de Mopasāns Gijs

Iveta. Noveles

Gijs de Mopasāns

Iveta. Noveles

PRIEKŠVĀRDS

Gijs de Mopasāns (1850—1893) devis nozīmīgu ieguldījumu pasaules literatūrā ar savām novelēm. Turpinot franču noveles labākās tradīcijas, izmantojot un tālāk izkopjot citu noveles žanra meistaru pieredzi, viņš savas noveles izveidojis par spēcīgu un ietekmīgu dzīves iepazīšanas līdzekli.

Mopasāns noveles sāka rakstīt 1875. gadā, bet pazīstams kļuva ar noveli «Plūmīte», kas nāca klajā 1880. gadā.

Savās novelēs rakstnieks attēlo visdažādāko Francijas sabiedrības slāņu dzīvi, parāda tā laika lielos politiskos notikumus. Viņa darbos tipizācijas meistarība saplūst ar dziļu psiholoģisku analīzi, spilgtiem sadzīves un dabas ainu aprakstiem. Sniedzot plašu franču dzīves attēlojumu, rakstnieks tomēr nepaliek pasīva novērotāja lomā. Viņš nosoda sociālo ļaunumu, tā laika cilvēku sabiedriskos netikumus un ir dziļi apbēdināts, redzot cilvēka ciešanas un pazemojumus.

Mopasāna noveļu forma ir ārkārtīgi daudzveidīga. Dažreiz viņš izmanto nelielas ainiņas, dzīvu dialogu, citreiz — atmiņu stāstījumu.

Noveļu mākslinieciskā meistarība atklājas arī intonāciju dažādībā — no skumjas, elēģiskas, pat traģiskas līdz ļoti dzīvespriecīgai, humoristiskai.

Dažās novelēs Mopasāna prasme atlasīt saistošus un spilgtus faktus, viņa stāstītāja meistarība kļūst par pašmērķi, un tad novele pārvēršas par uzjautrinošu anekdoti («Kniepadatas», «Saimniece», «Gailis nodziedāja»).

Būdams kaislīgs dabas cienītājs, mīlestības skaistuma un spēka apliecinātājs, Mopasāns ar ironiju un skumjām vairākās novelēs stāsta par mīlestības profanāciju, par šo jūtu pārvēršanu tigus precē un krāpšanas līdzekli («Iveta», «Satikšanās», «Revanšs«).

Liela daļa noveļu radušās franču—prūšu kara ietekmē. Tajās tieši vienkāršie ļaudis parādīti kā lielākie patrioti, kas spējīgi uz varonīgu rīcību («Plūmīte», «Tēvocis Miloni»),

Visas Mopasāna noveles nav vienādi vērtīgas, taču par lielum lielo daļu viņa noveļu var teikt ar Zolā vārdiem, ka tās lasot, vienalga, kā, ar smiekliem vai asarām, bet vienmēr rodas pārdomas.

IVETA

i

Iznācis no kafejnīcas, Žans de Serviņjī teica Leonam Savēlam:

«Ja gribi, iesim kājām. Laiks tik jauks, nebrauksim ar fiakru.»

Viņa draugs atbildēja:

«Labi.»

«Nupat nosita vienpadsmit, mēs nonāksim galā pirms divpadsmitiem, iesim palēnām.»

Visapkārt murdēja ļaužu bars, kas mūžam pastaigājās pa bulvāriem vasaras naktīs; tas kustējās, pārpildīja kafejnīcas, čaloja un plūda kā upe, un likās pieticīgs un līksms. No kafejnīcas kriti žilbinošas gaismas strēle uz ļaužu grupām, kas sēdēja pie pudeļu un glāžu apkrautiem galdiņiem, un traucēja kustību pa trotuāru. Apgaismoto fasāžu spilgtā spožumā pa bruģi garām drāzās fiakri ar sarkaniem, ziliem un zaļiem lukturiem; brīdi pazibēja skrejoša zirga smalkais siluets un karietes tumšais plankums. Urbēna kompānijas fiakri gaismas jomai cauri skrēja kā dzelteni zibeņi.

Abi draugi gāja lēni, kūpinādami papirosus. Viņi bija frakās, puķēm pogu caurumos, mēteļi pār roku pārmesti. Platmales mazliet uz sāniem, kā tajos tīksmīgajos brīžos, kad paēstas labas pusdienas un silts vējiņš pūš.

Kopš skolas sola viņus saistīja cieša, uzticīga un sirsnīga draudzība.

2ans de Serviņjī bija neliela, bet vijīga auguma, mazliet pliku galvvidu, diezgan smalks un vārs un ļoti elegants, saskrullētām ūsiņām, gaišām acīm un skaisti veidotu muti; viņš bija raksturīgs uzdzīvotāja tips, kas it kā piedzimst un uzaug uz bulvāra. Tādi cilvēki nav nogurdināmi, kaut vienmēr liekas noguruši, un viņiem ir laba veselība, neievērojot viņu bālumu. Tāds ir vājais parīzietis, kas sevī attīsta nervozu, mākslīgu spēku ar vingrošanu, jāšanu, paukošanos un aukstu ūdeni. Viņš bija pazīstams ar savām dzīrošanām, bagātību, sakariem, asprātību un sevišķo saticību ar cilvēkiem, laipnību un smalkumu.

īsts parīzietis, vieglprātīgs, skeptisks, mainīgs, aizrautīgs, enerģisks, neizturīgs, spējīgs uz visu un ne uz ko, pārliecināts egoists, kas prot būt augstsirdīgs aiz sajūsmas; viņš apdomīgi nodzīvoja savu renti un delverēja, nekad neaizmirsdams savu veselību. Vienaldzīgs un kaislīgs viņš peldēja pa straumi, nekam nepaļaudamies, pTetišķas dziņas viņu veica, un viņš ļāvās tām visām līdzi, padodamies bezrūpīga baudītāja loģikai; viņš gribēja dzīvot, kā dzīvo cilvēku vairums un gūt labumu no tādām lietām, pie kuru izcelšanās viņam nav nekādu nopelnu.

Viņa ceļabiedrs Leons Savāls, arī bagāts, bija viens no tiem liela auguma skaistuļiem, kuri saista sieviešu vērību uz ielām. Viņš šķita kā dzīva statuja un bija sava tipa paraugs, kā tas mēdz būt ar dažādu lietu modeļiem, ko sūta uz izstādi. Būdams pārāk skaists, pārāk stalts, pārāk plecīgs un spēcīgs, viņš mazliet grēkoja ar savu priekšrocību pārmērību. Viņa mīlas dēkām nebija skaita.

Kad viņi pienāca pie vodeviļu teātra, Savāls jautāja:

«Vai brīdināji šo dāmu, ka gribi mani iepazīstināt ar viņu?»

Serviņjī smējās.

«Marķīzi Obardī brīdināt! Vai tad tu brīdini omnibusa važoni, ka sēdīsies vagonā uz bulvāra stūra?»

Savāls nedroši ievaicājās:

«Bet kas tad viņa tāda ir?»

«Vīzdegune, viltniece, apburoša kurtizāne, kas diezin no kurienes nākusi, diezin kādās aprindās dzimusi, neviļus iekūlusies avantūristu pasaulē un pratusi iekarot cienījamu stāvokli. Bet tas nav no svara. Stāsta, ka viņas īstais vārds ir Oktāvija Bardēna; meitās viņa ir palikusi pilnīgi; skaties, no kuras puses skatīdamies, tik atskaiti jaunavību. No šiem vārdiem salikts viņas Obardī: vārda pirmais burts saglabāts, bet uzvārda pēdējie burti atmesti.

Lai nu būtu, kā būdams, bet viņa ir lieliska sieviete un tu katrā ziņā būsi viņas mīļākais — es domāju: tavu fizisko īpašību dēļ. Ja Herkuless atnāk pie Mesalinas, tad kaut kam jānotiek. Tikai liec vērā, ko tev teikšu: kaut iekļūšana šajā mājā ir tikpat brīva, kā labdarības bazārā, tomēr viņas viesiem nebūt nav jāpērk viss, ko tur pārdod. Tur tirgojas ar mīlestību un tur kūp spēļu elle, bet nevienam nav nekādu pienākumu. Izeja arī brīva.

Nu jau trīs gadi, kopš viņa apmetusies Zvaigžņu kvartālā, šaubīgā kvartālā, un atvērusi savus salonus diedelniekiem, kas Parīzē sarodas no visām pasaules malām un viņu vienīgais mērķis ir atrast sfēru, kur ļaut vaļu saviem noziegumiem, bīstamiem talantiem.

Es eju pie viņas. Pēc kā? Nezinu. Es eju, kā mēs visi ejam, jo tur spēlē, tur iegūstamas sievietes un vīriešiem tur nav goda. Es mīlu šo avantūristu pasauli; visi viņi tur dižojas šādiem un tādiem ordeņiem; visi tur augstdzimuši, titulēti ārzemnieki, bet viņu sūtniecībās viņus pazīst tikai spiegi.

Visi viņi runā par godu, kad spriež par zābakiem, katru brīdi piemin savus senčus un bez vajadzības katram stāsta savu dzīvi. Viņi ir lielībnieki, meļi, blēži un ir tikpat bīstami, kā viņu spēļu kārtis, mānīgi, kā viņu vārdi, pārdroši, kā slepkavas, kad jāriskē ar dzīvību, lai kādu aplaupītu. Vārdu sakot: katorgas aristokrātija.

Es viņus dievinu. Interesanti viņus pētīt. Viņu valodas ir pievilcīgas un asprātīgas. Viņi nav banāli, kā franču ierēdņi. Viņu sievietes ir skaistas, ar specifiskas blēdības pieskaņu, viņas apbur ar savas pagātnes mīklainību, kas lielāko tiesu nodzīvota varbūt cietumos. Viņām ir brīnišķas acis un reibinoši mati, viņu izskats pilnīgi saskan ar viņu amatu, un viņām ir apburoša grācija, noslēpumaina vara un bīstama, neatvairāma burvība, kas dzen uz vistrakākiem noziegumiem. Viņas uzvar, kā senlaikos laupītāji uzvarēja, un viņas ir asinskāras, kā plēsīgu putnu mātītes. Es viņas dievinu.

Marķīze Obardī ir šo eleganto kurtizāņu tips. Jau nobriedusi, bet aizvien vēl skaista, skurbinoša, gracioza. Liekas, ka tā samaitāta no galvas līdz papēžiem. Viņas mājā ir jautra dzīve, tur spēlē, dejo, ēd un dzer. Vārdu sakot, tur notiek viss, ko dēvē par pasaulīgiem priekiem.»

Leons Savāls ievaicājās:

«Vai esi bijis viņas mīļākais?»

Serviņjī atbildēja:

«Neesmu bijis, ari tagad neesmu un nekad nebūšu. Es tur eju viņas meitas dēļ.»

«A! Vai viņai ir ari meita?»

«Viņas meita! Tas ir brīnums, man draugs. Tagad viņa ir lielākais pievilkšanas spēks šajā ellē. Slaika, reti daiļa, skaisti nobriedusi, astoņpadsmit gadus veca, gaišiem matiem, bet māte tumšmate; mūžam dzīvības pilna, jautrībā sprikstoša, smejas no sirds dziļumiem, dejo, līdz krīt. Kam viņa piederēs? Kam tā piederējusi? Neviens to nezina. Mēs esam desmit tūkotāji, kas gaida un cer.

Tāda meitene tādas sievietes rokās, kāda ir marķīze, ir neatsverama manta. Viņas nav izdibināmas — šis lielās viltnieces. Neviens nekā nezina. Varbūt viņas gaida kādu … izdevīgāku… par mani. Kas uz mani attiecas, dodu tev goda vārdu, ka gadījumu, ja tāds radīsies, izmantošu.

Šī meitene, Iveta, mani mulsina un jauc manu prātu. Viņa ir mīkla. Ja viņa nav viltības un samaitātības brīnumputns — daudz lielāks, nekā man gadījies redzēt — tad tā, bez šaubām, ir brīnišķākais nevainības paraugs. Ar nesatricināmu mieru viņa dzīvo šajā blēžu pasaulē un jūtas labi, pat lieliski. Tā var justies tikai pēdējā neliete vai gluži nevainīga meitene.

Lai viņa būtu, kas būdama, vai tā apburoša avantūristos atvase, kas izaugusi šīs pasaulītes mēslainē kā krāšņs zieds, ko baro trūdu drazas, vai kāda aristokrāta, liela artista, prinča vai nogāzta karaļa meita, kurš kādu dienu bijis viņas mātes gultā, — neviens to nezina un nevar izprast, kas viņa tāda, ne arī ko viņa domā.»

Savāls teica smiedamies:

«Tu esi iemīlējies.»

«Nē. Esmu tikai pretendentu pulkā, un tas vēl nav tas pats. Jā, es tevi iepazīstināšu ar saviem nopietnākajiem sāncenšiem. Bet man ir ļoti lielas izredzes. Viņa dod man priekšroku un ir vēlīga pret mani.»

