apmulsušie indusi sačukstēdamies apskatīja samsamu — uz tās nebija ne robu, ne skrambu.

—   Ko jūs vēl vēlaties sacīt varenā kalifāta valdniekam? — skanēja balss no aizkara viņas puses.

—    Mūsu tēvzemes varenajam kaimiņam mēs vēlētos uzdāvināt suņus, kuri, ieraugot lauvas, tūdaļ saplēš tos gabalos. — Kalsnais induss runāja droši, it kā starpgadījuma ar zobeniem nemaz nebūtu bijis.

—    Īstenticīgo emīrs tavos vārdos saklausa labus nodomus, — Haruns ar-Rašids teica. — Viņš pateicas maharadžam un pieņem velti kā cieņas apliecinājumu viņa draudzībai. Mūsu pilī ir lauvas, kuras gatavas tūdaļ pat ar jebkuru mēroties spēkiem. Lai cienījamie sūtņi uziet uz balkona. Ari mēs pavērosim šo cīniņu.

Šeihu Ismailu tas ieinteresēja, un viņš izgāja ārā kopā ar indusiem. Lejā arēnā plosījās no ķēdes palaistie suņi. Vārti atdarījās, un ar vienu lēcienu arēnā ieklupa milzīgs lauva. Kādu brīdi pa noblietēto zemi valstījās ķermeņu mučkulis. Tad tas pajuka. Lauva bija saplosīts, bet suņi veseli.

Audience Lielajā zālē turpinājās. No aizkara viņas puses atkal atskanēja Haruna ar-Rašida balss:

—   Īstenticīgo emīrs vēlreiz izsaka savu pateicību maharadžam par vērtīgo dāvanu un lūdz sūtņus atbildēt uz diviem jautājumiem: no kurienes atvesti suņi, kuri saplosīja lauvu, un kas tā par sugu?

—   Ak, mūsu tēvzemes varenais kaimiņ, mēs esam ārkārtīgi apmierināti, ka maharadžas sūtītie suņi iepatikās īstenticīgo emīram. Īstenticīgo emīrs jautā, kas tā par sugu un no kurienes tā nākusi. Mēs atbildam: tā ir Indijas suga un nāk no Indijas, visā pasaulē nav labākas sugas par šo.

—   Varenā kalifāta valdnieks pats personiski apliecina, ka Indijas suņu suga, kas izaudzēta Indijā, ir pati labākā visā pasaulē, — Haruns ar-Rašids sacīja.

—    īstenticīgo emīrs vēlas pateikties cienījamiem sūtņiem un vaicā, ko viņi vēlētos saņemt no mums kā dāvanu savam maharadžam.

—   Ak, gudrākais no gudrākajiem! — indusi iesaucās visi vienā balsī. — Mēs alkstam iegūt samsamu, tā mums vairs nedod miera.

—    Īstenticīgo emīrs saprot cienījamo sūtņu vēlēšanos, — Haruns ar-Rašids atbildēja nosvērtā balsi.

—    Viņam ļoti žēl, ka šariata likumi aizliedz pat saviem draugiem dāvināt ieročus. Viņš lūdz nosaukt citu vēlēšanos un apsola, ka tā tiks izpildīta.

Pēc ceturtdaļstundas audience beidzās. Sūtņi aizveda uz Indiju dāvanas, kurām vajadzēja maharadžam iedvest cieņu pret kalifātu un radīt bailes no arābu militārās varenības.1

XXXIX nodaja VIENATNE AR KALIFU

—   Ismailam ibn Jahjam al-Hašimi ir tas gods stāties īstenticīgo emīra vaiga priekšā! Īstenticīgo emīrs ir gatavs viņu uzklausīt! — aizkara sargātājs paziņoja, tiklīdz Indijas sūtņi, atvadījušies no Haruna ar-Rašida, kuru vaigā skatīt viņiem bija atjauts ne vairāk kā divas minūtes, izgāja no Lielās zāles.

Kaut gan cienījamais sirmgalvis dega nepacietībā izteikt savu lūgumu un piekrītoši māja ar galvu, aizkara sargātājs saskaņā ar etiķeti laipni pavaicāja:

—   Vai mans kungs vēlas šo pašu brīdi izteikt savu vēlēšanos vai varbūt viņš nodomājis pagaidīt?

Šeihs Ismails paskaidroja, ka viņš ļoti gaidījis šo tikšanos un nevēlas atlikt; kad melnādainais einuhs satvēra aizkaru, šeihs Ismails palūdza, lai viņa sarunu ar kalifu nepārtrauc.

Aizkaru attaisīja vaļā, un cienījamā sirmgalvja skatienam visā savā diženumā pavērās īstenticīgo emīrs Hāruns ar-Rašids. Pēc turku parauga sakrustojis kājas, kalifs sēdēja uz zemas, apzeltītas tahtas. Melnkoka paaugstinājums, uz kura bija novietota tahta, bija izrotāts ar zelta ornamentiem, apdarināts ar lieliem rubīniem un pērlēm, no kurām daža laba bija citrona lielumā. Četras kolonniņas, kas bija apvilktas ar brokātu un aprakstītas ar korāna teicieniem, balstīja augstu melna zīda baldahīnu ar zelta zvaigžņu rotājumiem. Kolonniņu galos spīdēja no tīra zelta darināti pusmēneši. Vergi klusēdami kvēpināja smaržvielas, miesassargi turēja rokās kailus zobenus.

Harunam ar-Rašidam mugurā bija parādes tērps, kam vajadzēja uzsvērt kalifāta varenību un bagātību. Pa melnās čalmas krokām līču loču izlocījās briljanta pavedieni. Pār pieri slīga tugra — smaragda pāvs ar Izplestu asti; šī aste bija nobērta ar dārgakmeņiem un matētām pērlēm baložolu krāsā. Virs melnās džubas bija uzmests Muhameda vadmalas apmetnis.

—   Salam aleikum, īstenticīgo emlr! — šeihs Ismails sveicināja kalifu un, pieturēdamies pie tradicionālās uzrunas formas, sacīja: — Ar allaha un tavu žēlastību atļauj tuvoties tev, varenā kalifāta valdniek!

—    Va aleikum-us-salam, tēvoci! — Haruns ar-Rašids atbildēja, atmetis augstākās sabiedrības ceremonijas, un sakustējās, it kā grasītos pacelties pretī vecākajam hašimitam. — Mums prieks tevi redzēt, tēvoc! Tu mums esi dārgs viesis!

Šeihs Ismails steidzās pie kalifa, lai tam nebūtu ne domas par celšanos.

—    Turpmāk, tēvoci, tu vari nākt pie mums bez brīdināšanas, — Haruns ar-Rašids visžēlīgi atļāva, klusībā nodomādams: «Nez kādā vajadzībā tu esi pie manis ieradies?» Balsī viņš teica: — Apsēdies, dārgais viesi!

—   Pateicos tev, radiniek, lai garš būtu tavs valdīšanas laiks! — vecais vīrs atbildēja, atlaizdamies uz spilvena, ko viņam piebīdīja kalps, un apklusa. Pat privātā sarunā neklājās runāt par savām vajadzībām, kamēr kalifs pats nejautā.

Haruns ar-Rašids kādu brīdi pavilcinājās, it kā pārbaudīdams apmeklētāja pacietību, tad ierunājās:

—   Mēs ceram, tēvoci, ka tu esi ieradies pie mums, lai stiprinātu mūsu visu labklājību un sekmētu kalifāta tālāko uzplaukumu. Mēs par to nešaubāmies, jo redzam tevi tikai ārkārtējas vajadzības gadījumos, kaut arī labprāt vēlētos redzēt katru dienu.

—   O, īstenticīgo emīr, kā tev zināms, es dzīvoju Basrā, — šeihs Ismails atgādināja, — bet, ja mana klātbūtne ir nepieciešama, es esmu gatavs atlikušās mūža dienas pavadīt tavā tuvumā. Šodien es patiešām esmu ieradies ārkārtīgas vajadzības dēļ un dedzīgi vēlos izjust tavu labsirdību, lai tām labdarībām, ar kurām tu esi mani apveltījis, pievienotos vēl viena.

—   Ko tad grib tēvocis? Viņa vēlēšanās man ir likums.

—    Ak, radiniek, tavas vēlēšanās gan ir likums ikvienam kalifāta pavalstniekam, vienalga, vai viņš ir nicināms vergs vai ievērojams vezīrs! — vecais vīrs iesaucās, noliekdams galvu un izstiepdams rokas uz augšu. — Allahs devis vienu pavēlnieku musulmaņiem. Kalifam nav sāncenšu! Ja īstenticīgo emīrs ir ar mieru mani uzklausīt, tad lūdzu, lai mūs atstāj divatā.

Paklausot pavēlei, aizkara sargātājs, miesassargi un kalpi izgāja no Lielās zāles.

Haruns ar-Rašids bija ieintriģēts — vai tik viņš beidzot nedzirdēs to, kas viņu tik ļoti satrauc pēdējā laikā.

—   Atļauj man runāt! — vecais vīrs lūdza, kad saklausīja noklaudzam durvju bultu.

—   Šeit neviens nevar slepeni ielavīties, — kalifs paskaidroja. — Runā, tēvoc! Prasi, ko vien vēlies!

—   Mans lūgums attiecas uz Ibn al-Hadi, — šeihs Ismails uzsāka bez aplinkiem, taču saminstinājās, pamanījis apmācamies īstenticīgo emīra seju.

«Varbūt es pieļauju kļūdu?» viņš pēkšņi iedomājās.

«Kalifam daudz rūpju. Vai tad šī vajadzība ir vissvarīgākā? Vai tad tās dēj draud izcelties jukas? Varbūt labāk aizstāvēt Barmekidus? Bet uzsācis esmu…» Un viņš sacīja, visu laiku pētījoši raudzīdamies Harunam ar-Rašidam sejā:

—   Tavs brāļadēls ir viens no visspējīgākajiem jaunajiem hašimitiem.

—   Tas nemaz nav teikts! — kalifs asi iebilda, bet pēc tam piemetināja mierīgākā tonī: — Taču es esmu viņa tēvocis un nostāšos viņa pusē. Vai jauneklim vajadzīga nauda, dāvanas?

—    Hašimiti saņem pietiekamā un pat pārlieku lielā daudzumā visu, kas viņiem vajadzīgs. Ibn al-Hadi alkst pēc visaugstākās atzinības. Vadoties no vislabākajiem nodomiem, viņš vēlas atrasties īstenticīgo emīra tuvumā.

Haruns ar-Rašids nešaubījās, ka runa būs par viņa meitu, un tomēr viņš ķērās pie viltības.

—   Es esmu gatavs neko nežēlot brāļadēla labā un būt Hatima cienīgs, — viņš teica pārspīlēti svinīgā tonī. — Mēs abi esam pravieša radinieki.

—   Jauneklis paliek jauneklis, — šeihs Ismails neatlaidīgi turpināja sa'vu. — Viņš grib atrasties vēl tuvāk kalifam…

—   Es esmu gatavs pierādīt savas radnieciskās jūtas, — Haruns ar-Rašids atbildēja, domādams, ka mājiens ir pārlieku skaidrs un izlikšanās lieka. Tagad vajadzēja aizsteigties šeiham priekšā, un viņš sacīja: — Es došu brāļadēlam visu, ko viņš gribēs, atskaitot manas meitas Aalijas roku.

—   Ak, cik žēl! Viņam nekas cits nav vajadzīgs! — vecais vīrs iesaucās un pārgāja uz oficiālu toni, tā parādīdams savu aizvainojumu. — Ibn al-Hadi nekurnēdams pakļausies īstenticīgo emīra gribai. Bet labvēlība un uzmanība, ko man parāda kalifs, iedrošina mani. Vai man būs visaugstākā atļauja uzdot vēl vienu jautājumu?

—   Runā, tēvoci! Mums patīkami ar tevi patērzēt.

Izrādot savu pateicību, šeihs Ismails salika rokas

uz krūtīm.

—    Kāpēc īstenticīgo emīrs uzskata Ibn al-Hadi par savas meitas necienīgu līgavaini? — viņš godbijīgi jautāja. — Vai tad viņu abu asinis nav apvienotas patīkama cilvēka — ievērojamā kalifa vectēva al-Mansura asinīs, lai kapa smiltis viņam vieglas kā dūnas!

—    Es neesmu teicis, ka brāļadēls nebūtu manas meitas cienīgs, — Haruns ar-Rašids atbildēja, žņaugdams rokās kalifa zizli. — Bet viscienīgākais no visiem cienīgiem būs tas, kurš apņems viņu par sievu. Man no sirds žēl, ka tu, tēvoci, esi nokavējies. Aalija ir saderināta.

—   Saderināta? — Šeihs Ismails tik tikko neaizrijās, brīnīdamies par ,to, ka saderināšanās nav izziņota. — Piedod, īstenticīgo emīr! Ja es to būtu zinājis, es neuzplītos tev ar tamlīdzīgu lūgumu.

Kalifs nemierīgi sakustējās uz tahtas. Viņš gaidīja, ka vecais vīrs, visu sapratis, piecelsies un aizies. Taču šeihs Ismails nekustējās no vietas. Tad Haruns ar-Rašids paskaidroja:

—   Vezīrs Džaafars ibn Jahja lūdza mums Aalijas roku Ibrahima Abd al-Melika vārdā; Ibrahims Abd al-Meliks, tāpat kā Ibn al-Hadi, ir mūsu radinieks no tēva puses. Mēs nevēlamies tev atteikt, tēvoci, bet ņemt savu vārdu atpakaļ būtu necienīgi. Vārds dots hašimitam.

Vecais vīrs iekoda lūpā — viņš baidījās pateikt kaut ko lieku un nodot sevi. Kas to varēja domāt, ka viņam priekšā aizsteigsies Barmekids, kuru viņš bija grasījies ņemt savā aizsardzībā.

—   Lai mūsu brāļadēls palūdz kaut ko citu! — Haruns ar-Rašids ierosināja, lolodams slepenu cerību izdibināt Ibn al-Hadi patiesos nolūkus.

XL noda|a VEL VIENA NEVEIKSME

Šeihs Ismails kļuva mundrāks; precības neizdevās, un tās vajadzēja izmest no galvas, tādēļ jo sevišķi nepieciešams bija izmantot kalifa vēlēšanos atlīdzināt par neveiksmi.

—   Atteikties no vārda, kas dots hašimitam, ir necienīgi, — viņš teica. — To es ļoti labi saprotu. Es apsolīju Ibn al-Hadi, ka pacelšu viņu godā, un man savs solījums jātur.

Haruns ar-Rašids vēroja, kā šeihs Ismails cenšas attaisnot savu neatlaidību. Vecais vīrs gribēja iegrožot jaunekli, un tas bija kalifāta interesēs. Taču īstenticīgo emīram nepatika citu jaukšanās viņa darīšanās.

—   Tava vēlēšanās nostiprināt valsti mums zināma, un mēs to augstu vērtējam. Kalifāta varenība dibinās uz gudru vīru padomiem, — viņš caur zobiem novilka. — Kā tu domā, ko varētu darīt Ibn al-Hadi labā?

—    Es esmu ārkārtīgi laimīgs, ka īstenticīgo emīrs — lai allahs dod viņam ilgu mūžu! — rūpējas par savu brāļadēlu un novērtē manus pieticīgos pūliņus. Man šķiet, ka jauneklim vajag dot augstu amatu, — šeihs Ismails noteica un apklusa. Pēc tam viņš ierosināja: — Grūti pateikt, kādu… Varbūt nodot viņa pārvaldīšanā Ēģipti vai Horasanu …

—       Man žēl, tēvoci, man ļoti žēl!—Haruns ar-Rašids iesaucās, atbalstīdams delnas pret gurniem. Viņa pierē iegūlās dziļa rieva. — Vakar no rīta mēs uzdāvinājām Ēģipti mūsu nākamajam znotam, bet Hora- sana jau sen apsolīta vezīram. Tas pagaidām tiek turēts slepenībā, bet no tevis, tēvoci, man nav tiesību neko slēpt.

Trieciens bija spēcīgs. Šeihs Ismails nodūra galvu, taču tūdaļ to atkal pacēla.

—    Vai īstenticīgo emīrs — lai allahs ir viņam žēlīgs! — atjaus izteikt to, kas man uz sirds? — viņš jautāja un, saņēmis piekrītošu atbildi, noklepojies iesāka: — Es esmu vecs, kusls cilvēks un zinu savu vietu dzīvē. Es esmu uzticīgs kalifātam un vēlos, lai gredzens ar īstenticīgo emīra zīmogu cik iespējams ilgi atrodas Haruna ar-Rašida pirkstā, bet pravieša Muhameda apmetnis — uz viņa pleciem. Kalifs zinās par sazvērestību, ja to iedomāsies rīkot Ibn al-Hadi. Es par to parūpēšos. Kalifāta intereses svarīgākas par solījumiem un zvērestiem. Taču jāizskauž cēloņi, kas rada naidu. Mums gana ārēju nepatikšanu: bizantieši valda Konstantinopolē, Omeijadi aizbēga uz Andalū- ziju. Mums, hašimitiem, jābūt saliedētiem ciešāk nekā jebkad. Pēc manām domām, vienotību vislabāk var panākt, iecejot tuvākos radiniekus kalifāta dienestā, piešķirot viņiem augstus posteņus, nevis turot viņus Basrā, kur viņi nododas uzdzīvei.

—    Lieliski, tēvoci, mēs jau esam sākuši rīkoties pēc taviem padomiem! — Haruns ar-Rašids pārtrauca, tik tikko valdīdams dusmas. — Ēģiptes priekšgalā atradīsies, kā tu jau dzirdēji, hašimits. Bet kur lai mēs liekam Ibn al-Hadi?

—   Man ir viena doma…

—   Runā!

—   Iecel viņu par trešo troņmantnieku.

—   Ko? — Haruns ar-Rašids pielēca kājās. Viņa zizlis novēlās zemē, Muhameda apmetnis tik tikko nenokrita no pleciem. — Tad redz, pēc kā tiecas Ibn al-Hadi! — Īstenticīgo emīrs sakārtoja apmetni un klaigādams šaudījās pa zāli. — Tas nekad nenotiks! Vai tu dzirdi, tas nekad nenotiks!

Šeihs Ismails strauji piecēlās un kāpās uz izeju. Ne jau bailes no saniknotā kalifa vien tam bija par iemeslu, bet galvenokārt nevēlēšanās pārkāpt vispārpieņemtos noteikumus: atlaižot apmeklētājus, kalifs piecēlās — tā bija zīme, ka pieņemšana beigusies. Un tomēr klusējot iziet ārā vecajam vīram nebija pa spēkam. Viņš apstājās pie durvīm un teica:

—   Esmu ļaunprātīgi izmantojis īstenticīgo emīra labvēlību un pieskāries sāpīgiem jautājumiem, kurus droši vien nebija vērts skart. Lūdzu, piedod man par manu pārdrošību!

Apstājies pie sienas, Haruns ar-Rašids cieši vērās korāna teicienos. Viņš lēnām pagriezās. Sejā atkal plaiksnīja smaids.

—   Tēvocim ir tiesības uz mūsu uzmanību, — viņš runāja tādā pašā laipnā tonī kā iepriekš. — Mēs nevaram uz viņu apvainoties. Tas, ka mēs bijām asi, nekādā ziņā nenozīmē, ka šis asums būtu vērsts pret viņu. Nepavisam ne. Personiski ar viņu mums ir vislabākās attiecības. Vai tad var necienīt visgudro hašimitu? Mēs tikai nožēlojam, ka viņa lūgumi nav izpildāmi.

Vecais vīrs zināja kalifa runu patieso vērtību.

—   Esmu pateicīgs īstenticīgo emīram par viņa sirsnību. — šeihs skaļi teica, bet klusībā nodomāja: «Vai tev vispār jebkad var ticēt?» Un piemetināja: — Es apraudāšu Ibn al-Hadi likteni, jo viņš dzimis zem nelaimīgas zvaigznes. Vai tu man atļauj iet?

—    Droši vien tā būs labāk, tēvoci. Mums kāds brīdis jāpavada vienatnē ar sevi, — Haruns ar-Rašids atbildēja un, kamēr vien šeihs Ismails, atpakaļ kāpdamies, gāja ārā no zāles, cieši lūkojās viņā.

XLI nodala

ABD AL-MELIKS IBN SALIHS UN ABD AL-MELIKS IBN BAHRANS

—    Īstenticīgo emīrs apsolīja pagādāt tev kādu piemērotu posteni. Viņš, tāpat kā es, no visas sirds nožēlo, ka nav iespējamas tavas laulības ar Aaliju. Mēs ar tevi esam nokavējuši. Neko darīt. Pacietība, mans dēls, ir augstākā gudrība. Tev vēl visa dzīve priekšā, — šeihs Ismails sacīja, pabeigdams stāstījumu par pieņemšanu kalifa pilī. Viņš visiem spēkiem pūlējās nomierināt Ibn al-Hadi, iedvest jauneklim cerību. Par neveiksmīgo mēģinājumu izkaulēt troņmantnieka vai vismaz apgabala pārvaldītāja tiesības viņš ar gudru ziņu klusēja.

Saule slīdēja uz rietumiem. Pēdējie slīpie stari apspīdēja vaļējo verandu nelielā Bagdādes pili, kas piederēja visvecākajam hašimitam. Vecais vīrs bija nomākts. Visu ceļu viņš domāja, kur un kā viņš pieļāvis kļūdu. Gribēdams izkliedēt smagās domas, viņš brīdi pa brīdim vēroja kalpus, kas viņu pavadīja: viņiem mierīgs prāts, kāda viņiem daļa gar kunga kļūmēm un neveiksmēm…

—   Lai nu tā būtul — Ibn al-Hadi nopūtās. — Kamēr tu biji prom, es uzzināju, ka Aalija saderināta. Man sirds sāp par citu… Vai manam audzinātājam zināms, kā un kāpēc viņa saderināta?

—       Nē, — šeihs Ismails atzinās un tūdaļ piemetināja: — Kaut gan varu iedomāties… Ibrahima tēvs ir Abd al-Meliks — viens no tiem nedaudzajiem hašimitiem, kas ir labās attiecībās ar vezīru. Domāju, ka Džaafars ibn Jahja pēc viņa lūguma aizlika kalifam labu vārdu par Ibrahimu. Ibrahims taču ir Aalijas brālēns, un viņam tādas pašas tiesības uz meiteni kā tev.

— Ak, kaut tiešām viss tā būtu bijis! — jauneklis iesaucās. — Vezīrs ne ar vienu nerēķinās, viņš dara to, kas ienāk prātā, viņš ņirgājas par mums. Šorīt mani apmeklēja uzticams cilvēks, viņa kalps. Izrādās, ka aizvakar pie Džaafara ibn Jahjas bijis līksmības medž- liss; tērpies zīdā un apkāries dārgakmeņiem, brīvlaistais izklaidējies ko'pā ar saviem favorītiem. Bijušas paredzētas lieliskas dzīres, un vezīrs pavēlējis laist iekšā vienīgi Abd al-Meliku ibn Bahranu — saimniecības pārvaldnieku. Bet svinību emīrs, labi nesadzirdējis, sapratis, ka jālaiž iekšā Abd al-Meliks, un cauri. Sagadījies tā, ka Abd al-Meliks ibn Bahrans kaut kur aizkavējies. Pa to laiku par medžlisu uzzinājis otrs Abd al-Meliks — Ibrahima tēvs Abd al-Meliks ibn Salihs, kurš jau sen gudrojis, kā izdevīgāk izprecināt dēlu un uzlabot savu stāvokli. Viņš pagaidījis līdz tam brīdim, kad, pēc viņa aprēķina, Džaafaram ibn Jahjam vajadzēja būt krietni iesilušam, un iegāja pilī.

Svinību emīrs, nemaz nešaubīdamies par to, ka šis arī ir gaidītais Abd al-Meliks, ziņoja vezīram: «Ieradies Abd al-Meliks! Vai atjauts ielaist?» — «Es taču tev pavēlēju!» Džaafars uzsauca. «Lai tūlīt nāk iekšā!»

Un tā līksmības medžliss ritēja pilnā sparā, visi dzēra vīnu, kad pēkšņi durvis atdarījās un, tērpies melnā džubā, ar čalmu galvā pār slieksni pārkāpa Abd al-Meliks ibn Salihs, visiem zināmais atturībnieks, kurš pat datēju dzērienu, nemaz nerunājot par vīnu, nekad nebija mutē ņēmis; viņš dzēra tikai to, ko dzer vīnakoks — skaidru ūdeni. Zālē apjukums, favorīti apmulst, bet saimnieks nezina, ko iesākt.

Abd al-Meliks redz: tāda gadījuma otrreiz vairs nebūs. Viņš nedomā to laist garām un lūdz, lai viņam atnes skurbuma tērpu. Džaafars ibn Jahja tūdaļ izrīko kalpus, nemaz nenojauzdams, kas sekos tālāk. Atturībnieks stiepj roku pēc kausa, kas darināts no svītraina oniksa, un visu acu priekšā izdzer ritlu vīna. Viņam pienes vēl. Bet viņš, viltnieks tāds, sauc: «Beidzot piepildījies mans sapnis! Visžēlīgā un visvarenā allaha vārdā!» — un atkal izdzer kausu līdz dibenam.

Vezīrs ir svētlaimē — kas to būtu domājis, viss tik labi beidzies, ka labāk nemaz nevar būt. Viņš dzer vēl vairāk un kliedz tā, ka skan visa zāle: «Tu esi pirmoreiz manā pilī, Abd al-Melik! Tu esi mans viesis, un es esmu tev pateicību parādā. Saki, ko tu vēlies! Visu izpildīšu!» Abd al-Meliks to vien gaidīja. «Kalifs uz mani dusmojas,» viņš sākumā paziņo. «Kalifs būs ar tevi apmierināts!» vezīrs nodārdina. — «Man ir parāds četri tūkstoši tūkstošu dirhemu,» Abd al-Meliks piemetina. — «Tev nav vairs parāda!» brīvlaistais apgalvo jau galīgi apskurbis. «Lai parādītu tev īpašu laipnību, kalifs izprecinās Aaliju tavam dēlam un piedevām vēl atdos viņam Ēģipti.»

Seiham Ismailam dusmas aizžņaudza kaklu. Bet viņš negribēja izrādīt, ka nupat dzirdētie vārdi atstājuši uz viņu tādu iespaidu, nokāsējās un, ar pūlēm savaldījies, teica:

—   Pagaidi, dēls! Tev visu to sastāstīja ziņu pienesējs. Vai viņam var ticēt? Vai tik viņš pusi nav pielicis klāt, lai izdiedelētu no tevis vairāk dirhemu?

—   Tu nevienam netici, audzinātāj, — jauneklis iebilda. — Un pārmet al-Aminam viņa orģijas. Bet brīvlaistā izdarībām tagad ir apstiprinājums. Aalija — tā ir samaksa par dzeršanu. Bet arī kalifs nav labāks. Bija ar mieru atdot meitu Ibrahimam par sievu! Pacēla karogu virs viņa galvas, atdeva viņa pārvaldīšanā Ēģipti.1

—   Es domāju, ka laiks paradīs, kam taisnība, — šeihs Ismails sacīja. — Tagad mums jāizlemj, kā tālāk rīkoties. Tu tūdaļ pat brauc uz Basru, bet es ieradīšos pēc pāris dienām.

Runāt pretī vecajam vīram Ibn al-Hadi neuzdrošinājās. Viņš atsveicinājās no sava audzinātāja un pirms prombraukšanas nolēma apciemot Fadlu, lai pavēstītu jaunās ziņas, pastāstītu par gaidāmajām Aalijas precībām.

Galma favorīts bija satraukts: jautrā prātā atgriezies no mātes, al-Amins bija viņam pavēlējis atrast drošu veidu, kā paziņot kalifam par al-Alavi bēgšanu, un Fadls nu tagad lauzīja galvu.

Ibn al-Hadi ļoti nopriecājās: tiek gatavota slepena apsūdzība pret vezīru. Lieliski!

—   Vai tu jau esi visu izdomājis? — Viņš dega nepacietībā. — Laiks negaida!

—   Abulam Atahijam ir piemērotas vārsmas, — Fadls negribīgi noņurdēja. — Tagad jāizdomā, kā tās ielikt kalifam rokās. Vislabāk būtu, ja izgudrotu vairākus veidus.

—   Allahs ir visvarens! Kurš nolasīs?

—   Ja bagātīgi samaksās, pats dzejnieks arī nolasīs.

—   Bet vai Abasas bērni jau atrasti? — jauneklis atcerējās. — Viņi var būt ļoti noderīgi.

—   Kad vajadzēs, būs mums rokā. — Fadls izvairījās no tiešas atbildes. Viņš negribēja runāt nekā lieka. Atšķirībā no Ibn al-Hadi, kurš sapņoja par varas atņemšanu īstenticīgo emīram, favorīts pat nedomāja iepīties bīstamās sazvērestībās pret pašu kalifu. Ir taču vienalga, vai viņš būs Haruna ar-Rašida vai kāda cita valdnieka vezīrs. Bet Džaafars ibn Jahja, Barmekidi — tas ir pavisam kas cits. Lai viņus gāztu, Fadls bija gatavs uz visu.

—   Cik žēl, ka audzinātājs man lika atgriezties Basrā! — jauneklis iesaucās. — Drīz vezīram pienāks gals. Un es būšu tuvāk savam mērķim.

Favorīts pamāja ar galvu.

—   Viss ir allaha ziņā!

XLII nodaļa KALIFS VIENATNE

Pēc šeiha ismaila aiziešanas Haruns ar-Rašids iegrima pārdomās. Saruna bija nepatīkama, tai varēja būt tālejošas sekas, un kalifs teikumu pa teikumam atkārtoja sarunu atmiņā. Vai hašimita vārdiem nebija kaut kāds slepens nolūks? Vai viņa paša atbildes vecajam vīram bija pareizas? Vai viņš nav pieļāvis kļūdu, nav nošāvis greizi? Nē, viss tā kā būtu pareizi… Tieši tā arī vajadzēja atbildēt īstenticīgo emīram. Taču šaubu tārps grauza un grauza viņa sirdi.

Kopš seniem laikiem Haruns ar-Rašids visas savas cerības saistīja ar Barmekidiem. Vai tas bija pareizi? Vezīra ietekme aug ar katru dienu… Cik mājienu, cik signālu viņš nav jau saņēmis! Tik varens nav neviens no viņa radiniekiem — ne kalifa brālēni, ne brāļadēli. Vai nesāksies jukas? Ak, cik tagad svarīgi būt apdomīgam!… Nenoliedzami, ka Džaafars ibn Jahja ir noderīgs cilvēks. Barmekidi zina, kas viņiem darāms. Par to, ko viņi dara kalifāta labā, viņiem var daudz ko piedot. Daudz ko vai visu?… Pateicoties vezīram, īstenticīgo emīrs ir brīvs no ikdienas rūpēm un raizēm, kas saistītas ar kalifāta pārvaldīšanu. Bet vai vienmēr tiek ievērotas valsts intereses? Džaafars ibn Jahja ir persietis. Ar miesu un dvēseli. Droši vien viņš atbalsta dumpinieku al-Alavi. Viņi abi ir no Horasanas…

Staigādams pa zāli, Haruns ar-Rašids ieraudzīja nokritušo zizli. Kalifs to pacēla un pēkšņi pamanīja papīra lapiņu blakus spilvenam, uz kura viņš bija sēdējis, sarunājoties ar Ismailu. Tavu brīnumu! Zālē taču neviens nav nācis! Kā papīrs te gadījies!

Kalifs atlocīja papīra lapu un izlasīja vārsmas, kas bija rakstītas svešā, acīm redzami sagrozītā rokrakstā. Asinis iesitās galvā. Viņš smagi nopūtās un vēlreiz pārlasīja pēdējās rindas:

īsts valdnieks vergu netur ne par ko, Tam savu varu nejauj apkaunot, Jo vergs, kas valdniekam nav pateicīgs, Ir dvēslē niecīgs, nožēlojams, sīks.

Ļaunprātīga kasida! Kas to te slepus nolicis? Visapkārt krāpšana un nodevība… O, allah, ko lai es daru? Vārsmas sāpīgi plosa sirdi. Vai tiešām tāpēc, ka viņš apskauž pats savu vezīru? Tas taču ir smieklīgi! Džaafars ibn Jahja ir ārkārtīgi bagāts, viņa pārziņā ir valsts kase, viņam apsolīta Horasana. Sasodīts! Cik ilgi augs vezīra ietekme? Vai tas neapdraud kalifa varu? Vai nebūtu pienācis laiks tam visam darīt galu?

Haruns ar-Rašids nedomāja, ka vārsmās vezīrs būtu apmelots. Viņš atcerējās citas vārsmas [8] un noskaitīja tās balsī:

Kad stopu droša roka ceļ,

Tad bulta tieši mērķī dzeļ.

Bet, ja tev sirdi bailes skar,

Plāns pārdrošākais sabrukt var. Ja zemes skudra spārnotā Tev rādītu, ka lido tā Par putnu ātrāk, — nežēlo Un samin radījumu šo.