Savāls atkārtoja:

«Tu esi iemīlējies.»

«Nē. Viņa mani uztrauc, kairina, valdzina un baida, dara mani nemierīgu. Es jaušu viņā lamatas un tomēr viņu gribu, kā kāro sorbetu, kad moca slāpes. Es ļaujos viņas burvībai, bet tuvojos viņai tādām jūtām, kā tuvojas cilvēkam, kuru visi teic veiklu zagli. Mani, varbūt, pilnīgi bez pamata apbur viņas šķietamā šķīstība, bet atbaida, ko es drīzāk nojaušu, tikpat varbūtīgā samaitātība. Es jūtu, ka man ir attiecības ar neparastu, brīnišķu vai dīvainu un neizprotamu radījumu. Nezinu.»

Savāls trešo reizi teica:

«Es tev saku, tu esi iemīlējies. Tu par viņu runā ar dzejnieka patosu un trubadūra lirismu. Ieskaties savas sirds dzijumos un atzīsties.»

Serviņjī neatbildēja nekā; dažus soļus pagājis, viņš teica:

«Taisnību sakot, var jau būt. Katrā ziņā viņa mani ļoti interesē. Jā, varbūt es esmu iemīlējies. Es pārāk daudz par viņu domāju. Es domāju par viņu, gulēt iedams un celdamies. Tā ir diezgan nopietna lieta. Viņas tēls mani vajā, visur nāk man līdzi, vienmēr ir manā priekšā, man blakus, manā dvēselē. Vai tādu fizisku tieksmi varētu saukt par mīlu? Viņas seja tik dziļi iespiedusies man atmiņā, ka redzu to, tiklīdz aizdaru acis. Es negribu liegt, ka sirds man sāk kvēlāk pukstēt, satiekoties ar viņu. Es tvīkstu pēc viņas gluži neprātīgi un tomēr domas par precēšanos ar viņu man liekas kā briesmīga, ērmīga nejēdzība. Un mazliet baidos, kā putns baidās vanaga, kas lido viņam pāri. Un esmu greizsirdīgs uz visu, kas viņas sirdī man neizprotams un nezināms. Es vienmēr jautāju sev: «Kas viņa tāda: skaists bērns vai neliete?» Viņa izrunā vārdus, no kuriem varētu nodrebēt armija, bet arī papagaiļi. Lāgiem viņa ir tik bezkaunīga, ka es sāku ticēt viņas nevainībai. Dažreiz atkal viņa ir tik nedabīgi vientiesīga, ka es sāku šaubīties, vai viņa jel bijusi nevainīga. Viņa uztrauc mani kā kurtizāne, un sargā sevi kā pati nevainība. Viņa izliekas, ka mani mīl, bet tai pašā brīdī ņirgājas par mani. Sabiedrībā viņa izturas, it kā būtu mana mīļākā, bet kad esam divatā — kā pret brāli vai sulaini.

Brīžiem man liekas, ka viņai ir vēl vairāk mīļāko, nekā mātei. Dažreiz atkal man šķiet, ka viņai nav ne jausmas par dzīvi, ne sīkākās jausmas. Vai tu saproti to?

Un romānus viņa lasa tā, kā ūdens glāzi dzer. Gaidīdams labākus laikus, pagaidām es viņai piegādāju romānus. Viņa mani sauc par savu bibliotekāru.

Ik nedēļas «Jaunā Bibliotēka» uz mana rēķina viņai piesūta visu, kas iznāk, un es esmu pārliecināts, ka viņa visu izlasa — juku jukām.

Tas droši vien viņas domās rada dīvainu jucekli.

Varbūt nekārtīgā lasīšana ari dara savu iespaidu uz šīs meitenes ekscentrībām. Ja uz dzīvi noskatās caur piecpadsmittūkstošu romānu prizmu, tai jābūt ļoti jocīgai, un slēdzieni uz šī pamata būs diezgan fantastiski.

Es, protams, tikai gaidu. Un viens, kas tiesa, tik karsti neesmu vēl kārojis nevienu sievieti, kā alkstu pēc viņas.

Un tomēr es gluži skaidri zinu, ka neprecēšu viņu.

Ja viņai jau bijuši mīļākie, tad es tikai pavairošu to skaitu.

Ja ne, būšu paņēmis pirmo numuru, kā tramvajā.

Tas viss ir tik ļoti vienkārši. Droši vien viņa nekad neprecēsies.

Kas gan ņems par sievu marķīzes ObardI, Oktavijas Bardē meitu? Neviens. Un tur ir tūkstoš iemeslu.

Kur atrast viru? Augstākās aprindās? Tas nav iespējams. Mātes nams ir maldu māja, un meita tikai klientu pievilcēja. Tādos apstākļos neviens neprecas.

Pilsoņu aprindās? Mazas izredzes. Izvēlēties nederīgu partiju? To marķīze ne mūžam nedarīs. Ivetu viņa dos tikai ļoti augstai personai, bet tādu viņai neatrast!

Vienkāršā tautā? Vēl mazākas izredzes. Vārdu sakot — nav izejas. Šī meitene nepieder ne pie aristokrātijas, ne buržuāzijas, ne vienkāršās tautas, un nevar saistīties laulībā ne ar vienu šo šķiru pārstāvi.

Pēc savas izcelšanās, audzināšanas, iedzimtības, savām manierēm un ieražām viņa pieder pie augstākā vēriena kurtizāņu kārtas.

No sava likteņa viņa neizbēgs, ja tikai neies klosterī, kas grūti ticams, ja ievēro viņas ieražas un gaumi. Viņai var tikai viens amats būt: mīlestība. Un tam viņa, bez šaubām, nodosies, ja nav jau nodevusies. No likteņa viņa neizbēgs.

No jaunas meitenes tā kļūs par vecu ielasmeitu.

Es gribētu veicināt šo pārvērtību!

Es gaidu. Sāncenšiem nav skaita. Tur tu redzēsi francūzi de Belvinu, krievu, kuru sauc par kņazu Kravālovu, itālieti, kavalieri Velreali. Tie visā nopietnībā uzstādījuši savas kandidatūras un nu manevrē. Vēl ap viņu trinās citi mazāki marodieri.

Marķīze visus vērīgi uzmana. Bet es esmu pārliecināts — tā mērķē uz mani. Viņa zina, ka esmu ļoti bagāts un tāpēc citiem velta maz vērības.

Viņas salons ir krāšņākais no visiem, kādi vien ir šajā apvidū. Tur nāk pat ļaudis no labām aprindām, piemēram, mēs paši turp ejam, un mēs nebūsim vienīgie. Sieviešu ziņā jāsaka, ka viņa sameklējusi, pareizāk sakot: atradusi visu labāko, kas maku tukšotāju sabiedrībā atrodams. Kur viņa tās visas savākusi, to nezina neviens. Šī sabiedrība nav līdzīga ne īstai kurtizāņu sabiedrībai, ne bohēmas pasaulei. Klausīdama ģeniālai intuīcijai, marķīze centusies izraudzīties avantūristes, kurām ir bērni, sevišķii meitas. Un tā kāds nelga var iedomāties, ka atrodas godīgu sieviešu sabiedrībā.»

Viņi nonāca Elizejas lauku avēnijā. Viegla vēsma pūta koku lapotnē un brīžiem iešalca sejā kā milzīga vēdekļa liegi vēzieni no nezināmiem augstumiem. Pazarēs, klīda vieglas ēnas vai sakumpa kā tumši plankumi uz soliem. Šīs ēnas sarunājās tik klusi, kā uzticēdamas citcitai svarīgus un apkaunojošus noslēpumus.

Serviņjī turpināja:

«Tu nevari iedomāties, cik šajā ellē bagāta visdažādāko' titulu kolekcija. Jā, ka man neaizmirstas pasacīt: es tevi iepazīstināšu kā grāfu Savālu. Ja tevi nosaukšu gluži vienkārši par Savālu, tas būs aizdomīgi.»

Viņa draugs iesaucās:

«Nē, nē, to nē! Es negribu, ka mani turētu aizdomās,— kaut vai tikai vienu vakaru un tādā sabiedrībā, it kā man būtu smieklīga vēlēšanās dižoties ar tituliem. To nē!»>

Serviņjī sāka smieties.

«Tu esi nelga. Mani tur, nezinu, aiz kādiem iemesliem un kādā ziņā, iecēla par hercogu. Un visu laiku es tur figurēju kā hercogs de Serviņjī kungs, un man nenāk ne prātā gausties vai protestēt. Tas mani netraucē. Gluži otrādi: es būtu tur nicināms un smieklīgs, ja man šī titula nebūtu.»

Savāls nepielaidās.

«Tev pavisam cita lieta, tu esi aristokrāts. Bet es to nevaru. Man šķiet labāk būt par vienīgo eksemplāru salonā. Tā būs mana pārākuma zīme.»

Serviņjī turējās pie sava nodoma:

«Tici man, tas nav iespējams, tas, paliesi, nav iespējams. Saproti? Tas būtu pavisam neveikli. Tu tur būsi kā lupatnieks, kas neviļus ienācis karaļu sabiedrībā. Ļauj man visu nokārtot: nevienam nebūtu brīnums, ja es tevi iepazīstinātu kā Misisipi vicekarali. Kāds tiem var būt brīnums, kad paši sevi godina bez jēgas.»

«Nē! Es negribu.»

«Labi. Taisnību sakot, es daru aplami, tevi pārliecinādams. Iekšā ejot, tev tik un tā piekārs titulu, tāpat kā dažā veikalā pircējam uzdāvā vijolīšu pušķi.

Viņi nogriezās pa labi, Berrī ielā, uzkāpa krāšņa, modernā stilā celta nama pirmajā stāvā, un mēteļus un spieķus pameta četriem sulaiņiem īsās biksēs.

Viņus apņēma silta balles atmosfēra, puķu smaržu dvesma un sieviešu aromāts; gaiss šķita smacīgs. No blakusistabām, kas droši vien bija ļaužu pilnas, nāca nepārtraukts, neskaidrs sarunu troksnis.

Jaunajam ienācējam tuvojās stalts, brašs virs — it kā ceremonijmeistars, paresnu vēderu un svarīgu seju, sirmu vaigu bārdu. Viegli un svinīgi noliekdams galvu, viņš vaicāja:

«Ko liksiet pieteikt?»

Serviņjī atbildēja:

«Savāla kungs.»

Tad šis vīrs, atdarījis durvis, kliegšus izsauca viesu barā:

«Hercogs de Serviņjī kungs.»

«Barons Savāla kungs.»

Pirmā zāle bija sieviešu pilna; sākumā varēja saskatīt tikai neskaitāmus kailus plecus pār spilgto audumu viļņiem.

Nama saimniece stāvēja, sarunādamās ar dažām draudzenēm; tad viņa pagriezās un pienāca majestātiskiem soļiem, gracio7.ām kustībām un smaidu lūpās.

Viņas šauro, ļoti zemo pieri sedza spīdoši, biezi melni mati, tie bija biezi kā vilna un auga pat uz deniņiem.

Viņa bija stalta auguma, drusku smagnēja un masīva, mazliet pārbriedusi, bet aizvien vēl ļoti skaista, pārsteidzoša ar savu vareno, versmīgo skaistumu. Zem matiem, kas lika sapņot un smaidīt un kas to darīja noslēpumaini piecilcīgu, spulgoja lielas, tikpat melnas acis. Deguns bija drusku, drusku par plānu; pilnās, kārdinošās lūpas šķita radītas, lai runātu un uzvarētu.

Par visu vairāk apbūra viņas balss. Skaņas tai risa no lūpām viegli un dabīgi, tās iesvēla gandrīz vai jūtekliskā baudā. Ausij bija tīkami klausīties balsī, kas trīsēja kā strauta čaloņa. Acij bija tīkami lūkoties, kā kustējās viņas skaistās, mazliet uzkrītoši spilgtās lūpas.

Viņa vienu roku skūpstam pasniedza Serviņjī un, atmetusi vēdekli, kas palika karājoties zelta važiņā, otru sniedza Savālam sacīdama:

«Sveiki, barona kungs; hercoga draugi manā namā ir tīkami viesi.»

Milzim viņa uzmeta zibošu skatienu. Uz virslūpas tai bija melnas spalviņas, kas kļuva vēl melnākas, kad viņa runāja. No viņas nāca jauks aromāts, stipra, reibinoša amerikāņu vai indusu smaržu dvesma.

Ienāca citi viesi: marķīzi, grāfi un prinči. Serviņjī viņa teica ar mātes vēlību:

«Mana meita ir otrā zālē. Priecājieties, kungi, jūtieties kā savās mājās!»

Viņa devās apsveikt citus aicinātos viesus, uzmezdama Savālam strauju, smaidošu skatienu, kādus sievietes lieto, kad grib likt manīt, ka esat viņām patikuši.

Serviņjī savu draugu paņēma pie rokas.