Haruns ar-Rašids vicināja zizli, it kā cīnītos ar neredzamiem ienaidniekiem.

Zelts, dārglietas, islama svētās relikvijas… Vai tiešām tas viss tad, kad viņa nebūs, piederēs vezīram? Al-Amins ir padumjš un gļēvs, viņš nenoturēs varu savās rokās. Paliek vēl al-Mamuns. Tas noturēs. Bet tas ir pusarābs, puspersietis, izaudzis Džaafara ibn Jahjas acu priekšā, viņam citi nodomi nekā Abasidiem. Un kā viņš tika par troņmantnieku? Tas bija vezīra lūgums vai, pareizāk sakot, prasība. Kā toreiz Džaafars ibn Jahja centās panākt savu! Vai tik te nav kāda noruna? Vai tiešām dinastijai tuvojas gals?

Haruns ar-Rašids trakās dusmās koda sev pirkstos.

Vai iespējams mainīt notikumu gaitu, pagriezt vēstures ratu atpakaļ, atbrīvoties no svešzemniekiem, nostiprināt Abasidu varu?

Viņš sāka griezt zobus. Un atkal atcerējās vārsmas:

Jā, nodomi jo lieli bija, Un gudri bija lēmis prāts, Bet visas lietas sarežģījās, Un tagad sirdi šaubas māc. Vai varam govij atdot pienu? Kurš atkal tesmenī to lies? Tik grūti šodien kā nevienam No saviem plāniem atteikties. Nezin vai kādam prātā smiekli, Kad laimes vēlību redz gaistam, Trūkst panākumu virve viegli — Tā, kura darījumus saista, Var negaidot par cilpu kļūt.

Vezīram daudz draugu, līdzzinātāju. Viņu aizstāv emīri, ievērojami cilvēki viņu atbalsta un ciena. Taču Džaafaram ibn Jahjam netrūkst arī ienaidnieku…

Haruns ar-Rašids kā sastindzis apstājās aizkara priekšā un ar zizli izlīdzināja aizkara krokas. Uz zīda auduma zelta burtiem bija izšūtas vārsmas, un viņš tās izlasīja skaļā balsī:

Lietā nopietnā — bez steigas, Tici prāta padomam! Neparedzēsi — un beigas: Galā netiksi pēc tam. Neattaisno kļūdas savas, Atceries un zini to: Ļaudīm līdzcietības nava — Viņi vainas nepiedod.

Ap sirdi kļuva mierīgāk.

«Kurš te slepeni nolicis kasidu? Kurš?» kalifs jau nez kuro reizi sev vaicāja. «Bet varbūt tas viss ir apmelojums? Patiesīgs cilvēks tā nerīkosies. Var jau būt visādi, visādi…»

XLIII nodaļa PIE ĪSTENTICĪGO EMĪRA DURVĪM

Viņš vēl staigāja no viena kakta otrā, vientuļš un nomākts, kad gar aizkara malu sāniski iespraucās iekšā vergs.

—   Runā! — Haruns ar-Rašids apstājies atļāva.

—   Mans pavēlniek!—vergam drebēja balss. — Kopš rīta galminieki gaida tavu ielūgumu. Vai tev labpatiks sarīkot viņiem pieņemšanu vai ne?

—       Kas gaida? — kalifs jautāja, bet klusībā domāja: «Ak, kā man gribas miera! Nekā cita es nevēlos. Kā būtu, ja visus padzītu (kā viņi man apnikuši!) un viens pats ieslēgtos? Nē, nevar… Sāksies tenkas, visādas valodas, būs vēl ļaunāk…»

It kā no tālienes atskanēja verga balss, kas joprojām drebēja:

—   Visa Bagdādes svīta … kā parasts, emīri… svešzemnieki .. . tīko pārliecināties par tavu devību …

—   Svešzemniekus pieņemšu vēlāk, — Haruns ar-Rašids tūdaļ noteica. «Vismaz no šiem tikšu vaļā!» — Lai mantzinis sagatavo veltes. Bet svīta lai gaida… Kas tur vēl ir?

—   Zinātnieki, mans pavēlniek: al-Asmaī, Abu Ubeida, al-Kisaī.

Haruns ar-Rašids nepacietīgi atmeta ar roku, ar pūlēm savaldījies, lai nepateiktu vārdus, kas bija uz mēles: «Lai vācas ārā! Jau tāpat viss apriebies.»

—   Klausos un steidzos izpildīt! — vergs attapās. — Ieradušies dzejnieki: Abu Nuvass, Abuls Atahija, Mervans ibn Abu Hafsa …

—   Pietiek! — Haruns ar-Rašids pārtrauca. Viņa seja atplauka. — Es pasaukšu viņus. Lai gaida tajā zālē, kur pagrabiņš ar atspirdzinošiem dzērieniem.

Mervans ibn Abu Hafsa savos satīriskajos dzejoļos nikni izsmēja vezīru un viņa piekritējus; tas patika īstenticīgo emīram, taču šodien viņam prāts nemaz nenesās uz satīru. Atkal saspringti klausīties un minēt, uz ko zīmējas mājieni? Pasargi, allah!

—   Vai dziedoņi un dziedones ir gatavi priecināt mūs ar mūziku? — viņš jautāja. Mūzika viņu nomierināja. Dažreiz, klausoties patīkamu melodiju, viņš aizmirsa visas šīspasaules rūpes.

—   Viņi ir tavā rīcībā, mans pavēlniek! — Vergs priecājās, pamanījis, kā noplok kalifa dusmas. — Pārstāvētas abas dziedoņu skolas: tava brāļa Ibrahima ibn al-Mahdi skola — tie ir Ibn Džamia, Jahja al-Mekki, Ibn Naba, Ibn Abu Avra — un Ishaka al Mosuli skola, viņa dziedoņi…

—    Atkal strīdēsies par to, kā vajag dziedāt? — Haruns ar-Rašids pārtrauca. — Man apnikuši viņu strīdi. Lai bez manis izlemj, kurš izpildījums labāks. Sauc šurp Barsumu — viņš paspēlēs mums stabulīti — un Abu Zakaru — rebabs šī aklā vīra rokās skan brīnišķīgi. Ielaid iekšā arī ākstu Huseinu. Bet pils verdzenes dziedās. Starp citu … kur ir mans Masrurs?

Šaipus aizkara parādījās bende.

—   Es esmu šeit, mans kungs!

—   Sameklē Ibrahimu al-Mosuli!

Masrurs nekustējās no vietas.

—   Vai tu dzirdi?

—    Mans kungs atļāva dziedonim šodien atpūsties. Es nezinu, kur viņu meklēt.

—    Ak tu, mana nāves stunda! — kalifs bruka viņam virsū. — Tad jau es labāk būtu bijis klāt svētā Hu- seina noslepkavošanā! Nost no manām acīm! Bez Ibrahima al-Mosuli nemaz nenāc atpakaļ!

Masrurs pazuda vēl ašāk nekā bija ieradies.

Haruns ar-Rašids sasita plaukstas un pavēlēja aizkara sargātājam pasniegt skurbuma tērpu.

Aizkars pašķīrās, un zālē ienāca kalifa tērpu emīrs. Tūda| aiz viņa einuhi nesa rakstainu zīda džalabiju, vieglu turbānu un traukus ar aromātisku pulveri, smaržvielām un dziedējošām ziedēm. Verdzenes, kas viņus pavadīja, vēcināja vīrāka kvēpināmos traukus.

Kalifa tērpu emīrs no valdnieka rokām godbijīgi saņēma Muhameda apmetni, palīdzēja novilkt melno džubu. Einuhi uzvilka kalifam mugurā džaiabiju, sakārtoja matus, uzmauca galvā turbānu, ierīvēja viņu ar aromātiskām eļļām.

Tā paša tērpu emīra pavadībā Haruns ar-Rašids devās uz harēma Parāžu zāli, kur vajadzēja notikt līksmības medžlisam. Uz sandalkoka tahtas slējās spilvenu kalni, marmora grīda bija noklāta ar tepiķiem, sienas sedza zīda drapējums, pie logiem karājās rakstaini aizkari. To zāles daļu, kur atradās dziedātājas up muzikanti, no pārējās telpas atdalīja brokāta aizkars.

Kalifs atlaidās uz tahtas, un zālē tūdaļ tika ienests zems galds. Haruns ar-Rašids nebija ēdis kopš rīta, un viņam gribējās ēst. Pusdienot viņam patika vienatnē. Pusdienas bija vieglas. Viņu apkalpoja vergi, kurus galma virtuves emīrs bija īpaši apmācījis. Ēdienus cēla galdā citu pēc cita: spēcinošu buljonu no jauna kamieļa gaļas, vārītas ēģiptiešu pupas ar fazāna gaļu, ceptus baložus, zivis mērcē, plāceņus ar ingveru un pipariem, gaļas pīrādziņus. Saldajā ēdienā tika pasniegta želeja, halva, mandeles, pastila. Pēc tam sekoja no Arābijas dienvidiem atvestās dažādu šķirņu vīnogas: «govs acs», «pudelītes», «Sukeinas pirkstiņi». Vienam ķekaram tik tikko iznāca vietas uz liela sidraba šķīvja.

No brokāta aizkara viņas puses plūda klusināta melodija. Kad Haruns ar-Rašids bija beidzis maltīti, melodija pārtrūka. Kāds sāka spēlēt lautu un dziedāt. Dziesma bija nepazīstama un skaista. Grumbas kalifa pierē sāka izlīdzināties.

—   Kas ir šī dziedātāja? — viņš jautāja un uzslavēja. — Lai allahs neliedz viņai savas balvas! Labi dzied.

—   Karnaflē-Karanfulē, — āksts Huseins spiedza no aizkara viņas puses. — Viņas smalciņās balstiņas skaņas līdzīgas neļķu aromātam! Ja mans pavēlnieks apostīs, pats pārliecināsies.

—    Karnaflē, tu saki? — Haruns ar-Rašids pārjautāja. — Lai allahs tevi apkrauj ar lāstiem, es neatceros …

—   Pats allahs neatcerēsies, manu pavēlniek! — galma āksts turpināja, joprojām palikdams viņpus aizkara. — Tā ir jauna verdzene. īsta vinodziņa, mēli var norīt. Vārds vien jau ko vērts — neļķe. Ja es būtu bagātāks un skaistāks, garām nelaistu. Karnaflē uzdāvinājis pirmais troņmantnieks, lai viņa mūža dienas ir līksmas un bezrūpīgas! Dziedi, Karnaflē, dziedi! Tu patīc kalifam, spožā zvaigznīte! Tev nu gan veicas, kaziņ! Ej, ja es būtu tavā vietā! Tad mani mazāk spārdītu un pļaukātu.

Zāle pienāca pilna ar galminiekiem. Ieraudzījuši smaidu īstenticīgo emīra sejā, viņi sāka ķiķināt.

—   Es raudu, bet dīkdieņi smejas! — Āksts Huseins bija sašutis. — Smejieties, džini! Arī es smiešos līdz ar jums. Plašāk atvēršu rīkli. Ha, ha, ha! Pagaidiet tik! — viņš draudēja. — Ja allahs gribēs, arī es kļūšu par neļķīti. Bet par arbūzu ar lielu vēderu kā jūs gan ne, nē, nē! Es negribu pazust jūdu nepieēdināmajos kuņģos. Tur tāda tumsa, ka tumšāks nemaz nevar būt. Dziedi, Karnaflē, dziedi! Nebaidies, čalojošais strautiņi Allahs mani atstās tādu, kāds esmu. Bet jūs, arbūzi resnvēderi, iegaumējiet: slikti klāsies tam, kas patrāpīsies man uz mēles. Taču atcerieties: vēl ļaunāk tam, kas nav klausījies manās pasaciņās!

Visi galminieki smējās. Bet tad smaids, kas bija plaiksnījies uz kalifa lūpām, izgaisa, un viņi uz vietas apklusa. Un kalifs, sajutis, ka sirdi atkal pārņem šaubas un bailes, deva zīmi vergam, lai tas zemāk nolaiž vēdekli. Nav vajadzīgs, lai klātesošie redzētu viņa sejas izteiksmi. Vergi — tie, protams, bijuši nebijuši.

—   Es esmu priecīgs par mīļotā dēla dāvanu! — viņš teica, aiz vēdekļa atviegloti nopūzdamies un tūdaļ atkal sākdams skaisties. — Kur ir Ibrahims al-Mosuli, lai allahs apkrauj viņu ar lāstiem!

—    Masrurs vēl nav atgriezies, — atbildēja līksmības medžlisa emīrs, mokoši gudrodams, kā novērst valdnieka dusmas.

—   .Sauciet šurp manas labākās dziedones, — Haruns ar-Rašids pavēlēja, — un dodiet ātrāk vīnu!

XLIV nodaļa LĪKSMĪBA KALIFA PILI

Mūžības pilī bija divtūkstoš mīļāko un trīssimt dziedoņu, kas bija gatavas jebkurā brīdī lautu, rebabu un tamburīnu pavadījumā priecināt īstenticīgo emīra sirdi.1 Līksmības medžlisam tika atlasītas labākās no labākajām.

Vīna pildīšanas emīrs deva zīmi, un vergi ienesa iekšā platu galdu, kas bija nokrauts ar kristāla, zelta un sidraba kausiem, sevišķi smalki darinātām krūzēm; visi šie trauki bija pildīti ar Kutrabulas vīnu, dateļu un aprikožu dzērieniem, ābolu sidru, medus vīnu un augļu sīrupa dzērieniem. Līksmes sākās. Katru reizi, kad vergi piepildīja kausus, dziedones sāka jaunu melodiju. Viņas pavadīja slavenie muzikanti Barsuma un Abu Zakars.

Haruns ar-Rašids dzēra maz.

—    Ar ko mūs šodien iepriecinās Abu Nuvass? — viņš jautāja, kad līksmības medžlisa emīrs pēc viņa pavēles aicināja dzejniekus zālē.

Dzejniekiem vienmēr bija kāds vēl nenolasīts dzejolis. Kalifs visžēlīgi noklausījās Abu Nuvasa četrrindi, pateicās viņam un pievērsās Mervanam ibn Abu Hafsam. Tas ņēmās dziedošā balsī lasīt kasidu, kurā tika slavināts īstenticīgo emīrs un nopelts vezīrs un al-Alavi.

—   Šodien tas neder! — Viņa lasījumu pārtrauca bargs uzsauciens. — Abul Atahija, lasi tu! Tavos dzejoļos vairāk jūtu.

—   Es? — dzejnieks pārjautāja. — Bet… bet mani amata brāļi nemaz nesacer sliktāk par mani. Ak, īstenticīgo emīr, dzejas rindas nav katapultas lodes, ar tām nevar apmētāt ienaidnieku. Taisnība tam, kas sacījis: «Mīlas dzejoļi ir netiklības ziedi.»

—   Patiesa dzeja vienmēr uzplaukst tur, kur izlaidība! — Haruns ar-Rašids iesaucās nu jau mundrākā balsī. — Lasi, kad tev saka!

—   Klausos un steidzos izpildīt tavu pavēli. Tikai ļauj, lai atceros… — Abuls Atahija nomurmināja. Tas bija viens no retajiem gadījumiem, kad viņš baidījās lasīt dzejoļus.

Viņam par laimi, durvis atdarījās un zālē ienāca Masrurs. Haruna ar-Rašida uzmanība tūdaļ pievērsās bendem.

—   Tas esi tu, nejaukā padušu smaka! — viņš norūca. — Kur ir Ibrahims al-Mosuli? Kāpēc es viņu neredzu? Ripos tava galva!

—   Dziedonis atrodas pie tavām durvīm, mans kungs! — Masrurs ar lepnumu atbildēja. — Es viņu atvedu no pasaules viņa gala.

—   Ak atvedi! — kalifs iesaucās un juta, ka dusmas plok. — Lai tagad pakavējas šajā pasaules galā. Dziedonēm ļoti noderīga viņa klātbūtne.

Viņš uzaicināja ienākušo Ibrahimu al-Mosuli apsēsties un, pavērsies uz viņa pusi, sacīja:

—   Mums liels prieks redzēt tevi, meistari Piedod, ka mūsu prieks tiek vērtēts augstāk par tavu atpūtu.

—   Mēs visi esam īstenticīgo emīra vergi! — dziedonis teica paklanīdamies. — Saucot mūs pie sevis, viņš parāda mums cieņu un žēlastību.

—   Paklausies jaunu dziesmu!

Izpildot kalifa pavēli, dziedātāju audzinātāja ielūkojās viņpus aizkara un, maigi nosaukusi Karnaflē par zelta putniņu, palūdza, lai viņa nodziedot dziesmu. Audzinātājas laipnībai bija pamats: ko var zināt, dziedone ar saldo balsi var kļūt favorīte!

—   Ak tur ir Karnaflē? — Ibrahims al-Mosuli apmierināti novilka. — Ar lielāko prieku paklausīšos viņas dziedāšanu Mūžības pilīl Neparasta balss. Tādas nav nevienai baltajai sievietei. Es pats nostādīju viņas balsi. Klausīties Karnaflē — tas ir patiess baudījums!

—   Jā, balss laba! — kalifs piekrita. — Bet seju mēs vēl neesam redzējuši.

—   Arī seja ir tikpat brīnišķīga!

—   Paskat tik! Viņam viss zināms! — no aizkara viņas puses spiedza āksts" Huseins. — Mans pavēlnieks cer, ka meistars iemācījis verdzenei tikai dziedāšanu un neko citu. Viņas skaistums, viņas burvība — tikpat kā mans krekls — nāk no allaha žēlastības.

Haruns ar-Rašids, kļuvis jautrāks, deva zīmi vīna pildīšanas emīram un ierosināja, tiklīdz einuhi bija pienesuši kausus:

—   Izdzer, dziedoni! Neklausies uz Huseinu, viņš ir palaidnieks, viņam asa mēle.

—   Asa mēle? — skanēja no aizkara viņas puses. — Esmu jau pieradis. Tāda ir emīra — pasaules valdnieka taisnība: man pameta skaistu frāzi, bet kausu laba vlniņa — meistaram! Un tomēr viņš pareizi darīja: kam asa mēle, tam nevajag vīna ne pilītes. Kāpēc ļautiņi dzer? Lai izkustinātu smadzenītes, ja daba tās nav devusi diezin kādas.

—   Ak tu, dzērāja atrauga! Nelietīgais naktspoda paliktnis! — kalifs murmināja. — Apdullis esi, vai? Kāds muļķīgs jautājums: kāpēc ļautiņi dzer? Lai izkustinātu smadzenītes, ja daba tās nav devusi diezin kādas… Vai tik tas nav mājiens?

—   Nepavisam ne, mans pavēlniek! — atsaucās Huseins, kuram bija gaužām smalka dzirde. — Arī es esmu noreibis, kaut mana glāze tukša. Noreibis vienmēr un visur un tāds visu mūžu būšu! Muldu, kas iešaujas prāta, un katrs vārds piepildīsies. Neņem ļaunā manus asos vārdus, tie zīmējas uz meistaru.

—   Ak, īstenticīgo emīr, viņam taisnība! — Ibrahims al-Mosuli ākstu atbalstīja.

XLV nodala KA BEIDZAS LĪKSMĪBAS MEDŽLISS

—   Mēs esam gatavi klausīties tavu dziedāšanu, Karnaflē, — kalifs vēlīgi noteica.

Verdzene novilka ar roku pa stīgām un sāka dziedāt. Melodija plūda brīvi un plaši. Sai brīdi aizkara viņā pusē bija dzirdama sačukstēšanās. Acīmredzot verdzenes apsprieda jaunās dziedones panākumus. Haruns ar-Rašids neapmierinātībā sarauca uzacis, un līksmības medžlisa emīrs steidzās ievest kārtību.

Kad dziesma beidzās, pie tahtas, uz kuras sēdēja kalifs, pienāca dziedoņu audzinātāja un zemu paklanījās.

—   Runā!

—   Vai īstenticīgo emīrs, lai allahs ir viņam žēlīgs, neatjautu Karnaflē visā pilnībā parādīt savas spējas? — viņa iztapīgi vaicāja. — Vai mans pavēlnieks nevēlēsies paklausīties, kā dziedone nepazīstamiem dzejoļiem sacerēs mūziku un nodziedās tos. Līksmības medžlisu kuplina dzejnieki ar savu ierašanos. Vai viņi nenolasīs Karnaflē jaunu kasidu?

Šis ierosinājums bija kalifam pa prātam.

—   Patiešām! Mums patīkami, ka tu centies mums sagādāt prieku, — viņš uzslavēja dziedātāju audzinātāju. — Mūs taču ar saviem dzejoļiem solījās iepriecināt Abuls Atahija. Lieliski! Vai tu esi gatavs, dzej- niek? Lasi kasidu! Karnaflē sacerēs tai mūziku.

—   Klausos un steidzos izpildīt, ak īstenticīgo emīr! — atsaucās dzejnieks. — Man tev lūgums.

—   Runā!

—   Apsoli, mans pavēlniek, ka neliksi man nocirst galvu!

Zālē iestājās pilnīgs klusums.

Haruns ar-Rašids sabozās un, caur pieri uzlūkodams līksmības medžlisu, nodomāja: «Laikam indīgus pantiņus sacerējis rīmju kalējs! Kas tajos ir — tenkas, izsmiekls vai gluži vienkārši muļķīgi mājieni? No viņa visu ko var sagaidīt… Mani galminieki, liekas, ir nesaprašanā. Redz, kā kaklus staipa. Ja vien viņi neizliekas, tad neviens nezina, kas tie par dzejoļiem… Gaida, kas notiks tālāk. Laikam vērts apsolīt viņam dzīvību. Varbūt uzzināšu kaut ko interesantu?»

—   Mēs neliksim tev nocirst galvu, dzejnieki — Haruns ar-Rašids skaļi sacīja. — Tava galva mums var vēl noderēt.

—   Lai slavēts allahs! — Abuls Atahija pateicās, apmierināts, ka nodrošinājis sev valdnieka atbalstu, un uzsāka vēl vienu veiklu gājienu, sacīdams: — Es tik sen neesmu lasījis dzejoļus līksmības medžlisā. Īstenticīgo emīrs ir žēlsirdīgs. Citi dzejnieki jau saņēmuši daudz dirhemu …

—   Mēs tevi bagātīgi apveltīsim, dzejnieki

—   Mans pavēlnieks ir devīgs un augstsirdīgs! — Abuls Atahija iesaucās, un galminieki jau sagatavojās noklausīties un novērtēt kasidu, bet tad pēkšņi viņš atkal uzrunāja kalifu: — Īstenticīgo emīram šodien ļoti daudz viesu. Bet dzejai patīk noslēgtība. Varbūt tiks dota pavēle uz neilgu laiciņu atbrīvot zāli?

—   Ko tad tas nozīmē? — Haruns ar-Rašids pacēla balsi. Brīdis bija pārāk izdevīgs, un viņš nedrīkstēja to palaist garām. — Mums nav noslēpumu no sava galma. Sāc lasīt, mēs gaidām!

—   Klausos un steidzos izpildīt! — Abuls Atahija stomīdamies teica. — Lai īstenticīgo emīrs piedod man manu nekaunību!

Viņš piecēlās un iesāka dziedošā balsī:

Lai dieva vietniekam, kas šeit pār mums Virs zemes valda, tas nav noslēpums …

—   Muti ciet! — Haruns ar-Rašids pērkondārdošā balsī nokliedza. Dzejnieks aiz bailēm pietupās, bet pie sienas sašūpojās zīda aizkari.

Ar šīm rindām sākās slepus noliktā kasida! Pavediens bija rokā. Nu tikai atlika atšķetināt visu kamolu. «Tad redz kāpēc Abuls Atahija baidījās! … Dziesmas un dejas pašreiz jāmet ārā no galvas. Diezgan esmu līksmojies!»

Kalifs divreiz sasita plaukstas, saukdams pie sevis līksmības medžlisa emīru, un deva rīkojumu:

—       Mums vairs negribas klausīties dzejoļus. Līksmības medžliss tiek atcelts. Kā mūsu pateicības izpausmi izsniedz viesiem dāvanas!

—   Klausos un steidzos izpildīt!

Kamēr galma ļaudis gudroja, kāpēc kalifs atcēlis līksmības medžlisu, Haruns ar-Rašids piesauca sev klāt Masruru, kurš jau bija aptvēris, ka var būt vajadzīgs savam kungam, un pavēlēja bendem pēc viesu aiziešanas šurp atkal atvest Abulu Atahiju.

Drīz vien kalifs palika pavisam viens. Aizgāja Ibrahims al-Mosuli, Barsuma. Kalpi aizveda prom aklo Abu Zakaru.

Vispārējā apjukumā mēģināja nemanīts pazust arī pašpaļāvību zaudējušais Abuls Atahija, bet — ak, šausmas! — viņam ceļu aizšķērsoja bende.

—    Redz ko, bēgt sadomāji? — Masrurs jautāja, bargi kustinādams ūsas, un veda viņu atpakaļ, saņēmis aiz apkakles. — Soļo uz priekšu, mīlulīt! Kusties!

Priecādamies par gaidāmo nāves sodu, bende cieši turēja zobena spalu; tikai viens vārds, tikko manāma un citiem nesaprotama kalifa lūpu kustība — un musinātāja galva noripos no pleciem.

Harēma Parādes zālē, kur vēl nesen bija skanējusi mūzika un dziesmas, tagad valdīja pilnīgs klusums.

Abuls Atahija metās īstenticīgo emīram pie kājām, drudžaini gudrodams attaisnojošu iemeslu. «Ak, allah,» viņš prātoja, «kāpēc mani piemeklējusi tāda nelaime? Kasidu uzrakstīju pēc Zubeidas pasūtījuma. Mazliet pārveidojis un papildinājis ar rindām par al-Alavi bēgšanu, pārdevu to otrreiz, šoreiz Fadlam. Šķita, ka viss iet tik veiksmīgi… Kur es būtu kļūdījies? Par dzejoļa lasīšanu kalifa klātbūtnē Fadls solīja krietnu summu. Varbūt vajadzēja atteikties?»

—       Saudzē, mans pavēlniek, saudzē! — viņš lūdzās,

apkampdams kalifa kajas, skūpstīdams tas un tai pašā laikā neaizmirsdams novērot Masruru.

—    Pēc kā tas izskatās, dzejniek? Mēs taču solījām nenocirst tev galvu. Tu esi mūsu dzejnieks, un mēs cienām dzejniekus. Piecelies, nezaudē pašcieņu! — Haruns ar-Rašids teica, nicīgi viebdamies, un, pamanījis, ka Abuls Atahija nenovērš acu no Masrura, pavēlēja bendem iet ārā.

Dzejnieks ar acīm pavadīja fergānieti un piecēlās kājās tikai tad, kad durvis aiz viņa aizvērās.

XLVI nodala ABULS ATAHIJA STASTA

—   Tavai dzīvībai nedraud briesmas, — Haruns ar-Rašids apgalvoja, ar elkoņiem atbalstīdamies uz spilvena un ar rokas mājienu aicinādams dzejnieku apsēsties. — Protams, ja tu pateiksi patiesību.

—   Zvēru pie pravieša, es teikšu tikai patiesību!

—   Sēdies, es zvērēju, ka tu apsēdīsies.

Abuls Atahija noslaucīja asaras un apsēdās uz paklāja.

—    Īstenticīgo emīrs ir žēlsirdīgs, es to zinu, — viņš teica. — Bet vai vezīrs mani saudzēs? Es taču esmu viņu nosūdzējis. Protams, viscēlāko jūtu mudināts…

—   Vezīrs? Ak, atkal vezīrs… — Haruns ar-Rašids bija sašutis. — Vai viņš tevi saudzēs? Tu uzdod pārāk daudz jautājumu, dzejniek! Mēs skaidri pateicām, ka ņemam tevi savā aizsardzībā. Kāda te vezīram daļa?

—   Ak vai! Viena lieta — īstenticīgo emīrs, pavisam cita… — Dzejnieks nopūtās un beidzot galīgi atguvies sacīja:

—       Lai manas dzīves galera, šķeļot Eifratas ūdeņus, iet tur, kur tai ceļu rāda kalifs!

—        Tu neatrodies dzejas turnīrā, — Haruns ar-Rašids viņu pārtrauca. — Atzīsties — kas sacerēja kasidu?

—        Lūdzu piedošanu, pavisam nejauši, taču tas biju es … — No bailēm un uztraukuma Abuls Atahija mazliet raustīja valodu.

—        Tā jau es domāju, ka tas ir tavs sacerējums, — īstenticīgo emīrs teica, īpaši uzsvērdams vārdu «tavs».

—   Bet kāpēc tu gribēji nolasīt kasidu līksmības medž- lisā?

—        Ak, mans pavēlniek, es mēģināju nolasīt tev to zem četrām acīm, — dzejnieks taisnojās. — Tev nelab- patika dot piekrišanu.

—   Kas tur ir tai tavā kasidā? Runā taču!

—        Saudzē, ak īstenticīgo emīr! Tā ir vistīrākā patiesība.

—   Kā? Tā ir patiesība?

—        Es runāšu patiesību, mans pavēlniek! Ja es iedomātos melot, man nāktos šķirties no dzīves. Vai tā nav?

—   Ir! Ir! — Haruns ar-Rašids pamāja ar galvu.

—   Runā patiesību, un tavu dzīvību nekas neapdraudēs.

Stostīdamies un pīdamies vārdos, atkārtodams teikumus, Abuls Atahija stāstīja par al-Alavi bēgšanu, un visu laiku nenovērsa acu no īstenticīgo emīra. Kalifa seja izskatījās vienaldzīga,. Bija grūti iedomāties, ka viņš uzmanīgi ieklausās katrā vārdā, salīdzina tos citu ar citu, pat saskaita, cik sviedru lāsīšu parādās uz dzejnieka pieres.

Uzzinājis par Džaafara ibn Jahjas nodevību, Haruns ar-Rašids kādu brīdi kļuva domīgs. Taču, nolēmis vispirmām kārtām saglabāt viņam dotās varas prestižu, ne uz vienu neizgāzt savas dusmas un tikai vēlāk izrēķināties ar vezīru, kalifs lēnām teica:

—   Es ticu, ka tavas rīcības pamatā ir vēlēšanās palīdzēt kalifātam. Vismaz es gribu tam ticēt. Mēs atalgosim tavu centību, kaut diemžēl tā ir pilnīgi veltīga. Džaafara ibn Jahjas rīcība mums zināma. Al-Alavi atbrīvošana bija valstiski nepieciešama. Vai tu dzirdi, dzejniek?

—   Dzirdu, ak, īstenticīgo emīr! — Abuls Atahija iesaucās; viņš centās uzminēt, kurš īsti un kādā nolūkā viņu piemānījis. Taču viņa dvēselē lauzās bezgalīgs prieks: «Dzīvība glābta! Briesmas garām! Fadla un Zubeidas zelts makā, arī no kalifa atlīdzība nodrošināta!»

Tik tikko nemezdamies atkal skūpstīt īstenticīgo emīram kājas, dzejnieks iesaucās:

—    Es pateicos allaham, ka vezīrs rīkojies pēc mana pavēlnieka gribas! Visiem to pastāstīšu! Es pats jau arī neuzdrīkstējos slikti domāt par vezīru. Man nācās viņu nosūdzēt tikai tāpēc, ka es vēlējos, lai ātrāk uzvar patiesība, lai izbeidzas tenkas un apmelošana. Tagad es esmu mierīgs, vezīra dzīvībai nedraud briesmas. Bet kas notiks ar mani? — viņš pēkšņi jautāja.

—   Vezīrs uzzinās, un tad man …

—    Viņš neko neuzzinās, — Haruns ar-Rašids apsolīja, celdamies kājās un sasizdams plaukstas. Noskaidrot, kurš uzsūtījis dzejnieku, nebija grūti, taču labāk nesteigties. — Aizved mūsu dzejnieku! — viņš pavēlēja Masruram, kas bija ieradies uz viņa saucienu.

—    Lai mantzinis ar mūsu žēlastību izsniedz viņam tūkstoš dināru!