«Es tev palīdzēšu orientēties,» viņš sacīja. «Šī zāle ir miesas tirgus, svaigas un maitātas miesas, lietotu preču tirgus, kuras nav vērtībā zemākas par jaunām, pat labākas par tām; kotējas ļoti augstu; dabūjamas visādos veidos… Pa kreisi spēļu zāle, zelta teļa svētnīca. Tev tā nav sveša lieta. Dibenā dejas zāle. Nevainības svētnīca, jaunu meiteņu tirdziņš. Viņas neatsakās arī no laulības saitēm. Tur mūsu nakšu nākotne un cerības. Šajā tikumisko kroplību muzejā vispievilcīgākās man šķiet šīs meitenes, viņu dvēseles jau izmežģītas kā jaunu klaunu locekļi, kurus apmāca klejojošie akrobāti. Nāc, iesim, paskatīsimies viņās.»

Viņš galanti palocījās pa labi un pa kreisi, izbārstīja komplimentus, ātrā lietpratēja skatienā ietvēra katru viņam pazīstamu dekoltētu sievieti.

Otrā zāles galā orķestris spēlēja valsi. Viņi apstājās uz sliekšņa. Dejā griezās piecpadsmit pāri: vīrieši svinīgi, bet sievietes ar lūpās sastingušu smaidu. Viņas bija pārāk kailas, tāpat kā viņu mātes. Dažām ņieburs bija piestiprināts plecos tikai ar šauru lentīti; lāgiem šķita zem padusēm pavīdam tumši plankumi.

Pēkšņi zāles dibenā parādījās slaika meitene un devās skriešus, grūstīdama dejotājus. Viņa skrēja sīkiem solīšiem, kā daždien skrej sievietes caur baru, un sauca:

«Ai, tas ir viņš, Miskads! Sveiki, Miskad!»

Viņai seja laistījās dzīvības plaukumā, laimes mirdzumā. Baltā miesa, viegli zeltainā sarkanmates miesa šķita spulgojam. Pār viņas pieri pacēlās un smagā pinumā gar vijīgo, smalko kaklu nokrita ugunīgi, it kā saules nokaitēti mati.

Viņa likās radīta kustībai, kā viņas māte bija radīta runāšanai — tik dabīgi, cēli un eleganti bija viņas žesti. Vērojot viņas gaitu, kustības, galvas pieliecienu vai rokas pacēlienu, varēja izjust dvēseles prieku un fizisku tīksmi.

Viņa atkārtoja:

«Miskad, sveiki, Miskad!»

Serviņjl viņai spieda roku stipri un spēcīgi kā vīrietim un sacīja:

«Ivetas jaunkundze, — mans draugs, barons Savāls.»

Viņa palocījās un uzlūkoja Savālu:

«Sveiki. Vai jūs vienmēr tik liels?»

Serviņjī atbildēja jokodamies: tādu toni viņš pieņēma vienmēr, sarunājoties ar viņu, lai apslēptu savu neuzticību un nedrošību:

«Nē, jaunkundze. Šodien viņš tīšām izauga tik liels, lai patiktu jūsu mammai, jo viņa mīl monumentus.»

Sejā iztēlodama komisku nopietnību, meitene sacīja:

«Tad ir labi. Bet kad jūs nāksiet manis dēļ, tad lūdzami saraujieties drusku mazāks. Es dodu priekšroku vidējiem. Redzat, Miskads man patīk.»

Viņa sniedza Savālam savu mazo rociņu ar plati izplestiem pirkstiņiem un vaicāja:

«Vai jūs dejojat, Miskad? Iesim uz valsi.»

Neatbildējis viņš apņēma to ap viduci ar srauju, kaislīgu žestu, un viņi tūdaļ izgaisa valša virpulī.

Viņi griezās ātrāk, nekā citi, kā neprātā, saplūzdami vienā būtnē, izstiepušies taisni, gandrīz kājas nekustinādami, it kā neredzams mehānisms, kas paslēpts viņu pēdās, tiem liktu joņot tādā straujumā.

Viņi nebija nogurdināmi. Citi pāri pamazām izjuka. Viņi valsēja divi vien, it kā aizmirsuši, kur viņi atrodas un ko dara, kā ekstāzē aizrāvušies. Muzikanti spēlēja un spēlēja, noskatīdamies apstulbušos dejotājos. Visi citi arī noskatījās viņos, un, kad beidzot tie apstājās, viņiem applaudēja.

Iveta bija mazliet pietvīkusi. Viņai bija savādas acis, kvēlošas un biklas, ne tik izaicinošas, kā pirmāk. Šo acu dīvainību sevišķi radīja neparasti izpletušies redzokļi.

Serviņjī bija kā noreibis. Viņš piespiedās pie durvīm, lai atžilbtu.

«Piekusis nabaga Miskads; es esmu stiprāka par jums.»

Viņš nervozi iesmējās, ietverdams to degošā skatienā; acīs tam zvēroja kustoņa kārība, kas izpaudās lūpās.

Viņa stāvēja tam blakus, savas kailās krūtis, kas elpā cilājās, ļaudama viņa skatienam.

Tad tā turpināja:

«Dažreiz jūsu izskats līdzīgs trakam runcim. Piedāvājiet man roku un iesim meklēt jūsu draugu.»

Ne vārda neteicis, viņš satvēra tās roku.

Savāls nebija viens, viņam bija pievienojusies marķīze. Viņiem bija jautra saruna, un viņa izrunāja banālus vārdus savā burvīgajā balsī; iedziļinājusies viņa domu būtībā, tā šķita bez vārdiem runājam pavisam ko citu. Pamanījusi Serviņjī, viņa savilka seju smaidā un sacīja: «Vai zināt ko jaunu, mīļais hercog? Es noīrēju villu Buživālā uz diviem mēnešiem. Ceru, ka atbrauksiet pie manis un atvedīsiet līdzi savu draugu. Es došos prom jau pirmdien; vai nākamo sestdien nāksiet pie manis pusdienās? Varēsiet palikt visu nākamo dienu.»

Serviņjī uzlūkoja Ivetu. Viņa smaidīja, bet seja bija mierīga, un viņa teica cietā tonī:

«Nu saprotams, ka Miskads būs sestdien pusdienās. Viņš nemaz nav lūdzams. Tur mēs varēsim darīt visādas muļķības.»

Viņam likās, ka Ivetas smaidā un balsī tas būtu pamanījis divdomību.

Marķīze savas lielās, melnās acis pavērsa uz Savēlu: «Un jūs, baron?»

Viņas smaids izteica visu. Viņš palocījās: «Es būšu ļoti laimīgs.» Iveta sacīja vientiesīgi un viltīgi: «Mēs visus tur sacelsim kājās ar savu trakošanu, vai ne, Miskad? Bet mana svīta būs dusmīga …»

Ar skatienu viņa norādīja uz dažiem vīriešiem, kas viņus iztālēm uzlūkoja. Serviņjī atteica: «Kā jums patiks, jaunkundze.»

Viņš vienmēr pret to izturējās ar draudzīgu lamiliaritāti.

«Kādēļ Ivetas jaunkundze manu draugu Serviņjī sauc par Miskadu?»

Viņa atbildēja gluži nevainīgi:

«Tādēļ, ka viņš vienmēr izslīd no rokām. Liekas, ka turu viņu ciet, bet maldos.»

Marķīze, domādama gluži ko citu un nenovēršot acis no Savēla, izklaidīgi sacīja: «Bērni ir tik jocīgi.» Iveta saskaitās.

«Es vis neesmu jocīga. Es esmu vaļsirdīga. Miskads man patīk, bet. viņš vienmēr no manis bēg. Tas mani kaitina.»

Viņš zemu palocījās:

«Es nekad vairs jūs nepametīšu — ne dienu, ne nakti.» Nobijusies viņa iesaucās:

«To tikai ne: dienu gan, bet naktī jūs mani traucēsiet.» Viņš bezkaunīgi vaicāja: «Kādā ziņā?» Viņa attrauca:

«Jūs, droši vien, esat daudz nejaukāks, kad esat izģērbies.»

Marķīze iesaucās nesatricināmi mierīgā izskatā: «Viņi runā briesmīgas lietas! Tik nevainīgs gan nedrīkst būt.»

Serviņjī zobgalīgi piebilda: «Es piekrītu jūsu domām, marķīze.» Iveta pavērās viņā un teica apvainotā lepnumā: «Jūs esat rupjš; ar jums tas pēdējā laikā bieži notiek.» Pagriezusies viņa sauca: «Aizstāviet mani, kavalieri, mani apvaino!» Pienāca kalsens tumšmatis, lēnām kustībām. «Kurš vainīgs?» viņš jautāja, māksloti smaidīdams. Viņa ar galvas mājienu norādīja uz Serviņjī: «Viņš. Un tomēr es viņu mīlu vairāk par jums visiem, jo viņš nav tik garlaicīgs.»

Kavalieris Valreāli palocījās:

«Ikviens dara, ko var. Var jau būt, ka mums tādu īpašību nav, bet mūsu padevīgo uzticību tas nemazina.»

Vēl pienāca liela auguma kungs ar paresnu vēderu, sirmu vaigu bārdu un skaļu balsi:

«Ivetas jaunkundze, es esmu jūsu padevīgs kalps.»

Vļņa iesaucās:

«A! De Eelvina kungs!»

Tad viņa pievērsās Savālam:

«Mans oficiālais pielūdzējs — liels, resns, bagāts muļķis … Es tādus arī mīlu. Tīrais pulka bundzinieks .. . no viesnīcas ar table d'hote. Bet jūs taču par viņu lielāks? Kā lai es jūs iesaucu? Es saukšu jūs par de Rodosa dēla kungu, jo jūsu tēvs droši vien būs bijis īstais koloss. Es ticu, ka jums abiem ir par ko runāt — jums, tādam milzenim, kas galvu augstāks par citiem. Palieciet sveiki!»

Viņa žirbi devās pie muzikantiem un lika tiem spēlēt kadriļu.

Obardī kundzei aizvien vēl bija izklaidīgs izskats. Viņa gurdeni Teica Serviņjī, lai vispār ko sacītu: «Jūs maitājat viņas raksturu .. .»

Viņš atbildēja:

«Tad jūs vēl neesat beigusi viņas audzināšanu?»

Viņa šķita to nesapratusi un vēlīgi smaidīja.

Ieraudzījusi tuvojamies svinīgu kungu, ordeņiem izgreznotu, viņa steigšus traucās tam pretī:

«Kņaz, kņaz, cik es esmu priecīga!»

Serviņjī atkal ņēma Savālu pie rokas un aizveda to:

«Mans trešais nopietnākais sāncensis, kņazs Kravālovs. Vai es neteicu, ka viņa ir lieliska?»

Savāls atbildēja:

«Man viņas abas šķiet lieliskas. Māte man ļoti labi patīk.»

Serviņjī pieliecās tuvāk:

«Gods un vieta, mīļais draugs.»

Viesi, kas taisījās dejot kadriļu, viņus grūstīja; tie sakārtojās divās paralēlās līnijās pa pāriem.

«Iesim nu noskatīties blēžos,» teica Serviņjī, un viņi izgāja spēļu zālē.

Ap galdiem spiedās ļaudis. Sarunāties gandrīz tur nesarunājās; zelta nauda, nosviesta vai paņemta, lāgiem savienoja savu kluso metāla balss skaņu ar spēlmaņu balsīm; nauda te šķita dzīvi runājam.

Visiem spēlmaņiem krūtis greznoja raibi ordeņi un visfantastiskākās lentas. Visiem bija skarbas sejas, un ikviens bija īpatnējs. Sevišķi bārdu ziņā tie ļoti atšķīrās cits no cita.

Tur amerikānis kā miets, uzpūtīgais anglis ar matu vēdekli, kas izplests uz krūtīm, spānietis, kam seja apaugusi ar melnu vilnu, romietis ar brīnišķām ūsām, ko modē viesa Viktors Emanuēls, tur austrietis ar vaigu bārdu un skūtu zodu, krievu ģenerālis, kam ūsas līdzīgas diviem savītiem matu pīķiem, franči ar elegantām ūsiņām — vārdu sakot, šie kungi rādīja visas pasaules bārdskuvju fantāziju.

«Vai nespēlēsi?» vaicāja Serviņjī.

«Nē, un tu?»

«Seit nekad. Ja vēlies, iesim prom un atnāksim kādu dienu, kad būs mierīgāk. Šodien pārāk daudz ļaužu. Garlaicīgi.»

«Iesim.»

Viņi nozuda aiz portjēras, kas aizklāja durvis uz priekšnamu.

17

Uz ielas Serviņjī sacīja:

2 — 251

«Ko nu teiksi?»

«Jā, tiešām ļoti interesanti. Bet sievietes man patīk daudz vairāk, nekā vīrieši.»

«Velns lai parauj! Šīs sievietes ir sava dzimuma zieds. Vai tev neliekas, ka viņas izsmaržo mīlu tāpat kā bārdskuvju salons smaržas? Taisnību sakot, šīs ir vienīgās vietas, kur par savu naudu var izpriecāties. Un kur viņām bagāti piedzīvojumi, mīļais draugs! Kas tās par aktrisēm! Vai esi kādreiz ēdis maiznīcā pirktus raušus? Izskats tiem pievilcīgs, bet tie nekur neder. Tas, kas tos taisa, prot tikai maizi cept. Parasto sieviešu mīla man liekas līdzīga šiem raušiem, bet marķīzes Obardī un viņas sieviešu mīla ir īstais kārums. Tās prot raušus cept! Viņām samaksā piecus sū par to, kas citur maksā tikai divus sū. Tā ir tā lieta.»

Savāls vaicāja:

«Bet kas tur tagad saimnieks?»

Serviņjī paraustīja plecus:

«Nezinu. Pēdējais, ko pazinu, bija angļu sers, bet tas kopš trim mēnešiem aizbrauca.»

Tagad viņa iztiek, droši vien, ar vienkāršiem mirstīgiem, varbūt, no spēles un spēlmaņiem; viņai ir savas kaprīzes. Bet sestdien mēs katrā ziņā brauksim pie viņas uz Buživālu pusdienās. Uz laukiem dzīve brīvāka, nekā pilsētā, un beidzot es izdibināšu, kādi Ivetai nolūki!»

Savāls atbildēja:

«Labi. Sestdien man arī nekas nav darāms.»

Ejot pāri Elizejas laukiem zvaigžņu spožumā, viņi iztraucēja pārīti uz sola.

Serviņjī čukstēja:

«Kāds tas ir nieks, bet tomēr, cik tas svarīgi! Cik gan tā mīla banāla, jocīga, vienmēr vienāda un vienmēr dažāda! Klaidonis, kas par divdesmit sū nopircis šo sievieti, no viņas prasa to pašu, par ko man kādai marķīzei Obardī būs jāsamaksā desmittūkstoš franku, un mana marķīze nebūs nemaz jaunāka, jā, varbūt drusku gudrāka, nekā šis radījums. Cik banāli!»

Viņš brīdi klusēja, tad teica:

«Lai nu būtu, kā būdams, bet kļūt par pirmo Ivetas mīļāko ir liels panākums. O, par to es labprāt dotu… Es dotu…»

Viņš nevarēja pasacīt, ko īsti būtu devis. Savāls no viņa atvadījās uz Ķēniņa ielas stūra.

II

Galds bija klāts verandā, no kuras pavērās skats uz upi. «Ziedonis», tā sauca marķīzes Obardī noīrēto villu, kas atradās uzkalna slīpumā, kur Sēna meta līkumu, tecēdama gar dārzu uz Marlī ciemu.

Kruasi saliņa, apaugusi smuidriem kokiem, aizklāja apvārsni ar zaļu lapaini. Tālumā plūda liela, plata upe, kas skatienam izgaisa pie Grenuijēra peldošās kafejnīcas zem koku zariem.

Pienāca vakars, viens no tiem dzidrajiem vakariem upmalā, kas rada laimes ilūziju. Koki un rāmais, gaišais Sēnas līmenis snauda. Bet karstuma nebija, gaiss bija silts un cilvēkiem bija līksmas sirdis. No upes pret debesīm dzidri cēlās rasmīgs spirgtums.

Saule aiztecēja aiz kokiem, un klusajā gaisā šķita trīsam aizmigušās zemes nevainīgā elpa.

Iznākot no viesu istabas verandā, visi ielīksmojās. Sirdis apņēma patīkama jautrība. Visi juta, cik jauki pusdienas ēst laukos, platas upes krastmalā, un ieelpot vakara dzidro, smaržīgo gaisu.

Marķīze ienāca roku rokā ar Savālu, Iveta ar Serviņjī.

Viņi bija četri vien.

Sievietes likās pavisam citas, nekā Parīzē, īpaši Iveta.

Viņa bija klusa un visu laiku sēdēja gurda un nopietna.

Savāls viņu vairs nepazina un vaicāja:

«Kas jaunkundzei kaiš? Man šķiet, šī nedēļa jūs pārvērtusi. Jūs esat kļuvusi tik prātīga.»

Viņa atbildēja:

«Lauki mani tādu padarīja. Esmu pārvērtusies un jūtos savādi. Bet es jau gan ik pārdienas mainos. Ja šodien man traks un brāzmīgs gars, rītu būs elēģisks. Es mainos līdzi laikam un pati nezinu, kā tas notiek. Dažreiz es varētu visu. Ir dienas, kad es varētu nokaut cilvēkus, kustoņus ne, kustoņus es nekad nevarētu nokaut! Cilvēkus gan. Citdien es raudu par pēdējo nieku. Man nāk prātā raibākās domas. Viss atkarīgs no tā, kā es jūtos, celdamās no gultas. Piecēlusies es jau zinu kā jutīšos visu dienu. Varbūt sapņi dara uz mums iespaidu. Un vēl mani uztrauc lasītās grāmatas.»

2'

19

Viņa bija baltā flaneļa ģērbā, kas liegi apņēma maigo ķermeni. Platais ņieburs lielās krokās, cieši neapglauzdams, izšķīra viņas elastīgās, pilnīgi veidotās krūtis.

Gleznais kakls mežģīņu apkrokojumā šķita baltāks par flaneli, un gar to, kas bija dārgākai pērlei līdzīgs, krita smagais zeltmatu pinums.

Serviņjl viņu ilgi uzlūkoja un teica:

«Jaunkundze šodien ir skaista. Es vēlētos jūs vienmēr redzēt tādā izskatā.»

Viņa atbildēja ar tikko tveramu parasto nerātnību:

«Neatklājiet man mīlestību, Miskad. Šodien es varu to pieņemt nopietni, un tas jums dārgi maksās.»

Marķīze likās ļoti laimīga. Viņa bija tinusies melnā ģērbā, kas krita skaistām krokām un rādīja viņas krāšņās formas. Ņieburs bija drusku sarkanā tonī. Sarkanu neļķu vija krita no viduča uz gurnu. Melnajos matos bija iesprausta sarkana roze. Savāda tveice nāca no viņas tumšā, puķēm rotātā ģērba, no viņas neatlaidīgā skatiena, rāmi skanošās balss, gandrīz nekustīgā stāva.

Arī Savāls bija nopietns un domīgs. Lāgiem viņš ar parastu žestu saņēma melno, smailo bārdu, kas bija apcirpta kā Indriķim III, un šķita iegrimstam dziļās pārdomās.

Brīdi visi klusēja.

Kad pasniedza foreles, Serviņjl sacīja:

«Klusēšana dažreiz ir patīkama. Cilvēki jūtas cits citam tuvāki, kad klusē. Vai nav tiesa, marķīze?»

Viņa viegli pagriezās un atbildēja:

«Jums taisnība. Tik labi ir reizē domāt par jaukām lietām.»

Viņa pavēra uz Savālu spulgojošās acis. Brītiņu viņi saskatījās, acis nenovēršot.

Pagaldē tikko manāmi kas sakustējās.

Serviņjl turpināja:

«Ivetas jaunkundze, man būs jādomā, ka esat iemīlējusies, ja būsiet tik rātna! Bet ko gan jūs būtu varējusi iemīlēt? Ja vēlaties, izpētīsim šo jautājumu kopējiem spēkiem. Atmetīsim gaudeno vaidētāju armiju un sāksim no svarīgākiem eksemplāriem. Kņazu Kravālovu?»

Šo vārdu izdzirdusi, Iveta satrūkās.

«Ak, nabaga Miskad, ko jūs runājat? Tas jau izskatās pēc vaska figūras no muzeja, kas guvusi godalgu frizūru konkursā.»

«Labi. Prom šo kņazu. Tad jūs būsiet izraudzījusies vikontu Pjēru de Belvinu?»

Te viņa sāka smieties un teica:

«Vai varat mani iedomāties apskaujam Rezinē (drīz viņa to sauca par Rczinē, drīz Malvāziju, Aršanteili; dažādus pavārdus viņa sadeva visiem) un čukstam: ak, mīļais Pjēr, vai: mans dievišķais Pedro, mans dārgais Pjetro, mans mīlulīti Pjerro, vērs savu skaisto, resno suņa mūlīti uz mani, tava dārgā sieviņa grib tevi noskūpstīt…»

Serviņjī iesaucās:

«Prom abus! Vēl paliek kavalieris Valreāli, kuru, kā rādās, marķīze ļoti ciena.»

Iveta kļuva pavisam jautra:

«Šo rauduli? Viņš taču mirkst mūžīgās asarās! Viņš redzams visās krāšņākās bērēs. Kad viņš manī noskatās, man liekas, ka esmu jau mirusi.»

«Prom trešo arī! Varbūt jūs esat iemīlējusies baronā Savālā!»

«De Rodosa dēla kungā? Nē, nē, tas manīm pārāk liels. Man tā vien liekas, ka esmu iemīlējusies Triumfa Arkā.»

«Ja tā, tad katrā ziņā jūs mīlat mani, jo esmu vienīgais no jūsu pielūdzējiem, kurš palika neminēts. To es darīju aiz uzmanības un pazemības. Man būtu tikai jāpateicas jums.»

«Jūs, Miskad? Ak, nē. Es jūs ļoti mīlu… Bet es jūs nemīlu… Taču cerības laupīt jums tomēr negribu. Vēl neesmu jūs iemīlējusi, bet jums ir izredzes… Iespējams ir… Centieties, Miskad, esiet pazemīgs, vērīgs, gādīgs, rūpīgs, izpildiet visas manas kaprīzes, dariet, kas man patīk. . . Tad jau redzēsim .. .»

«Ja jaunkundze atļautu, es labprāt izpildītu jūsu pieminētās prasības nevis pēc, bet pirms.»

Viņa iesaucās ar zubretes nevainību:

«Pēc kā, Miskad?»

«Nu, velns lai parauj, pēc tam, kad būsiet man pierādījusi, ka mani mīlat.»

«Tad dariet, it kā es jūs mīlētu, un ticiet tam, ja gribat. . .»

«Bet jūs . . .»

«Cietiet klusu, Miskad, diezgan runāts par to.»

Viņš kareiviski atdeva godu un apklusa.

Saule nozuda aiz saliņas, bet debesjums aizvien vēl kvēloja kā ugunskurs, un upes rāmais ūdens šķita kā asinis. Nami, lietas un cilvēki bija sarkani saulrieta atspīdumā. Un roze marķīzes matos bija līdzīga liesmas dzirkstei, kas nokritusi no mākoņiem viņai uz galvas.

Iveta raudzījās tālumā: marķīze, kā neviļus, savu kailo roku uzlika uz Savāla rokas. Bet, tiklīdz Iveta pakustējās, viņa roku atrāva un sāka kārtot ņiebura krokas.

Serviņjī, kurš viņos lūkojās, sacīja:

«Vai jaunkundzei patiktos paklejot pēc pusdienām., aizstaigāt uz salu?»

Šis nodoms viņu ielīksmoja:

«Ak, tas ir brīnišķīgi! Iesim divi vien. Vai ne, Miskad?»

«Jā, jaunkundze.»

Atkal visi apklusa.

Plašā, mēmā apvāršņa vērošana un mirdzošais vakara klusums sirdīs viesa gurdenu laiskumu; tikās nekustēties un klusēt. Dzija miera stundās valodas gandrīz nav iespējamas.

Sulaiņi apkalpoja bez trokšņa. Saulriets nodzisa, nakts lēni ietina zemi. Savāls jautāja:

«Vai domājat še ilgāk padzīvot?»

Marķīze atbildēja, uzsvērdama katru vārdu:

«Jā. Kamēr būšu še laimīga.»

Jau bija gluži satumsis, tika atnestas lampas. Tās apspīdēja galdu ar blāvu gaismu, kas savādi disharmonēja ar apkārtējo tumsu. Tūdaļ galdauts aplipa ar kukaiņu mākoni. Tie bija pavisam sīki kukainīši, kas savus spārniņus un kājiņas sadedzināja pie lampas un galdautu, šķīvjus un visus traukus piebēra kā ar pelēkiem, drebošiem putekļiem.

Sīko spārnoto kukainīšu neskaitāmie bari kutināja seju un rokas.

Ik brīdi vīns bija jālej laukā no glāzēm, jāapsedz šķīvji un jāēd ar vislielāko uzmanību.

Ivetu šī spēle uzjautrināja. Serviņjī rūpīgi sekoja katram gabaliņam, ko tā lika pie lūpām, apsedza viņas glāzīti un aizsargāja tai galvu ar salveti. Bet marķīzei tas apnika, viņa kļuva nervoza. Un pusdienas drīz beidzās.

Iveta nebija aizmirsusi, ko Serviņjī teica:

«Nu mēs iesim uz salu.»

Marķīze gurdeni piekodināja:

«Tikai nekavējieties ilgi. Mēs pavadīsim jūs līdz celtuvei.»