Palicis viens, kalifs nogrima smagās, satraucošās pārdomās: «Kas tad iznāk? Seiha Ismaila lūgumu esmu noraidījis, bet vezīra nodevību noklusējis. Hašimitu radinieku esmu pazemojis, toties persietim, svešzemniekam, esmu devis patvērumu. Vai tas ir taisnīgi? Džaafars — mans balsts valsts lietās … Bet kā viņš uzdrīkstējās bez manas atļaujas atbrīvot cietumnieku? Tik lielu varu es neesmu viņam devis. Varbūt viņš to izdarījis tādēļ, ka al-Alavi ir persietis? Iznāk tā, ka savu ciltsbrāļu intereses viņam dārgākas par arābu interesēm. Vai tiešām mana dzīve pagājusi tikpat kā ilgā un dziļā miegā? Es neko neesmu ne redzējis, ne dzirdējis? Bet vezīrs pa to'laiku nodevīgi izturējies pret manām interesēm, smējies par mani? Ak, allah! Viņš dabūjis visu, ko gribējis: naudu, zemi, varu… Nē, nodevība nav iespējama. Džaafara ienaidnieki, skauģi un nejēgas atkal taisa intrigas un gudro visvisādus melus. Hašimiti un Barmekidi… Savstarpēji slepeni ziņojumi un apmelojumi … Pienācis laiks nostāties vai nu vienu, vai otru pusē. Es vairs nevaru viņus ilgāk samierināt. Nav spēka. Es to vairs neizturēšu. Neizturēšul Ko tas nozīmē?» Kalifs pēkšņi atjēdzās. «Vai tiešām es skraidu pa zāli un kliedzu? Kaut kas jādara, citādi es sajukšu prātā. Nekavējoties jāizsauc Džaafars. Jāizdibina, vai tas tiesa, ka viņš izlaidis no cietuma al-Alavi…»

XLVII nodala LAUVAS BAROŠANA

Kalifs sasita plaukstas un, parādoties Masruram, pavēlēja:

—   Dodies pie Džaafara ibn Jahjas. Pasaki viņam, ka mēs aicinām viņu šurp!

—   Ko vēl pateikt, mans kungs?

—   Pasaki, ka mums ir vakariņas un ka mēs vēlamies redzēt mūsu vezīru. Vairāk ne vārda.

Pēc bendes aiziešanas Haruns ar-Rašids izsauca pils virtuves emīru un pavēlēja sarīkot vakara medžlisu, tad pieprasīja pastaigas tērpu. Kalpi aplika viņam ap pleciem apmetni un aizsprādzēja sandales.

Kalifs izgāja dārzā — cauri koku zariem spīdēja norietošās saules stari, zem kājām čirkstēja smiltis — un soļoja tik uz priekšu.

Pēkšņi viņš pagriezās krātiņu virzienā, kur bija iesprostotas lauvas. Dažreiz sirdssāpju brīžos viņš lika kalpiem kaitināt jauno, nesen notverto lauvu tēviņu. Dzīvnieka bezspēcīgais, taču neapklusināmais niknums nomierināja kalifa nervus. Tiklīdz viņš piegāja pie krātiņa, kas atradās pie cietokšņa mūra, divi vergi atnesa nokautu un uz ātru roku nodīrātu aunu. Vēl siltā, gabalos sacirstā gaļa tika nolikta krātiņa priekšā, izsalkušajam lauvam nikni rēcot un šaudoties otrpus restēm.

—   Dod viņam nogaršot! — Haruns ar-Rašids uzsauca sargam.

Tas, kaut arī lāgā nesadzirdējis — sadzirdēt gandrīz nebija iespējams —, saprata vārdu jēgu un aizmeta aiz restēm auna kāju. Dažus mirkļus bija dzirdama kaulu krakšķēšana un ņurdoņa, un drīz vien auna kāja pazuda ilkņotajā rīklē. Lauva kāju norija veselu, vienā paņēmienā un ierēcās vēl skaļāk nekā iepriekš. Tagad sargs viņam vairs nedeva gaļu, tikai vicināja gaisā asiņainus gabalus, spieda tos pie dzelzs restēm un rāva atkal nost. Zālē krita asins piles. Lokveidā izliecis asti, plēsoņa krita pie zemes, metās virsū restēm, skrāpēja ar nagiem, veltīgi pūlējās izbāzt purnu un pārgrauzt restes.

«Vai tik es pats neesmu līdzīgs šim lauvam, bet Džaafars — kalpam, kurš lauvu kaitina?» Haruns ar-Rašids domāja. «Te mans spēks un mana bezspēcība! Ņemtu un saplosītu ienaidnieku gabalu gabalos, bet allahs neļauj. Nē, tieši ar to atšķiras cilvēku valdnieks no zvēru valdnieka, ka zvērs nespēj noslēpt savas jūtas; zvērs rēc, trako, bet cilvēks klusēdams uzveic jūtas un pacietīgi gatavojas atmaksas stundai. Šodien man vajag ar visiem spēkiem valdīties, dziļi jo dziļi slēpt savus nolūkus. Tikai tā es panākšu to, ko gribēšu!»

Kalifs apslāpēja arvien pieaugošo vēlēšanos iesist sargam un pavēlēja pabarot lauvu. Nomierinādamies viņš skatījās, kā lauva aprij aunu, un domāja, ka cilvēku stipru padara viņa prāts. Kalifam jābūt lauvam, tikai viltīgam lauvam.

Redzot valdnieku atgriežamies pilī — dārgakmeņi uz viņa turbāna laistījās jaunā mēness gaismā —, kalpi un vergi, tiku tikām saklausījušies lauvas rēkoņu, metās sānu alejās.

No vārtiem, kas atradās pie iekšējiem cietokšņa mūriem, šurp atplūda zirgu zviegšana, zirglietu šķindoņa, saucieni, troksnis. Bija ieradies Džaafars ibn Jahja ar savu svītu.

Haruns ar-Rašids pagriezās uz pils pusi. Harēma Parāžu zālē dega sveces, kūpēja smaržvielas, laistījās zelta svečturi un zelta trauki ar ambru un kaltētām timiāna lapām.

Mirkli pēc kalifa ierašanās telpā ienāca apmeklētāju pieņemšanas emīrs.

—   Runā!

—   Ieradies Džaafars ibn Jahja al-Barmeki.

XLVIII nodala

IZLIKŠANAS

Iegājis harēma Parāžu zālē, Džaafars ibn Jahja vispirms sajuta asu mirru smaržu. Acis apžilbināja spožā gaisma, kas plūda no simtiem sveču.

Vezīrs nebija izbrīnījies par šo ielūgumu. Viņš bija gaidījis šo brīdi kopš tā laika, kad kļuva zināms Ha- sana un Huseina eksistēšanas noslēpums. Agri vai vēlu viņam bija jāsaņem šis uzaicinājums. Nu šis brīdis bija pienācis. Izprašņāt Masruru, uzzināt un izdibināt kaut ko sīkāk viņam nebija izdevies: bende klusēja, acīmredzot bija nobrīdināts. Bet šurp jāt vajadzēja — gribi vai negribi. Vezīrs bija paņēmis līdzi uzticamus, apmācītus miesassargus — vajadzības gadījumā viņi aizstāvēs savu saimnieku … Pils apsardze izlaida svītu cauri ceturtajiem cietokšņa vārtiem. Laba zīme! Bet vai tik tas nav mēģinājums novērst viņa aizdomas, lai varētu pārsteigt nesagatavojušos? To var sagaidīt no nepārspējamā īstenticīgo emīra.

Apradis ar gaismu — vai tik šī krasā pāreja no tumsas uz gaismu nav īpaši uzrīkota —, viņš ieraudzīja uz tahtas zvilnošo kalifu un ņēmās laipni smaidīt.

Haruns ar-Rašids piecēlās un panācās pretī vezīram.

—   Kā es priecājos, mans draugs! Bet kāpēc tev mugurā karavīra tērps? Es taču uzaicināju tevi uz vakariņām, nevis uz militāru parādi.

Viņš veda vezīru sev līdzi uz tahtu. Kad viņi bija apsēdušies, saruna ievirzījās par kalifātu.

—   Cik daudz rūpju, mans draugs! — Haruns ar-Rašids žēlojās. — Esmu noguris no tām. Tu esi pasācis retāk iegriezties Mūžības pilī. Man vienam viss jākārto. Nav labi! — viņš sarāja ciemiņu un pastāstīja par Indijas sūtņiem, par priekšlikumu nodibināt ciešu savienību starp abām valstīm, pieminēja arī notikumu ar zobenu un niknos suņus.

—   Lai Mūžības pils allaž būtu kalifāta spēka un varenības simbols! — Džaafars ibn Jahja svinīgi sacīja. — Vēlu tev, lai svešzemju sūtņi vienmēr meklētu savienību ar arābiem!

Sarunas laikā viņi ik pēc brīža viens otram apliecināja savas draudzīgās jūtas. Abi zināja, ka patiesībā starp viņiem sen vairs nav ne draudzības, ne atklātības, ka palikuši vairs tikai meli un krāpšana, un tomēr viņi liekuļoja, glaimoja un izlikās, ka uzticas viens otram.

Vergi ienesa bļodām un kausiem nokrautu galdu, paši novietojās puslokā, gatavi izpildīt jebkuru kungu vēlēšanos. Haruns ar-Rašids pats sniedza vezīram cienastu, divreiz piedāvāja katru ēdienu, izmeklēja labākos gabalus.[9] Džaafars ibn Jahja, demonstrēdams labu audzināšanu, ēda tikai pēc otrreizēja uzaicinājuma.

Runāja galvenokārt kalifs.

—   Nogaršo pīrāgu, mans draugs! Fazāns, kas tajā iecepts, no rīta vēl skraidīja brīvībā. — Viņš sniedza vezīram gardu, brūnganu gabaliņu. — Nogaršo, es tevi lūdzu! Nu, ko tu teiksi? Fazānu noķert nav nemaz tik viegli. Tikai ar viltību, kā, piemēram, āl-Alavi. Ak, mēs esam pavisam aizmirsuši par nabadziņu! Vēl vienu spārna gabaliņu?

—   Paldies tūkstoškārt! Es jau esmu paēdis ar allaha žēlastību, — Džaafars ibn Jahja pateicās, vēl vairāk sasprindzinādams uzmanību un domādams par to, vai kalifs nejauši pieminēja al-Alavi vai arī viņam viss jau zināms.

—       Tagad nogaršo šo sarkano ābolīti! Auga, brieda saulītē, bet kāds ņēma un norāva… — Haruns ar-Rašids cienāja.

Ābols pēkšņi izslīdēja viņam no rokām un aizripoja pa paklāju.

—   Paskat tik, negrib, lai mēs to apēstu, raujas brīvībā! — Kalifs smējās, saņemdams ābolu no verga rokām. — Pilnīgi kā al-Alavi! Nabadziņam droši vien citu sapņu nemaz nav kā tikai Horasana. Varbūt tu, mans draugs, gribi apzvērēt, ka tas tā nav?

Vienā mirklī Džaafara ibn Jahjas acu priekšā pazibēja cietumsargi, pils einuhs, vecā kalpone, kas kopa istabas, un staļjmeistars, kurš toreiz izveda zirgus. Kurš viņu nodevis? Kurš?

—   Al-Alavi man zvērēja, ka nekad necīnīsies pret kalifātu. Es viņam noticēju un viņu atbrīvoju, — Džaafars ibn Jahja bez aplinkiem paziņoja. — Labāk tā, nekā gaidīt, kamēr Horasanā sacelsies viņa piekritēji, lai atbrīvotu savu vadoni.

—    Allahs tev to atlidzinās, mans draugs! Tu esi uzminējis mūsu vēlēšanos, — Haruns ar-Rašids atsaucās. — Vai tu nenobaudīsi sacukurotus augļus? Bez saldumiem taču nevar iztikt.

Vakariņas gāja uz beigām. Sarunas biedri izturējās laipni viens pret otru, jokoja un smējās. Vergi atnesa traukus ar skaidru kalnu ūdeni, uzlēja viņiem uz rokām.

Vezīrs saprata, ka kalifa vēlīgā izturēšanās nav patiesa — jo laipnāks bija Haruns ar-Rašids, jo piesardzīgākam jābūt attiecībās ar viņu. Vēlā vakara stundā, iedams ārā no harēmā Parāžu zāles, vezīrs zināja, ka viņa stāvoklis, kas jau tā nebija nekāds vieglais, tagad vēl vairāk sarežģījies. Tomēr viņš nenožēloja, ka atbrīvojis al-Alavi. Uzaicinot horasanieti uz Bagdādi, viņam tika apsolīta brīvība; toreiz īstenticīgo emīrs līgumu apstiprināja ar zīmogu, bet pēc tam solījumu lauza un ielika al-Alavi cietumā. Tagad, kad viss ir nodarīts, viņš, protams, mēģina izlocīties un melo, it kā būtu gribējis cietumnieku atbrīvot. Kalifa apgalvojumi nav ne plika graša vērti. Viņa neīstā jautrība slēpj neremdināmu, mežonīgu naidu.

Vakars Mūžības pilī pagāja veiksmīgāk, nekā varēja gaidīt. Briesmu sajūta, kas bija vezīru mocījusi visu sarunas laiku, sāka pierimt. Kad viņš pārcelsies uz Horasanu, al-Alavi būs viņam uzticams balsts.

Viņš nedzirdēja, kā Haruns ar-Rašids, palicis viens, deva sev briesmīgu zvērestu:

— Lai mani soda allahs, ja es neiznīcināšu tevi, Džaafar!

Atgriežoties mājās, vezīrs domāja, ka viņš piemānījis kalifu, bet kalifs tai pašā laikā priecājās, ka apvedis ap stūri vezīru. Un ne vienam, ne otram neienāca prātā, ka viņi abi kļūdās.

XLIX nodala JĀŠANA MEDĪBĀS

Kalifs ilgi nevarēja rimties, viņš staigāja pa guļamistabu un pārcilāja atmiņā dienas notikumus: šeiha Ismaila apciemojumu un viņa lūgumus, kas tika noraidīts, atcerējās vezīra atzīšanos. Divi cilvēki, divi pilnīgi pretēji raksturi: pilnīga atklātība un godīgums, un tam pretī meli un nelietība. Cik labi būtu atkal aprunāties ar vecāko hašimitu, uzzināt, kā viņš vērtē Džaafara ibn Jahjas rīcību, kā raudzīsies uz nodomu viņu nogalināt… Lai šo sarunu neviens nevarētu noklausīties, vislabāk būtu izbraukt ārā no pilsētas.

Kalifs pasauca Masruru un pavēlēja:

—   No rīta dosimies uz Djadžilu! Pasaki medību emīram, lai viņš visu sagatavo. Brīdini šeihu Ismailu! Vai tu zini, kur atrodas viņa pils?

•— Zinu, mans kungs!

—   Pasaki mūsu tēvocim, lai- ierodas pie mums medību apģērbā!

—   Klausos un steidzos izpildīt!

Medījumiem bagātais Djadžilas līdzenums atradās netālu no Bagdādes un ietilpa saudzējamā joslā. Pirmie medības uzsāka dzinēji. Cilvēku četrdesmit vai pat vairāk lika pieradinātiem gepardiem un suņiem meklēt meža zvēru barus, dzīt tos grāvjiem un mietu sētām iežogotā aplokā, bet paši, lai dzīvnieki neizbēgtu, apsargāja tos, sēžot biezā, ērkšķainā krūmājā, kas noslēdza lamatas. Pa to laiku kalifs ar savu svītu apbraukāja Bagdādes priekšpilsētas, apskatīja, kādā stāvoklī sējumi, ielūkojās vīna kalnos, augļu dārzos, kur strādāja arābu zemnieki, apmeklēja tuvējos ciemus un aplokā ieradās tikai tāpēc, lai piebeigtu lielākās antilopes un paskatītos, kā gepardi metas virsū gazelēm, vanagi tver marabu, bet piekūni vajā no ligzdām izceltās irbes. Medības beidzās ar nenogalināto dzīvnieku atbrīvošanu: atvēra žogu, un dzīvnieki traucās laukā no lamatām.[10]

Gaismai svīstot, šeihs Ismails devās uz Mūžības pili. Ceļā viņš sastapa dzinējus. Tie bija jauni, spēcīgi noauguši puiši. Viņi visi jāja barā. Saceltie putekļi sēdās uz tūbas cepurēm. Atdarinot putnu klaigas, vanag- zinis kaitināja vanagus, medību suņu pārzinātājs rīdīja suņus. Pēkšņi viņš palaida vaļā vienu suni, tas metās pie vientuļa koka, kas auga ceļmalā, apostīja to un: saslējis ausis, atgriezās pie sava saimnieka. Žvadzēja ķēdes, pie kurām bija piesieti gepardi, zviedza satracinātie zirgi, rēja suņi, cits par citu skaļāk klaigāja vergi. Valdīja neiedomājams troksnis.

Seihs Ismails iejāja šaipus cietokšņa mūriem un ceturto vārtu priekšā sastapa Masruru, no kura uzzināja, ka kalifs viņu gaida un pavēl palikt zirga mugurā.

Ievērojot sastapšanās rituālu, viņš tomēr nokāpa no zirga. Vārti atvērās un pa tiem iznāca īstenticīgo emīrs. Kalifam pieveda klāt zirgu; ieraudzījis vecāko hašimitu, viņš ielēca sedlos un atšķīrās no savas svītas.

— Uz priekšu, tēvoc! — viņš uzsauca, apstādinot ērzeli. — Ja allahs gribēs, šodien būs veiksmīga dieniņa!

Seihs Ismails uzsēdās zirgā, traucās pakaļ brāļadēlam, panāca un turējās zirga krustu attālumā no viņa.

Pamanījis, cik precīzi vecais vīrs ievēro ierašas, Haruns ar-Rašids pagriezās atpakaļ un atļāva viņam jāt blakus.

L nodaļa SARUNA

Viņi klusēja: šeihs Ismails klusēja tāpēc, ka musulmaņu tradīcijas aizliedz traucēt īstenticīgo emīru un pirmajam uzsākt sarunu ar viņu, Haruns ar-Rašids tāpēc, ka viņa sirdi atkal plosīja smagas domas.

Bagdāde palika aiz pakalniem. Pašaurā ceļa lenta aizlocījās starp dārziem un vīna kalniem. Kalifs un šeihs Ismails jāja blakus. Haruns ar-Rašids aizsūtīja Masruru pasteidzināt dzinējus. Pēc tam savilka pavadas un atskatījās. Svīta atpalika, sapratusi, ka viņš grib aprunāties ar veco vīru.

Kalifs palūkojās pār plecu un, pārliecinājies, ka tuvumā nav neviena, kas varētu noklausīties sarunu, jautāja, pagriezies pret šeihu Ismailu:

—   Droši vien vakar, tēvoci, tu mani nepieminēji ar labu vārdu, vai tā nav, ko?

—    Lai notiktu kas notikdams, es vēlu īstenticīgo emīram, lai viņš dzīvo ilgu mūžu un stingri tur savās rokās varu! — vecais vīrs atbildēja.

Kaut nevarēja būt nekādu šaubu, ka viņa vārdi teikti no sirds, Haruns ar-Rašids, kas neticēja nevienam, paliecās uz priekšu, sakārtoja ar zīdu izrakstīto zirga segu, pabužināja zirga krēpes un teica:

—   Ek, tēvoci, runāsim atklātu valodu: tu esi uz mani apvainojies. Bet es nevaru tev to pārmest. Atzīstos, es rīkojos slikti, noraidīdams radinieka lūgumus, lai iztaptu cilvēkam, kura labā esmu daudz darījis, bet kurš man par to atmaksājis ar saltu nepateicību.

Viņš apklusa, gaidīdams vecā vīra atbildi.

—    Kalifs ir augstāks par visu. Tikai allaham tiesības viņu nosodīt! — vecais vīrs atbildēja, saprazdams, ka īstenticīgo emīrs runā par vezīru. Cits viņa vietā tūdaļ pat atkārtotu savus lūgumus, bet šeihs Ismails bija pārlieku cēlsirdīgs un viņš nevarēja tā rīkoties. Vezīrs atkal kritis nežēlastībā. Bet pie kā tas novedīs? Vai kalifs un vezīrs uz visiem laikiem paliks ienaidnieki? Tas būtu šausmīgi.

—   Es redzu, ka mans brāļadēls nav apmierināts ar saviem kalpiem, — viņš nopūzdamies piebilda. — Man grūti spriest, es nezinu, kas noticis …

—       Vai tik tu, tēvoci, nedomā man iestāstīt, ka tu nesaproti, par ko ir runa? — Haruns ar-Rašids pasmīnēja. — Neizliecies, tu visu ļoti labi saproti!

—   Ja es nekļūdos, īstenticīgo emīrs ir neapmierināts ar Džaafaru ibn Jahju …

—    Tā ir pavisam cita valoda! Patīkami dzirdēt. Bet vai tas nav dīvaini, ka esmu neapmierināts ar cilvēku, kuram esmu devis pilnīgu rīcības brīvību, esmu uzticējis kalifāta likteni? Dīvaini? Nē, baismīgi! Vezīrs mani muļķo, viņš nevar- vien sagaidīt manu nāvi.

—   Tas nevar būt! — šeiham Ismailam izlauzās pāi lūpām. — Cik man zināms, Džaafars ibn Jahja ir uzticīgs īstenticīgo emīra kalps.

Haruns ar-Rašids klusēja. Zirgi lēnām soļoja uz priekšu. Viņi jāja pa ceļu arvien dziļāk birztalā, virs viņu galvām sakļāvās lauru koku zari. Jātnieki atradās pilnīgā ēnā. Pa kreisi pakalna nogāzē bija redzams bagāts, acij tīkams ciems: izturīgas mājas ar lēzeniem jumtiem — verandām, saimniecības ēkas, sezama un sandalkoku audzes; lejā ganījās liels ganāmpulks, zeme bija kā nosēta ar datelēm, piedarbā zemnieki vētīja kukurūzu, raža padevusies laba …

—    Interesanti, kam pieder šis ciems? — kalifs ierunājās un ļaunā priekā sāka gaidīt atbildi.

—   Tas ir vezīra īpašums, radinieki

Kalifs nopūtās un teica:

—    Tieši tā, tēvoci, vezīra īpašums. Ciemi Bagdādes apkārtnē, dārzi, tīrumi, sakņu dārzi, vīna kalni, labākās zemes — viss, viss pieder Barmekidiem. Man tā vien liekas, ka nevis mēs, Abasidi, bet viņi ir arābu zemes saimnieki. Valsts ir vezīra un viņa radinieku rokās. Vai tiešām tu to neredzi? Pasaki man, kam pieder visvairāk zelta un sudraba? Kam pieder vislielākie zemes īpašumi?

Šeiham Ismailam bija tāda sajūta, it kā viņam zem kājām salīgotos zeme.

—   Barmekidi ir tavi kalpi! — viņš iesaucās, sajuzdams simpātijas pret persiešiem. — Viņu vērtības, īpašumi, pilis pieder tev, tikai tev!

—   Ak, tēvoci, es tevi apbrīnoju! — kalifs iesaucās, paceldams rokas augšup. — Tu aizstāvi tos, kuru dēļ vakar tika noraidīti tavi lūgumi! Cik liela ir tava mīlestība pret mūsu valsti! Tās dēļ tu aizmirsti savus sarūgtinājumus. Labāk apdomā, vai tu pareizi rīkojies. Tev jāsaprot, ka es nejūtos noteicējs pār Barmekidiem. Viņi nav mani vergi. Es esmu viņu vergs. Jā, es!

Barmekidus aizstāvēt kļuva arvien grūtāk, vajadzēja novērst visaugstākā dusmu uzliesmojumus, un šeihs Tsmails atteicās no asiem vārdiem.

—   Īstenticīgo emīrs labāk pazīst savus kalpus, — viņš tikai noteica.

Vecā vīra vārdi nepatika Harunam ar-Rašidam, kurš bija gaidījis, ka šeihs Ismails būs pilnīgi vienis prātis ar viņu.

—   Es gribētu no tevis, tēvoci, dzirdēt citu atbildi, — viņš atturīgi piebilda, uzlūkodams veco vīru. — Tu izvairies no atbildes, neesi patiess, baidies, ka es noskaitīšos.

Taisnoties būtu veltīgi, pretī runāt — vēl jo vairāk. Šeihs Ismails klusēja. Pēkšņi viņš pamanīja, ka, apmetuši lielu līkumu, viņi jāj atpakaļ uz Bagdādi. Labāku izeju no kutelīgās situācijas laikam gan nemaz nevarētu iedomāties.

—   Skaties, radiniek, mēs esam kļūdījušies. Djadžila ir tajā pusē! — viņš iesaucās, rādīdams ar roku atpakaļ.

—   Mēs jājam pareizi, — Haruns ar Rašids iebilda. — Mēs dodamies uz Mūžības pili.

—   Bet kā tad ar medībām?

—   Medības bija tikai iegansts, tēvoci. Man gribējās ar tevi aprunāties tur, kur nav ziņkārīgu ausu. Diemžēl pat tu atkārto to pašu, ko runā visi. Atklātu valodu man laikam nekad nedzirdēt.

—    Ar kalifāta valdnieku drīkst runāt tikai vaļsirdīgi. Jautā, ko vien gribi, es atbildēšu bez kavēšanās un pilnīgi atklāti.

—   Labi, turpināsim mūsu sarunu Mūžības pilī. — Kalifs bija ar mieru. — Mums tuvojas svīta.-

LI nodala VEIKLS GĀJIENS

Mūžības pils vientuļā tornītī atradās divi cilvēki — kalifs un šeihs Ismails, lai allahs neliedz viņiem savu žēlastību! Viņi abi sēdēja blakus uz apzeltītas tahtas un pusbalsī apspriedās.

Runāja Haruns ar-Rašids:

—   Tev jāpiekrīt, tēvoci, ka, sasnieguši varas kalngalus, Barmekidi sākuši kaitēt arābu un tātad personiski mūsu interesēm. Viņi piesavinājušies tik milzīgas bagātības, ka tas sāk apdraudēt kalifātu. Var pienākt tāds brīdis, kad persieši būs stiprāki par mums.

—   Es nenoliedzu to, ka viņiem patiešām pieder milzīgas bagātības. Bet tev- jāpiekrīt, ka viņi tās sakrājuši ar īstenticīgo emīra ziņu un piekrišanu. Ja īstenticīgo emīrs liktu viņiem saprast, ka neatļauj…

—    Tad jau iznāk, ka es esmu pavēlējis viņiem ap- laupīt pats sevi? — Haruns ar-Rašids neslēpa sašutumu, bet pēc tam piebilda mierīgākā tonī: — Es negaidīju, tēvoc, no tevis tādus vārdus. Bet es persiešus uzskatu par strutojošu čūlu valsts organismā.

Kaut gan kalifs acīmredzot visā nopietnībā ienīda Barmekidus, šeihs Ismails uzskatīja par pienākumu aizstāvēt nepelnīti apvainotos.

—   Uzticot savas domas, īstenticīgo emīrs parāda man lielu godu, — viņš sacīja ar cieņu. — Radiniekam taču zināms: es esmu zvērējis neatkāpties no patiesības, un man savs solījums jāpilda cilvēku un allaha priekšā. Barmekidi patiešām ir īstenticīgo emīra vergi, kaut arī viņš to noliedz. Es uzdrošinos apgalvot: vergi ir un paliek vergi. Īstenticīgo emīram vislabāk zināms, cik pakalpojumu, turklāt nenovērtējamu pakalpojumu viņi izdarījuši kalifātam. Nemaz nevar saskaitīt visu to, ko viņi izdarījuši valsts slavas labā. Un īstenticīgo emīrs bija apmierināts ar savu vergu centību. — Pamanījis, ka Haruna ar-Rašida seja sāk raustīties, vecais vīrs saprata, ka pienācis laiks palamāt persiešus. Protams, ne jau stipri, lai pēc tam atkal varētu viņus aizstāvēt. — Nevar noliegt, Barmekidi daudz sagrābu- šies, — viņš sacīja, mierinādams radinieku. — Patiešām daudz. Cilvēkam piemīt alkatība, tā ir viņa dabā. Cilvēks ir alkatīgs, ak, cik alkatīgs! Cenšas sakampt lielāku un treknāku kumosu. Bet ļauj tev atgādināt, vezirs deva nabagiem …

Kalifs, nesagaidījis teikuma beigas, sāka ļauni smieties. Pēc tam, smagi elpodams, iesaucās:

—    Nesmīdini mani, tēvoci! Tu esi mani pagalam nokausējis, allahs to redz! Nabagiem no vezīra ticis vienīgi mazumiņš. Par mūsu naudiņu viņš uzpirka svārstīgus cilvēkus, vervēja sev arvien jaunus piekritējus, salīga sargus un, tici man, savācis pietiekamus spēkus, sacels dumpi pret mūsu varu.

—   Sargi un žēlo, allah! Sargi un žēlo! — šeihs Ismails sāka murmināt, skaitīdams lūgšanu.

—       Par to tu vari nešaubīties, tēvoc! Tieši tā tas notiks! — Haruns ar-Rašids viņu pārtrauca. — Pirmais solis jau ir sperts. Vezīrs, kuru es mīļi saucu par savu brāli Džaafaru, sācis rīkoties uz vienu roku ar valsts noziedznieku al-Alavi.

—   Uz vienu roku? — vecais vīrs pārjautāja, pavisam aizmirsis lūgšanu. — Vai tiešām?

—   Zvēru pie allaha, tēvoc!

—   Kā tas izpaužas?

—    Iesākumam vezīrs izlaida al-Alavi no cietuma. Viņš pats man atzinās. Tā tas ir. Kaut ko tādu tu negaidīji? Es arī negaidīju. Bet tas ir tikai sākums. Viss tikai meli un krāpšana! Viņi ir dieva zaimotāji, šie Barmekidi. Zemes pīšļi.

—    Izlaidis no cietuma? — vecais vīrs atkārtoja, gribēdams iegūt laiku, lai atjēgtos no negaidītās ziņas. — Bet kādā nolūkā viņš izdarījis šo pārkāpumu? Neko nesaprotu. — Nogaidijis, kamēr Haruns ar-Rašids mazliet nomierinās, vecais vīrs piebilda: — Varbūt tas ir veikls gājiens? Dažreiz ar augstsirdību panāk vairāk nekā ar nežēlību: vienus pievaldi, otrus pielabini.

—   Tas mani neinteresē! — kalifs pārtrauca šeihu. No lēkmes, kas jau draudēja sākties, vairs nebija ne miņas. — Es ieslodzīju al-Alavi cietumā, un viņam jāsēž tur. Vai tu dzirdi — tikai tur un nekur citur! Vezīrs bez manas ziņas slepeni atbrīvojis noziedznieku. Viņš par to samaksās ar savu dzīvību.

—   īstenticīgo emīram ir tiesības pēc patikas izrīkoties ar savu vergu dzīvību un nāvi. Tā pavēlējis allahs! — vecais vīrs piekrita, bet tūdaļ pat pasteidzās iebilst: — Taču gudrākajam no gudrākajiem labāk nekā jebkuram citam zināms, kādas sekas var būt vezīra nogalināšanai. Gudrākais no gudrākajiem vēl nupat apgalvoja, ka Džaafaram ibn Jahjam ir daudz piekritēju.

Iestājās klusums. Abi sēdēja nodurtām galvām. Bija dzirdama tikai kamenes uzmācīgā dūkoņa un cilvēku elpa: vecais vīrs elpoja vienmērīgi, bet kalifs vilka nāsīs gaisu ar svelpoņu.

Beidzot Haruns ar-Rašids gurdi pacēla galvu un jautāja, lēnām izrunādams vārdus, it kā nezinātu, kā rīkoties:

—   Kādu padomu tu man dosi, tēvoc?

—   Grūti dot padomu gudrākajam no gudrākajiem,— šeihs Ismails izsliedamies lēnām sacīja. — Pēc manām domām, vajag izšķirt Barmekidus, izolēt no piekritējiem, lai novājinātu …

—   Bet kā to izdarīt? Kā? Arī man nogalināšana nav īsti pa prātam. Tā ir pēdējā izeja. Es par to ieminējos tikai tāpēc, lai redzētu, ko tu teiksi…

Vecākajam hašimitam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi.

—   Vezīram varētu piešķirt augstu posteni ārpus Bagdādes, — viņš piesardzīgi ierosināja. — Pasaules galvaspilsētā kļūtu mierīgāk.

—   Lai vācas uz Horasanu! — Haruns ar-Rašids iesaucās, un viņa acis, kas bija pavērstas uz veco vīru, ļauni iegailējās. — Esmu solījis savam brālim Džaafaram Horasanas apgabalu. Lai brauc uz turieni! Bet mēs pēc tam izlemsim, kā padarīt nekaitīgus pārējos Barmekidus. Vai man taisnība, tēvoc?

—  'Īstenticīgo emīrs vēlāk redzēs, cik šis lēmums sapratīgs.

—   Tā tiks pavēlēts un tā tiks izdarīts par godu tiem, kas dzīvo šodien, un par mācību pēctečiem! — kalifs paziņoja gluži kā valsts medžlisā. — Pie tā arī paliksim. Par mūsu sarunu nevienam ne vārda! Vai saprati?

—       Kas tur ko nesaprast, radinieki — vecais vīrs atsaucās. — Lai allahs mani apkrauj ar lāstiem, ja es bildīšu kaut vienu lieku vārdiņu.

Pamanījis, ka kalifs sāk nemierīgi grozīties uz tahtas, vecais vīrs saprata — pienācis laiks atbrīvot īstenticīgo emīru no savas klātbūtnes; viņš piecēlās, nodomādams: «Bez glaimiem ar viņu nav iespējams sarunāties. Tikai tad, liekas, var būt drošs par paša un par citu dzīvību. Bet vai tik viņš mani nekrāpj? Vai tik viņš nemelo bez izņēmuma visiem?»