Atkal viņi gāja divatā. Iveta ar savu draugu pa priekšu. Aiz muguras tie dzirdēja marķīzes un Savāla balsis, tās bija klusas, bet straujas. Tumsa bija bieza un melna. Bet debesis, dzirksteļu piebērtas, šķita tās kaisām, upē, jo tumšajā ūdenī margoja zvaigznes.

Piekrastē kurkstēja vardes, gaisu pildot melodiski sakūstošām, monotonām skaņām.

Neskaitāmas lakstīgalas nakts klusumā locīja balsis.

Neviļus Iveta ievaicājās:

«Viņi vairs nenāk mums līdzi. Kur viņi palika?»

Viņa sauca:

«Mamma!»

Neviens neatbildēja. Viņa turpināja:

«Tālu viņi nevar būt. Es nupat vēl dzirdēju.»

Serviņjī čukstēja:

«Droši vien aizgājuši atpakaļ. Varbūt jūsu mammai sāka mesties vēsi.»

Un viņš aizvīla Ivetu sev līdzi.

Priekšā mirgoja uguntiņa. Tā bija Martinē viesnīca; viņš bija reizē krodzinieks un zvejnieks. Viņi sauca, un iznāca cilvēks. Tas uzkāpa uz celtuves, kas bija piesieta niedrājā.

Cēlējs paņēma irkļus, un smagā laiva peldēja, modinādama ūdenī iemigušās zvaigznes, liekot tām virpuļot trakā dejā, bet jo laiva tālāk peldēja, jo ātrāk virpuļi izira.

Viņi piebrauca pie krasta un atradās augstu koku pazarē.

Zem kuplajiem zariem, kuros lakstīgalu šķita vairāk, nekā lapu, dvašoja mitrās zemes spirgtums.

Tālumā kāds uz klavierēm spēlēja tautas valsi.

Serviņjī paņēma Ivetu pie rokas, tad paklusām apskāva viņas viduci, maigi kļaujot to klāt.

«Ko jūs domājat?» viņš vaicāja.

«Neko. Esmu ļoti laimīga.»

«Vai mani mīlat?»

«Jā, mīlu. Miskad, es ļoti mīlu jūs. Bet tikai neuzmācieties man. Nakts tik jauka. Es negribu klausīties jūsu aplamībās.»

Viņš ciešāk apskāva to, kaut viņa raisījās vaļā, un caur flaneļa mīksto audumu sajuta viņas miesas siltumu. Viņš čukstēja:

«Iveta!»

«Kas ir?»

«Es mīlu jūs.»

«Jūs jokojat, Miskad.»

«Es sen jau mīlu jūs.»

Viņa aizvien vēl raisījās vaļā, pūlēdamās atbrīvot savu roku. Viņi gaja lēni, smagiem, nelīdzeniem soļiem kā noreibuši.

Viņš nezināja, ko vēl lai tai saka, bet saprata, ka ar meiteni jārunā citādi, nekā ar sievieti. Viņš jutās samulsis un nevarēja izšķirties, ko darīt, velti prātoja, vai viņa kāro to pašu vai nenojauš nekā, velti meklēja maigus vārdus.

Viņš atkārtoja:

«Iveta! Iveta!»

Te piepeši, nekā vairs nedomādams, noskūpstīja viņas vaigu. Viņa viegli sagrīļojās, sakaitinātu seju.

«Cik jūs smieklīgs! Vai liksiet man beidzot mieru?»

Viņas balss skanēja pārāk vienaldzīgi. Manīdams to ne visai noskaitušos, viņš savām lūpām piespiedās pie Ivetas kakla, kur sāka vizmot matu zelts. Tā vietiņa sen jau viņu kairināja.

Viņa sāka rauties laukā ār varu. Viņš turēja to cieši, tad, satvēris pie pleca, pagrieza viņas galvu pret sevi un noskūpstīja tai lūpas degošā, ilgā skūpstā.

Viņa izslīdēja tam no skavām, aši izlocīdamās ar visu ķermeni, un nozuda nakts tumsā, tikai svārki nočaukstēja, kā gaisā uzspurdzoša putna spārni.

Sākumā viņš stāvēja nekustēdamies, izbrīnījies par viņas vijību un nozušanu, un, nekā nedzirdēdams, pusbalsī pasauca:

«Iveta!»

Viņa neatbildēja. Viņš gāja, ieskatīdamies tumsā un krūmos meklēdams viņas baltā ģērba ziboņu. Bet tumsa aizvien vēl bija bieza un dziļa. Viņš sauca skaļāk:

«Ivetas jaunkundze!»

Lakstīgalas apklusa.

Viņš pasteidzināja soļus, kļūdams mazliet nemierīgs,, un aizvien skaļāk sauca:

«Ivetas jaunkundze! Ivetas jaunkundze!»

Nekā. Viņš apstājās un ieklausījās. Visapkārt bija klusums, tikai lapas pār galvu tikko jaušami trīsēja. Un vardes aizvien vēl nerima jestri kurkstēt.

Viņš ložņāja no krūma krūmā, devās lejā no augstā krūmājiem apaugušā upes līča krasta, kur ūdens viegli plūda, un atkal atgriezās pie līdzenā un kailā krasta, kur ūdens netecēja. Viņš aizgāja līdz tai vietai, kur pretējā pusē bija Buživāla, atnāca atpakaļ pie Grenuijēra, izvandīja visus biezokņus un nerimdamies sauca:

«Ivetas jaunkundze, kur jūs esat? Jel atbildiet! Tas bija tikai joks. Nu, atbildiet! Nelieciet sevi meklēt!»

Tālumā sāka sist pulkstenis. Viņš saskaitīja sitienus: divpadsmit. Jau divas stundas viņš skraidījis. Viņš nodomāja, ka Iveta droši vien būs aizgājusi mājās un sāka arī pats doties mājup; bēdīgu sirdi viņš gāja pāri tiltam.

Priekšnamā gaidot sulainis bija aizsnaudies krēslā.

Serviņjī atmodināja to un jautāja:

«Vai Ivetas jaunkundze sen jau mājās? Es viņu pametu ciema stūrī, jo man bija vizīte.»

Sulainis atbildēja:

«Jā, hercoga kungs, Ivetas jaunkundze pārnāca pirms desmitiem.»

Serviņjī iegāja savā istabā un devās gulēt.

Viņš gulēja vaļā acīm, jo nevarēja aizmigt. Nozagtais skūpsts neļāva mieru. Viņš pārdomāja. Ko viņa gribēja? Ko viņa domāja? Ko viņa zināja? Cik viņa bija reibinoši skaista!

Jutekliskā iekāre, ko bija nomākušas dzīrošanas un mīlas dēkas, atkal iedegās viņā, domājot par šo savādo meiteni — tik spirgtu, kairu, noslēpumainu.

Viņš dzirdēja pulksteni nositam vienu, divi. Par aizmigšanu nebija ko domāt. Bija tik karsts, ka viņš svīda, deniņos klabēja. Viņš piecēlās un atdarīja logu.

Istabā iešalca spirgts gaiss; viņš lēni to ieelpoja. Aiz loga pletās tumsa — mēma, nevairāma, nekustīga. Neviļus viņš tumsā saskatīja spīdošu punktu degošas ogles izskatā. Viņš nodomāja: cigārs. Tas, droši vien, Savāls. Tad klusi pasauca:

«Leon!»

Balss atbildēja:

«Vai tu, 2an?»

«Jā. Es tūdaļ iešu.»

Viņš saģērbās, izgāja laukā un piebiedrojās savam draugam, kurš kūpināja cigāru, sēdēdams dzelzs atzveltnī.

«Ko tu nakts laikā te dari?»

Savāls atteica:

«Atpūšos.»

Viņš sāka smieties.

Serviņjī spieda viņam roku.

«Esi sveicināts, mīļais draugs. Bet es. .. es tikai velti laiku tērēju.»

«Ak, tad …»

«Iveta nemaz nav līdzīga mātei.»

«Pastāsti, kas jums iznāca.»

Serviņjī stāstīja par saviem mēģinājumiem un savu neveiksmi, tad turpināja:

«Bet viņa mani briesmīgi uztrauc. Iedomājies: es nevarēju aizmigt. Kur jocīgas tādas meitenes! Patiesību sakot, viņas ir tik vienkāršas, bet nekādi tu nevari viņas saprast. Viegli var izdibināt jau mīlējušas sievietes, kas pazīst dzīvi, bet tiklīdz gadās šīs jaunavīgās, viss top neizprotams. Galu galā man sāk likties, ka viņa mani izsmej !»

Savāls šūpojās krēslā un lēni teica:

«Sargies, mīļais draugs, viņa vēl ievilks tevi laulības sprukās. Neaizmirsti slavenus paraugus. Kaut vai de Mončito jaunkundze, kura gan vismaz bija no labām aprindām, kļuva par imperatora laulātu draudzeni. Nespēlē, draugs, Napoleonu!»

Serviņjī neskaidri sacīja:

«Tur tev nav ko baidīties, neesmu ne vientiesītis, ne imperators, bet lai tādas lietas notiktu, jābūt vai nu vienam, vai otram. Vai miegs tev nenāk?»

«Pavisam nenāk.»

«Pastaigāsimies gar krastu?»

«Labprāt.»

Viņi izgāja no dārza un aizstaigāja gar upi uz Marli ciema pusi.

Bija spirgts gaiss, dziļa miega, atpūtas un miera stunda. Pat nakts liegie troksnīši bija klusuši. Lakstīgalas vairs nepogoja, vardes bija beigušas savu jestro koncertu. Tikai kāds neminams zvēriņš, varbūt arī putns, tālumā palaida vienmuļas skaņas, līdzīgas zāģa vienmērīgai dziedāšanai.

Serviņjī, kas dažu labu brīdi ļāvās liriskām un pat filozofiskām jūsmām, sacīja:

«Jā, šī meitene mani kairina. Aritmētikā viens un viens ir divi. Mīlā vienam un vienam jābūt vienam, un tomēr ir divi. Vai esi 'to kādreiz izjutis? Vai esi izjutis dziņu ieraut sievieti sevī vai pazust viņā? Es nerunāju par kustonisko apskāvienu kāri, bet par smeldzošo, tirdošo tieksmi ar prātu un ar sirdi sakust vienā būtnē ar kādu citu, izzināt viņa dvēseli, iedziļināties visnetveramākos viņa domu dzelmeņos. Un ne mūžam tu par viņu nekā nezināsi, ne mūžam neieraudzīsi viņa dziņas, nodomus, izpratni. Ne mūžam nesapratīsi, kas norisinās tuvu šķietamas būtnes dvēselē, kas slēpts uz tevi vērstā acu skatienā, kas tik gaišas un zi'las, it kā aiz tām nebūtu nekādu mīklu. Nemūžam tev neuzminēt vārdu apslēpto jēdzienu, to vārdu, ko izrunā mīļas lūpas, bet kas liekas pašam savi, un tu velti slāpsti pēc tiem. Nekad tev nenoraut autu no dvēseles, kura tavā priekšā atveras un aizmet vārdu pēc vārda, un tomēr cik tā tālu no tevis, kā šīs zvaigznes, un neaizsniedzama tā, kā šīs zvaigznes. Tas viss tik savādi.»

Savāls atbildēja:

«Es tik daudz neprasu. Es netiecos skatiena dziļumos. Es maz interesējos par saturu, bet ļoti daudz par formu.»

Serviņjī čukstēja:

«Lai būtu, kā būdams, bet Iveta ir liela savādniece. Kā viņa šorīt mani uzņems?»

Kad viņi piegāja pie Marli ciema, debesis jau dzisa.

Putnukūtīs dziedāja gaiļi; viņu dziedāšana atskanēja mazliet apvaldīta kūts biezajās sienās. Parkā pa kreisi čivināja kāds putns, atkārtodams vienu vienīgu motīvu, vientiesīgu līdz smieklīgumam.

«Iesim atpakaļ,» teica Savāls.

Viņi gāja atpakaļ. Iegājis savā istabā, Serviņjī vaļējā logā ieraudzīja rožaino apvārsni.

Viņš aiztaisīja slēģus, aizvilka smagos loga drapējumus, likās gultā un beidzot aizmiga.

Sapnī rādījās Iveta.

Viņu atmodināja savāds troksnis. Viņš atsēdās uz gultas malas, klausīj as, bet vairak nekā nedzirdeja. Tad viņam likās, ka slēģus dauza krusa.

Viņš uztrūkās no gultas, pieskrēja pie loga un atvēra to; alejā stāvēja Iveta un svieda logā smilšu saujas.

Viņa bija rožainā ģērbā, galvā salmu platmale ar musketiera spalvu. Viņa smējās palaidnīgi un viltīgi:

«Miskad, vai vēl guļat? Tik vēlu? Ko tad naktī darījāt? Ak, nabaga Miskads būs meklējis piedzīvojumus!»

Viņu apžilbināja spilgtā saules gaisma, viņš jutās aizvien vēl noguris un bija pārsteigts no Ivetas zobgalībām un miera.

Viņš atbildēja:

«Tūlīt, tūlīt jaunkundz. Tikai nomazgāšos.»

Viņa sauca:

«Steidzieties, pulkstenis jau desmit. Man izdomāts kāds sazvērestības projekts. Azaids būs vienpadsmitos.»

Kad viņš piegāja, viņa sēdēja solā ar grāmatu uz ceļiem; tas, protams, bija kāds romāns.

Viņa draudzīgi, vaļīgi un jautri to paņēma aiz rokas, it kā vakar nekas nebūtu nolicis, un ieveda to dārza dziļumā.

«Uzklausiet manu projektu: mēs izrādīsim mammai mazu nepatikšanu un dosimies uz Grenuijēru. Man gribas to redzēt. Mamma sacīja, ka krietnai sievietei neklājas tādas vietas apmeklēt. Bet man tas gluži vienalga — var vai nevar. Jūs taču nāksiet man līdzi, vai ne, Miskad? Papriecāsimies ar airniekiem.»

No viņas nāca brīnišķas smaržas, bet viņš nevarēja pasacīt, kas tās par smaržām bija. Tas nebija viņas mātes skurbinošo smaržūdeņu aromāts; varbūt īrisu pūderis.

No kurienes šī smarža nāca? No apģērba, no matiem vai miesas? Tobrīd viņa runādama tuvu pieliecās viņam klāt, un viņš sajuta tās svaigo, smaržīgo elpu. Un viņš saprata, ka no viņas, varbūt, nenāca nekādas smaržas, bet viņš pats šīs smaržas izjuta, apburts no viņas izskata. Tā smarža nebija nekas cits, kā viņas jaunības daiļums un burvība.

Viņa teica:

«Darīts! Vai ne, Miskad? Pēc azaida būs liels karstums un mammai negribēsies nākt. Karstumā viņa briesmīgi skābst. Lai viņa paliek jūsu drauga sabiedrībā. Teiksim, ka iesim mežā. Ak, ja jūs zinātu, kā man gribas redzēt Grenuijēru!»

Viņi piegāja pie dārza vārtiņiem; aiz dārza tecēja Sēna. Snaudošo upi appludināja saules spožums; tā dzirkstīja un laistījās. Viegls tvaiks vižņoja līmenī.

Lāgiem aizpeldēja viegla laiviņa vai vilkās smagā, nelielā celtuve. Tālumā skanēja saraustītie vai gari vilktie lokomotīvju svilpieni; tur vilcieni atveda svētdienas izbraucējus no Parīzes, un tvaikoņa svilpieni vēstīja savu tuvošonos Marli slūžām.

Notinkšķēja zvārgulītis.

Sauca azaidā. Viņi gāja atpakaļ.

Azaidu ēda klusēdami. Karstais jūlija dienvidus smacēja un nospieda. Tveice paralizēja dvēseli un miesu. Vārdi nenāca pār lūpām, un kustības bija gausas, it kā tām būtu jācīnās ar gaisa spiedienu.

Tikai Iveta, neievērojot savu noslēgtību, šķita uztraukta un kaisa nepacietīgās gaidās.

Pēc deserta viņa teica:

«Vai aiziesim uz mežu? Zem kokiem būs brīnišķs dzestrums.»

Marķīze, kas sēdēja gurdenu seju, sacīja: «Vai tu bez prāta! Tādā karstumā staigāt!» Meitene viltigi turpināja:

«Ko tur nu runāt! Tu jau vari palikt ar baronu. Mēs iesim ar Miskadu un maurā lasīsim grāmatu.» Pagriezusies pret Serviņjī, viņa piebilda: «Vai darīts?» Viņš atteica: «Kā jaunkundzei tīk.» Viņa aizspurdza pēc cepures. Plecus paraustījusi, marķīze nopūtās: «Viņai nav vairs prāta!»

Tad viņa laiski un gurdeni sniedza savu daiļo roku baronam, kurš tai uzspieda ilgu skūpstu.

Iveta un Serviņjī aizkāpa gar krastmalu un, pārgājuši pāri tiltam, saliņā atsēdās upes līča krastmalā, vītolu pazarē, kur rāmi tecēja ūdens. Vēl bija pāragri iet uz Grenuijēru.

Iveta no kabatas izvilka grāmatu un smiedamās teica:

«Lasiet, Miskad!»

Viņš attrauca ar atvairīgu žestu:

«Es? Es lasīt nemāku.»

Viņa nopietni turpināja:

«Nekādas atrunas! Netēlojiet viltīgu jūsminu un pūtēju. Jūs gribat tikai ņemt un pretī nedot nekā! Vai tā ir jūsu devīze?»

Viņš paņēma grāmatu un sēdēja neziņā. Tas bija apcerējums par entomoloģiju, skudru dzīvi angļu autora apgaismojumā. Viņš domāja, ka Iveta par viņu zobojas. Viņa nepacietīgi sacīja: «Lasiet jel!» Viņš vaicāja:

«Vai tas uz kādām derībām, vai gribat mani tikai kaitināt?»

«Nē, mīļais, es to grāmatu ieraudzīju kāda veikala logā. Man teica, tā esot labākā grāmata par skudrām. Es domāju, ka būs ļoti interesanti izzināt šo kukainīšu dzīvi. Lasiet.»

Viņa izstiepās guļus visā augumā, elkoņiem atbalstījās pret zemi un sāka skatīties zālē. Viņš sāka lasīt:

«Bez šaubām, cilvēkiem līdzīgie pērtiķi pēc savas anatomiskās struktūras vairāk nekā citi dzīvnieki tuvojas cilvēka tipam. Bet, izpētot skudru paražas, viņu sabiedrisko organizāciju, viņu komūnas, viņu būvju celšanas un ceļa stigošanas veidu, mākslu pievilināt citus kukaiņus un dažus pat padarīt par saviem vergiem, mums būs jāatzīst, ka viņām ir tiesības, pēc savas garīgās attīstības, ieņemt cilvēkam tuvu vietu …»

Viņš lasīja joprojām monotonā balsī, lāgiem apklusdams un vaicādams:

«Vai nebūs jau diezgan?»

Viņa pakratīja galvu un, noķērusi skudru, uzlika to uz zāļu stiebra un lika tai staigāt no viena gala uz otru. Klusēdama, modrā vērībā viņa klausījās apbrīnojamā vēstījumā par šo kuslo kukainīšu dzīvi, šiem pazemes mājokļiem, par to, kā viņas ieslēdz un baro egļu utis, kuru saldo sulu dzer, tāpat kā mēs barojam kūtīs govis, par to, kā tās iemāca sīkiem akliem kukainīšiem tīrīt skudru pūžņus, kā karagājienos tās savāc gūstekņus un liek tiem kalpot savā labā, un šiem gūstekņiem savi uzvarētāji jābaro kā aukles baro bērnus.

Iveta, it kā aizkustināta mātes maigumā pret šo vāro, gudro kukainīti, palaida skudru tecēt pa savu pirkstu un sirdspriekā noskatījās tajā, gribēdama to vai noskūpstīt.

Kad Serviņjī izlasīja par to, kā tās dzīvo komūnās, kā karo, vingrinās spēkā un veiklībā, saviļņotā meitene noliecās skudru noskūpstīt. Tā izspruka un skraidīja pa viņas seju. Te viņa spalgi iekliedzās, it kā viņai būtu gaidāmas lielākas briesmas un, gluži izmisusi, sāka pērt savu seju, lai kukaini nodzītu. Serviņjī, aiz smiekliem nevarēdams valdīties, noņēma viņai skudru no pieres un ilgi skūpstīja to vietu; viņa nepretojās.

Piecēlusies viņa teica:

«Sī grāmata man labāk patīk, nekā romāni. Nu, dosimies uz Grenuijēru.»

Viņi gāja uz parku, kurā auga milzu koki. Koku ēnā gar Sēnu, kas vizināja laiviņas, klīda pārīši: strādnieces ar saviem mīļākajiem, piekusušiem un dzērumā noreibušiem; tie staigāja bez svārkiem, ar katliņiem uz pakauša. Turpat tipināja pilsoņi ar sapostām sievām un bērniem, kuri bukņījās ap saviem vecākiem kā cālēnu perējums.

Attālais, nemainīgais cilvēku balsu troksnis vēstīja, ka tuvu tā vieta, kas airniekiem mīļa.

Beidzot tā vieta bija klāt. Tā bija milzīga apjumta liellaiva, piesieta pie krasta; tajā daudz vīriešu un sieviešu dzēra pie galdiņiem vai kliedza, pilnā kaklā rāva vaļā dziesmas un dejoja noskaņojušos klavieru mūzikas rakstā; tās tarkšķēja, kā aizplīsis katls.

Slaidas meičas sarkaniem matiem, krāsotām lūpām, rādīdamas savas kailās muguras un krūtis, iereibušas pastaigājās, raidīja bezkaunīgus skatienus, izmuldot jēlības.

Citas spiegdamas griezās dejā ar brašiem puišiem, kuru uzvalks bija audekla bikses, katūna bezpiedurkņi un krāsaina kasketa kā žokejiem.

Gaisā bija sviedru un rīsu pūdera smaka, parfimērijas bodīšu un piesvīdušu padušu smaka.

Viesi, kas sēdēja pie galdiņiem, lēja rīk'lē baltos, sarkanos, dzeltenos un zaļos dzērienus. Bez vajadzības viņi auroja pilnā kaklā, ļaudamies rupjai skandalēšanas un pārkliegšanas dziņai, viņi apstulboja sevi ar nejauku bļaušanu.

Lāgiem kāds peldētājs lēca no jumta ūdenī, visus, kas bija tuvumā, apšļākdams slapjus, un tie nu gaisu plēsa ar mežonīgiem rēcieniem.

Pa upi slīdēja laivu flotīlija. Garas, šauras laiviņas. Airnieki ar sparu cilāja irkļus; ikreiz, kad kailās rokas cēlās, zem iedegušās ādas savilkās muskuļi. Viņu mīļākās, sarkanos vai zilos flaneļa ģērbos, ar saulē spīdošiem sarkaniem un ziliem saulsargiem, ko tās turēja pār galvu, izlaidušās sēdēja mīkstos sēdekļos laivu galā un šķita skrējām pa ūdeni stingušās, gurdenās pozās.

Garām peldēja smagās barkas, ļaužu pilnas. Kāds skolnieks, laikam ļoti jautrā garā un gribēdams izpelnīties sevišķu vērību, airēja, cik vien spēki ļāva. Viņa irkļi griezās kā vējdzirnavu spārni. Ik brīdi viņš uzdrāzās virsu laivām. Viņu lamāja. Beidzot viņš nozuda, tikko nenoslīcinājis divus peldētājus, un bars, kas pildīja peldošo kafejnīcu, viņu pavadīja baiļu kliedzieniem.

Starojošā Iveta staigāja trokšņainajā barā roku rokā ar Serviņjī; šis jūklis un burzma, trīšanās un grūstīšanās viņai patika. Viņa mierīgi un vēlīgi noraudzījās sievietēs.

«Miskad, paskatieties, cik skaisti mati tai skuķei! Viņiem, droši vien, ir ļoti jautri!»

Tiklīdz pianists, kāds airnieks sarkanā uzvalkā, milzīgu salmenīcu galvā, sāka valsi, te, gluži negaidot, ar viņai piemītošo vētrainību, tā aizrāva līdzi savu ceļabiedru: viņi sāka griezties un joņot tik ilgi un tik traki, ka visi sāka viņos noskatīties. Daži sita kājām takti, citi šķindināja glāzītes. Pianists šķita kā neprātā; viņš ar visu spēku dauzīja kauliņus, līgoja visu ķermeni un purināja galvu zem milzīgās platmales.

Te pēkšņi viņš aprāva spēli un nogāzās uz grīdas, izstiepdamies visā garumā kā miris, un viņu apklāja platmale. Pūlis sāka skaļi smieties un plaukšķināt.

Viņam piesteidzās četri biedri un, satvēruši to, aizrāva aiz rokām un kājām.

Kāds jokupēteris gāja tiem līdzi un dziedāja De profundis. Aiz šķietamā miroņa nesējiem salasījās procesija, kas vilkās pa parka alejām; ceļā tiem pievienojās visi staigātāji.

Iveta arī sajūsmināta, aizkustināta smējās no visas sirds, ar visiem sarunājās, apreibināta no kustības un trokšņiem. Jaunekļi, stipri kairināti, skatījās viņā neatlaidīgi, spiedās ap viņu, kā ostīdami un skatieniem viņu izģērbdami. Serviņjī sāka baiļoties, ka šis piedzīvojums labi nebeigsies.

Procesija gāja joprojām, pasteidzinot soļus, līdz muzikanta nesēji, rēcošā bara pavadīti, gandrīz jau skriešus skrēja. Te viņi nonāca pie krasta, apstājās, iešūpoja savu biedru un iemeta upē.