III nodala

SEIHS ISMAILS UN VEZIRS DŽAAFARS IBN JAHJA AL-BARMEKI

Spiegi un okšķeri ātri uz visām pusēm iznēsāja ziņu par to, ka visvarenais īstenticīgo emīrs — lai allahs dāvā viņam laimi! — visžēlīgi pieņēmis vezīru, nosēdinājis pa labi roki, ilgi un patīkami ar viņu sarunājies, bet, kad Džaafars ibn Jahja aizjājis prom, tūlīt aizsūtījis viņam vērtīgas dāvanas un starp tām skaistu jaunu vergu, kam iemācītas labas manieres, kas prot rakstīt un skaitīt. Pēc divām dienām valsts medžlisā tika svinīgi paziņots, ka Džaafars ibn Jahja tiek iecelts par Horasanas apgabala vietvaldi.

Kad šeihs Ismails uzzināja jauno vēsti, viņš bija ļoti apmierināts: attiecības starp diviem kalifāta varenākajiem vīriem nostabilizējas, īstenticīgo emīrs atteicies no atriebības; tas daudz ko nozīmē — tātad saprāts uzvarējis.

Pēc valsts medžlisa Džaafars ibn Jahja devās uz Šemasijas kvartālu, kur atradās Barmeķidu pilis. Vislielākās no tām bija uzcēlis Jahja ibn Halids al-Bar- meki: vienu pie Baradanas, otru pie Šemasijas vārtiem.[11] Otrā pils bija vezīra rezidence. Slavinot celtniecības apjomu un pasakaino greznību, Abuls Atahija savos dzejoļos tieši par šo pili bija sacījis: «Tik bagātas pils nav persiešu šaham!» Dārglietu tur nebija mazāk kā Mūžības pilī vai Zubeidas un al-Amina pilīs.

Atgriezies savā rezidencē, Džaafars ibn Jahja pavēlēja sagatavoties prom braukšanai. Šemasijas kvartālā sākās rosība: atjāja un aizjāja jātnieki, skraidīja kalpi un vergi. Vezīra piekritēji ierīkoja pagaidu nometni netālu no Bagdādes — Nahravanā. Bija nolemts, ka šeit sapulcēsies visi aizbraucēji un no Nahravanas kopā dosies uz Horasanas apgabalu. Sakarā ar aizbraukšanu tika gatavotas lepnas dzīres.

Džaafaram ibn Jahjam nebija laika ilgi domāt par negaidīto un neparasto kalifa laipnību. Un vai bija vērts par to lauzīt galvu? Tāpat bija skaidrs: Haruns ar-Rašids pagaidām vēl neko nezina par Abasu un bērniem. Nedrīkst kavēties. Nelaime var pārsteigt jebkuru brīdi. Protams, dīvaini, ka kalifs nodeva viņa ziņā apgabalu nevis retajos draudzības un vienprātības brīžos, bet tagad, kad starp viņiem jūtams aizvainojums un apslēpts naids. Šķita, ka pēc al-Alavi atbrīvošanas par Horasanu vairs nav ko sapņot, bet te pēkšņi… Vēl jo labāk! īstenticīgo emīrs baidās no Barmeķidu spēka un varenības, viņš baidās zaudēt troni. Cita izskaidrojuma nav. Ha, ha, ha! Nožēlojams gļēvulis! Ko viņš iesāks bez uzticamiem kalpiem, kas prot savu darbu?

Džaafars ibn Jahja izsauca pārvaldnieku un paziņoja viņam, ka no rīta uz visiem laikiem dosies prom no Šemasijas pils, Nahravanā pievienosies saviem piekritējiem un no turienes visi kopā virzīsies uz Horasanas apgabalu.

Klusēdams ienāca kalifa dāvinātais vergs.

—   Runā!

—   Mans pavēlniek! Debesu viesistabā tevi gaida šeihs Ismails ibn Jahja al-Hašimi.

«Ak, viņš tomēr ieradies atvadīties!» vezīrs ar labpatiku nodomāja un piegāja pie durvīm, ko vergs bija atdarījis vaļā. «Redz kad parādās cilvēka gudrība un krietnums!»

Debesu viesistaba bija apdarināta maigos gaišzilos toņos. Gaišzilo krāsu uzskatīja par brīnumkrāsu; ko visu tik tai nepiedēvēja — spēju dziedēt slimības, dāvāt prieku, vēstīt kaut ko labu; gaišzilā krāsa sargāja no ļaunas acs, ļauniem džiniem, pareģoja labklājību. Vai tad Džaafars ibn Jahja savā pilī varēja iztikt bez Debesu viesistabas!

Horasanas apgabala vietvaldis paspēra soli pretī vecajam vīram.

—   Laipni lūdzu, šeih Ismail, lai allahs ir tev žēlīgs! Aplaimo mūs ar savu klātbūtni! Hašimitu vecākais — gaidīts ciemiņš pie Barmekidiem. Tu esi ieradies, nerēķinoties ar savu cienījamo vecumu, un mēs esam pateicīgi tev par to. Tu esi parādījis lielu godu nežēlastībā kritušajam vezīram, — viņš sacīja, nosēdinādams veco vīru goda vietā, un piemetināja: — Diemžēl šodienas sastapšanās zvaigznēs atzīmēta ar nelabvēlīgu zīmi, bet mūsu sirdīs — ar skumjām jūtām. Šī ir pēdējā sastapšanās. Rīt es dodos prom no Pasaules galvaspilsētas.

Kādu brīdi viņi parunāja par šķiršanās sāpēm, atcerējās to labo, ko viens otram bija darījuši. Pamanījis, ka šeihs Ismails greizi uzlūko vergus, Džaafars ibn Jahja deva viņiem zīmi pazust.

—   Apsveicu tevi, Barmekidi — Atmeties pret krēsla atzveltni, vecais virs glaudīja bārdu. — Kalifs tevi bagātīgi apdāvinājis. Horasanas apgabals ir bagāts un liels. Tāda dāvana ir Hatim^ cienīgai Bet tu taču esi cēlsirdīgs cilvēks! Vai tu negribi pateikties kalifam?

' Tu varētu uzdāvināt viņa dēlam al-Aminam dažus Bagdādes apkaimes ciemus, kaut vai tos, kas atrodas pa ceļam uz Djadžilu! Šie ciemi tev nemaz nav sevišķi nepieciešami. Tāda dāvana tevi paceltu īstenticīgo emīra acis.

Džaafars ibn Jahja vilcinājās ar atbildi. Viņš domāja. Iespējams, ka vecais vīrs ieradies ar kalifa ziņu. Kalifs atkāpjas, grib izlīgt. Lieliski! Taču tad jāpaliek Bagdādē, un tas var beigties ar katastrofu. Ek, ja nebūtu jābaidās par bērniem, par noslēpuma atklāšanu. Nē, izlīgt nedrīkst.

Viņš sabozās un sāka runāt,, pats brīnīdamies par savu aso toni, taču visumā izskaidrodams to ar daudzajiem sarūgtinājumiem, kas sakrājušies sirdī pa šiem gadiem.

—    Viss, ko ēdis un dzēris tavs brāļadēls, cienījamo šeih, sagādāts ar maniem pūliņiem, un tu to ļoti labi zini. Viss, kas dara kalifātu bagātu, varenu un slavenu, radīts ar Barmeķidu pūlēm, un ari to tu zini. Bet saki man — kur ir pateicība? Kalifs sūta mani prom no Ba'g- gādes. Lai nu tā būtu. Es pakļaujos viņa gribai. Bet viņš vēl piedevām grib dabūt to, ko es atstāju saviem radiem. Tiesa, es neatstāju maz. Bet kalifam es neuzdāvināšu pat visnabadzīgāko ciemu. Nemaz nerunā par to, citādi mēs sanāksim naidā. Tāds ir mans pēdējais vārds.

Šeiham Ismailam vairāk nebija ko darīt Šemasijas pili. Viņš piecēlās un atvadījās. Vecajam vīram pēkšņi likās, ka viņam nevajadzēja apmeklēt Džaafaru ibn

Jahju. Parasti vezīrs bija ieklausījies vecākā hašimita vārdos. Ismails ibn Jahja bija cerējis, ka tā tas notiks arī šodien. Taču allaham tas nebija pa prātam. Ka tik kalifs nedomātu, ka vecais vīrs gribējis izpaust viņa noslēpumus!

Tiklīdz godājamais šeihs bija izgājis no Debesu viesistabas, Džaafars ibn Jahja sāka nožēlot savus vārdus — tie bija pārāk aizvainojoši. Ja nu šeihs Ismails tos atstāstīs īstenticīgo emīram?

—   Jābēg! Cik iespējams ātri… — viņš čukstēja, sasizdams plaukstas, un, Homdanam ienākot, lika tam doties uz Abasas pili.

—   Vai saprati, kas tev jāpasaka kundzei? — viņš jautāja, nodevis visus rīkojumus. — Šoreiz pasaki mutvārdiem.

—   Sapratu, mans labdari, visu sapratu!

LIII nodala ABASA UN VIŅAS KALPS URDŽUANS

Abasa sapņoja par mierīgu dzīvi klusajā Horasanas ielejā: vīrs blakus, bērni arī, un neviens netraucēs… Sapņi un ilgas, cik reti tie piepildās, kā tie nospiež sirdi un plosa brūces! «Kas notiks, ja brālis uzzinās par Hasanu un Huseinu?» viņa tirdīja pati sevi, no sapņu pasaules atgriezdamās īstenībā. Uzmācīgās domas par to, kas notiktu, ja noslēpums kļūtu zināms, lika viņai šausmās sastingt. «Brālis trakos kā zvērs. Tad nevienam nebūs žēlastības.»

Abasa uz visu sāka raudzīties ar aizdomām. Kad divi cilvēki pusbalsī sarunājās, viņā uzreiz pamodās aizdomas, ka tie grib viņu saņemt ciet un ielikt cietumā.

Ja pilij tuvojas jātnieku vienība, viņa bija pārliecinātā, ka tie jāj pakaļ viņai.

Kundzi nomierināt prata tikai Atba — kalpone atrada vajadzīgos vārdus un viņu uzmundrināja:

—    Kalifs laipni uzņēmis vezīru (Abuls Atahija klusē, kundze!), medžliss apstiprināja Džaafaru ibn Jahju par Horasanas vietvaldi (beidzot esam sagaidījuši šo brīdi); runā, ka Šemasijas pilī visi gatavojoties aizbraukšanai … Uz ielām pilns ļaužu, gluži kā lielos svētkos.

Sēdēdama kopā ar Atbu terasē, Abasa nedabiski smaidīja. Viņa nemaz nepriecājās, sirds bija kļuvusi nejūtīga. Pārliekusies pār margām, viņa skatījās uz ceļu. Kam viņai svētki? Kāda jēga medžlisa lēmumiem? No vezīra jau trešo dienu nav nekādu .ziņū. Vai tik viņš nav aizmirsis savu Abasu? …

Uz Nahravanas pusi ik pa brīdim devās jātnieki. Pēkšņi viņa pamanīja, ka uz pili jāj cilvēks Horasanas ziņneša drēbēs. Viņa palūkojās vērīgāk un pazina — tas bija Homdans. Un tūdaļ aizsūtīja Atbu viņam pretī.

—   Viņš ved vēstuli no vezīra! Ej ātrāki

Abasa pieķērās pie margām un acīm sekoja katram kalpones solim. Atba ir jau notecējusi lejā pa kāpnēm, veikli izmanījusies pa vārtiem, skrien pa ceļu. Nu viņi sastapušies. Bet ko tad tas nozīmē? Homdans viņai neko nenodod. Nav vēstules! Kas noticis? Viņi sarunājas, kopā nāk uz pili… Ak!

Atguvusi samaņu, Abasa ieraudzīja Atbu, kas bija noliekusies pār viņu, un Homdanu, kurš rosījās tepat blakus, izdzirda tā piesmakušo un aizlūzušo balsi:

—   Nevajag uztraukties, kundze, tev nedraud nekādas briesmas!

Homdans taču nevar zināt, ka ne jau par sevi viņa uztraucas.

—       Tev jābrauc uz Nahravanu, kundze. Ari vezīrs tur ieradīsies.

Viņa neizturēja:

—   Kā tu uzdrīkstējies viņu vienu atstāt?

—       Viņš ir pie labas veselības, kundze, labā garastāvoklī un to pašu novēl arī tev.

—   Ak, ko nu ar tevi tik daudz runāt!

Viņa atmeta ar roku un pievērsās Atbai.

—        Mēs laikam nevarēsim aizbraukt no Bagdādes bez Hasana un Huseina. Kā tu domā?

—        Uzticami cilvēki nogādās mazuļus no Hidžazas tieši uz Horasanu, — kalponei iešāvās prātā padoms.

—   Vai es pareizi runāju, Homdi?

—        Pareizi, pareizi, meit! — vecais kalps apstiprināja.

—   Cikos mums jāizbrauc?

•— Tikko svīdis gaisma, kundze. x

—        Kad mēs būsim tālu no Bagdādes, tad neviens vairs nemeklēs Hasanu un Huseinu, kaut arī dzejnieks palaistu mēli, — Atba sacīja.

—   Daudz mantu līdzi neņem! — Homdans pieteica.

—   Kalpi lai jāj pa vienam, citādi var rasties aizdomas. Dodieties ceļā abas kopā ar Atbu, saģērbieties tā, kā ģērbjas mīļākās!

Abasa ātri un negaidīti pieņēma lēmumu.

—        Džaafars nav aizmirsis mani! — viņa iesaucās, tikko valdīdama asaras. — Vai tiešām mani sapņi piepildīsies? Es esmu gatava doties ceļā! Kaut vai krāsotā dziedones tērpā!

Pēc Homdana aiziešanas viņas noskaņojums atkal mainījās: priekam sekoja grūtsirdība. Sieviete ir un paliek savu jūtu verdzene. Nokārtu galvu Abasa klimta pa pili. Kopš bērnības viņai patika ēnainie gaiteņi, vēsās galerijas ar kolonnām, iekšējie pagalmiņi, balkoni, guļamistabas, dzīvojamās telpas, viesistabas. Viņa bija pieradusi pie kalpiem, ēnainā parka, majestātiskās Tigras. Un no visa tā būs jāatsakās, viss būs jāpamet. Kāpēc? Kāpēc allahs viņu tā soda? Kalpus un vergus viņa ņems sev līdzi, itin visus — ar Urdžuanu priekšgalā. Bet viss pārējais taču nav paņemams… Bet ja nu pēkšņi, izdibinājis noslēpumu, brālis ar karaspēku dodas uz Horasanu? Bail pat iedomāties…

Kad Abasa sēdēja, domās nogrimusi, viņai garām pagāja Atba ar saini rokās. Abasa apturēja viņu un pajautāja, kur ir Urdžuans. Kalpones seja bija sasvī- dusi un noputējusi.

—   Uzmana, kā kalpi saiņo grozus.

—   Pasauc viņu šurp!

Einuhs, pēc tautības berbers, ieradās uz karstām pēdām. Viņš bija kalsns, ar garām, tievām kājām un kropliem ceļgaliem. Urdžuans bija kastrēts bērnībā, un uz viņa zoda neauga neviena pati pūciņa. Viņa vecumu, kā jau tas ir ar visiem agri kastrētajiem, bija grūti noteikt. Pēc izskata varētu dot trīsdesmit vai trīsdesmit piecus gadus. Patiesībā Urdžuanam ritēja sestais gadu desmits.

Einuhs bija uzaudzis al-Mansura pilī. Kad piedzima Abasa, viņu norīkoja pie meitenes par aukli. Kalifs uzticēja viņam savu meitu: al-Mansurs, kura māte bija dzimusi Ziemeļāfrikā, neslēpa savas simpātijas pret berberiem.

—   Vai tu gribi braukt man līdzi, Urdžuan? — Abasa jautāja, domādama par to, ka ir pieradusi redzēt savā tuvumā melnīgsnējo bezbārdi.

. — Tava vēlēšanās ir mana vēlēšanās, — berbers atbildēja un, pamanījis, ka kundzei saraudātas acis, arī pats nobirdināja pāris asariņu. — Es esmu tavs uzticamais kalps, kundze.

—   Bet vai tu zini, uz kurieni mēs dodamies?

—   Vienalga, uz kurieni, kundze! Kaut uz viņpasauli!

—   Palīdzi, allah, lai būtu tuvāk! — nodrebējusi Abasa čukstēja. v

LIV nodala

HARUNS AR-RASIDS APCIEMO MĪĻOTO SIEVU

Kalifs nebija vaļsirdīgs: vieniem viņš uzticējās vairāk, citiem mazāk, taču savu sirdi neatklāja nevienam. Pēc sarunas ar šeihu Ismailu, sapratis, ka sarunājis daudz lieka, kalifs sāka rīkoties tieši pretēji: lai tēvocis priecājas, ka vezīram atvēlēta Horašana, lai domā, ka al-Alavi bēgšana ir piedota un aizmirsta, lai Barmekidi triumfē! Laiks gaida… Tu vēl brīnīsies, dārgais tēvoci, ai, kā tu vēl brīnīsies!

Ienāca galvenais einuhs un, zemu noliecies domīgā kalifa priekšā, pastiepa sidraba paplāti; kad kalifs bija paņēmis sūtījumu, einuhs tāpat saliecies kāpās atpakaļ uz izeju.

Haruns ar-Rašids attina pergamentu. Viņš bija gaidījis slepenu ziņojumu. Vergs, ko viņš bija uzdāvinājis Džaafaram ibn Jahjam, pieprata ne tikai rakstīšanas un skaitīšanas māku, bet arī daudz ko vairāk; viņam bija iemācītas ne tikai labas manieres, bet arī veikli izsekošanas, slepenas noskatīšanās un nemanāmu noklausīšanās šķirbu ierīkošanas paņēmieni.

Ieraudzījis skaisto, ciešo rokrakstu, īstenticīgo emīrs apmierināti uzelpoja — viņa triks izdevies! — un sāka lasīt. Uz pergamenta bija sīki jo sīki aprakstīta Džaafara ibn Jahjas un šeiha Ismaila saruna. Kalifa seja apmācās, piere savilkās grumbās.

«Vezīrs atsakās izdarīt visniecīgāko pakalpojumu, neskopojas ar apvainojumiem. Ja viņš tā izturas Bag- gādē, kas notiks, kad viņš pārcelsies uz Horasanu, kur viņu atbalsta iedzīvotāji un kur viņš kļūs man neaizsniedzams?» Haruns ar-Rašids domāja, nemaz neizlasījis visu līdz galam. Viņš pielēca no tahtas un sāka šaudīties pa iekšējo pagalmiņu, kura vidū urdza strūklaka. «Varbūt vēlreiz sastapties ar šeihu Ismailu? No mana lēmuma atkarīgs kalifāta liktenis. Bet diez vai viņš dos kādu jēdzīgu padomu? Ko es runāju? Vecais vīrs taču man neziņoja par ciemošanos vezīra pili! Sāks mānīties, visādi izlocīties, iebildīs pret bargiem sodiem. Nē, viņš man neder! Ek, kā vajadzētu atrast pielaidīgu, pakļāvīgu cilvēku ar pietiekami/augstu stāvokli. Zubeida! Kā es aizmirsu par Zubeidu! No sirds ienīzdama Barmekidus, viņa atbalstīs mani…»

Kalifs divreiz sasita plaukstas.

Kad saule paslēpās aiz Tigras pagrieziena, pa Mūžības pils vārtiem izjāja divi nerunīgi jātnieki.

— Tā vien izskatās, ka būs jāripo kādai galviņai! — sardzes vīrs nomurmināja, ar skatienu pavadīdams Masruru, kas, svarīgi izslējies, sēdēja branga zirga mugurā.

Uzlēca mēness, apgaismojot priekšpilsētu un noblie- tēto ceļu. Ieraugot plecīgo fergānieti — kurš bagdā- dietis gan nepazina viņu —, garāmgājēji metās sānis, nemaz nepievēršot uzmanību kalpam, kurš bija ievīs- tījies apnēsātā abā un cītīgi skubināja mūli, lai neatpaliktu no saimnieka.

Zubeidas pils sardze atjājušajiem ceļa vīriem nekādus paskaidrojumus neprasīja: runāt ar bendi bija pilnīgi veltīgi, vai tad viņš ko teiks. Vārti bija vaļā.

Kalps, kas pavadīja fergānieti, mazliet atpalika un tūdaļ dabūja dunku mugurā.

—   Tā viņam vajag, bendem tādam! — sardzes vīrs noburkšķēja, izlēmis, ka tas ir Masrura palīgs.

Kad viņi jau bija dziļi dārzā, Masrurs, kas parasti izvēlējās tumšākos celiņus, noliecās pie sava ceļa biedra un sacīja:

—   Piedod, mans kungs!

—    Ej pie Zubeidas! — strupi pavēlēja Haruns ar-Rašids (tas bija viņš), nomezdams rupjvilnas abu.

Tolaik tika uzskatīts par nepieklājīgu bez brīdinājuma ieiet sievas dzīvojamās telpās —. sievai vajadzēja sagatavoties vīra uzņemšanai: uzvilkt labākās drānas, sasmaržoties, prasmīgi sakārtot matus.

Tikai pēc ceturtdaļstundas kalifs pārkāpa slepeno durvju slieksni un uz brīdi aizmiedza acis, lai pēc tumsas pierastu pie gaismas. Viņam pretī nāca Zubeida» Uz viņas košajām lūpām rotājās smaids. Viesistabu, to pašu, kurā Kalifāta kundze necik sen bija pieņēmusi dēlu, apgaismoja simtiem smaržīgu sveču, gaismas atspulgi vizēja zelta auskaros, rokas sprādzēs, kakla rotā un padarīja viesistabu vēl krāšņāku.

Haruns ar-Rašids sasveicinājās un laipni pasmaidija, kaut arī sirdī tik tikko valdīja dusmas.

—   Laipni lūdzu! — Zubeida iesaucās, palikdama diezgan vienaldzīga pret viņai dāvāto smaidu un savās domās vīra apciemojumu saistīdama ar dzejoļiem, kas viņam tika slepus nolikti. — Tu parādi man lielu godu, un es esmu pateicīga tev par to. Ko pavēlēsi pasniegt — dzērienus, ēdienus?

Viņš vispirms uzmeta atzinīgu skatienu — pieklājība pret sievieti ir pirmajā vietā — smalki izstrādātajai dārgajai kakla rotai, kas dzirkstīja vien, skaistajām piespraudēm un, nolaidis acis, uzslavēja visā kalifātā izdaudzinātās kurpes, kuras bija nosētas ar briljantiem. Pēc tam it kā starp citu piebilda, ka nav ieradies, lai te izklaidētos.

—    Tu nāc pie manis tikai cildenos nolūkos, — Zubeida piesardzīgi atbildēja, mazliet piesarkdama. — Tāda ir allaha griba, un es paļaujos uz viņa žēlastību.

Haruns ar-Rašids izņēma ziņojumu, ko bija saņēmis no verga, un klusēdams pasniedza sievai; kamēr Zubeida lasīja, viņš sūdzējās par persieti:

—   Mana sieva un māsīca, man nav tuvāka cilvēka par tevi. Padomā pati — es šim nepateicīgajam uzdāvināju veselu apgabalu, bet viņam, lutausim, žēl atdot dažus piepilsētas ciemus. Es baidos, ka, nokļuvis Hora- sanā, viņš vēl uzdomās atdalīties no kalifāta. Ko tu teiksi par to, dārgā?

Zubeida triumfēja. Kādas tik viltības viņa nebija izmēģinājusi, pūlēdamās vīru noskaņot pret Barmekidiem. Viss bija veltīgi. Beidzot pienācis gaidītais brīdis.

—   Par ko tu priecājies? — kalifs pacēla balsi, pamanījis, ka viņas lūpas savelkas smaidā.

Zubeida nolika malā ziņojumu. Viņa zināja, ka kalifātā diez vai atradīsies cilvēks, kas uzdrīkstēsies runāt patiesību, un rēķinājās nevis ar to, ka ir pirmā sieva, bet gan ar tiesībām, ko dod ilggadēja mīlestība un nevainojama uzvedība, kuru nenogurstoši uzmanīja — to viņa jau sen bija pamanījusi — ne viens vien ziņkārīgu acu pāris. Visu to ņemot vērā, Zubeida ierunājās:

—   Man ienāca prātā pasaka par_ piedzērušo stūrmani. Atceries, kuģis iet dibenā… Ātrāk jālec ūdenī. Krasts nav tālu. Bet piedzērušo tas neuztrauc, viņš sēž, rokas klēpī salicis, prāts vairs neklausa. Viļņi ceļas arvien augstāk… Tāpat ir ar tevi, Harun! Tu esi apbrīnojami līdzīgs šim stūrmanim. Aizdzen reibumu! Plaisa kalifāta kuģī ir liela, līdz bojā ejai vairs nav tālu. Sagatavojies lēcienam! Vezīrs izlaidis al-Alavi — tas ir noziegums. Viņš atteicies uzdāvināt duci ciemu — skaja pļauka. Taču tev jāzina, ka viņš izdarījis kaut ko vēl ļaunāku …

—    Runā, mana sieva un māsīca! — Haruns ar-Rašids pieprasīja. — Pagātne aizgājusi uz neatgriešanos. Kalifam maz līdzības ar stūrmani.

—   Kārtigai sievietei neklājas stāstīt tik apkaunojošas lietas… — Zubeida atguvās.

—   Apkaunojošas? — viņš pār jautā ja.

—   Es sarkstu jau to iedomājoties vien… — Viņa apklusa, pēc vīra šaudīgajām acu zīlītēm saprazdama, ka tuvojas dusmu lēkme. — Pajautā Urdžuanam — viņš zina vislabāk. _

—   Urdžuanam? A, manas māsas vergam.,.

—   Tam pašam. Tikai krietni pabaidi!

—   Pavēli, lai viņu nekavējoties atved šurp! — viņš bargi uzkliedza.

Zubeida sasita plaukstas, lai pasauktu safdzes vīru.

LV nodala NOSLĒPUMA ATKLĀŠANA

Einuhi bija viscentīgākie kalpi. Tā kā viņiem pēcnācēju nebija, einuhi bieži vien par kungiem rūpējās gluži kā par saviem bērniem, pieķērās viņiem ar visu savu labo, tīri sievišķīgas mīlas pilno sirdi, kopa viņus kā īstas aukles. Gļēvajam, padevīgajam Urdžuanam Abasa, kura bērnībā bija sēdējusi viņam klēpī un rotaļājusies, uz visu mūžu palika viņa acuraugs. Arī pārējie pils kalpotāji Abasu ļoti mīlēja.

Einuhs virtuvē izrīkoja ceļam sagatavoto produktu saiņošanu; darbs jau tuvojās beigām, kad pie viņa pienāca kaimiņu pils sardzes vīrs.

—   Mana kundze lūdz, lai tu atnāc, Urdžuan! Tikai uz brītiņu, — teica algotnis, kurš jau vairākkārt bija nācis šurp Zubeidas uzdevumā.

—   Tūdaļ, dēliņ, man jāpasaka Abasas kundzei…— Einuhs sāka steigties. — Viņa man pavēlēja, lai es nekur nepazūdot…

—   Tu ātri atgriezīsies, Urdžuan, — sardzes vīrs centās pierunāt, atcerēdamies stingro pavēli. — Tikai uz vienu brītiņu! Vai tad tā ir kāda pazušana? Kundze taisās iet gulēt…

—    Tad ir cita lieta, — Urdžuans bija ar mieru. Viņš atgādināja kalpiem, lai tie neaizmirst ielikt melones, kas kundzei garšo, un tūdaļ kopā ar algotni izgāja dārzā.

Pa to laiku Zubeidas pilī bija iestājies klusums — vakaros, ja nebija gaidāmi viesi, gulēt gāja agri. Gaisma dega tikai kundzes dzīvojamās telpās. Pēc sardzes vīra aiziešanas bija pagājusi ceturtdaļstunda, bet Haruns ar-Rašids un Zubeida sēdēja, domās nogrimuši, nebilzdami ne vārda. Klusums kļuva nomācošs. Mēģinādams uzminēt, ko tik apkaunojošu vezīrs būtu varējis izdarīt, Haruns ar-Rašids izgāja galerijā. Kad viņš atgriezās viesistabā, sievas tur vairs nebija. Viņš saprata, ka Zubeida negrib būt klāt nopratināšanā; sievietes kautrība ir saprotama un slavējama, Attapīgais Masrurs ienesa un viesistabas vidū izklāja ādas paklāju, uz tā nolika bendes bluķi, bet pats palika durvju tuvumā.

Kad sardzes vīrs atveda berberu, bende vispirms atlaida algādzi — liecinieki nav vajadzīgi —, bet pēc tam, atvēris slepenas durvis, ziņoja:

'— Urdžuans ieradies!

— Lai ienāk!

Ieraugot kalifu, apjukušais einuhs sāka bailēs drebēt. Kājas saļodzījās, un viņš tik tikko nenogāzās zemē.

Haruns ar-Rašids, sēdēdams uz dīvāna, paslējās augšup un nogārdza:

—        Zvēru pie sava vectēva — ja tu vaļsirdīgi neizstāstīsi visu, kas notiek manas māsas pilī, tu mirsi! Un nemēģini melot, es visu izdibināšu!

Einuhs gandrīz zaudēja valodu.

—        Ak tu klusē, pussprāgušais kamieli? — kalifs iebrēcās un palūkojās uz bendi. — Masrur, sagatavojies!

—   Klausos un steidzos izpildīt, mans kungs!

Viegli šķindēdams no maksts izslīdēja zobens. Te

nu Urdžuans atguva balsi. Viņš mežonīgi ievaidējās un, nometies zemē kalifa priekšā, sāka lūgties, skūpstīdams viņa kājas:

—   Zēlo, īstenticīgo emīr! Zēlo!

—       Ahā, riebīgā hiēna, nu tev mēle atraisījās! — Haruns ar-Rašids atgrūda einuhu. — Stāsti par visām nekrietnībām, kas tev zināmas! Citādi galva nost!

—   Ak, īstenticīgo emīr! Zēlo!

—        Ja visu vaļsirdīgi izstāstīsi, es tev dāvāšu dzīvību, — kalifs apsolīja, pārliecināts, ka cilvēciskas vājības piemīt visiem cilvēkiem un it sevišķi einu- hiem — lai berbers cer. — Tikai iegaumē, smirdīgais šakāli, mani piekrāpt tev neizdosies! Tas, ko tu grasies teikt, man jau zināms.

Urdžuans bija gluži kā sajēgu zaudējis. Galva griezās riņķī.

«Ja kalifam viss zināms, kāpēc viņš jautā? Grib pārbaudīt? Vēl lieku reizi apkaunot kundzi? Bet ja viņš neko nezina? Viņas noslēpums ir arī mans noslēpums.

Lai mani cērt gabalos, es tik un tā klusēšu!» viņš prātoja, un skatiens nevilšus apstājās pie spožā asmens. «Ak, cik ass! Kāpēc klusēt, ja noslēpums tik un tā zināms? Ja būšu miris, es taču nevarēšu kalpot kundzei, nevarēšu pat viņu brīdināt. Līdz aizbraukšanai palikušas kādas piecas stundas. Allah, par ko tu mūs pazudini? Bet palikt dzīvam nozīmē nodot kundzi… Godīgi mirt vai dzīvot ar aptraipītu godu?»

—   Ak, tu atkal apklusi, izplūkātais mērkaķi! — kalifs iebļāvās. — Masrur, stiep viņu uz bluķa!

—   2ēlo, ak, īslenticīgo emlr, žēlo! — Urdžuans lūdzās. — Kundze … Viņa … Viņai…

—   Stiep, Masrur! Stiep, vai tu dzirdi, ka tev saka!

—   Ak, žēlo! Viņa … Viņai… trīs bērni…

—   Kas? — Kalifs palika gandrīz bez elpas, viņš tikko valdijās. — Ko tu muldi, riebīgais sprāgoņa?

—   Trī-īs bērni, — Urdžuans atkārtoja, raustīdams valodu, — vienam seši, otram septiņi gadiņi. Trešais nodzīvoja gadu un nomira. Vezīrs aizsūtīja viņus uz pravieša pilsētu. Kundze gaida ceturto.

LVI nodaļa ABASA NEZIŅA

Gatavodamās prombraukšanai, Abasa atkal un atkal gremdējās sapņos par klusu, mierīgu dzīvi Horasanā. Tur nebūs ne ienaidnieku, ne slepenu ziņotāju, ne spiegu. Džaafars dabūs krietnu apsardzi. Kaut tikai nekas neizjauktu aizbraukšanu! Horasanā hašimitu piekritēji nebāzīs savu degunu. Par tālu. Bet šeit… Kaut tikai iztiktu bez asins izliešanas! Tas būtu briesmīgi. Attiecības saasinājušās līdz pēdējam… Ātrāk prom no Bagdādes, no šīs samazgu bedres! Džaafars

vienmēr būs blakus, viņi vairs nešķirsies viens no otra. Ak, cik puisēni būs laimīgi, dzīvojot kopā ar vecākiem!

Pienāca Atba. Abasa palūkojās uz kalponi un apjuka: Atbas seja bija tik satraukta!

—        Kas noticis? — viņa šausmās iesaucās. — Runā taču! Runā!

—        Viss būs labi, kundze … Es negribēju… — kalpone murmināja. Viņa runāja drebošā, aiztrūkstošā balsī. — Man jāsaka … Tas notika tik pēkšņi…

—   Kas tev kaiš? — Abasa vēl vairāk uztraucās.

—  Runā taču allaha vārdā!

—   Urdžuans, kundze… Viņu nekur nevar atrast!

—       Nekur nevar atrast? Es nesen ar viņu runāju. Ak, kā tu mani nobiedēji! Pameklē labi, viņš būs kaut kur kopā ar kalpiem …

Atba jau grasījās iet uz durvīm, bet tad pārdomājusi sacīja:

—       Jā, viņš bija pie kalpiem. Bet vārtsargs man sacīja, ka viņš izgājis no pils.

—        Izgājis? — Abasa brīnījās, un viņu atkal sagrāba bailes. — Es taču pavēlēju nevienam bez manas ziņas nekur neiet.

—        Urdžuans solījies ātri atgriezties. — Atbai rīkle bija pavisam sausa; viņa noklepojās un piemetināja:

—   Jau pagājis ilgs laiks, bet viņa arvien vēl nav…

—   Kur tad viņš aizgāja?

—   Es domāju, ka uz kaimiņu pili.

—        Pie Zubeidas! — Abasa novaidējās un saknieba lūpas. Viņas seja kļuva bāla kā krīts. — Kas Zubeidai vajadzīgs no viņa? Netieku gudra. Kādas intrigas viņai prātā?

Atba metās pie kundzes un sāka aši stāstīt, slēpdama seju viņas halāta krokās:

—   Urdžuanam pakal bija atnācis algotnis. Viņiem ir kaut kas Jauns padomā. Nupat no turienes atskrēja mūsu cilvēks. Ar pūlēm izkļuvis ārā. Zubeidas pilī ieradies Masrurs, lai allaha lāsts pār viņu! Viņam līdzi atjājis kalps, pēc izskata ļoti līdzīgs īstenticīgo emīram.

—   Manam brālim? — Abasa novaidējās, nolaizīdama asinis no pārkostās lūpas. — Kāpēc viņš ieradies slepus? Kāpēc pazudis Urdžuans? Ak, es sāku jukt…

—   Kundze, draud nelaime! — kalpone iesaucās, paceldama galvu. Viņa neatlaidīgi lūkojās Abasai acīs.

—   Jābēg! Tūdaļ pat jābēg!

—   Nezinu, Atba, nezinu… Tiklīdz atgriežas Urdžuans, uzreiz sūti viņu pie manis.

—    Padomā par bērniem, kundze! Es tevi lūdzu, bēgsim prom bez atskatīšanās! Kavēties nedrīkst!

—   Es nevaru! — Abasa izdvesa, lauzīdama rokas.

—    Zvēru pie allaha, es nevaru. Aizsūti ātrgājēju pie vezīra. Lai viņš izlemj. Esmu gatava uz visu. Ej, es gaidīšu uz balkonal

LVII nodaĻa SODS

—   Tād, lūk, kāpēc viņa sūdzējās, ka ir nevesela, un vairākus mēnešus pēc kārtas pavadīja tālu prom no Bagdādes! Redz kāda atpūta viņai bijusi! — kalifs kliedza trakās dusmās, un viņa skatiens Urdžuanu ķēra tikpat kā zibens. — Ak tu, kraupainais ēzeli! Tu zināji, kas notiek, bet klusēji, lops tāds!

Einuhs drebēja kā drudzī.

—   Ak, īstenticīgo emīr! — viņa lūpas čukstēja.

— Tu pavēlēji vezīru laist iekšā, vienalga, vai diena vai nakts.

Haruns ar-Rašids sāka griezt zobus.

—     Jā, ēs pavēlēju vezīru laist iekšā. Eet vai tad es pavēlēju neziņot man, ja vezīrs izdarīs kaut ko neatļautu? Ak tu klusē, noplukuši vārna? — Viņš pagriezās pret Masruru un strupi uzsauca: — Galvu nost!

Bende tādu pavēli vien bija gaidījis. Viņš saķēra Urdžuanu aiz jostas un ar mežonīgu niknumu, it kā tas būtu viņa personiskais ienaidnieks, stiepa uz bluķa.

—     Saudzē! Tu apsolīji! Saudzē! — Urdžuans vaimanāja un tiecās uz kalifa pusi, bet Masrura varenā roka uzmeta viņu tieši uz bendes bluķa.

Masrurs ar visu spēku atvēzēja zobenu.

Einuhs bija dzirdējis, ka īstenticīgo emīrs dāvājot dzīvību tikai pēc trīskārtēja lūguma, un iekliedzās:

—   Sau …

Pabeigt viņš nepaguva. Zobens svilpdams pāršķēla gaisu. Baidīdamies, ka tik kalifs nepārdomā, bende steidzās. Cirtiens — un nocirstā galva noripoja uz ādas paklāja, atstājot uz tā sarkanus traipus.

Nemaz nepaskatījies uz bezgalvaino ķermeni, kas vēl raustījās, Haruns ar-Rašids uzsauca:

—   Sieva!

Un iegāja blakus istabā. Satraukums, ko bija izraisījis viss redzētais, padarīja viņu tādu kā jaunāku.

Zubeida sēdēja uz platas tahtas, alkatīgi klausīdamās skaņās, kas plūda no viesistabas. Kad ienāca vīrs, viņa sakustējās, bet kājās nepiecēlās: viņš bija viņas varā, viņš neapmierināsies ar viena cilvēka nogalināšanu vien.

Haruns ar-Rašids izlikās nemanām to, ka netiek ievērota etiķete — tagad nebija laika par to domāt, gan vēlāk visu noskaidros —, un iesaucās, pats brīnīdamies par savu aizsmakušo balsi:

—   Vai tāda ir brīvlaistā pateicība? Kauns! Kauns un negods!

Bārda viņam trīcēja.

Zubeida paliecās uz priekšu un vienaldzīgi pajautāja:

—    Ar ko tu esi nemierā, dārgais? Pats putru ievārīji, pašam tā arī jāizstrebj. Kas sameklēja šo skaistuli, moderni saģērbto, sasmaržināto Barmekidu? Tu, mans dārgais, tu! Kas viņu atveda pie Abasas, kura toreiz vēl nebija redzējusi vīrieti? Viņa gan bija izdilusi kā nāve, taču kalifa māsai tas ir piedodams. Ak, kur gan palicis meitenes gods! Es sarkstu no kauna, jau to iedomājoties vien… Tu pats, mans dārgais, pieliki uguni sausai pagalei, bet tagad vēl brīnies: kur te radies ugunskurs, kas tās par liesmām, kas mūs svilina gluži kā elles ugunis?

—   Ilgi tas vairs neliesmos, es to nodzēsīšu ar asinīm!

—   Tam nu gan negribas ticēt! — Zubeida pasmīnēja, knibinādama brokāta piedurknes krokas. — Sastapsi savu vezīru, un atkal tavā sirdi iedegsies brāja mīlestība. «Mans brāli Džaafar! Mans brāli Džaafar!» Tfu, tu, pat pretīgi! Cik reižu jau tā nav bijis!

Haiuns ar-Rašids saprata, ka viņai taisnība, kaut arī sievietei neklājas tā runāt. Zubeida bija brīdinājusi viņu neskaitāmas reizes, bet viņš nebija pievērsis uzmanību viņas vārdiem, uzskatīdams, ka viņa vadās no sievišķīgas skaudības.

—    Nē, tā tas vairs nebūs! Lai allaha lāsts nāk pār mani, dzirdi, tam visam nu ir beigas! — viņš iesaucās trakās dusmās. — Bet pašreiz es domāju par ko citu — kā noslēpt no ļaužu acīm mūsu negodu. Tā noglabāt, lai neviens neuzietu. Visi, kam tas zināms, tiks nogalināti, itin visi bez izņēmuma… — Viņš apklusa un, apdomājis, ka pateicis pārāk daudz (pat Zubeida to nedrīkst zināt), izlaboja sacīto: — Es runāju par kalpiem! Pirmais jau ir beigts, kaut arī es viņam apsolīju dzīvību. Starp citu, kd tik visu es neapsolu… Neviens nelietis nevarēs rādīt ar pirkstu uz manu māsu un vezīru.,. — Viņš atkal saminstinājās: «Vai tiešām es taisos viņus aizstāvēt? Ek, lai Zubeida domā, ko grib! Viņai nebūs ilgi jādzīvo neziņā …» Tad lēnām caur zobiem novilka: — Kas tas cilvēks tāds ir? Ar maldiem un kļūdām piepildīts maiss. Bet lai nu tas viss paliek, esmu noguris.

Zubeida saprata, ka viņš grasās iet prom.

—   Pagaidi, mans dārgais!

Kalifs neatbildēja un sāka atvadīties. Viņa satvēra kalifu aiz rokas.

—   Vai tu gribi zināt, kur ir Abasas dēli?

—   Ak viņai ir dēli? Divi? Atceros, Urdžuans sacīja, ka viņi atrodas pravieša pilsētā.

—   Nē, mans draugs, viņi ir šeit.

—   Bagdādē?

—   Viņi ir lavā rīcībā.

—   Paldies tev, mana sieva un māsīca! Es to paturēšu vērā. — Viņš pagriezās un uzsauca: — Ei, Mas- rur!

—   Esmu šeit, mans kungs!

Bende iedrāzās istabā gluži kā viesulis.

—   Ko tu šodien redzēji un dzirdēji? — Haruns ar-Rašids vaicāja, lietojot nosacītu frāzi, kas bija parasta sarunā ar Masruru.

—   Mans kungs, es biju kurls un akls! — bende atbildēja. Viņa atbilde nozīmēja, ka viņš sapratis saimnieku un būs kluss kā kaps.

—   Lai allahs tevi svētī! Dosimies prom!

Nakts tumsā kratoties uz mūļa muguras, kalifs nevarēja tikt vaļā no uzmācīgām domām. Viņam šķita, ka nekas no tā, kas viņam pieder šai pasaulē — kali- fāts, vara, bagātība — nespēs atvieglot sirdi, mazināt viņa dzimtai uzbrukušā negoda smagumu. Ko gan ar šīs zemes labumiem var iesākt cilvēks, kurš slīkst jūrā? Viļņi šļācas pāri, tumsa sabiezē, viņam vajag tikai mazu gabaliņu zemes, lai varētu izglābties, atvilkt elpu. Taču viss veltīgi! Zem kājām bezdibenis …

Ja tajā brīdī viņam ceļā patrāpītos māsa, viņš nemaz nekavētu laiku ar pavēļu došanu bendem, bet pats ar savām rokām viņu nogalinātu.

—   Es tevi nolādu, laulības pārkāpēja! — viņš skaļi iesaucās un, strauji pagriezis mūli, nodomāja: «Ka tik rīt neienāktu prātā cita izeja!»

LVIII nodala NEGAIDĪTS APCIEMOJUMS

Bija tumša bezmēness nakts — tādās naktīs notiek tumšas lietas …

Izdzirdusi aiz muguras čaboņu, Abasa pagriezās.

—   Ak, Atba, kāpēc tu mani biedē?

Viņa paskatījās vērīgāk un iekliedzās: kalpones lūpas bija baltākas par ēģiptiešu audeklu, mati izspūruši, acu kaktiņos asaras, skatiens pauda šausmas.

—   Kas tev lēcies? Kāpēc tu raudi? No vezīra pienākušas ļaunas vēstis?

—   Klusu! — Atba čukstēja pārvērstā balsī un vedināja Abasu uz trepēm, kas izgāja uz parku. — Allaha vārdā, kundze, ne skaņas!

—   Ļaunas ziņas? — Abasa pārjautāja, un viņas sirds sažņaudzās sāpēs. — Vai ātrgājējs atgriezies?

—   Klusāk! — kalpone izdvesa. — Īstenticīgo emīrs!

Abasai saļodzījās celi. Lai nenogāztos zemē, viņa

atbalstījās pret balkona režģi. «Vai tiešām viss pagalam? Kādas šausmas! Kādā nolūkā ieradies brālis? … Bērni paliks bāreņi, bez ģimenes, iegrūsti kaunā…» Dziji sirdī modās protests, un tas skanēja arvien skaļāk un neatlaidīgāk: «Pasaulē taču ir taisnība! Jāiztur, nedrīkst padoties! Hasanam un Huseinam jāturpina mūsu dzimta! Lai tikai brālis palūkojas uz viņiem, viņš Huseinā tūdaļ pazīs pats sevi! Puisēns ir tik līdzīgs viņam …»

Dvēseles dzīlēs snaudušie, agrāk neapjaustie spēki uzveica vājumu. Bailes pazuda kā nebijušas. Abasa izslējās un parāva elkoni, ko bija satvērusi Atba,

—   Nē! Kalifa māsai nav pieņemama apkaunojoša bēgšana. Bēg tie, kas jūtas vainīgi. Bet es neesmu vainīga allaha priekšā! Tā ir mana pils, es te esmu saimniece, un man nav no kā baidīties. Atstāj mani vienu, es gribu parunāt ar brāli!

No galerijas puses šurp atplūda koka sandaļu klau- dzoņa. Abasa paliecās uz kalpones pusi un aši iečukstēja viņai ausī:

—    Aizsūti otru ātrgājēju! Es baidos, ka kalifs savas dusmas izgāzīs uz Džaafaru. Lai viņš pastiprina savu apsardzi! Lai allahs stāv viņam klāt!

Viņa pastūma Atbu uz priekšu, pagriezās un lēnām devās pretī kalifam un, pārvarēdama sevi, ieraudzījusi to sadrūmušu un niknu, sirsnīgi teica:

—   Brāļa apciemojums ir liels pagodinājums!

Haruns ar-Rašids izlikās neredzam un nedzirdam

viņu.

—       Kam varu pateikties par šo apciemojumu, brāli? — viņa jautāja, slavēdama allahu par to, ka balss viņu nenodod. «Nedrīkst drebēt! Lai brālis zina, ka man nav bail no viņa. Nelaimes priekšnojautas ir briesmīgākas par pašu nelaimi. Kad nelaime jau klāt, ar to var pacīkstēties.»

—   Nāc man līdzi! — viņš neapstādamies izmeta.

Abasa paklausīgi sekoja. Viņa aizgriezās prom no

Masrura, kurš, dodams viņai ceļu, piespiedās pie kolonnas, saliecies godbijīgā sveicienā.

Tornī, kas bija uzcelts blakus cietokšņa mūrim, pašā pakājē atradās plaša bezlogu niša. Bende atvēra smagās, ar biezu dzelzi apkaltās durvis. Iegājis mitrajā telpā, Haruns ar-Rašids sarāvās, ciešāk ievīstījās abā, apsēdās uz akmens, kas te bija nolikts sola vietā, un pavēlēja Masruram aizdegt sveci, pēc tam dežurēt pie ieejas. Pagaidījis, kamēr nišā ienāk māsa, kalifs pievērsa viņai iznīcinošu skatienu.

—   Cik man zināms, tavā pilī notiek sagatavošanās prombraukšanai. Atļauj jautāt, uz kurieni tad tu tā brauksi?

Viņa paskatījās kalifam tieši acīs un droši atbildēja:

—   Uz turieni, manu brāli, kur nebūs netaisnības, uz turieni, kur mani neviens nevajās.

LIX nodaļa AKMENS NIŠA

Ar savu pēkšņo nakts apciemojumu Haruns ar-Ra- šids bija domājis ne vien izjaukt Abasas bēgšanu, bet arī iebiedēt viņu, salauzt viņas pretestību. Cik liels bija viņa izbrīns, kad viņš izdzirda nevis raudas, lūgšanas un lūgumus žēlot un saudzēt, bet gan vārdus, kas liecināja par pašcieņu un savas taisnības apziņu.

Tas vēl vairāk iekvēlināja viņa naidu. Viņš bija pieradis pavēlēt un tāpēc tīkoja, lai citi atzīst viņa varu un pārākumu.

—   Tu droši vien noproti, kāpēc esmu ieradies pie tevis? — viņš jautāja saskaņā ar savu parasto taktiku — vairāk jautāt un mazāk atbildēt.

—    Pagaidām tu vēl neko neesi teicis, — Abasa piesardzīgi atbildēja, kaut gan bija pārliecināta, ka brālis uzzinājis viņas noslēpumu. — Mērķis, protams, svarīgs. Citādi tu nebūtu atteicies no miega vai no izpriecām.

—   Jā, tu esi uzminējusi. Es tā skatos — tev liela dūša.

Haruns ar-Rašids un Abasa viens pret otru izturējās naidīgi un piesardzīgi. Saruna turpinājās.

—   Tu jautāji, es atbildēju …

—   Interesanti, ko tu atbildēsi, kad es tev jautāšu par tavu nodevību.

—   Es nevienu neesmu nodevusi!

—   Redz ko?

—   Jautā man, ko vien gribi, es vienmēr atbildēšu patiesību.

—    Tava patiesība nāk par vēlu. Tev vajadzēja pašai ierasties pie manis, turklāt daudz agrāk, un vaļsirdīgi atzīties. Bet tev tas pat prātā nav ienācis. Kā tad, tev taču pavisam kas cits bija padomā! Es tevi apsūdzu ļaunprātīgā laulības pārkāpšanā. Kā tu, kalifa meita, varēji ielaisties sakaros ar bīvlaisto?

—    Ielaisties sakaros, tu saki? Viņš ir mans vīrs. Es neesmu noziegusies allaha priekšā! Paklausies, brāli…

—    Tev vairs nav brāļa! Vai tu dzirdi, nav! Tu esi nodevusi mūsu dzimtas intereses. Es tevi apsūdzu nelikumīgā kopdzīvē! Tā apkauno jebkuru sievieti, bet dižciltīgu sievieti simtkārt vairāk. Ak, nelaimīgā! Piedzemdēdama veselu baru bērnu, tu esi uzskatāmi pierādījusi savu grēku un izlikusi to vispārējam apsmieklam.

Abasai bija tāda sajūta, it kā sirdī kaut kas pārtrūktu. Tiklīdz viņa izdzirda par saviem bērniem, atcerējās Hasanu un Huseinu, to, ka viņi pašreiz ir neaizsargāti, viņas drosme izgaisa kā nebijusi. Abasa nokrita uz ceļiem, rokas nevilšus sakļāvās lūgšanā.

—   Ak, allah, esi žēlsirdīgs! Es piesaucu tevi, allah! Bet tu, brāl, atsakies no manis? Patiešām — atsakies?

Haruns ar-Rašids apmierināts atslīga atpakaļ.

—   Beidzot esmu sagaidījis, ka tu raudi. Es esmu laimīgs. Tavas asaras ir vēl viens nozieguma pierādījums. Es arvien vēl negribēju ticēt. Tagad es zinu — tas ir taisnība. Bet kāpēc tu atzinies? Ko? Tev vairs nav citas izejas! Tu gribi ar asarām izdiedelēt piedošanu?

It kā apsvilinājusies, Abasa atrāva rokas un pielēca kājās. Acis vienā mirklī kļuva sausas.

—   Man nav vajadzīga tava piedošana! Manā pusē ir likums, un es pieprasu, lai tas tiek ievērots. Es neesmu ne tava verdzene, ne mīļākā.

—   Ko tad tas nozīmē? — Haruns ar-Rašids izslieda- mies nosēca.

—   Ak tu nesaproti, gudrākais no gudrākajiem? Neko darīt, vajadzēs tev izskaidrot. Tu pats ar savu roku esi parakstījis laulības līgumu, es esmu vezīra sieva — to zina visa Bagdāde.

—   Tu esi aizmirsusi nosacījumu, ar kādu tika noslēgts lau…

—   Tas nekur nav ierakstīts, gudrākais no gudrākajiem, — Abasa viņu pārtrauca, — un tāpēc tam nav likuma spēka.

—       Ha, ha, ha! Pateicos tev, laulības pārkāpēja! Es mīlēju tevi un tavu vezīru vairāk par visu pasaulē. Tagad es ienīstu jūs abus stiprāk nekā jebkad agrāk kādu esmu ienīdis. Tagad esmu sapratis, kā pret tevi jāizturas. Tu saņemsi to, ko esi pelnījusi! Iegaumē, likumi pastāv tāpēc, lai turētu pakļautībā tautu. Kalifiem likumi nav vajadzīgi.

—    Ak, gudrākais no gudrākajiem, vai tik tu neesi aizmirsis allahu? Allahs ir augstāks nekā kalifs. Var neievērot likumus, smieties par tiem, bet neviens nevar rīkoties pretēji allaha gribai, nevienam nav ļauts smieties par visžēlīgāko un visvarenāko!

LX nodala BRĀLIS UN MĀSA

Haruns ar-Rašids bija pieradis uzskatīt sevi par neapstrīdamu patiesības aizstāvi un necieta, ja kāds viņam runāja pretī. Kāpēc tad ir galminieki? Lai izpildītu jebkuru kalifa vēlēšanos. Kāpēc ir padotie? Lai ticētu kalifam. Abasa cenšas pierādīt, ka viņam nav taisnība. Jo ļaunāk pašai. Taisnība var būt tikai kalifam — un nevienam citam. Īstenticīgo emīrs ir vienīgais šās pasaules patiesības iemiesotājs — to nu vajadzētu zināt!

Viņš paraustīja plecus un vaicāja:

—   Vai tev zināms, kas sagaida to, kurš nostājas pret mani?

—   Tu vari mani nolādēt, tev ir tiesības to darīt! — Abasai izlauzās pār lūpām. — Es apgalvoju un apgalvošu, kamēr vien pukstēs mana sirds: mēs ar Džaafaru dzīvojam saskaņā ar likumu, viņš mani nav ne pavedinājis, ne krāpis.

—       Nelaimīgā! Tu mīli viņu! — Haruns ar-Rašids vairs nevaldīja pār sevi un gandrīz vai metās māsai virsū.

—        Jā, mīlu! Viņš ir manas mīlestības cienīgs. Viņš ir lielisks, cēlsirdīgs cilvēks! — Viņa lepni meta kalifam sejā aprautas frāzes. Un pēkšņi tumši pietvīka: pēc pastāvošām ierašām tika uzskatīts par nepieklājīgu skaji runāt par mīlestību.

Pamanījis Abasas apjukumu, to pašu nodomāja ari Haruns ar-Rašids. Un tūdaļ izmantoja to.

—        Kā tu uzdrīksties pļāpāt par savām jūtām? — viņš kliedza, gribēdams salauzt māsas pretestību.

—   Tava neķītrā atzīšanās nevienam nav vajadzīga! Cik zemu tu esi kritusi!

—        Visā pasaulē nav neviena, kas varētu līdzināties vezīram! Augstāks par viņu ir tikai īstenticīgo emīrs! — Abasa dedzīgi iesaucās.

—        Tavs mīļākais nav nekas vairāk kā brīvlaistais, un tāds viņš arī paliks līdz savai nāves stundai. Starp citu, nav jau vairs ilgi atlicis …

—        Esi taisnīgs pret viņu! Neatņem Džaafaram dzīvību, viņa dzīvība vajadzīga kalifātam!

—        Nevienam tā nav vajadzīga! Tāpat kā jūsu jaukteņu dzīvības! — viņš dusmās izgrūda.

—        Tu gribi nogalināt manus puisēnus? — Abasa šausmās saķēra galvu un juta, ka zūd pēdējie spēki.

—   Nevainīgās būtnes, kas vēl nav iepazinušas jaunības saldmi? Ak, allah! Mani bērni! Harun, žēlo viņus! Zēlo! Tu taču pats esi tēvs. Kāpēc tu moki savu Abasu? Atceries mūsu bērnību! Kā mēs abi spēlējām šahu un šahieni, kā mētājām mazo guru!

Kādu brīdi viņš svārstījās: māsa lūdz piedošanu, viņas lepnums ir salauzts.

—   Atceries mūsu nabaga vecākus, lai kapa smiltis

viņiem vieglas kā dūnas! — Abasa centās pierunāt.

—   Kaut viņu dēļ apžēlojies! Atceries māti!

Pēkšņi Harunu ar-Rašidu atkal pārņēma atriebības alkas.

—    Vecākus? — viņš kliedza trakās dusmās. — Kā tu uzdrīksties piesaukt viņus? Tu esi noziedzniece, kas aptraipījusi senču labo slavu! Rīt viss kalifāts uzzinās par mūsu dzimtas kaunu. Ļaunas valodas gluži kā ēnas klīdis pa Bagdādi. Apsardzes posteņiem nav pa spēkam tās apturēt. Es esmu kalifs, un man gods svarīgāks par radniecības jūtām. Gods prasa asins atriebību!

Zaudējusi cerību, Abasa domāja vairs tikai par to, kā sāpīgāk ievainot brāli.

—   Es tev pateikšu, kas tu esi! Necilvēks, tirāns!

Īstenticīgo emīra lūpas sāka raustīties krampjos.

—    Es tevi nogalināšu, laulības pārkāpēja! — Viņš tvēra pēc dunča. — Nogalēšu tavus bērnus! Likšu nokaut. Asinīs nomazgāšu kaunu!

—   Ļaundari! — Abasa kliedza, zaudējusi sajēgu.

—   Cērt man galvu, ko tu vēl gaidi?

—   Klusē, ārprātīgā!

—    Nē, es neklusēšu vis! Tu mani apvaino laulības pārkāpšanā, bet pats… Ko tu pats dari? Es mīlu tikai savu vīru un vairāk nevienu. Bet tu guli ar mīļākajām, maini tās katru nakti! Kurš tad te ir tas noziedznieks? Kuram ir asinsgrēks? Un tava mīļotā sieva? Viņa ir tavu noziegumu līdzdalībniece! Viņa tev dāvina desmitiem jaunu meiteņu — kas ierakstīts ar vēsturnieku roku, to nevar izdeldēt ar kinžalu — un guldina tavā gultā!

Sieviete, tava miesīgā māsa, tavu māsasdēlu māte, lūdz no tevis žēlastību, bet tu atgrūd viņu un vēl piedraudi nogalināt nevainīgus bērnus — vai tad tas nav noziegums? Ek, īstenticīgo emīri Tu neesi taisns cilvēks! Tu esi nezvērs!

LXI nodaļa KALIFS ATRIEBJAS

—        Diezgan! — Haruns ar-Rašids vairs nevaldīja pār sevi. — Ei, Masrur!

—   Klausos un steidzos izpildīt, mans kungs!

Pavērtajās durvīs parādījās fergānieša galva.

—        Tas esi tu, kraupainais suns? Vai pilij apkārt izlikta sardze, kā es tev pavēlēju? Nogalināt katru, kas mēģinās ieiet iekšā vai iziet ārā!

—   Klausos un steidzos izpildīt, mans kungs!

—   Kur tavi palīgi, nolādētais?

—   Te, mans kungs!

—   Izpildi to, kas pavēlēts!

Galva pazuda. Durvis čīkstēdamas atdarījās, un divi vergi iestiepa nišā pils pagrabos sadabūtu vecu, garu lādi'.

Haruns ar-Rašids uzmeta skatienu bendem.

—   Es tevi šodien nogalēšu! Kusties taču!

Masrurs aši metās pie Abasas, nostājās viņai aiz muguras un satvēra zobena spalu.

—        Kas tev prātā? — Abasa iesaucās pārsteigumā. — Bīsties allaha! Viņš visu redz, visu dzird un zina!

Kalifs novērsa skatienu sāņus, un Abasa saprata, ka viņas liktenis izlemts.

—        Es spļauju tev sejā par tavu nelietību! — viņa kliedza, aizgriezdamās prom un domās pārceldamās uz Hidžazu pie dēliem, un dziļi nopūtās — svaigais gaiss, kas bija ieplūdis, durvīm atveroties, atsauca atmiņā oāzes vēja pūsmu; atcerējās Šemasijas pili, kurā

viņas virs gaidīja uzaustam brīvības rītu, salika rokas uz krūtīm un sāka aši runāt:

—   Ak, allah, glāb un sargā manus bērnus! Tu esi visvarens, tu esi visžēlīgs! Ak, neliedz viņiem savu labdarību!

Nogrimusi lūgšanā, Abasa neredzēja, kā kalifs pamet ar acīm Masruram, nepamanīja atvēzēto zobenu.

—   Glāb, allah, manu …

Abasas galva, dobji klaudzot, novēlās zemē. Ķermenis noraustījās un nogāzās blakus lādei. Roka aizķērās aiz vāka un tā arī palika karājoties, it kā piesaukdama allahu. Izbijušies vergi aši satvēra līķi, pacēla — no kakla vēl šļācās asinis — un ielika lādē. Kājgalī iemeta galvu.

Kalifs sēdēja nekustēdamies, gluži kā sastindzis. Kad vāks bija aiznaglots, viņš piecēlās un aizsmakušā balsi pajautāja:

—   Kur kaprači?

Bende aizskrēja pie pils vārtiem, kur sardzes vīru pavadībā gaidīja liela auguma etiopieši no Zubeidas pils, un atveda tos uz torni. Bažīgi raudzīdamies uz svaigajiem asiņu traipiem, etiopieši uzrotīja piedurknes un ar kapļiem ņēmās drupināt klona grīdu. Zibēja lāpstas. Šaurais grāvis kļuva arvien dziļāks, un gar tā malām auga augumā zemes kaudzes. Trīs etiopieši izrakto zemi bēra grozos un nesa laukā no nišas. Grāvja dibenā parādījās ūdens.

—   Diezgan! Laidiet iekšā!

Lāde ar pūlēm tika iestumta šaurajā grāvī un ielaista šķidrajos dubļos.

—   Rociet ciet, melnie mērkaķi! — Haruns ar-Rašids uzbrēca, ar sandales purngalu iegrūzdams kapā mālus, kas bija pagadījušies viņam zem kājām. — Lai kapa smiltis viņai vieglas kā dūnas!

Kad grāvis bija aizbērts, zeme nolīdzināta un no- blietēta, tā ka nevienam pat prātā neienāktu, ka te apglabāts cilvēks, Haruns ar-Rašids pavēlēja visiem iziet ārā, pats savām rokām pielika pie durvīm lielu atslēgu un pateica Masruram:

—   Atlīdzini palīgiem un kapračiem! Nevienam neliedz savu labvēlību! Vai tu saprati mani? Nevienam!

—   Klausos un steidzos izpildīt, mans kungs!

—   Divkāršo pils apsardzi! Noslēdz visus vārtus un durvis. Pēc tam seko man, es dodos uz Mūžības pili.

Rītausma vēl nebija izdzēsusi zvaigznes — nakts spīdekli tikai kļuvuši blāvāki, it kā nojauzdami briesmīgas dienas tuvošanos —, kad kalifa apsardzes vīri bendes uzraudzībā nogalēja vergus, kas bija redzējuši Abasas sodīšanu, un etiopiešus, kuri bija izrakuši nezināmo kapu. Līķus iešuva maisos un iemeta Tigrā.

Masrurs atgriezās Mūžības pilī un ziņoja kalifam, kas viņu jau gaidīja:

—   Mans kungs! Es samaksāju nelaimīgajiem pilnā apmērā.

Kalifs noklausījās bendes vārdos un teica, sniegdams smago atslēgu:

—   Še ņem, lai glabājas pie tevis! Atdosi, kad pieprasīšu. Šodien ceturtdiena — vezīra aizbraukšanas diena. Nepazūdi ne uz brīdi! Jāpalīdz manam brālim Džaafaram doties tālajā ceļā.

LXIĪ nodala ATVADU DIENA

Ar Haruna ar-Rašida žēlastību ieceltajam jaunajam apgabala vietvaldim pirms aizbraukšanas no Bagdādes vajadzēja ierasties atvadu pieņemšanā, lai pēdējo reizi apliecinātu uzticama pavalstnieka jūtas un visžēlīgi izlūgtos atļauju doties ceļā. Stājoties jaunā amatā, bija jāizpilda seni rituāli pienākumi, kuru neatņemama sastāvdaļa bija īstenticīgo emīra slavināšana. Atvadu pieņemšanas diena kalifātā tika atzīmēta kā lieli svētki.

Plašas grezni ģērbušos jātnieku kavalkādes priekšgalā Džaafars ibn Jahja steidzās uz Mūžības pili. Rītausmā viņš bija izsaucis Homdanu un pavēlējis nevienu nesūtīt pie Abasas.

•— Nepievērsīsim svešu acu uzmanību. Ap viņas pili klimst daudz aizdomīgu cilvēku. Sieva jau lāpāt zina, ka mums jābrauc uz Nahravanu. Tur tad arī satiksimies.