Viss bars gavilēdams kliedza, bet pianists, krišanas apstulbināts, ķepurojās, lamājās, klepoja, spļaudīja ūdeni un raudzīja izrausties krastā.

Viņa platmali, ko aiznesa straume, atveda atpakaļ laivā.

Iveta lēkāja priekā, sizdama plaukstas un atkārtodama:

«Ai, Miskad, cik man jautri! Cik jautri!»

Serviņjī, kas viņu vēroja, bija nopietns; viņam bija nepatīkami, gandrīz vai sāpīgi, ka viņa šajā rupjajā barā jutās tik vaļīgi. Viņā sacēlās kārtīguma jūtas, kas piemīt ikvienam no labākajām aprindām un nekad nedziest, lai tas pagrimtu, cik dziļi pagrimdams: tās neļauj pazemoties līdz nejēdzīgai, aptraipošai tuvībai.

Viņš brīnīdamies nodomāja:

«Nu tevī, velns lai parauj, sāka reiz asinis trakot!»

Viņam gribējās sacīt tai «tu», kā viņš to domās uzrunāja, sacīt to tā, kā saka ielas sievietei. Viņš to vairs neatšķīra no sarkanmatu skuķēm, kas viņu grūstīja un aizsmakušām balsīm izkliedza neķītrus vārdus. Šie rupjie vārdi, īsi un skanīgi, šķita lidojam pār pūli, paceļamies no tā, kā no mēslaines paceļas mušas. Tie nevienu neuz

trauca, un neviens par tiem nebrīnījās. Iveta it kā nedzirdēja tos.

«Miskad, es gribu peldēties,» viņa sacīja. «Iesim upē!»

Viņš atbildēja:

«Kā vēlaties.»

Viņi aizgāja uz peldu būdām paņemt kostīmus.

Viņa izģērbās pirmā un gaidīja to krastā, smaidīdama no puišu skatieniem. Viņi iekāpa reizē siltajā ūdenī.

Iveta peldēja aizraudamās, apreibusi, viļņu glāstīta, drebēdama jutekliskā tīksmē, ik atņēmienā paceldamās, it kā grasīdamās lēkt no upes laukā. Viņš aizelsās un tikko varēja tai turēties līdzi, sabozies, ka peldēja vājāk par viņu. Te viņas kustības aprima, viņa apsviedās un peldēja uz muguras, rokas sakrustojusi un lūkodamās augstumos. Viņš noskatījās viņas miesas līniju vijīgumā, elastīgajās, apaļajās krūtīs, ko cieši apņēma caurspīdīgais audums, vieglajās vēdera kontūrās un gūžās, kurām viļņi skrēja pāri, kailajos kāju muskuļos, kas spīdēja zem ūdens, skaistajās pēdās, kas plunčojās virs līmeņa.

Viņš redzēja to visā augumā, it kā viņa tīšām tam rādītos, lai viņu kārdinātu, viņam ļautos vai vēlreiz pakairinātu. Viņš juta, ka kāro to ar kaislu, dedzīgu kvēli; neremdinātā iekāre darīja viņu nervozu. Te nejauši viņa pagriezās, uzlūkoja to un sāka smieties:

«Cik jums jocīgs izskats!»

Viņu sadusmoja un apvainoja viņas zobgalība, viņu satvēra apsmieta pielūdzēja ļaunprātīgs niknums. Ļaudamies neskaidrai atriebības dziņai, viņš teica:

«Jums laikam patīk šī dzīve?»

Viņa vientiesīgi atjautāja:

«Kāda dzīve?»

Neņirgājieties par mani. Jūs labi zināt, par ko es runāju.»

«Nē, patiesi nezinu.»

«Beigsim šo komēdiju. Vai jūs gribat, vai negribat?»

«Es jūs nesaprotu.»

«Nemaz jau tik muļķe neesat. Un es vakar jau runāju ar jums par to.»

«Par ko? Man aizmirsies.»

«Par to, ka jūs mīlu.»

«Jūs?»

«Jā, es.»

«Jūs jokojat.»

33

«Es zvēru jums.»

3 251

«Pierādiet.»

«To vien es vēlos.»

«Ko tad?»

«Jums pierādīt.»

«Tad rīkojieties.»

«Vakar jūs man to neteicāt.»

«Jūs man nekā nesolījāt.»

«Tā ir tikai runāšana!»

«Un vispār: tādās lietās jums nav jāgriežas pie manis.»

«Viņa ir lieliska! Pie kā tad?»

«Pie mammas, protams.»

Viņš sāka skaļi smieties.

«Pie jūsu mātes? Tas nu par traku!»

Viņa kļuva ļoti nopietna un cieši lūkojās viņā.

«Miskad, ja jūs patiesi mani mīlat tik ļoti, ka gribat precēties, tad runājiet vispirms ar mammu; pēc tam es pati jums pasacīšu.»

Viņš domāja, ka tā atkal viņu zobo un saskaitās no visas tiesas:

«Tad, jaunkundz, jūs neesat īsto noķērusi.»

Viņa uzlūkoja to kā senāk maigām, gaišām acīm un, brīdi svārstījusies, teica:

«Es nekā nesaprotu.»

Tad viņš teica ātri, nīgri un rupji:

«Iveta, beigsim reiz šo nožēlojamo komēdiju, kas jau velkas tik ilgi. Jūs spēlējat vientiesīgas meitenītes lomu, bet tā jums tiešām nepiederas, ticiet man. Jūs ļoti labi zināt, ka mums te nav runa par mūsu laulību, bet… par sakaru. Es mīlu jūs, tas tiesa; es vēlreiz saku, ka jūs mīlu. Neizliecieties, ka nesaprotat nekā un nedomājiet, ka esmu muļķis.»

Viņi stāvēja ūdenī viens pret otru, līdzsvaru uzturot vieglām roku kustībām. Sākumā viņa nepakustējās, kā nevarēdama viņa vārdus apjaust. Te pēkšņi viņa pietvīka līdz matu galiņiem. Pat kakls viņai nosarka, ausis kļuva gandrīz mēļas. Ne vārda neteikusi, ar viņai piemītošo straujumu viņa peldus metās prom uz krastu. Viņš nevarēja to panākt un dzinās pakaļ, aizelsdamies no noguruma.

Viņa izkāpa no upes, apmeta palagu un, atpakaļ neskatīdamās, ielīda savā peldu būdā.

Viņš sāka lēni ģērbties, pukojās par notikušo, gudroja, ko viņai sacīt: atvainoties vai tāpat turpināt.

Kad viņš saģērbās, viņa jau bija prom. Viņš pārnāca nesteigdamies, nobēdājies un uztraukts.

Marķīze roku rokā ar Savālu pastaigājās pa apskriteno taku. Ieraudzījusi Serviņjī, viņa teica ar gurdenu seju, kas viņai vēl no vakarvakara:

«Es sacīju, ka nevar staigāt tādā tveicē. Ivetai saules dūriens; viņa guļ. Nabaga meitēns sasarcis kā magone; viņai briesmīgas galvassāpes. Jūs droši vien staigājāt saulē un darījāt visādas aplamības. Jums tikpat daudz prāta, cik viņai.»

Pusdienās Iveta nenāca. Durvis neatverot, viņa pasacīja, ka ēst viņai negriboties, un lūdza, lai ļaujot viņai mieru. Viesi aizbrauca ar desmito vilcienu, apsolīdamies atbraukt citu ceturtdienu. Marķīze atsēdās pie vaļējā loga pasapņot; tālumā atskanēja mūzika, trīsēdama dziļajā nakts klusumā, — airnieku balle turpinājās.

Marķīze aizrāvās no mīlas, kā aizraujas no jāšanas un peldēšanas sporta. Lāgiem viņai uznāca iemīlēšanās drudzis, nevairāms kā slimība. Šīs jūtas viņā radās nemanot, tās pārņēma visu būtni, dzina neprātā, līksmi cēla augšup vai nomāca, skatoties pēc mīlas rakstura: vai tā bija kaisla, dramatiska vai sentimentāla.

Viņa bija radīta mīlai. Dzimusi zemniece, viņa taisīja karjeru ar savām mīlas dēkām, gandrīz neapzināti mīlu pārvēršot par savu profesiju. Viņa ļāvās savai iedvesmei un veiklībai, naudu saņēma tikpat vaļīgi kā skūpstus un pilnīgi uzticējās savai apbrīnojamai atjautībai. Pret dažu labu mīļāko viņa nejuta maigumu, bet viņu skavas tai nemodināja riebumu.

Pret dažu savu sakaru viņa izturējās tik vienaldzīgi, kā ceļojumā izturas pret pasniegtām pusdienām: lai būtu, kā būdams, bet dzīvot jādzīvo. Nāca brīži, kad viņas sirds jeb juteklība visu citu pieveica, tad viņa dega lielā kaislībā, kas kvēloja nedēļām un mēnešiem, atkarībā no viņas izredzētā jaunekļa fiziskajām vai garīgajām īpašībām.

Tie bija viņas dzīvē brīnišķākie momenti. Viņa mīlēja ar visu būtni, aizrautību, ekstāzi. Viņa gāzās mīlas dzelmeņos, kā metas upē slīcināties. Kaut nāvē, ja vajadzīgs, bet noreibuši, neprātīga, bezgala laimīga. Ikreiz viņa iedomājās izjūtam ko jaunu un viņai būtu bijis liels brīnums, ja kāds būtu pieminējis, par cik daudziem vīriešiem viņa nav jau ekstāzē sapņojusi, zvaigznēs vērdamās.

3»

35

Savālam viņa ļāvās ar dvēseli un miesu. Viņa sapņoja

par to, iztēlojās viņu, atmiņu auklēta, ļaudamas netraucētai līksmei, ticēdama savai laimei.

Troksnis istabā viņai lika pagriezties. Iveta ienāca tajā pašā ģērbā, kādā bija dienā; viņa bija bāla, un acis tai mirdzēja, it kā bezgalīgs nogurums viņu māktu.

Viņa piespiedās pie vaļējā loga, stāvēdama pretim mātei, un sacīja:

«Man jāparunā ar tevi.»

Marķīze pārsteigta uzlūkoja meitu. Tā mīlēja viņu ar egoistisko mātes mīlestību, lepojās ar viņas skaistumu kā lepojas ar bagātību. Viņa pati vēl bija pārāk skaista, lai būtu greizsirdīga uz meitas skaistumu, pārāk vienaldzīga, lai tūdaļ piepildītu viņai priekšā liktos projektus un pārāk uzmanīga, lai neapjaustu arī to svarīgumu. Viņa atbildēja:

«Es klausos, bērns; kas noticis?»

Iveta cieši raudzījās viņā, kā gribēdama iedziļināties viņas dvēseles noslēpumos un notverot to iespaidu, kādu darīs vārdi, ko viņa dzīrās teikt: «Ir noticis kas neparasts.» «Kas tad?»

«Serviņjī kungs man atklāja mīlestību.» Satrauktā marķīze gaidīja, ko viņa sacīs tālāk. Bet kad Iveta klusēja, viņa vaicāja: «Bet kā viņš to pateica? Stāsti!»

Iveta nolaidās pie mātes kājām savā parastajā nerātnajā grācijā un teica, spiežot mātei rokas: «Viņš sacīja, ka grib mani precēt.» Obardī kundze iesaucās izbrīnā: «Serviņjī? Vai tev prāts?»

Iveta nenovērsa acis no mātes, viņas sejā lasot domas; viņa pamanīja tās izbrīnu un vaicāja:

«Kādēļ lai es būtu bez prāta? Kādēļ Serviņjī kungs nevar mani precēt?»

Marķīze apmulsusi atbildēja:

«Tu esi maldījusies, tas nevar būt. Tu būsi aplam dzirdējusi un sapratusi. Serviņjī kungs ir pārāk bagāts, lai tevi ņemtu un … pārāk . . . pārāk īsts parīzietis, lai precētos.» Iveta lēni piecēlās un sacīja: «Bet ja viņš mani mīl?» Māte turpināja jau nepacietīgāk: «Es domāju, tu esi diezgan liela un diezgan pazīsti dzīvi, lai par tādām lietām nedomātu. Serviņjī ir baudītājs un egoists. Viņš precēs sievieti tikai no savām aprindām, sev līdzīgu bagātībā. Ja viņš tev ko sacīja par precēšanos … tad tas nozīmē, ka viņš grib … grib . ..»

Nejuzdamās diezgan stipra, lai izteiktu savu iedomu, viņa brītiņu klusēja, tad teica:

«Nu, ļauj man mieru un dodies uz dusu.»

Iveta, pilnīgi apmierināta ar viņas vārdiem, pazemīgi atbildēja:

«Labi, mamma.»

Viņa noskūpstīja mātei pieri un lēni gāja uz durvīm.

Kad viņa jau bija pārkāpusi slieksni, marķīze vēl pasauca viņu:

«Ko dara tavs saules dūriens?»