Vezīrs braši drasēja melna auļotāja mugurā un bija gan priecīgi satraukts, gan piesardzīgs. Netālu no cietokšņa vaļņa gar ceļu svinīgā ceremoniālā stāvēja sardzes vīri divās rindās. Skanot karavīru apsveikuma saucieniem un ziņkārīgo pūļa apdullinošajai rēkoņai, kavalkāde virzījās cauri alejai, aizjāja gar plato akmens arku un pazuda skatieniem. «Pēdējo reizi mūžā jāju pa šo ceļu,» Džaafars ibn Jahja nodomāja, uzmezdams skatienu augstajiem cietokšņa mūriem, kuri spēj izturēt ilgu aplenkumu. «Interesanti būtu saskaitīt, cik reižu mani krāpis kalifs un cik reižu (atzīstos grēkā) es esmu atbildējis viņam ar to pašu. Mums laiks šķirties. Pēc pieņemšanas vairs nesatiksimies, ja nu vienīgi viņš ieradīsies pie manis ar savu karaspēku …»

Valsts medžlisu zāle bija stāvgrūdām pilna. Stingri noteiktā kārtībā — katrs savā vietā — svinīgi sēdēja emīri, karavadoņi, galma vīri. Bija sapulcējies viss Bagdādes sabiedrības zieds. Nemaz tik bieži negadījās iespēja vaigā redzēt no varas augstumiem nogāzto, bet vēl joprojām vareno vezīru.

Džaafars ibn Jahja iegāja atvērtajās durvīs, un visu skatieni pievērsās viņam. Paskat tik, cik lieliski vezīrs turas! Izskatās tā, it kā viņš būtu apmierināts … Izsūtīšana uz Horasanu viņam ir glābiņš! Viijš pienāca pie kalifa, nometās ceļos, noskūpstīja Osmana korānu, pieskārās ar lūpām melnajam karogam, uz kura baltiem burtiem bija uzrakstīts «Muhameds — allaha sūtnis», un pēc Haruna ar-Rašida visžēlīgā uzaicinājuma apsēdās viņam blakus. Apmēram ceturtdaļstundu viņš sveica kalifu, slavināja gudrāko no gudrākajiem, pateicās par labvēlību un devību. īstenticīgo emīrs bija labā garastāvoklī un, pēc pieņemšanas dalībnieku vienprātīga atzinuma, pret aizbraucošo vietvaldi izturējās laipni, pat sirsnīgi.

Rakstveži atnesa atsūtītos rakstus. Galma kancelejas emīrs sniedza vezīram lūgumus un vēstules, kas bija ienākuši nedēļas laikā; vezīrs tos lasīja balsī, vajadzības gadījumā šo to paskaidrodams, un deva iepriekš sagatavotas atbildes; kad kalifs, kas klausījās pa ausu galam, ar nevērīgu galvas mājienu lika noprast, ka piekrīt, vezīrs sniedza papīrus parakstīšanai.

Atdevis atpakaļ parakstītos dokumentus un pagaidījis, kamēr galma kancelejas emīrs uzspiež lielo zīmogu, Džaafars ibn Jahja svinīgi uzrunāja Harunu ar-Rašidu:

—   Ak, dižākais no dižākajiem! Tavi nepieredzētie labdarījumi biruši pār mani gluži kā rožu ziedlapiņas, tu esi uzticējis man — tikpat kā radiniekam un draugam — kārtot svarīgākos kalifāta jautājumus. Bet nu ir pienācis skumjais šķiršanās brīdis…

—    Mans brāli Džaafar! — kalifs iesaucās un, it kā būtu sakautrējies par savu dedzību, kas ir pretrunā ar etiķeti, tālāk runāja ceremoniālam atbilstošā svinīgā tonī: — Allahs redz — ja es sadalītu kalifātu divās daļās un pusi atdotu tev par balvu, ari tad es diez vai būtu atlīdzinājis par visu to, ko tu esi darījis manā labā. Mēs augstu vērtējam tavus pūliņus un nopelnus un tavā personā Barmekidu — mūsu labo padomdevēju un uzticamo palīgu pūliņus un nopelnus.

Vezīrs nolieca galvu.

—   Vienalga, kur es atradīšos — tuvu vai tālu no Bagdādes —, esmu vergs un būšu gatavs pēc kalifa viena vienīga rokas mājiena izliet savas asinis īstenticīgo emīra slavas vairošanai, ja vien viņš to vēlēsies. Dižākais no dižākajiem pavēl, es pakļaujos…

—   Lai allahs sadzird tavu balsi, mans brāli Džaafar! Lai sadzird un svētī! Mēs priecājamies, ka tu pieminēji Pasaules galvaspilsētu. Lai tavas domas vienmēr kavējas pie tās! Lai tava sirds vienmēr pieder Bagdā- dei! Mēs skumstam iedomājoties šķiršanās brīdi… Mēs esam pieraduši redzēt tevi blakus. Mums pietrūks tavu lietišķo padomu. Kalifāta bagātība un slava ir tavu pūliņu rezultāts!

Džaafars ibn Jahja nobālēja. «Ko tas nozīmē?» viņam iešāvās prātā. «Mani vārdi? Vai tiešām šeihs Ismails mani nodevis? Vai varbūt uzradies ziņu pienesējs? Vai tik tas nav jaunais vergs?»

—   Viss, ko mēs ēdām un dzērām, bija sagādāts ar tavām pūlēm, — Haruns ar-Rašids turpināja, pilnīgi izgaisinādams vezīra šaubas, un tūdaļ pat piebilda, it kā mierinādams viņu: — Mūsu attiecībās reizēm iezagās arī kāda ēna. Toties pēc tam jo spožāk spīdēja saule. Mūsu žēlastībai nav robežu!

Džaafaram ibn Jahjam bija tikai viena vēlēšanās — ātrāk pazust no šejienes, tikt vaļā no kalifa ciešā, caururbjošā skatiena.

—   Vergiem neklājas dižoties ar centību dienesta lietās, dienests ir viņu pienākums, — vezīrs teica, baidīdamies, ka tik viņu nenodotu drebošā balss. — Vai īstenticīgo emīrs atļaus man iet prom?

Viņš tik tikko nepateica «braukt uz Horasanu». «Iet prom» — tas skanēja parasti, tāpat kā «atstāt pili», «atgriezties mājās». «Braukt uz Horasanu» — tam bija pavisam cita jēga. Nevajag īpaši atgādināt par prombraukšanu. Atvadu pieņemšanas beigas pašas par sevi liecināja, ka kalifs atļauj braukt prom no Bagdādes.

—    Vai tu esi visu apdomājis, vai esi visu apsvēris — ceļš ir tāls? — Haruns ar-Rašids gādīgi apjautājās. Viņa aprēķins bija tāds: nobiedēt vezīru, bet to izdarīt tā, lai — pasargi, allah! — nesakustinātu Barmeķidu pūzni.

—   Liekas, jā… Ar tavu atļauju, dižākais no dižākajiem!

—   Lieliski! Bet vai zvaigžņu stāvoklis tev labvēlīgs?

Džaafars ibn Jahja prata savaldīties. Kāpēc uztraukties? Ko tas dos? Taču dusmas visu laiku urdīja: «Ko viņš grib? Varbūt samelot? … Nē, ar horoskopu nevar jokot, zvaigznes nepiedos melus …»

—   Jāatzītas, es vēl nepaguvu…

—   Ak, nelaimīgais! — Haruns ar-Rašids iesaucās, tēlodams ārkārtīgu izbrīnu. — Vai tad tā drīkst doties ceļā? No zvaigžņu kustības, no to izvietojuma debesīs ir atkarīgs cilvēka liktenis. Es tev palīdzēšu, Džaafar! — Viņš sasita plaukstas. — Ei, zvaigžņu tulkotāji

īstenticīgo emīra priekšā gluži kā no zemes izauga vārgs cilvēciņš ar smailu bārdiņu un palīku degunu. Viņš zemu paklanījās un kā bērtin nobēra:

—   Mežāža zvaigznājs atrodas labvēlīgā attālumā no Saturna. Astrolabs rāda novirzi, kas ir izdevīga gudrākajam no gudrākajiem. Marsa zvaigzne …

—   Cik pulkstenis? — kalifs pārtrauca.

—   Saules instruments, ja tas ir izdevīgi īstenticīgo emīram, rāda trīs un vēl pusi.

—   Vai tu, zvaigžņu tulkotāj, nevarētu mums tūdaļ pat pateikt, kāds būs debess spīdekļu stāvoklis nākošajā naktī? Vai tas ir labvēlīgs mūsu vezīra aizbraukšanai?

—    Tiks izpildīts, dižākais no dižākajiem! Astrologam, kuram ir tas gods nodarboties ar zinātnēm tavā galmā, horoskopa sastādīšana ir tīrais nieks. — Joprojām tarkšķēdams, cilvēciņš izslējās visā augumā, un viņa bārdele tik tikko neatdūrās pret Haruna ar-Ra- šida ceļgaliem. — Debesīs nav tādas zvaigznes, kura atteiktos runāt, ja to vēlas īstenticīgo emīrs. Atļauj man tagad iet prom. Jau kopš paša rīta mani moka sāpes kuņģī un uztrauc Marsa stāvoklis …

—   Vari iet, zvaigžņu tulkotāj! Izmanto mana vectēva ierīces. Un nāc šurp ar aprēķiniem.

Novērošanas tornī, kas bija blakus kalifa dzīvojamām telpām, atradās slavenais Abu Džaafara al-Man- sura astrolabs. Tas bija novietots uz paliktņa, kas darināts no ebenkoka un izrotāts ar ziloņkaula inkrustā- cijām. Pastāvēja uzskats, ka horoskopi, kas sastādīti ar astrolaba palīdzību, ir sevišķi precīzi.

Medžliss pieklusa, pacietīgi gaidot astrologu, kuram, pēc visu domām, piemita maģiskas paredzēšanas spējas. Zālē valdīja tāds klusums, it kā te nebūtu nevienas dzīvas dvēseles. Beidzot no kāpņu puses atskanēja skaļa sandaļu klaudzoņa; zvaigžņu tulks ienāca iekšā un, nevienu neuzlūkodams, pa savam paradumam kaut ko murminādams, piegāja pie kalifa. Viņi apspriedās labu brīdi, pārbaudīdami aprēķinus. Pēc tam Haruns ar-Rašids novērsa skatienu no pergamenta, kas bija izraibināts ar cipariem, un paziņoja:

—   Mans brāli Džaafar! Tu šodien nedrīksti braukt!

Liktenīga zīme! Marsa zvaigzne pareģo briesmas un nāvi. Paliec te līdz piektdienai. — Viņš griezās pie astrologa, kurš joprojām kaut ko skaitīja, ar bārdeli bakstīdams pergamentu. — Bet ko var sacīt par piektdienu, zvaigžņu tulkotāj?

—   Viss izskatās labi, gudrākais no gudrākajiem! — astrologs atsaucās. — Šī nakts vezīram jāpavada Nahravanā, bet sestdien jādodas tālāk. Ceļš ir brīvs. Galvenais — šodien palikt Bagdādē un neaiziet bojā. Tieši tā vēstī zvaigznes: palikt Bagdādē un neaiziet bojā!

Džaafars ibn Jahja nebija sevišķi māņticīgs, taču arī viņu samulsināja Jaunā zīme.

—    Parādi man, zvaigžņu tulkotāj, kur ir liktenīgais līniju krustojums! — viņš jautāja un, astrologam pār plecu ielūkojies pergamentā, nomurmināja: — Astoņdesmit deviņi, seši simti piecdesmit trīs, Marsa opozīcija, divsimt četrdesmit divi, septiņpadsmit…

Haruns ar-Rašids smaidīja: vienalga, pie kāda secinājuma nonāktu Horasanas jaunais vietvaldis, strīdēties ar astrologu viņš tik un tā neuzdrīkstēsies.

—   Tev taisnība, zvaigžņu tulkotāj!—vezīrs piekrita, izslējies visā augumā. — Zodiaka zīme stipri novirzījusies pa kreisi. Jābrauc rīt. Ak, īstenticīgo emīr, tu izglābi man dzīvību!

Haruns ar-Rašids apmierināts pamāja ar galvu.

LXDI nodala ATBA BEG NO PILS

Visapkārt Abasas pilij atradās kalifa personiskā apsardze; durvis un logi aizvērti, vārtiem priekšā nolaisti aizsargrežģi, aiz sētas dežurē sardzes vīri.

Skraidīdama pa pils istabām, Atba gudroja, kā varētu tikt parkā. Viņa nemaz nešaubījās, ka kundze vairs nav dzīva. Viņai tikai atlika izpildīt Abasas pēdējo vēlēšanos — brīdināt vezīru, izstāstīt viņam par notikušo nelaimi.

«Abuls Atahija — lūk, kas man palīdzēs!» viņa izlēma, pienākdama pie vēsa ūdens baseina, bet tūdaļ pat sāka šaubīties: «Vai tiešām palīdzēs? Viņš taču ir patiesais katastrofas vaininieks. Bet viņš mīl mani… Ak, nelaimīgais! Kāpēc viņš nepienāca man klāt, nepateica visu vaļsirdīgi? Kāpēc gluži kā preci mēģināja izkaulēt no kalifa? Vajadzētu izsaukt viņu uz pili! Viņš man palīdzētu tikt ārā. Bet varbūt viņš mani vairs nemīl? Pagājis tik ilgs laiks . .. Tad būs vajadzīgs zelts… Mīlestība vai zelts — lūk, ar ko var uzpirkt dzejnieku. Bet kur lai dabū zeltu?»

— Abasas dārglietas! — viņa iesaucās, atcerējusies ar griezumiem rotāto lādīti, kas bija sagatavota kundzei līdzņemšanai ceļā. — Dārglietas atdarīs jebkuras durvis!

Vāks viegli padevās, un uz marmora plāksnes izbira kakla rotas, tiāras, rokas sprādzes, bruņurupuča ragvielas ķemmes, gredzeni, auskari. Iemirdzējās briljants, blāvā spīdumā laistījās pērles, visos toņos sāka spīguļot safīri, granāti, ametisti. Atba paķēra pirmo, kas pagadījās — kakla rotu ar lieliem smaragdiem —, aši uzmeta uz galvas savu apmetni un steigšus devās uz pils piebūvi, kur viņa bija ievērojusi pie parka durvīm dežurējam jaunu, garu sardzes vīru.

Istabas, kurām viņa gāja cauri, stāvēja tukšas — baiļu pārņemtie pils iemītnieki uzturējās galvenajā pils daļā. Ārdurvis bija ciet. Atba pieklauvēja. Kādu brīdi pagaidīja, bet, tā kā neviens neatsaucās, pieklauvēja skaļāk. Atskanēja paceļamā režģa zvadzoņa, sardzes vīrs atvēra durvis un neapmierināts norūca:

—   Kas tev vajadzīgs?

Viņš nopētīja tievo augumiņu un iesaucās, cerēdams uz izklaidēšanos:

—   Zvēru pie allaha, ka esi slaida kā kalifa zobens! Kas tu esi?

—   Izlaid mani ārā, zaldāt! Esi nu tik žēlīgs! Esmu kalpone… — Atba lūdzās. Katru dienu sastapdamās ar kalpiem, viņa bija iemācījusies vienkāršo ļaužu runas manieri un bieži vien savas zināšanas lika lietā, kad, ievīstījusies abā, kopā ar kundzi gāja uz Fan- hasa māju.

—   Nav atļauts, sirdspuķīti Arifs pārlieku bargs. Piedraudēja, ka galva būšot nost. Nevaru …

—   Tu esi kalifa sardzes vīrs, tu visu vari! Kam vajadzīga tāda nelaimīga sieviete? Kāds no viņas labums? — Atba centās pierunāt un sakārtoja noslīdējušo apmetni.

—   O, allah! Pat kalifa harēmā nav tādas skaistules! — Sardzes vīrs stāvēja pārsteigts, ieraudzījis viņas seju. — Pagaidi, liekas, kāds nāk… Nē, nav neviena … Nekas neiznāks! Pavēle paliek pavēle. Es esmu postenī. Paklau, hūrija, nekārdini mani! Atnāc vakarā zem platānas, kas aug pie Bagdādes tilta, tad arī parunāsimies.

—   Varbūt atnākšu, zaldāt, varbūt arī ne. Ak, cik es esmu nelaimīga! Saimnieks atsūtīja mani šurp darīšanās, bet es te esmu iestrēgusi gluži kā slazdā. Ak, kāda nelaime!

—   Nečinksti, muļķīt! Kādā vajadzībā saimnieks tevi atsūtīja?

—   Teica, lai aiznesu kundzei pergamentu, — Atba meloja un pati brīnījās, cik veikli viņai viss iznāca. — Es atnesu, bet aiziet nepaguvu. Saimnieks sāks meklēt… Nu gan man plāni ies! Jātiek atpakaļ, kamēr viņš guļ.

—    Kas tad ir tavs saimnieks? — sardzes vīrs prašņāja un pameta viņai ar acīm. — Es labprāt gribētu būt viņa vietā.

—   Abuls Atahija, zaldāt, galma dzejnieks.

—    Ievērojama persona! Un tev vajadzēja ierasties pie viņa uz nakti?

Atbas seja pietvīka.

—   Ko klusē?

—   Esmu dienestā … Atdevu pergamentu, saņēmu …

—    Ko saņēmi? — sardzes vīrs iesaucās, un acis viņam sāka spīdēt. — Ak tu slēp? Tad mums nav ko runāt.

—    Pagaidi, zaldāt! Atlaid mani, nelaimes putnu! Dabūšu brāzienu no saimnieka. Vai tad tev manis nemaz nav žēl?

—    Kas tur ko žēlot! Irbe gaisā skaisti lidinās, bet rokās nedodas.

—    Tev labpatīk jokot, bet es esmu pagalam nobēdājusies … Pajautā Abasas kundzei, viņa apliecinās, ka es nepiederu pie pils ļaudīm.

—    Tavu Abasu aizveda uz torni, kas pie cietokšņa mūriem. Droši vien nolaida asinis. Griezies nu apkārt un gaidi, kamēr atskries tavs saimnieks. Viņš drīz ieradīsies — jādomā, nakti būs slikti gulējis. — Sardzes vīrs atmeta ar roku un ņēmās laist zemē režģi.

—    Es tev pateikšu! Paklau! — Atba paklusu iesaucās un tālāk turpināja čukstus. — Abuls Atahija raksta dzejoļus tikai par atlīdzību. Par velti no viņa nevar izspiest ne rindiņas. Visi dzejnieki ir tādi. Ko lai dara, viņi kāro tikai zeltu. Vai arī kādu sievišķi, bet tas gan reti gadās. Es to vislabāk zinu. Vakar saimnieks uzrakstīja garu jo garu kasidu par godu Abasai. Mani atsūtīja aiznest pergamentu. Abasa pieņēma.

—   Un kā tad ar atlīdzību?

—   Iedeva …

—   Iedeva? Kur? Parādi!

Atba aizbāza roku aiz jostas un izvilka kakla rotu. Gaismas stari kā garas šautras cauri režģu spraugām lauzās istabā. Lieli smaragdi ar visskaidrāko spīdumu te iedegās žilbinošām zaļām liesmām, te nodzisa.

—        Par vienu kasidu tāda bagātība? Dod man! Es tevi izlaidīšu!

Sardzes vīrs kā apmāts mēģināja satvert kakla rotu. Atba atlēca atpakaļ. Dārgakmeņi uz mirkli nodzisa un atkal uzliesmoja.

—   Ko es teikšu saimniekam? Tu traks esi!

—   Samelo, ka Abasa neko neiedeva!

—   Viņš neticēs …

—        Patiesību viņš nekad neuzzinās. Samelo! Bet paši ņemsim un sadalīsim ..'. Puse man, puse tev!

Pārkāpusi pār slieksni, Atba pastiepa kakla rotu. Sardzes vīrs ieķērās tajā un parāva uz savu pusi. Sudraba pavedieni neizturēja un pārplīsa. Atbas rokās palika mazs gabaliņš vērtīgās rotas lietas.

Toties viņa bija brīvībā.

LXIV nodaļa VEL VIENS IELŪGUMS

Uz Nahravanu steidzās ziņnesis, lai brīdinātu, ka aizbraukšana mazliet aizkavēsies, bet Džaafars ibn Jahja apsēdās pie bagātīgi klāta galda par godu savai pēdējai dienai Bagdādē. Pēc vīna un gardiem ēdieniem viņš vēlējās priecināt sirdi ar mūziku.

—   Vai dziedoņi nav aizmukuši no vezira, kas nogāzts no amata? — viņš jautāja, mezdams visapkārt miglainu skatienu. — Varbūt kāds vēl ir palicis?

—   Kā nu ne, mans kungs! — līksmības emīrs atsaucās. — Tavu rīkojumu gaida Abu Zakars.

—   O, Abu Zakars! Es mīlu viņu. Viņš gan ir akls, bet redz labāk par redzīgajiem. Labi sacer dziesmas. Laid viņu iekšā!

Vergs pavadonis ieveda aklo dziedoni un nosēdināja uz zīda spilvena. Puslokā sasēdās mīļākās ar lautām rokās.

Abu Zakars jau sen bija izpratis kalifa Haruna ar-Ra- šida patieso būtību. Neuzticēdamies viņam, aklais dziedonis apsvēra īstenticīgo emīra teiktās frāzes, centās uzminēt to cēloni un patieso jēgu. Pēc ārējām pazīmēm — pēc garastāvokļa, pēc tikko saklausāmām balss intonācijām — viņš bija iemācījies uzminēt kalifa patiesos nodomus. Rīta pusē Abu Zakars bija pamanījis, ka kalifs atstāj tāda cilvēka iespaidu, kurš nakti nav gulējis un ir noraizējies, taču ar visiem spēkiem pūlas izlikties jautrs un apmierināts. Kalifs divreiz jautāja, vai pilsētā nav dzirdamas kaut kādas valodas. Kas viņam īsti padomā? Kad Ibrahims al-Mosuli — acīm redzot arī nojauzdams kaut ko nelāgu — pajautāja, vai tiesa, ka par jauno vezīru kļūs al-Fadls ibn ar-Ra- bia, bet Barmekidi tiks atstumti malā, Haruns ar-Rašids uzbrēca viņam. Kalifs bija neapmierināts ar jautājumu un viņa atbilde: «Kādas muļķības! Barmekidi nepieciešami valstij!» — skanēja neīsti. Liekas, viņš pats to juta un, gribēdams noslēpt, ņēmās sīki jo sīki runāt par Barmekidu nopelniem.[12] Viņš pārspīlēja, lai tikai nevienam nerastos aizdomas… Kādas tad īsti? Kas

slepens viņam padomā? Kā saprast valodas par Abasas pili, kuru esot aplenkuši kalifa sardze?

Aklais dziedonis juta, ka Džaafaram ibn Jahjam draud briesmas. Tieši šī iemesla dēļ Abu Zakars ieradās Šemasijas pilī. Ienācis vezīra dzīvojamās telpās, viņš pieskārās stigām un sāka dziedāt:

Pasaulē nav mūžīgs it nekas, Tikai Visums mūžīgs mirdz mums pāri. Dien un nakU nāves zobens ass Spīd pār cilvēkbērniem ļauns un kārīgs. Arī tev no nāves neizbēgt, Neizglābsies — vāji mūsu spēki, Nevari ar viņu mieru slēgt, Atpirkties par nodarītiem grēkiem.

Dziesma vezīru satrauca ne pa jokam. Viņš jau grasījās iztaujāt Abu Zakaru, bet tai brīdī zālē ienāca vārtu sargs etiopietis un klusēdams nostājās galda priekšā.

—   Runā! — Džaafars ibn Jahja pavēlēja.

—   Mans kungs, pēc tevis prasa Masrurs.

—   Bende? Vai tu neesi kaut ko sajaucis?

—   Nebūt ne, mans kungs.

—        Vai tik viņš nevēlas iedzert kopā ar mums? — vezīrs pajokoja. — Ielaid viņu!

Vārtu sargs atvēra durvis.

Pieturot zobenu, Masrurs iegāja zālē un zemu paklanījās.

—        Kādā uzdevumā esi ieradies pie mums? — Džaafars ibn Jahja jautāja, uzmanīgi vērodams Masruru.

—        Kalifs jau tā domāja, ka jūs te dzīrojat, im bija apbēdināts, ka jātraucē tevi. Viņš sauc tevi uz Mūžības pili.

—        Mani? Bet es taču nupat pie viņa biju, mēs jau atvadījāmies.

—   Ieradies sūtnis no Horasanas. Kalifs grib apspriesties ar tevi.

—   Bet es biju iedomājies, ka mēs vairs nekad nesa- tiksimies! — vezīrs nomurmināja, dodams zīmi, lai viņam atnes oficiālo karavīra tērpu un zobenu.

Kad iereibušu jātnieku vienība, izjājusi no Semasijas pils, pagriezās uz Mūžības pili, no Tigras puses pa taciņu viņiem pretī izskrēja sieviete. Ieraudzījusi ka- valkādi ar Džaafaru ibn Jahju priekšgalā, sieviete sāka māt. rokām un kliegt. Taču attālums bija pārāk liels. Jātnieki pazuda aiz ceļa pagrieziena, bet sieviete, uzskrējusi uz ceļa, pa kuru viņi nupat bija aizauļo- juši, nokrita uz mutes ceļa smiltīs un sāka balsī raudāt.

Kavalkāde izstiepās garumā: visiem pa priekšu Masrurs — viņš bija ceļvedis —, aiz viņa auļoja vezīrs, pēc tam apsardze. No izdzertā vīna bija sareibusi galva, un trakā auļošana vezīram bija īsti pa prātam.

Pie Mūžības pils viņš apdzina bendi un pirmais izdrā- zās cauri ārējo cietokšņa mūru vārtiem, kas bija atdarījušies, viņam tuvojoties. Nepalēninot gaitu, viņš izjāja cauri otriem vārtiem, trešajiem… Pārsteigts ieraudzīja pāris stundu laikā sameistarotu milzīgu turku telti, pagrieza zirgu un tikai tad saprata, kādās lamatās iekritis. Aprēķins bijis velnišķīgi vienkāršs: lai viņš aizraujas ar auļošanu, tikmēr svīta atpaliks — tai nav atļauts jāt ne viņam pa priekšu, ne blakus —, un tad, kad viņš būs viņpus vārtiem, tos aizvērt. Masrurs auļojot uzsauca sardzes vīriem, tie aši nolaida priekšā aizsargrežģi, un visa vezīra apsardze palika otrpus vārtiem.

Džaafars ibn Jahja nolēca no zirga. No trim pagalma

pusēm viņam nāca virsū apbruņoti nēģeri, kādi četrdesmit viri. Aizveroties spalgi čīkstēja vārti. Aizkars pie ieejas telti sakustējās un pašķirās, telts dziļumā atsedzot bendes bluķi.

—   Kalifa pavēle! — Masrurs nokliedza, nokāpdams no zirga. — Man jānogalina tevi, vezīr!

Džaafars ibn Jahja ķēra pie zobena. Un tūdaļ četrdesmit nēģeri pacēla šķēpus. Viņš saprata, ka pretoties ir veltīgi; vajag vismaz iegūt laiku — un viņš iekliedzās, pasliedams rokas pret debesīm:

—   Ak, augstā debess! Esi žēlīga!

Viņš aši nolaida rokas. Vispirms bija jātiek galā ar pasaulīgām lietām. Reibums pārgāja, it kā nemaz nebūtu bijis.

—    Masrur! — viņš iesaucās, aši izlēmis. — Tu esi saprātīgs vīrs! Es esmu bagāts, bet tavs dienests nav mūžīgs. Tūkstoš tūkstošu dināru par to, ka tu izlaidīsi mani no šejienes. Tūkstoš tūkstošu un labu rikšotāju piedevām. Tevi neviens nepanāks. Dod savu piekrišanu! Fergānā tu būsi visbagātākais cilvēks.

—   Uzticams kalps neņem naudu! — bende atbildēja.

—   Skaties, nenošauj greizi! Tāda izdevība gadās tikai vienreiz mūžā. Bet naudu ņem visi. Dodu tev pusi savas bagātības. Vai tu dzirdi? Pu-si!

—   Neņemšu!

—    Vareni! — vezīrs uzslavēja, uzreiz mainījis taktiku. — Es tā arī domāju, ka tu atteiksies. Kopš šā brīža es sāku tevi cienīt. Aizved mani pie Haruna ar-Rašida. Man jāparunā ar viņu, esmu pārliecināts, ka viss nokārtosies.

—   Kalifs neļāva tevi laist pie viņa. Viņš pavēlēja atnest tavu galvu.

—   Ek, tu taču pazīsti kalifu — trakās dusmās viņš varēja pavēlēt to, ko pēc tam nožēlos. Varbūt viņš jau nožēlo. Ej pie viņa un pasaki, ka esmu beigts. Ja viņš izteiks nožēlu, izstāsti viņam visu, kā ir. Par to vien atdodu tev pusi savas bagātības. Tā pieder tev.

Sis priekšlikums apmulsināja Masruru. Tas nenozīmēja nodevību. Viņš ar to neko nezaudētu. Pilnīgi neko. Haruns ar-Rašids patiešām varēja grozīt savu lēmumu. Tādi gadījumi ir bijuši. Kāpēc gan neizmēģi- nāt laimi?

Viņš pamāja ar galvu, klusēdams atņēma vezīram zobenu, ieveda viņu teltī, pavēlēja nēģeriem sargāt gūstekni un pats aizgāja prom.

Džaafars ibn Jahja nogrima domās. Viņš nožēloja, ka nebija aizbraucis prom no Bagdādes, noticēdams, ka kalifs visžēlīgi viņu atlaidīs uz Horasanu. Kā viņš pievīlies! Vajadzēja saraut attiecības, saraut nekavējoties, nevis pūlēties tās uzlabot. Tagad uz citu palīdzību nav ko cerēt, pašam saviem spēkiem jāmēģina izrauties no šejienes. Abasa gaida… Ak, dārgā, tu pat iedomāties nevari, kādās lamatās esmu iekritis. Kam cilvēkam vajadzīga vara? Kur slēpjas cilvēka dzīves jēga? Varbūt tieksmē dzīvot mierā un klusumā? Vai tad miers nav laime? Šķita, ka pavisam tuvu laimīgas, mierīgas dienas, bet te pēkšņi…

Pie ieejas parādījās drukns stāvs. Džaafars ibn Jahja palūkojās uz ienākušo bendi un pēc viņa sarauktajām uzacīm saprata visu. Viņš it kā pa sapņiem izdzirda vārdus, kurus bende varēja arī nemaz neteikt:

—   Es pateicu kalifam, ka tu esi beigts. Viņš pavēlēja atnest tavu galvu.

Ar pārcilvēcisku gribas piepūli vezīrs nokratīja nost sastingumu un valdonīgi pavēlēja:

—   Pagaidi!

Viņš devās pretī Masruram, visu laiku nenolaizdams acu no zobena, kas bendem kūļājās pie sāniem.

—        Es tev kaut ko gribēju sacīt… Nē, es nelūgšu, lai tu mani saudzē… Kas izlemts, tas izlemts. Ak, jā, atcerējos! Abasa! Vai kalifs arī viņu nodomājis nogalināt?

Spals bija pavisam tuvu.

—   Abasa ir mirusi, — bende teica.

—   Tu melo, nelieti!

Vezīrs pielēca klāt Masruram, satvēra viņa zobenu un, tai pašā mirklī paskatījies fergānietim acīs, kas bija gluži apaļas aiz šausmām, saprata, ka bende teicis patiesību. Vezira pirksti atlaida vaļā spalu.

—   A-a-ā!

No krūtīm izlauzies kliedziens izklausījās pēc nāvīgi ievainota dzīvnieka brēciena.

Visam bija beigas. Dzīve bija zaudējusi jēgu. Džaafars ibn Jahja noliecās pār bendes bluķi. Pirmoreiz mūžā vezīra acis bija miklas no asarām.

—        Abasa mirusi! Nogalini mani, bende! Es tevi lūdzu, nogalini!

LXV nodaļa

HARUNS AR-RAŠIDS UN DŽAAFARA EBN JAHJAS GALVA

Kalifs redzēja, ka bende viņam melo. Taču viņš saprata: vezīrs atrodas Mūžības pilī, un tas bija pats galvenais. Džaafara ibn Jahjas apcietināšanai bija izmeklēts izdevīgs brīdis. Nedrīkstēja ne steigties, ne kavēties. Kādēļ steigties? Labi, ka vezīrs bija iedzēris par godu tam, ka piepildījušās viņa vēlēšanās, tagad

ar viņu vieglāk būs tikt galā. Bet, ja nokavēs īsto bridi, viņš uzzinās par Abasas nogalināšanu, savāks kopā visus savus spēkus, pasauks Barmekidus un piekritējus no Nahravanas, un tad sāksies nemieri.

Plūkādams bārdu un vicinādams dūres, Haruns ar-Ra- šids šaudījās pa guļamistabu.

—   Nogalināt! Uz vietas!

Pēc brīža kliedza:

—   Nē, vēl pagaidīt!

Pēc tam atkal .atkārtoja:

—   Nocirst galvu! Protams, nocirst galvu!

Svaru kausi, kuros svārstījās viņa lēmumi, noslīga te uz vienu, te uz otru pusi.

Pie sienas karājās grezns paklājs. Kalifs pēkšņi apstājās tā priekšā un truli raudzījās ieaustajā aforismā. Sarežģītais burtu izvijums viņa apziņā saplūda par kroplu, melnu zirnekļa tīklu. Pamazām tas atšķetinā- jās, un kalifs varēja izlasīt dzejoļa vārdus:

Zobeni, ko līdz, ka esat asi? Kādēļ nesakauts ir ienaidnieks? Kādēj paliek neremdēta asins, Kādej nenotiek, kā plāni liek? Nav ap galvu zelta vainags spožais, Kuru tam, kas uzvarējis, dod. Ienaidnieku nogalina drošais. Tikai gļēvais nenonāvē to.

Ienāca Masrurs, uz sudraba paplātes turot asiņainu galvu. Haruns ar-Rašids nobālēja. No paplātes uz viņu raudzījās acis, kas vēl nebija paguvušas sastingt.

—   Ak, manu brāli Džaafar! — viņš patētiski iesaucās. — Es nu gan nedomāju, ka tu ņemsi tādu galu. Ai, ai, kāpēc tu nepildīji mūsu norunu? Atceries — atzīt tikai manas tiesības, vienīgi manas tiesības visā kalifātā, darīt tikai to, kas man pa prātam. Bet tu? Allahs viens zina, cik tu kļuvi iedomīgs uz sevi, nelaimīgaisl Te nu ir tie rūgtie augļi… Bēdīgi, vai nav tiesa, ko? Arī man ir žēl… Bet tu to esi pelnījis! Ak tu, brīvlaistais! Kā tu uzdrīkstējies mani apkaunot?

Kalifs noliecās pār paplāti, kuru bende bija nolicis uz galdiņa, paķēra ebenkoka nūjiņu un ar to novilka pa galvas atieztajiem zobiem; ta-ta-ta-ta — noskanēja.

—        Ahā, nelaimīgais! Prasi piedošanu? Par vēlu! Še tev, še!

Ta-ta-ta-ta…

Masruram aizrāvās elpa.

Pēkšņi pie durvīm kāds pieklauvēja.

LXVI nodaja VECA VIRA SPRIEDUMS

—   Esi sveicināts, īstenticīgo emīr! Vai drīkst ienākt?

Tam, kas teica šos vārdus, bija vecišķi dreboša balss.

Tas bija šeihs Ismails.

Haruns ar-Rašids deva zīmi bendem, pagaidīja, kamēr tas, paķēris paplāti, izskrien ārā pa slepeno eju, un tad ierunājās, pabāzdams zem tahtas ebenkoka nūjiņu, gluži kā noziedznieks, kas slēpj pierādījumus:

—        Esi sveicināts ari tu, tēvoc! Man prieks tevi redzēt!

Šeihs Ismails jau bija guļamistabā. Viņš ienāca, negaidīdams uzaicinājumu, un bezspēkā noslīga uz spilvena. Elpa viņam bija svelpjoša, kā jau vecam vīram uztraukuma brīžos vai pēc ātras iešanas.

Kalifs pieceļas.

—   Kas tev lēcies, tēvoc?

—        Ak, īstenticīgo emīr! — šeihs Ismails sacīja, cīnīdamies pēc elpas. — Es izmantoju tavu atļauju un ierados bez pieteikuma. Vecākais vārtu sargs mani ielaida.

—        Tā tam jābūt, tēvoc. Tā ir mana pavēle. Bet kas īsti atgadījies? Par ko tu esi satraukts? Stāsti!

—       Pilsētā jūtams nemiers, kalif. Barmekidi uztraucas …

—        Esmu tev ārkārtīgi pateicīgs! — Haruns ar-Rašids pārtrauca veco vīru. — Esmu par to jau padomājis. Tici man, Barmekidi drīz vien nomierināsies — visi kā viens, pavisam drīz…

Šeihs Ismails paslēja rokas augšup.

—       Saudzē, ak, īstenticīgo emīr! Saudzē! Atcel nāves sodu!

—        Nāves sodu? — kalifs pārjautāja. — Ak, tu domā Džaafaru …

—   Jā, vezīru! Viņam jādzīvo! Kalifāta interesēs!

—   Ak vai, tēvoc …

—        Tu nogalināji viņu? — šeihs Ismails iekliedzās, pielēkdams kājās. Acis viņam zibēja kā jaunam jātniekam.

—        Tu ne visai pareizi izsakies, tēvoc, — Haruns ar-Rašids lēnām novilka, brīnīdamies par to dedzību, ar kādu šoreiz runāja nesatricināmi mierīgais hašimits. — Vezīru nogalināja viņa paša nelietība.

—       Nē, tu viņu nogalināji! Tu! — Šeihs Ismails nerimās. — Nogalināji viscienījamāko cilvēku!

—        Klusēt! — kalifs iebrēcās, tik tikko apvaldīdams vēlēšanos pasaukt kalpus un tēvoci iztriekt no pils.

Starp citu, viņš saprata, ka tāda rlciba viņu apkaunotu. Viņa balss atmaiga. — Mans vezīrs mani nodeva, tēvocīt. Sods, kas viņu piemeklējis, ir pelnīts.

—   Vai arī Abasa tevi nodeva? Kur viņa pazudusi?

—   Tā ir mana paša darīšana, — kalifs atcirta. — Tas neattiecas uz politiku. Sievieti nevar pielīdzināt valstsvīram.

—   Kāpēc tu neaizsūtīji vezīru uz Horasanu, kā biji solījis? — šeihs Ismails pārmeta. — Džaafars ibn Jahja būtu noderīgs kalifātam, viņš paceltu apgabala saimniecību, veicinātu tur zinātnes un mākslas attīstību.

—   Viņš sētu nemieru, — Haruns ar-Rašids lēnām atteica.

—   Piesardzība un tālredziba pasargā no briesmām. Riskēt ar Horasanu — lai allahs stāv man klāt, ja šis apgabals atšķeltos no kalifāta — būtu tīrais neprāts.

—    Bet vai tas, ko tu izdarīji, nav neprāts? Vēl ļaunāk! Tas ir noziegums! Turpmāk negaidi no manis ne padomus, ne atklātu valodu. Vezīra noslepkavošanu un to, ko tu tagad, es redzu, esi nodomājis darīt, tev nepiedos ne pašreiz dzīvojošie, ne pēcteči. Reizē ar vezīru tu nogalināji arī manu draudzību. No šī brīža es apsolu klusēt. Savas domas un noslēpumus es tev vairs neizpaudīšu. Lai allahs ir mans liecinieks!

Haruns ar-Rašids pārvērtās sejā, taču ātri savaldījās un mierīgi paskaidroja:

—   Tēvoci, tu nekad neuzzināsi, kāda ir vezīra patiesā vaina, par ko viņš samaksāja ar savu galvu. Al-Alavi atbrīvošana, mantrausība — tie ir tīrie nieki. Tici man vēl šoreiz: ja vezīrs augšāmceltos, es viņu nogalinātu otrreiz! Redzi, cik liels naids man pret viņu! Neko vairāk es tev neteikšu. — Kalifs dziļi nopūtās un beigās sacīja: — Tagad ej, tēvoc! Man jāizpilda mazgāšanās rituāls un jānoskaita lūgšana. Šodien piektdiena. Mani gaida mošejā.

LXVII nodala HASANS UN HUSEINS

Pirmie Barmekidi, kas tika saņemti ciet gaišā dienas laikā, bija Džaafara ibn Jahjas tēvs un brālis. Tas bija signāls grautiņu sākšanai. Šemasijas pils tika izlaupīta, tās iemītnieki apkauti. Tāds pats liktenis piemeklēja arī citas Barmekidu pilis un mājas. Kalifa īpašās apsardzes vīri, kas ieradās Nahravanā ar ieganstu pavadīt vezīru, ieņēma nometni. Barmekidu un viņu piekritēju apkaušana turpinājās visās malās. Tajā dienā aizgāja bojā tūkstošiem nevainīgu cilvēku. Dzīvi palikušie, kas brīnumainā kārtā bija paglābušies no nāves, tika ieslodzīti cietumos, iemesti pazemē, padzīti no savām dzīves vietām, nolemti lēnai bada nāvei.[13] Viņu zeme, bagātība un vergi pārgāja kalifa īpašumā. Uz ātru roku noorganizētajā medžlisā tika aizliegts pat pieminēt noslepkavoto, izdzīto un ieslodzīto vārdus.

Zubeida triumfēja. Viņas sapņi piepildījās. Sestdienas rītā pie kalifa tika atvesti vezīra dēli — Hasans un Huseins.

Jautrie, draiskie puisēni, kas vēl atradās pārtraukto rotaļu varā, ieraudzījuši uz tahtas sēžam grezni ģērbtu, svešu vīrieti, pieskrēja tam klāt. Pēc maza brīža jaunākais glaudīja Harunam ar-Rašidam bārdu, bet vecākais — viņš, protams, bija drošāks — uzrāpās kalifam uz pleciem.

—    Kā jūs sauc, bērni? — kalifs jautāja, tik tikko izdabādams vārdus pār lūpām un ar šausmām pamanīdams, ka viens puisēns līdzīgs viņam, bet otrs — Abasai.

—   Es esmu Hasans!

—   Bet es — Huseins!

—    Huseins un Hasans! Hasans un Huseins! — bērni draiskojās, viens otru pārkliegdami.

«Vai tiešām es viņus nogalināšu? Ak, allah! «Slepkava!» — Abasa man kliedza. Slepkava? Nē, nē! Nevainīgās būtnes, māsasdēli, paliks dzīvi!», Kalifs raudzījās te uz Huseinu, kurā viņš saskatīja māsas vaibstus, te uz Hasanu, kurā pazina pats sevi tālajos bērnības gados. «Kas ar mani notiek? Esmu piedevis apvainojumu? Nē, to nedrīkst aizmirsti Viņi ir mans kauns un negods! Dzīvs apliecinājums…»

—    Masrur! — viņš uzsauca, nomezdams no pleciem Hasanu un atgrūzdams Huseinu.

—   Es esmu te, mans kungs!

—    Paņem atslēgu, ko es tev iedevu, tūdaļ pat aizved viņus … tu zini, kur … abus … lai izrok … blakus .. . mazākas … Vai tu saprati?

—   Kas tur ko nesaprast, mans kungs!

—   Ej, mans uzticamais kalps!

Viņš uzsita Masruram uz pleca, paskatījās uz baiļu pārņemtajiem bērniem un aizgriezās prom, lai noslēptu pēkšņi sariesušās asaras.

Grūti pateikt, kāpēc apraudājās īstenticīgo emīrs, — vai nu tās bija nožēlas un pašpārmetumu asaras, vai arī naida un dusmu asaras…

Logā zilgmoja Tigras ūdeņi. Tālumā pie Bagdādes tilta vīdēja 'kaut kas melns — tas bija uz mieta uzdurtais vezīra augums.

Tā beidzās skumjais stāsts par Abasu, kalifa māsu. Kurš ir slavināms un daudzināms šajā pasaulē? Kurš no cilvēkiem iemantojis laimi? Tas, kuram paveicies dzīvē, kurš pratis izmantot labvēlīgus apstākļus. Lai slavināmais ir uzslavas cienīgsl Lai laimīgais ir laimes cienīgs!

DŽIRDŽI ZEIDANS UN VIŅA VĒSTURISKIE ROMĀNI

Džirdži Zeidana vēsturiskais romāns «Haruna ar-Rašida māsa» uzrakstīts 1906. gadā un ir apgaismības laikmeta arābu literatūras piemineklis. Firmajā acu uzmetienā tāds apgalvojums var likties divains: neesam paraduši 20. gadsimtu saistīt ar apgaismību. Protams, tā tas ir, ja runa ir par Rietumiem. Tiklīdz pavēršam skatienu uz Austrumiem, paveras pavisam cita aina.

Viduslaiki ir arābu materiālās un garigās kultūras neredzēta uzplaukuma laikmets, kas atstājis pasaulei lieliskus dzejas un prozas pieminekļus, spožus filozofiskus rakstus, ievērojamus darbus humanitārajās un eksaktajās zinātnēs. Eiropa seko Austrumiem kā paklausīga skolniece — ar arābu starpniecību tā saņem visu antīko gudrību, ko bagātinājusi un padziļinājusi Tuvo Austrumu zinātnieku pieredze. Taču Eiropas renesanses periodā šī spožā kultūra sāk panīkt — iznīcībai nolemtā, bet vēl ilgi dzīvojošā Austrumu feodālisma kultūra.

Kopš 16. gadsimta arābu valstis atrodas turku impērijas pakļautībā. Smagais ekonomiskais un politiskais jūgs ietekmēja arī garīgo kultūru: visi zinātnieki vienprātīgi raksturo laikposmu no 16. līdz 18. gadsimtam kā sholastikas un arābu kultūras sastinguma, mākslinieciskās un zinātniskās jaunrades pamiruma laikmetu. Taču arābu kultūras dzīvie, apslēptie spēki neiznīka — tauta svēti glabāja veco laiku labākās tradīcijas.

Pienāk 19. gadsimts, imperiālisma aizsākuma gadsimts, kad sevišķi saasinās ciņa par ietekmes sfērām, par pasaules sadalīšanu un pārdalīšanu. Arābu Austrumi tiek ierauti pasaules politikas virpuli. Ēģiptē, Sīrijā, Libānā — vairāk attīstītajās arābu zemēs — noris intensīvs feodālā ražošanas veida pagrimšanas process, parādās buržuāziskās iekārtas iedīgļi. Sīm zemēm savus skatienus pievērš Francijas, Anglijas un Amerikas kapitālisti. Napoleona Bonaparta Ēģiptes ekspedīcija (1798—1801) iezīmē jauno laiku sākumu arābu Austrumos.

Protams, kapitālistiskajām valstīm Austrumos rūpēja vienīgi savas koloniālās intereses, taču to iejaukšanās deva iespēju Austrumiem iepazīties ar Eiropas kultūru un civilizāciju, sajust un izprast nepieciešamību panākt nokavēto. Sī dedzīgā vēlēšanās strauji virzīties uz priekšu kopsolī ar Rietumiem īpaši spilgti izpaudās arābu centienos nosargāt savu neatkarību Eiropas ekspansijas priekšā.

Tā arābu Austrumos sākas kultūras uzplaukums: tiek apgūti Rietumu tehnikas sasniegumi, ārkārtīgi daudz tiek tulkota daiļliteratūra un zinātniskā literatūra, atdzimst vecās kultūras tradīcijas, arābu viduslaiku filozofiskās idejas savijas ar Eiropas filozofiskajiem virzieniem, kas valdīja kapitālisma sākuma posmā. Šajā feodālisma ideoloģijas noārdīšanas procesā rodas sarežģītas pretrunas, kas izpaužas gan mēģinājumos reformēt islamu jaunā, buržuāziskā garā, piešķirt tradīcijām citu jēgu, gan divējādā attieksmē pret Rietumu kultūru. Tā nereti tika pārņemta tikai virspusēji, neiedziļinoties būtībā, citreiz atkal Rietumu kultūra savā ceļā sastapa apslēptu protestu — gan kā viss jaunais, feodālajam domāšanas veidam nepieņemamais, gan kā kolonizatoru — citas reliģijas cilvēku kultūra.

Šo pretrunu cīņā 19. un 20. gadsimta mijā rodas vēlīnās arābu apgaismības ideoloģija — vēl tikai topošās jaunās arābu buržuāzijas ideoloģija.

Šajā diezgan neskaidrajā mācībā reformētā islama idejas apvienojās ar franču 18. gadsimta apgaismotāju idejām, kas pilnīgi saskanēja ar laika garu, priekšstatiem par «dabisko cilvēku» un viņa tiesībām uz brīvību un vienlīdzību, ar nepieciešamību celt sabiedrisko dzīvi uz saprātīgiem pamatiem utt. Arābu apgaismības laikmetā liela loma bija nacionālās atbrīvošanās idejām — arābu attīstību kavēja gan turku jūgs, gan arvien pieaugošās Eiropas kolonizatoru pretenzijas. Tiesa, arābu apgaismotājiem tikpat kā nepiemita revolucionāri noskaņojumi, viņi bija par mierīgu apgaismības reformu ceļu sabiedrības pārveidošanā. Turklāt apgaismibas un plašu tautas masu morālas audzināšanas idejas vistiešāk veda uz progresu un kļuva sevišķi aktuālas sakarā ar Austrumu atpalicību salīdzinājumā ar Eiropu.

Ši iemesla dēļ rodas arī jauna attieksme pret daiļliteratūru.

Plaši attīstās publicistika: dzejā nostiprinās klasicisma virziens, kuram raksturīga pievēršanās patriotiskajai un pilsoniskajai tematikai, principiāla atteikšanās no pretenciozā stila. Klasicisma iezīmes (nenoliedzama franču klasicisma ietekme) parādās arī dramaturģijā.

Rodas jauni žanri. Te pirmām kārtam jāmin pamācoši filozofiskie stāsti, kuri piesātināti ar apgaismības idejām un kuriem pamatā lielāko tiesu nosacīts sižets. Šajos stāstos atspoguļojas gan arābu viduslaiku noveles, gan 18. gadsimta Eiropas apgaismības laikmeta stāstu tradīcijas. Pamācoši izzinošā un izklaidējošā materiāla apvienojums raksturīgs arābu klasiskajai literatūrai visā tās attīstības posmā — lai atceramies kaut vai tādus nemirstīgus, visā pasaulē pazīstamus literatūras pieminekļus kā «Kalila un Dimna» vai «Hikara gudrība» un neskatāmas populāras antoloģijas. Tāda literatūra bija pierasta un iemīļota — šī iemesla dēļ pamācošie stāsti par sava laika tēmām izraisīja interesi un bija viegli uztverami.

Arābu apgaismības laikmeta literatūrai raksturīga arī pievēršanās vēsturiskajai tematikai. Tam pamatā ir nacionālās atbrīvošanās centieni un tajos gados tik populārā arābu Austrumu agrākās slavas atdzimšanas ideja. Tieši šajā laikā arābu literatūrā parādās vēsturiskā traģēdija un vēsturiskais romāns.

Dabiski, ka vēsturisko romānu autori parasti pievērsās visdramatiskākajiem un varonīgākajiem momentiem arābu vēsturē. Turklāt vēsturiskiem sacerējumiem bieži vien bija nepārprotami didaktiska nokrāsa, tie pauda tās pašas apgaismības idejas, kuras bija sastopamas arī pamācoši filozofiskajos stāstos. Vēsturiskie notikumi, kas parasti tika attēloti pilnīgā saskaņā ar pirmavotiem, sasaucās ar autora laikmetu, un romānu varoņi, izdomātie vai reālie, tika vērtēti saskaņā ar jauno apgaismības laikmeta ideoloģiju.

«Haruna ar-Rašida māsas» autors Džirdži Zeidans (1861—1914) tiek uzskatīts par izcilāko vēsturiskā žanra meistaru. Vēl jo vairāk — Džirdži Zeidans ir viena no spilgtākajām personībām arābu apgaismības laikmetā vispār; viņu dažreiz sauc par arābu Lomono- sovu, ņemot vērā viņa izcelšanos un darbības vispusību.

Džirdži Zeidans, sīka Beirutas tirgotāja dēls, mācoties kurpnieka amatu, vēlāk strādājot par izsūtāmo kafejnīcā, daudz lasa, pa vakariem neatlaidīgi mācās un divdesmit gadu vecumā iestājas Beirutas amerikāņu universitātes medicīnas fakultātē. Pēc diviem gadiem par piedalīšanos studentu streikā viņu no universitātes izslēdz, un Dž. Zeidans aizbrauc uz Kairu, kur sāk rakstīt avīzēs un žurnālos, strādā par tulku, skolotāju un pats mācās valodas. 1886. gadā iznāk viņa pirmais zinātniskais darbs «Arābu valoda un valodas filozofija»; tas ir diezgan naivs mēģinājums arābu valodas pētīšanā izmantot salīdzināmās valodniecības principus.

Zeidans jau agri izraugās sev mērķi «uzticīgi kalpot nācijai un virzīt to pa pareizu ceļu» un izvēlas arī konkrētu šīs kalpošanas veidu — literāta apgaismotāja darbību. Astoņdesmito gadu beigās un deviņdesmitajos gados cits pēc cita parādās viņa vēsturiskie, tematiskā ziņā daudzveidīgie sacerējumi: «Ēģiptes jaunā vēsture», «Masonisma vispārīgā vēsture», «Vispārīgā vēsture», «Grieķijas un Romas vēsture», «Anglijas vēsture» un citi. Tālāk seko grāmatas par arābu valodas vēsturi, par seno arābu ģenealoģiju, grāmata par dabas brīnumiem, Austrumu ievērojamo cilvēku biogrāfijas utt. Viņa zinātnisko darbu vidū īpaši izceļas «Musulmaņu civilizācijas vēsture» piecos sējumos (1902—1905) un «Arābu literatūras vēsture» četros sējumos (1911—1914). Siem darbiem pamatā likti Eiropas orientālistu pētījumi, tomēr tie papildināti ar jaunu, arābu rokrakstos smeltu zinātnisku materiālu. Minētajos darbos pirmoreiz arābu zinātnē tika izmantotas eiropiešu zinātniskās metodes vēstures un literatūras vēstures pētīšanā. Turklāt visas Zeidana grāmatas uzrakstītas vienkāršā, populārā veidā un ir saprotamas plašām lasītāju masām.

Dž. Zeidans nepārtrauca darboties arī žurnālistikā: kopš 1892. gada viņš izdeva žurnālu «Al-Hilal» («Pusmēness»), kas iznāk Kairā ari mūsdienās un joprojām ir populārs. Žurnālā «Al-Hilal» Dž. Zeidans publicējis daudzus didaktiskus rakstus, uzskatīdams, ka visām politiskajām un sociālajām reformām jāsākas ar tikumiskām reformām un ka progresa sakne meklējama sabiedrības tikumības līmeņa celšanā. Kā pielikumu žurnāla abonenti saņēma Zeidana zinātniskos darbus un viņa romānus (kuri dažreiz tika iespiesti nevis uzreiz atsevišķās grāmatās, bet ar turpinājumiem žurnālā).

Dž. Zeidana darba spējas bija tiešām kolosālas: bez minētajiem populāri zinātniskajiem darbiem, publicistiskajiem rakstiem un žurnāla rediģēšanas pienākumiem viņš savas dzīves pēdējo divdesmit trīs gadu laikā uzrakstīja divdesmit divus romānus — viens pai ģimenes tematiku, bet visi pārējie par vēsturiskām tēmām. Tā ir vesela romānu sērija, kurā aptverti notikumi no pašiem islama sākumiem gandrīz līdz mūsu laikam.

Dž. Zeidana romāni kā tipiski apgaismības laikmeta sacerējumi kalpo gan lasītāju izglītošanai, gan tikumiskajai audzināšanai: tajos ir daudz vēsturisku ziņu, kuras autors smēlis no drošiem avotiem un centies izklāstīt objektīvi, tai pašā laikā romāniem ir nepārprotams pamācīšanas raksturs. Tie uzrakstīti vienkāršā, visiem saprotamā valodā; saistošais sižets un intriga padara romānus par interesantu lasāmvielu. Tajos nav jāmeklē spēcīgi, reālistiski tēli, dziļa psiholoģiska analīze. Dž. Zeidanam pirmajā vietā bijusi vēsture un didaktika, nevis varoņu iekšējā pasaule; viņa varoņi dažreiz atgādina morāles principu shematiskas ilustrācijas, arī sižets ir diezgan nosacīts. Lasot Zeidana un viņa laikabiedru darbus, jāņem vērā literatūras attīstības savdabības arābu Austrumos, jāatceras, ka šeit deviņpadsmitā un divdesmitā gadsimta mijā literatūra vēl nebija nonākusi līdz kritiskajam reālismam, tā nebija tikusi pat lidz romantismam. Šos sacerējumus vispareizāk būtu salīdzināt ar Eiropas astoņpadsmitā gadsimta didaktiskajiem un sentimentālajiem stāstiem.

Dž. Zeidana darbu vēstījuma maniere un sižeta izklāsts turpina arābu tautas literatūras tradīcijas (varonīgu kauju apraksti, brīnumaina izglābšanās no briesmām, pārģērbšanās, pēkšņa kalifa vai sultānā iejaukšanās utt.ļ. Tai pašā laikā, kā norāda pētnieki, Zeidana darbos jūtama nepārprotama Eiropas vēsturiskā romāna ietekme, konkrēti — Valtera Skota ietekme. Tā izpaužas galvenokārt sižeta ārējā izveidē (izdomāts personāžs, mīlas intrigu savijums ar vēsturiskiem notikumiem utt). Taču attieksme pret vēsturisko materiālu Dž. Zeidanam ir pavisam citāda: viņu neinteresē ne pagatnes romantiskā eksotika, ne «cilvēka iekšējās pasaules patiesīgs attēlojums», kā vēstures un vēsturiskā romāna uzdevumu formulējis V. Beļinskis; Dž. Zeidana mērķis — visiem saprotamā formā sniegt lasītājiem visdažādākās zināšanas, iepazīstināt viņus ar konkrētiem un pamācošiem vēstures faktiem. Tādēļ viņš pievērsis tik lielu uzmanību vēsturiskām detaļām: politiskā situācija, pilsētu topogrāfija, tikumi, parašas, etiķete, tērpi — viss attēlots sīki jo sīki, dažreiz gausinot vēstījumu visdramatiskākās vietās. Turklāt autors nav izdomājis šis detaļas — tas būtu pretrunā ar viņa apgaismotāja uzdevumiem. Visu materiālu, kas raksturo konkrētus vēstures apstākļus, rakstnieks smēlis nopietnos vēsturiskos rakstos. Lai pasvītrotu sniegto faktu ticamību, Dž. Zeidans laiku pa laikam zemsvītras piezīmēs atsaucas uz avotiem — vienalga, vai runa ir par kalifāta ienākumiem vai par verdzeņu cenu, par posteņu sadali valstī vai par galma izpriecām. Si atsaukšanās uz autoritātēm vajadzīga ne tikai tādēļ, lai liktu lasītājam ticēt notikumu realitātei, bet arī tādēļ, lai viņā modinātu vēlēšanos pievērsties nopietnai zinātniskai literatūrai.

Dž. Zeidana romānos lielāko tiesu figurē izdomāti galvenie varoņi — viņi darbojas uz vēsturisku notikumu fona un viņiem ir pakartota loma vai vispār viņi ir tikai vēsturisko notikumu vērotāji. So romānu sižeti parasti ir vienveidīgi un sastāv no analoģiskiem elementiem; sižetu pamatā ir iepriekš izdomāta didaktiska shēma, kur labais uzvar ļauno.

Izņēmums ir tādi romāni kā «Haruna ar-Rašida māsa» un «Abu Muslims al-Horasani», kur galvenie varoņi ir patiesas vēsturiskas personības un sižeta pamatā ir reāli konflikti. Šos romānus pelnīti uzskata par Zeidana labākajiem darbiem: tajos atšķirībā no citiem notikumu gaita ir spriegāka un dabiskāka, nav laimīgu beigu. Te patiesa dzīve cīnās ar izdomātu shēmu un uzvar to.

Komāna «Haruna ar Rašida māsa» notikumi risinās Tuvo Austrumu lielākās feodālās impērijas — Abasidu kalifāta uzplaukuma un varenības laikmetā. Zeidans nevēlas sniegt plašu visu kalifāta sabiedrisko slāņu dzīves ainu, viņš pievēršas šaurām galma aprindām, kurās atspoguļotas daudzas šīs plašās un bagātās valsts pretrunas.

Romāna darbību var diezgan precīzi datēt ar 803. gada janvāri. Darbojošās personas, atskaitot mazsvarīgās, patiešām tolaik dzīvojušas — gan kalifs Haruns ar-Rašids, kas tik bieži parādās «Tūkstoš un vienas nakts» pasakās, gan viņa māsa Abasa, gan ievērojamais vezīrs Džaafars al-Barmeki, gan troņmantnieks al-Amins ar saviem piekritējiem, gan dzejnieks Abuls Atahija, pat Abasas kalpone — uzticamā Atba. Arī pašu konfliktu — Barmekidu vezīru dinastijas krišanu — Dž. Zeidans nav izdomājis.

«Tūkstoš un vienas nakts» pasakās Haruns ar-Rašids parādīts kā ļoti gudrs un taisnīgs kalifs, bet viņa valdīšanas laiks (786—809) — kā Abasidu kalifāta zelta laikmets. Un visur kopā ar viņu ir viņa iemīļotais vezīrs un draugs — skaistais, labais Džaafars al-Barmeki.

Barmekidu vezīru dinastijai, pie kuras piederēja Džaafars, bija irāņu izcelsme. Vispār Abasidi, VIII gadsimta pirmajā pusē gatavojot valsts apvērsumu, lai gāztu negodīgos Omeijadus, lielā mērā balstījās uz irāņiem, kuri centās atbrīvoties no kalifa jūga. Pat jauno galvaspilsētu Bagdādi uzcēla uz persiešu zemes, netālu no Ktesifo- nas — Sasanidu Irānas bijušās galvaspilsētas.

Abasidu valdīšanas laikā tiek celta godā irāņu aristokrātija, kura bija palīdzējusi Abasidiem tikt uz troņa; nav nekāds brīnums, ka arī jaunās dinastijas pirmie vezīri bija pēc izcelšanās irāņi. Bar- mekidiem, gudrajiem un veiklajiem politiķiem, bija liels svars kali- fātā; jaunais Haruns ar-Rašids Džaafara tēvu Jahju Barmekidu sauca par tēvu.

Protams, nostāstos un vecās vēstures hronikās Haruna ar-Rašida personības pievilcība un viņa valsts varenība ir pārspīlēta; viņš bijis tikpat viltīgs, despotisks un nežēlīgs kā pārējie Abasidi, bet viņa valdīšana, kura iekrita kalifāta uzplaukuma periodā, nav izcēlusies ne ar īpašu gudrību, ne ar taisnīgumu, tā ka viņam nav bijusi nekāda īpaša popularitāte laikabiedru acīs. To pierāda vēsture, un Zeidans nemaz necenšas idealizēt ar-Rašidu — nez vai atradīsies tāds lasītājs, kura simpātijas piederētu šim varonim.

Arābu viduslaiku vēsturnieki labprāt pārspīlē ari Barmekidu lomu kalifātā,. bez īsta pamata apgalvojot, ka tieši viņi ir tie, kas labvēlīgi ietekmējuši Haruna ar-Rašida politiku, un ka līdz ar viņu gāšanu beidzies taisnības laikmets un sācies despotisms un apspiešanas periods. Mūsdienu orientālisti (to skaitā akad. V. V. Bartolds), analizējot vēstures faktus, nāk pie secinājuma, ka Barmekidi, neraugoties uz visiem saviem nopelniem, tomēr nebija nesavtīgi un bezgrēcīgi, bez tam viņi nemaz nebija pilntiesīgi kalifāta saimnieki, kas noteiktu kalifāta politiku; arī tradicionālais Haruna ar-Rašida slavenā vezīra tēls ir idealizēts. Sī idealizācija palikusi ari Zeidana romānā.

Fakti liecina, ka arī Barmekidu krišana nebija pēkšņu kalifa dusmu rezultāts, bet gan iepriekš sagatavots akts, kam pamatā acīmredzot bija bailes no irāņu ietekmes pastiprināšanās.

Vairums senu arābu hroniku katastrofu, kas piemeklēja Barme- kidus, saista ar romantisku notikumu. Zeidans to licis sižeta pamatā, pareizi norādot arī uz politiskiem cēloņiem, kuru dēj pakāpeniski auga Haruna ar-Rašida neapmierinātība ar savu mīluli; tātad notikums ar Abasu bija pēdējais piliens, lai kalifa pacietības mērs būtu pilns.

Taču jau XIV gadsimtā arābu vēsturnieks Halduns sāka apšaubīt šo versiju; mūsdienās tā ir pilnīgi noraidita. Daži vēsturnieki domā, ka šo versiju izdomājis pats kalifs, jo palīga un drauga noslepkavošana ar ļaunas viltības palīdzību — kaut arī politisku motīvu dēļ — noskaņotu sabiedrisko domu pret kalifu; bet slepkavību, ģimenes godu aizstāvot, viduslaiku arābs uzskatīja par dabisku un pat slavējamu parādību.

Haruna konfliktu ar Džaafaru un Abasu Dž. Zeidans pārstāsta saskaņā ar senu vēstures avotu; taču viss šis notikums tiek traktēts autora laika garā ar didaktisku pieskaņu. Romānā jūtama autora nostāja un skaidri redzams, kurā pusē ir viņa simpātijas. Zeidans kā īsts apgaismotājs nosoda tiekšanos pēc absolūtas varas, viņš ienīst nežēlību un despotismu. Viņš liek saprast, ka visa asiņainā traģēdija būtībā ir ar-Rašida despotisma un sabiedrībā valdošās aplamās tikumiskās izpratnes sekas.

Varētu domāt, ka rakstniekam patriotam, kuru valdzina savas tautas varonigā vēsture, pievēršoties arābu kalifāta spožuma un varenības laikmetam, vajadzēja atrast gaišāku ainu, pasvītrot arābu bijušo varenību. Taču Zeidanam ir cits mērķis: viņš grib ne vien parādīt zelta laikmeta spožumu, bet arī atsegt tos cēloņus, kuri pakāpeniski noveda šo zelta laikmetu līdz pagrimumam. Pēc arābu apgaismotāju domām, pirmie musulmaņu valdnieki, tā sauktie taisnie kalifi, kas bija pie varas pēc pravieša Muhameda nāves (630—650), bija taisnīgi un nesavtīgi, izvēlējās sev skarbu dzīves veidu, centās virzīt savus padotos pa pareizu ceļu un rūpējās par viņu labklājību. Pakāpeniski kalifa vara ieguva laicīgu raksturuarābu valsti pazudināja tas, ka kalifi vairs nerūpējās par taisnīgumu un tautas labklājību, bet tiecās pēc neaprobežotas varas, vairoja savu bagātību, dzīvoja greznībā un nodevās laicīgiem priekiem. ŠI antidemokrātiskā varas deģenerēšanās, pēc apgaismotāju domām, noveda arābu kalifātu, tāpat kā agrākās lielvalstis, līdz pagrimumam. Dž. Zeidans uzskata, ka Haruna ar-Rašida piemērs ir ļoti pamācošs. No šejienes tiek pārmests tilts uz autora dzīves laiku, uzsverot tirānijas pazudinošo lomu. Kad Abasa dusmās atmasko brāļa despotismu, ar viņas lūpām runā pats autors.

Valsts demoralizēšanās rada nebeidzamas galma intrigas, kurās iejaukts pats kalifs, viņa sieva, abi troņmantnieki, atstumtais pretendents uz troņmantnieka godu un galminieki. Ievērojot vēstures patiesību, Dž. Zeidans nevarēja attēlot kalifa vezīru Džaafaru pilnīgi tīru un savrupu vispārējā naida un niknuma atmosfērā. Zeidans apvelti vezīru ar prātu, skaistumu, augstsirdību, drosmi, uzsver Džaafara un viņa ģimenes nopelnus kalifāta attīstībā, it īpaši kultūras jomā — tas autoru kā apgaismotāju interesē visvairāk.

Un tomēr viņš nevar padarīt Džaafaru, kalifa pirmo palīgu, par taisnīguma iemiesojumu, par ideālu varoni, par tādu cilvēku, kas varētu pareizi novērtēt stāvokli valstī un meklēt ceļus, kā to labot (citādi zūd romāna didaktiskā jēga). Tādēļ Zeidana uztverē tik nozīmīgs ir Ismaila ibn Jahjas — kalifa tēvoča tēls; tas ir gudrs, augstākā mērā tikumīgs cilvēks, kurš stāv tālu no galma intrigām un cilvēkos augstu vērtē divas īpašības — godīgumu un dievbijību; viņam pašam ir tikai viena vienīga vēlēšanās — redzēt kalifātu zeļam. Dž. Zeidans viņu uzskata par principialitātes, humānisma un saprāta iemiesojumu, par laikmeta sirdsapžiņu, un, kaut ari varonim nav gandrīz nekādas lomas sižeta intrigas risinājumā, bez viņa romāns nevarētu dzīvot. Citiem vārdiem sakot — tas būtu pavisam cits romāns.

Didaktiska slodze, nevis tikai izklaidējoša nozīme vien ir arī romāna mīlestības konfliktam. Tas kļūst saprotams, ja atceramies smago stāvokli, kādā atradās Austrumu sieviete, kurai reliģijas likumi aizliedza iet ārā no mājas sieviešu gala un skatīties uz svešiem vīriešiem. Sievieti izprecināja jeb pārdeva tikpat kā lietu, neprasot viņas piekrišanu. Arābu apgaismotāji, tai skaitā ari Dž. Zeidans, veltīja lielu uzmanību cīņai par sieviešu emancipāciju,

1 Sākumā kalifa (pravieša vietvalža) rokās koncentrējās gan laicīgā, gan garīgā vara un kalifs bija pirmām kārtām reliģiskais vadītājs.

uzskatīdami to par vienu no galvenajiem ceļiem uz nācijas progresu. Tiesa, runa bija nevis par politiskajām tiesībām, bet par sievietes kā personības atbrīvošanu, par viņas tiesībām iemantot cieņu, mīlēt, patstāvīgi izvēlēties dzīves biedru. No tāda viedokļa raugoties. Abasas mīlestības konflikts lasītājiem — Dž. Zeidana laikabiedriem — bija ārkārtīgi aktuāls, ne jau velti autors visu laiku uzsver mīlestības nozīmi cilvēka dzīvē, priecājas par Abasas un Džaafara tīrajām, maigajām savstarpējām attiecībām. Jo skaistāks ir ideāls, jo briesmīgāka ir tā nenovēršamā bojā eja apstākļos, kuros valda pretdabiski likumi. Pavisam atbilstoši rakstnieka laika garam ir Abasas un Atbas spriedelējumi par vīriešu despotismu.

Šajā mīlas konfliktā uzsvērts vēl kāds svarīgs moments, kas raksturīgs apgaismības laikmeta ideoloģijai — dižciltīgas dāmas mīlestība pret «zemas kārtas» cilvēku, kurš sava krietnuma dēj ir «viscildenākais cilvēks pasaulē» un tāpēc ir šīs mīlestības cienīgs. Par Zeidana demokrātisko nostāju liecina ari uzticamo kalpu tēli — Atba, Riašs, Barra u. c. Viņos ir kaut kas no «Tūkstoš un vienas nakts» manīgajiem un viltīgi gudrajiem kalpiem. Tā, piemēram. Atba nav tikai uzticama kalpone, kas akli izpilda savas kundzes pavēles un ir gatava par viņu atdot savu dzīvību, — Atba vispirmām kārtām ir draugs, gudra sieviete, kurai netrūkst ne iniciatīvas, ne gribas spēka, viņa ir daudz atjautīgāka nekā pati Abasa. Šī demonstratīvā kārtu privilēģiju noliegšana, par patiesu vērtību atzīstot cilvēka personību neatkarīgi no viņa sabiedriskā stāvokļa (tā cilvēkus vērtē arī romāna ideālais varonis Ismails), ir iezīme, kas sevišķi raksturīga apgaismības laikmeta literatūrai gan Eiropā, gan arābu Austrumos.

Līdz ar to Dž. Zeidana romāni arābu lasītājiem bija ne tikai vēsturiski vien: autora attēlojumā un interpretācijā notikumi izraisīja lasītājos viņu laikam atbilstošas asociācijas un rosināja pārdomāt aktuālus jautājumus. Ar to arī izskaidrojama Dž. Zeidana romānu neparastā popularitāte.

Mūsu lasītājiem «Haruna ar-Rašida māsa» ir divkārt vēsturisks romāns, jo iepazīstina uzreiz ar diviem laikmetiem — ar kalifāta zelta laikmetu un ar arābu apgaismību.

A. Doliņina

KOMENTĀRI

5.  ipp. Medžliss — sapulce, sabiedrība, apspriede.

6.  Ipp. Abu Džaafars al-Mansurs — otrais Abasidu kalifs, Bagdā

des nodibinātājs (uzkāpa tronī 754. g., nomira 775. g.).

Dar ar-Rakika — tulkojumā «vergu mītne».

Aba — apmetnim līdzīgs vilnas apģērbs.

Dirhems — sudraba monēta, satur 3,12 gramu sudraba.

8. Ipp. Kabkabas — rupji zābaki, bieži vien ar koka zoli.

Hidiaza — Arābijas pussalas da)a, kurā atrodas Meka un Medina.

10. Ipp. Jasriba — Medinas pilsētas vecais nosaukums.

Omeijadi — arābu kalifu dinastija, kas valdīja no 661. gada līdz 750. gadam.

Abasidi — arābu kalifu dinastija, kas valdīja no 750. gada līdz 1258. gadam.

As-Salahs — pirmā nozīme — ļoti devīgs, otra nozīme — tāds, kas nežēlojot lej asinis.

11. Ipp. Silti — islama virziena piekritēji, kuri nostājās pret ofi

ciālo reliģiju.

Maans ibn Zaīda — Omeijadu karavadonis, kuru pasaudzēja kalifs al-Mansurs, jo Maans ibn Zaīda bija aizsargājis kalifu pret Horasanas sacelšanās dalībniekiem. Dīvāns — kanceleja, resors.

12.  Ipp. Ar-Rusala — apdzīvota vieta Bagdādes tuvumā, tagad pil

sētas rajons.

13. Ipp. Hadini — nostāsti par pravieša Muhameda un viņa pie

kritēju darbiem un runām. Slavenie stāstnieki zināja no galvas tūkstošiem hadisu.

14.  lpp. Kasida — poēma.

15.  lpp. Sibrs — garuma mērs — 22,5 cm.

Hidžra — musulmaņu laika skaitīšana, kas sākas ar 622. gadu (šai gadā pravietis Muhameds pārcēlās no Mekas uz Medinu un tika nodibināta musulmaņu kopiena).

16.  lpp. Abu Nuvass — ievērojams arābu dzejnieks (dzimis laikā

no 747. gada — 762. g„ miris, domājams 814. g.), kura dzejoļi populāri līdz mūsdienām.

Mīļāko dzemdētajiem bērniem bija brīvu cilvēku tiesības. — Pēc musulmaņu likumiem, verdzenes bērns, kura tēvs ir musulmanis, kļūst par brīvu cilvēku. Pēc viņa piedzimšanas māti nedrīkstēja pārdot. Musulmaņa — bērna tēva miršanas gadījumā arī māte ieguva brīvību. Hašimiti — pēc nostāstiem pravieša Muhameda vecvectēva Hašima pēcteči.

… bija brīvlaistā. — Arābu viduslaikos tika ļoti augstu vērtētas tēva asinis un pilnīgi noniecinātas mātes asinis.

17.  lpp. Jahja ibn Halids al-Barmeki palīdzēja Harunam ar-Raši-

dam tikt pie varas.

18.  lpp. … drūzmējās pie mošejām. — Mošejas lielāko tiesu bija

atvērtas cauru diennakti.

22. lpp. «A/n», «gain», «kal» un *kjaf» — arābu alfabēta visgrūtāk izrunājamās skaņas.

28. lpp. Sukeina — viena no tā laika skaistākajām sievietēm. Arābu Austfumos ir pazīstama paruna: «Viss izzūd tāpat kā Sukeinas skaistums.»

Huseins — kalifa Ali dēls. Kalifs Ali valdīja no 657. gada līdz 661. gadam.

Tugra — dārgakmeņu galvas rota, kas liecināja par piederību pie kalifu dzimtas. Tugru nēsāja galvenokārt sievietes.

Vj'sons — dārgs, smalks un izturīgs audums.

30. lpp. Vīrietim ir vairākas sievas, viņš bauda mīlas priekus ar verdzenēm un mīļākajām. — Musulmanim bija atļautas četras likumīgas sievas. Milāko skaits netika ierobežots.

31. Ipp. … draudēja briesmīgs sods. — Par kalifa noslēpuma izpaušanu draudēja moku pilns sods: notiesātajam uz galvas salika Mezopotāmijas mēslu vaboles, tām pa virsu galvu cieši nosēja ar koši sarkanu drānu; apmēram stundas laikā vaboles iegrauzās notiesātā smadzenēs.

33. Ipp. Visžēlīgais un visžēlsirdīgais — allaha epiteti. 35. ipp. Dinārs — zelta monēta.

45. Ipp. Es zvērēju, ka tu apsēdīsies! — Saskaņā ar rituālu šo teicienu lieto, kad jāapsēdina zemāka ranga cilvēks.

51. Ipp. Baltie einuhi — visdārgākie vergi. Musulmaņu likumi aizliedz kastrēšanu, sakarā ar to musulmaņi pirka kastrātus, kurus bija operējuši kristieši (bieži vien klosteros), pārvēršot to par ienesīgu nodarbošanos.

51. Ipp. Gilala — sieviešu mājas apģērbs, kaut kas līdzīgs apakš- kreklam.

53.  Ipp. Aiša — pravieša Muhameda radiniece no sievas puses.

Ir arī Nūbiļas skaistules. — Skaistās un graciozās Nūbi- jas meitenes maksāja dārgāk nekā citas nēģerietes.

54.  Ipp. … patīkamā dzeltenā krāsā. — Krāsotu apģērbu valkāja

tikai verdzenes dziedātājas.

55.  Ipp. Dziedonis pieprasīja krietnu summu… — Ibrahims al-

Mosuli mācīja dziedāšanu apmēram astoņdesmit verdzenēm un par katru saņēma vienu vai divus tūkstošus dināru.

57.  Ipp. Abuls Faradžs al-lsiahani (897—967) — arābu rakstnieks,

«Dziesmu grāmatas» autors.

58.  Ipp. … rinda bija līdzena un skaidri salasāma. — Rakstīšanas

makslai arābu viduslaikos piešķīra īpašu nozīmi. Pazīstami tādi jautājumi, kuros ietvertas ari atbildes, ja šos izteicienus lasa no beigām; saglabājušies raksti, kuros nav lietota kāda noteikta burtu grupa; sastopami ieraksti, kas vienlaikus ir dzejoļi, ja tos lasa pa diagonāli; ir raksti, kuros

atkarībā 110 interpretācijas ietverta gan uzslava, gan nopēlums.

Abu Dahbals al-Džumahl (miris 682. g.) — arābu dzejnieks, dzimis Mekā.

59.  lpp. Serbets — no augļu sulām gatavots atspirdzinošs dzēriens.

60.  lpp. Šariats — musulmaņu likumi.

At-Tabari (839—923) — arābu vēsturnieks.

62.  lpp. Ibn Hallikans (1211—1281) — arābu vēsturnieks.

63.  lpp. Ibn Abd Rabihi (860—940) — spāņu-arābu rakstnieks.

64.  lpp. Arifs — armijas dienesta pakāpe, «desmitnieka komandie

ris».

67.  lpp. … sniedzās skūpstīt viņa džubas stērbeli. — Apģērba stēr

beles skūpstīšana tika uzskatīta par sevišķu cieņas un pateicības izpausmi.

Savladžans un gura — spēle, kaut kas līdzīgs polo. Savla- džans — gara nūja ar uzliektu galu; gura — bumba.

68.  lpp. Tintnīca uz augstām kāļiņām. — Tintnīcas bieži vien bija

īsti mākslas darbi, ko rotāja dārgakmeņi un griezumi.

69.  lpp. Ibn al-Asirs (1160—1234) — arābu vēsturnieks.

70.  lpp. Al-ltlidl (miris 1688 g.) — arābu vēsturnieks un literāts,

kas uzrakstījis grāmatu par Barmekidiem.

76. lpp. … pasvītrofa viņa džubas un turbāna melnum melno krāsu. — Melna džuba un turbāns — Abasidu oficiālais tērps.

78. lpp. … apprecēt īstenticīgo emīra meitu. — Runa ir par sultāna Tagrulbeka precībām (hidžras 454. g.).

82. lpp. Tev palielināsies aknas. — Aknu palielināšanās uztraukuma dē) tika uzskatīta par pazīmi, ar kuru cilvēks atšķiras no kamieja.

89. Ipp. Dīaaiars ibn al-Hadi. — «Ibn» arābu valodā nozīmē «dēls».

92. Ipp. Sandaraks — ciprešu dzimtas koks, no kura Iegūst aromātiskus sveķus.

Tungas koks — subtropisks koks. No tā sēklām iegūst vērtīgu eļļu.

94.  Ipp. «Nu/i» — arābu alfabēta divdesmit piektais burts, atgādina

jaunu mēnesi.

Al-Makari (1591—1631) — arābu vēsturnieks.

95.  Ipp. Al-Masudi (miris ap 956. g.) — arābu vēsturnieks un ģeo

grāfs.

Abuls Fids (1273—1331) — arābu vēsturnieks un ģeogrāfs. Ibn Sakirs al-Kulubi (1287—1363) — arābu vēsturnieks un grāmatu tirgotājs.

… dienas līksmības. — Balles toreiz rīkoja pa dienu. Kādā kasidā ir teikts: ausa gaismiņa, gailis dziedāja: «Steidzieties uz rīta iedzeršanu!»

100. Ipp. Halims al-Tal—pirmsislama laika dzejnieks (miris 605. g.);

vēsturē pazīstams ar neparastu devību. Pat mūsu dienās, pateicoties kādam par dāvanu, arābi saka: «Tu esi devīgāks par Hatimul»

102. Ipp. Rebabs — mūzikas instruments ar trim stigām.

103. Ipp. Sulals — vīns, kas sabiezējis no ilgas uzglabāšanas.

104. Ipp. … šķīvji ar aug/lem, kuriem nav kauliņu… — Toreiz

uzskatīja par nepieklājīgu cienāt ar augļiem, kuriem ir kauliņi.

.. .un citiem gardumiem. — Galdā lika ap trīsdesmit sald- ēdienu vien. No cukura darināja īstas pilis galda rotāšanai. Viena vezīra virtuve katru dienu patērēja deviņdesmit aitas, trīsdesmit jērus, divsimt vistu, divsimt irbju un divsimt baložu.

105. Ipp. … pirkstu galiņi bija nokrāsoti ar hennu… — Hennu plaši izmantoja kosmētikā. Kādā parunā sacīts, ka viena

ceturtdaļa dirhema, ko izdod par hennu, pacel verdzenes cenu par simts dirhemiem.

… zdbi laistījās žilbinošā baltumā… — Zobus balināja ar kodīgo kāliju un cukuru.

109. lpp. Tur,burs — ģitāras paveids.

115. lpp. Muhameds ibn at-Tuktuki (dzimis ap 1262. gadu) — arābu

vēsturnieks.

116. lpp. Seihs — vecs vīrs, cilts galva, cienījams cilvēks.

lpp. Var jau būt, ka indi… — Galma augstmaņu rīcībā bija

dažādas indes — gan ar lēnu, gan ar ātru iedarbību. Nonāvēšanai lietoja arī smalki saberztu dimantu,

lpp. … bibliotēkas, kurām līdzīgu nav visā pasaulē… — Pa

zīstamas bibliotēkas ar apmēram simts tūkstošiem sējumu, kuru pārvadāšanai bija nepieciešami daudzi tūkstoši kamieļu. Rakstāmpiederumus un papīru bibliotēku mazturīgajiem apmeklētājiem bieži vien izsniedza bez maksas. «Almagests» — Klaudija Ptolomeja grāmata par pasaules ģeocentrisko sistēmu.

127. lpp. …divdesmit septiņus miljonus dināru… — Haruna ar- Rašida atstātais mantojums skaidrā naudā pārsniedza četrdesmit astoņus miljonus dināru.

138. lpp. Vārdam «Zubeida» ir tā pati sakne, kas vārdam «zubda»

(salds krējums).

139. lpp. Kaaba — galvenā musulmaņu svētnīca Mekā.

140. lpp. Al-Džahizs (miris 868. g.) — arābu rakstnieks.

141. lpp. …uz armēņu paklāja… — Armēņu paklāji bija visdār

gākie.

At-Tanuhi (941—994) — arābu rakstnieks.

147. lpp. …ar ko viņš smaržojas… — Smaržu sagatavošanā plaši lietoja lotosu, liliju, pundurpalmu un narcišu eļļu.

153. Ipp. At-TurtuSI (1059—1126) — arābu vēsturnieks un literāts.

156. Ipp. Samsama — arābu zobens no sevišķi izturīga tērauda.

Amrs ibn Maadi Karibs (miris 641. g.) — pirmsislama laiku Jemenas dzejnieks un karavīrs.

159. Ipp. Muhameda vadmalas apmetnis — apmetnis, kas esot piederējis pravietim Muhamedam; reliģiska relikvija.

163. Ipp. Ritls — tilpuma mērs, mazliet mazāks par puslitru.

174. Ipp. Abd al-Meliks al-Asmai (740—828) — ievērojams valodnieks no Basras.

Maamars Abu Ubeida (728—825) — filologs no Basras. Abu al-Hasans Ali al-Kisaī (731—806) — filologs, al-Amina un al-Mamuma audzinātājs.

Mervans ibn Abu Halsa (721—798) — Bagdādes dzejnieks.

175. Ipp. …svētā Huseina noslepkavošanā! — Pēc tradicionālajiem

musulmaņu priekšstatiem tie, kas bijuši klāt svētā Huseina noslēpkavošanā un nav aizstāvējuši viņu, tiek uzskatīti par nelabojamiem grēciniekiem.

176. Ipp. Karaniulē — neļķe.

178. Ipp. Kutrabulas vīns — viena no visdārgākajām vinogu vīnu šķirnēm. Kutrabula — ciems Bagdādes tuvumā, slavens ar vīna dārziem.

192. Ipp. Runāja galvenokārt kalifs. — Pie galda pieklājās runāt namatēvam, lai viesi varētu mierīgi ēst.

195. Ipp. Muhameds ibn at-Tiktiki (dzimis 1292. g.) — arābu vēsturnieks.

198. Ipp. … zeme bija kā nosēta ar datelēm… — Dažās vietās paradums aizliedza no zemes uzlasīt nobirušos augļus, tos vajadzēja atstāt nabadzīgajiem ļaudīm. Vēstures hronikās rakstits, ka Kermanas bagātajos dateļu dārzos «stipram vējam pūšot, nabagiem tika vairāk dateļu nekā pašiem dārzu īpašniekiem».

219. lpp. Pravieša pilsēta — Mcdina.

224.  lpp. Ak viņai ir dēli? — Puisēnu dzimšana tika uzskatīta par

labu zīmi. Meiteņu dzimšanu nereti uzskatīja par lāstu; bijuši gadījumi, kad jaunpiedzimušas meitenes dzīvas ieraktas smiltīs.

225.  lpp. Ēģiptiešu audekls arābu viduslaikos tika uzskatīts par vis

labāko.

230. lpp. … viņš mani nav pavedinājis… — Saskaņā ar šariatu cilvēkam, kas pavedinājis sievieti, draudēja nāves sods.

237. lpp. Osmana korāns — nostāsti vēstī par kalifa Osmana (644— 656) asinīm slacīto korāna kopiju; kalifs gāja bojā no politiska slepkavas rokas; Osmana korāns musulmaņiem ir svēts.

255. lpp. Piektdiena — pēc musulmaņu ticības tā ir svēta diena, tāpat kā kristiešiem svētdiena.

1. Lebedinskis

SATURS

I   nodala. Noslēpumainie braucēji………………………….. 5

II   nodaļa. Pasaules pilsēta………………………………………….. 10

III   nodaļa. Abuls Atahija……………………………………. ■ 13

IV   nodaļa. Atba……………………………………………………. 17

V   nodaļa. Vergu tirgotāja nams…………………………………….. 22

VI   nodaļa. Abuls Atahija noklausās………………………………. 27

VII    nodaļa. Abasa……………………………………………………… 32

VIII    nodaļa. Negaidīts pavērsiens……………………………………. 35

IX   nodaļa. Trauksme…………………………………………………. 37

X  nodaļa. Jauns apmeklētājs……………………………………….. 40

XI   nodaļa. Dar ar-Rakika……………………………………………. 44

XII nodaļa. Lētākās verdzenes………………………………………. 47

XIII   nodaļa. Dārgākās verdzenes……………………………………… 51

XIV    nodaļa. Kaulēšanās ……………………………………………….. 59

XV    nodaļa. Neizdevies arests……………………………………… 63

XVI    nodaļa. Savladžans un gura……………………………………… 67

XVII    nodaļa. Abasas pilī……………………………………………….. 71

XVIII nodaļa. Satikšanās…………………………………………………. 76

XIX nodaļa, šķiršanās…………………………………………………….. 81

XX nodaļa. Ceļā uz Muhameda al-Amina pili . . 85

XXI   nodaļa. Vēl viens pretendents uz troni … 88

XXII    nodaļa. Muhameds al-Amins…………………………………… 92

XXIII    nodaļa. Kalnu aunu cīņa……………………………………….. 96

XXIV    nodaļa. Pils harēms……………………………………………. 100

XXV    nodaļa. Līksmības medžliss terasē…………………………. 103

XXVI    nodaļa. Abu Nuvass…………………………………………… 108

XXVII    nodaļa. Aizraušanās ar satīru………………………………. 111

XXVIII nodaļa. Godājamais šeihs Ismails ibn Jahja

al-Hašimi………………………………………………. 115

XXIX nodaļa. Pēkšņā apmeklējuma nolūks …. 118

XXX nodaļa. Kalifa al-Hadi nāves cēlonis …. 120

XXXI nodaļa. Barmekidi un kalifāts …… 123

XXXII nodaļa. Drosmīga iecere……………………………………….. 128

XXXIII    nodala. Nakts viesi………………………………………………. 131

XXXIV     nodala. Zubeida, kalifa mī|otā sieva …. 137

XXXV    nodaļa. Par puisēniem pārģērbtās verdzenes . 141

XXXVI     nodaļa. Mātes padomi un dēla viltiba … 143

XXXVII     nodaļa. īstenticīgo emīra kortežs…………………………… 149

XXXVIII     nodaja. Indijas maharadžas sūtņi…………………………. 152

XXXIX nodala. Vienatnē ar kalifu……………………………………….. 158

XL nodaja. Vēl viena neveiksme…………………………………. 163

XLI nodaļa. Abd al-Meliks ibn Salihs un Abd

al-Meliks ibn Bahrans…………………………….. 160

XUI nodaļa. Kalifs vienatnē…………………………………………… 170

XLIII nodaļa. Pie īstenticīgo emīra durvīm …. 173

XLIV nodaļa. Līksmība kalifa pilī……………………………………. 178

XLV nodaļa. Kā beidzās līksmības medžliss … 181

XLVI nodaja. Abuls Atahija stāsta…………………………………… 185

XLV1I nodaļa. Lauvas barošana………………………………………….. 188

XLVIII nodaļa. Izlikšanās…………………………………………………… 191

XLIX nodaja. Jāšana medībās……………………………………….. 194

L nodaja. Saruna……………………………………………………… 196

LI nodaja. Veikls gājiens…………………………………………… 200

LII nodaļa. Seihs Ismails un vezīrs Džaafars ibn

Jahja al-Barmeki……………………………………. 204

LIII nodaļa. Abasa un viņas kalps Urdžuans . . . 208

LIV nodaļa. Haruns ar-Rašids apciemo mīļoto sievu 212

LV nodaļa. Noslēpuma atklāšana………………………………… 216

LVI nodaja. Abasa neziņā……………………………………………… 219

LVII nodaļa. Sods………………………………………………………… 221

LVIII nodaļa. Negaidīts apciemojums………………………………. 225

LIX nodaļa. Akmens nišā……………………………………………… 227

LX nodala. Brālis un māsa………………………………………… 230

LXI nodaja. Kalifs atriebjas…………………………………………… 233

LXII nodaļa. Atvadu diena…………………………………………….. 235

LXIII nodaja. Atba bēg no pils……………………………………….. 241

LXIV nodaja. Vēl viens ielūgums……………………………………. 245

LXV nodaja. Haruns ar-Rašids un Džaalara ibn

Jahjas galva…………………………………………… 251

LXVI nodaļa. Vecā vira spriedums………………………………….. 253

LXVII nodaļa. Hasans un Huseins………………………………….. 256

A. Doļiņina. Džirdži Zeidans un viņa vēsturiskie romāni 259

Komentāri………………………………………………………………………. 268

Джнрджи ЗеАдая СЕСТРА ХАРУНА АР РАШИДА

Роман

Издательство «Лнесма» Рига 1975 На латышском языке Перевод с русского Лидии Спринте Стихи перевел Зиедоиис Пурвс Художник Виестур Грант

Džirdži Zeidans HARUNA AR-RASJDA MASA Romāns

Redaklorc I. Bērzkalne. Māksi. redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore L. Engere.

Korektore D. Ergle. Nodota salikšanai 1974. g. 11. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 7. februāri. Tipogrāfijas papirs Nr. 2, formāts 70X108/32. 8.75 fiz. iespiedi.; 12,25 uzsk. Iespiedi.; 12,84 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 47 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 181/27052/D-492. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 3413-L.

V

[1] par to liecina at-Tabari.

[2] par to liecina Ibn al-Asirs.

[3] Par kraukļiem al-Amins sauca melnādainos einuhus. Par to liecina Ibn al-Asirs.

[4] Dzejoli ņemti no Ibn Abd Rabihi dzejas antoloģijas «Dārgakmeņu kakla rota».

[5] par to liecina Muhameds ibn at-Tuktuki

[6] sie dzejoļi ņemti no ibn hallikana un al-itlidi vēsturiskaiieni rakstiem.

[6] Par to liecina Abuls Faradžs al-lsfahani.

s Par to liecina al-Masudi.

[8] vārsmas ņemtas no al-masudi vēsturiskā darba.

[9] par to liecina ibn al-asirs.

[10] par to liecina muhameds ibn at-tiktiki.

[11] par to liecina abuls faradžs al-isfahanl.

[12] par to liecina abuls faradžs al-isfahani.

[13] par to liecina al-itlidi un ibn hallikans.

Content

Zeidans Džirdži Haruna Ar-Rašida māsa

NOSLĒPUMAINIE BRAUCĒJI I nodaļa

II nodaļa PASAULES PILSĒTA

III nodala ABULS ATAHIJA

IV nodaļa ATBA

V nodala VERGU TIRGOTĀJĀ NAMS

VI nodaļa ABULS ATAHIJA NOKLAUSĀS

VII nodala ABASA

VIII nodala NEGAIDĪTS PAVĒRSIENS

XI nodala DAR AR-RAKIKA

XII nodala LĒTĀKAS VERDZENES

XIII nodala DĀRGĀKĀS VERDZENES

XIV nodala KAULESANAS

XV nodala NEIZDEVIES ARESTS

XVI nodala SAVLADŽANS UN GURA

XVII nodala ABASAS PILI

XVIII nodaļa SATIKŠANĀS

XIX nodala ŠĶIRŠANĀS

XX nodaļa CEĻA UZ MUHAMEDA AL-AMINA PILI

XXI nodala VEL VIENS PRETENDENTS UZ TRONI

XXII nodala MUHAMEDS AL-AMINS

XXIII noda|a KALNU AUNU CIŅA

XXIV nodaļa PILS HARĒMS

XXV noda|a LĪKSMĪBAS MEDŽLISS TERASĒ

XXVII nodala AIZRAUŠANAS AR SATĪRU

XXVIII nodaļa GODĀJAMAIS ŠEIHS ISMAILS IBN JAHJA AL-HAŠIMI

XXIX nodaļa PĒKŠŅA APMEKLĒJUMA NOLŪKS

XXX nodaļa KALIFA AL-HADI NĀVES CĒLONIS

XXXI nodala BARMEKIDI UN KALIFĀTS

XXXII nodala DROSMĪGA IECERE

XXXIII nodaļa NAKTS VIESI

XXXIV nodala ZUBEIDA, KALIFA MĪĻOTA SIEVA

XXXV nodaļa PAR PUISĒNIEM PĀRĢĒRBTĀS VERDZENES

XXXVI nodala MĀTES PADOMI UN DĒLA VILTĪBA

nodaĻa ĪSTENTICĪGO EMĪRA KORTEŽS

XXXVIII nodaļa INDIJAS MAHARADŽAS SŪTŅI

XXXIX nodaja VIENATNE AR KALIFU

XL noda|a VEL VIENA NEVEIKSME

XLI nodala ABD AL-MELIKS IBN SALIHS UN ABD AL-MELIKS IBN BAHRANS

XLII nodaļa KALIFS VIENATNE

XLIII nodaļa PIE ĪSTENTICĪGO EMĪRA DURVĪM

XLIV nodaļa LĪKSMĪBA KALIFA PILI

XLV nodala KA BEIDZAS LĪKSMĪBAS MEDŽLISS

XLVI nodala ABULS ATAHIJA STASTA

XLVII nodala LAUVAS BAROŠANA

XLVIII nodala IZLIKŠANAS

XLIX nodala JĀŠANA MEDĪBĀS

L nodaļa SARUNA

LI nodala VEIKLS GĀJIENS

III nodala SEIHS ISMAILS UN VEZIRS DŽAAFARS IBN JAHJA AL-BARMEKI

LIII nodala ABASA UN VIŅAS KALPS URDŽUANS

LIV nodala HARUNS AR-RASIDS APCIEMO MĪĻOTO SIEVU

LV nodala NOSLĒPUMA ATKLĀŠANA

LVI nodaļa ABASA NEZIŅA

LVII nodaĻa SODS

LVIII nodala NEGAIDĪTS APCIEMOJUMS

LIX nodaļa AKMENS NIŠA

LX nodala BRĀLIS UN MĀSA

LXI nodaļa KALIFS ATRIEBJAS

LXIĪ nodala ATVADU DIENA

LXDI nodala ATBA BEG NO PILS

LXIV nodaļa VEL VIENS IELŪGUMS

LXV nodaļa HARUNS AR-RAŠIDS UN DŽAAFARA EBN JAHJAS GALVA

LXVI nodaja VECA VIRA SPRIEDUMS

LXVII nodala HASANS UN HUSEINS

DŽIRDŽI ZEIDANS UN VIŅA VĒSTURISKIE ROMĀNI

KOMENTĀRI

SATURS