«Man nekas nebija. Es biju uztraukta no sarunas ar Serviņjī kungu.»

Marķīze sacīja:

«Mēs vēl parunāsim par to. Kādu laiku izvairies ar viņu būt divatā. Un tici, ka viņš tevi neprecēs, ka viņš grib tevi… tikai kompromitēt.»

Zīmīgāku vārdu viņa nevarēja atrast. Iveta aizgāja.

Marķīze iegrima pārdomās.

Daudzus gadus viņa jau dzīvoja mierīgā pieticībā, pazīdama tikai mīlu. Viņa vērīgi gainīja visas domas, kas varētu viest viņā nemieru vai viņu skumdināt. Nekad viņa nebija domājusi par Ivetas nākotni: nu būs daudz par to jādomā. Kurtizānes nojauta viņai sacīja, ka viņas meitu var apprecēt kāds bagāts vīrs, aristokrāts tikai tad, ja notiek brīnums, kāds mīlas untums no tās untumu sugas, kas avantūristes nosēdina uz troņiem. Par to viņa vēl nebija domājusi, jo pārāk kaislīgi izjuta pati sevi un nespēja interesēties par tādiem projektiem, kas neattiecās taisni uz viņu pašu.

Iveta, bez šaubām, dzīvos tāpat kā viņas māte. Viņa arī būs mīlas priesteriene. Kādēļ gan ne? Bet marķīzei nekad nav bijis drosmes sev jautāt, kā un kad tas varētu notikt.

Un raugi nu: gluži negaidot meita nāk ar vienu no tiem jautājumiem, kas nav atbildami, un liek viņai sacīt savu vārdu. Tas bija grūts, sarežģīts jautājums; tas pārāk uztrauca viņas sirdsapziņu, jo tā taču bija viņas pašas meita.

Viņa bija ļoti viltīga sieviete un tūdaļ izprata Serviņjī patiesos nolūkus, jo viņa smalki pazina vīriešus, īpaši šos dzīves baudītājus. Izdzirdusi pirmos Ivetas vārdus, viņa iesaucās gandrīz pati pret savu gribu:

«Serviņjī tevi precēs? Vai tev prāts!» Kā šis viltnieks, dzīrotājs un sieviešu vazātājs varēja ķerties pie tik banāla līdzekļa? Ko viņš grib darīt? Kā lai viņa atdara meitenei acis un aizsargā viņu, jo Iveta varēja pieļaut briesmīgākās aplamības?

Vai varēja iedomāties, ka šī pieaugusī meitene būs vēl tik vientiesīga un nezinoša?

Apbēdinātā un savu domu nogurdinātā marķīze velti gudroja un nekā nevarēja izgudrot; stāvoklis šķita kļūmīgs, nebija pie kā tverties.

Nemierīgo pārdomu plosīta, viņa nolēma: «Es viņus vērošu un rīkošos, kā apstākļi prasīs, ja vajadzēs, parunāšu ar Serviņjī: viņš ir prātīgs un sapratīs mani no pusvārda.»

Viņa nenoskaidroja ne to, ko viņam teikt, ne ko viņš tai varētu atbildēt, ne kā viņi varētu panākt vienošanos.

Apmierināta, ka atradusi izeju, kaut nekā nebija nolēmusi, viņa atkal ļāvās sapņiem par savu skaistuli Savālu. Skatieniem vērdamās miglainajā blāzmā pār Parīzi, viņa abām rokām tumsā raidīja skūpstus citu pēc cita, bez gala, un, it kā tas būtu vēl pie viņas, viņa čukstēja:

«Es mīlu tevi! Mīlu!»

III

Ivetai arī nenāca miegs. Viņa sēdēja pie vaļējā loga un pirmo reizi savā mūžā raudāja aiz bēdām.

Līdz šim viņa bija dzīvojusi, pret visu apkārtni izturēdamās ar laimīga bērna skaidro paļāvību. Un kas gan būtu varējis ierosināt viņas domas, dzīves izpratni? Vai viņa nebija tāda pati jauna meitene kā citas? Kā lai viņas dvēselē būtu radušās šaubas un grūtas aizdomas?

Viņa likās zinoša, jo pieņēma savas mātes viesu toni, manieres un izteicienu vaļību. Bet par dzīvi viņa zināja tikpat, cik meitene, kas audzināta klosterī. Viņa lietoja pārdrošus vārdus, jo bieži tos dzirdēja un piesavinājās tos ar sievietei piemītošo atjautu. Bet īstenībā viņa bija nepiedzīvojusi, un viņas domas nebija samaitātas.

Par mīlu viņa runāja kā desmit vai divpadsmit gadus vecs gleznotāja vai mūziķa dēls runā par glezniecību un mūziku. Viņa zināja, vai, labāk sakot, nojauta, kāds noslēpums ir šajā vārdā, jo dzirdētie joki nevarēja palikt bez iespaida uz viņu. Bet kā viņa varēja zināt, ka visas ģimenes nav vienādas.

Visi viņas mātei cienīgi skūpstīja roku, visi viņas draugi bija titulēti, visi viņi bija vai likās bagāti, familiāri trieca par karaliskā nama prinčiem. Vairākas reizes pie viņas mātes bija viesos divi karaļa dēli. Kā viņai to bija zināt!

Un no dabas viņa bija vientiesīga. Viņa nebija pētījusi, vai, kā viņas māte teica, izjutusi cilvēkus. Viņa dzīvoja pārāk mierīgi un jautri, un viņai nebija par ko uztraukties, lai gan citam daudz kas apkārtnē būtu licies aizdomīgs — citam domīgākam, vienmuļākam, ne tik ekspansīvam un apdāvinātam cilvēkam, kāda bija Iveta.

Un gluži negaidot daži Serviņjī vārdi, kuru cietsirdību viņa sajuta, kaut nesaprata, sacēla viņā nemieru, sākumā neapzinātu, vēlāk izaugušu tirdošā pārliecībā.

Viņa aizbēga no viņa kā ievainots dzīvnieks, un viņa patiesi bija ievainota no vārdiem, kurus tā vienā laidā atkārtoja, lūkodama izprast to nozīmi: «Jūs ļoti labi zināt, ka te nav runa par laulību, bet. . . par sakaru.»

Ko viņš gribēja sacīt? Kādēļ tāds apvainojums? Viņa nezināja par kādu apkaunojošu ģimenes noslēpumu! Un, bez šaubām, nezinātāja bija vienīgi viņa. Bet kas tas par noslēpumu? Viņa bija izbiedēta un jutās pazemota kā cilvēks, kas gaismā cēlis slepenu kauna darbu vai mīļa cilvēka neuzticību.

Viņa domāja, prātoja, pētīja, raudāja, baiļu un šaubu mocīta. Un viņas spirgtā, priecīgā dvēsele nomierinājās. Viņa sāka atkal domāt par to, cik šausmīgam un dramatiskam gan jābūt tam noslēpumam, kas viņai nezināms, un viņa atcerējās, ko bija lasījusi grāmatās. Viņai atausa atmiņā jutekliskas scēnas, drūmas un aizgrābjošas dēkas, un viņa iepina tajās savus piedzīvojumus, izkrāsoja ar tiem noslēpumu, kas smagi gulās pār viņas dzīvi.

Viņa vairs neskuma un sāka fantazēt, izdomādama neiespējamus notikumus, vienlīdz briesmīgus, dīvainus un daiļi burvīgus.

Varbūt viņa bija kāda prinča nelikumīga meita? Viņas nabaga kārdināto un pamesto māti kāds karalis darījis par marķīzi, varbūt karalis Viktors Emanuēls, un viņai bija jābēg no ģimenes dusmām.

Vai, varbūt, viņa bija pamests bērns, kādu slavenu vecāku meita, noziedzīgas mīlas auglis, un radusi patvērumu pie marķīzes, kas viņu pieņēmusi un uzaudzinānājusi.

Viņai nāca prātā ari dažādas citas varbūtības. Viņa pieņēma un atvairīja tās, Jaudamās savai izdomai. Viņas pašas liktenis to aizkustināja, viņa jutās apmierināta, bet arī noskumusi. Vislielākais prieks viņai bija par to, ka viņa bija kā kāda romāna varone, un tādēļ viņai vajadzēja izturēties smalki un cēli. Viņa sāka domāt par to lomu, kas viņai būs jāspēlē. Viņa neskaidri apjauta šo lomu, iedomādamās Skriba kunga un Zanda kundzes varones. Viņai jābūt piekļāvīgai, lepnai, līksmai, augstsirdīgai, daiļus vārdus runājošai. Sava mainīgā rakstura dēļ viņa bija gandrīz vai sajūsmināta par jaunām perspektīvām, kas viņai pavērās.

Visu dienu viņa prātoja, ar ko sākt un kā marķīzi piespiest atzīties.

Kad pienāca nakts, un nakts ir tas laiks, ko parasti mēdz izraudzīties traģiskiem notikumiem, viņa beidzot izdomāja gudru un vienkāršu līdzekli, kā izdabūt no marķīzes patiesību: viņa apņēmās mātei nejauši pasacīt, ka Serviņjī viņu lūdzis kļūt par tā sievu.

Tādu jaunu ziņu dzirdēdama, izbrīnītā Obardī kundze katrā ziņā sevi nodos ar kādu vārdu vai izsaucienu.

Iveta savu plānu tūdaļ realizēja.

Viņa bija sagatavojusies uz pārsteigtiem izsaucieniem, maigām jūsmām, dramatisku atzīšanās žestu asaru pavadījumā.

Bet māte neizbrīnījās, nekļuva sērīga, tikai saskaitās. No viņas nelaipnā, apmulsušā, savaldītā toņa Iveta, kuras dvēselē nejauši pamodās sievietēm piemītošā viltība un redzība, izdarīja slēdzienu, ka noslēpums bija pavisam citāds, daudz baigāks. Redzams, ka nevajadzēja uzmākties un pašai vajadzēja to uzminēt. Savā istabā atpakaļ viņa iegāja ar nospiestu. sirdi, noskumušu dvēseli, ko vēl nomāca nopietnas nelaimes nojauta, un viņai nebija rokās nekāda vadoša pavediena. Sēdot pie loga, viņa sāka rūgti raudāt.

Viņa raudāja, nekā vairs nedomādama, un, ļaudamās nogurumam, pamazām aizvēra plakstiņus. Uz brīdi viņa iegrima piekusuša cilvēka dziļā miegā, ko iztraucēja spējas trūkšanās mirkļi.

Viņa aizmiga tikai uz rīta pusi, kad saltais gaiss to aizdzina no loga.

Nākamajās divās dienās viņa bija atturīga un skumja. Domas viņai nepārtraukti darbojās. Viņa mācījās uzminēt un pārdomāt. Viņa sāka jaunā gaismā skatīt apkārtni, kaut gan aizvien vēl gāja taustīdamās. Viņa kļuva aizdomīga pret visiem, pret māti, pret visu, kam bija radusi ticēt. Sajās divās dienās viņa pārdomāja visādus paredzējumus. Viņa ievēroja visas varbūtības, taisīja visgalējākos spriedumus, ļaudamās savas dabas mainīgajam, neapturamajam straujumam. Trešdien viņa izstrādāja savas rīcības un novērojumu plānu. Ceturtdienas rītā viņa piecēlās, apņēmusies viltībā pārspēt policijas aģentus un apbruņojusies uz cīņu ar visu pasauli.

Viņa gribēja par savu devīzi izraudzīties: «Pati ar sevi!» un vairāk nekā stundu domāja, kā tos vārdus iekārtot, lai tie ar lielāku efektu krāsotu viņas monogrammu uz pasta papīriem un aploksnēm.

Pulksten desmitos atbrauca Savāls un Serviņjī.

Iveta atturīgi un brīvi sniedza roku, draudzīgi, bet nopietni jautāja:

«Sveiki, Miskad, kā klājas?»

«Sveika, jaunkundze, nekas, un jums?»

Viņš uzlūkoja to, nogaidīdams.

«Kādu komēdiju vēl šī spēlēs?» viņš nodomāja.

Marķīze ņēma pie rokas Savālu, viņš Ivetu, un viņi sāka staigāt apkārt pa taku, te parādīdamies, te izgaisdami birztalās.

Iveta gāja nopietnu un domu pilnu seju, skatīdamās uz savām kājām, tikko klausīdamās, ko runāja viņas līdzgājējs un nekā tam neatbildēdama.

Nejauši viņa ievaicājās:

«Miskad, vai patiesi jūs esat mans draugs?»

«Protams, jaunkundze.»

«Un tiešām īsts, patiess draugs?»

«īsts un patiess draugs, jaunkundze, ar miesu un dvēseli.»

«Un varat pat kaut vienu reizi nemelot, vienu vienīgo reizi?»

«Pat divas, ja vēlaties.»

«Un varat teikt man patiesību, vienkāršu, neizkrāsotu patiesību?»

«Jā gan, jaunkundze.»

«Nu tad sakiet, ko jūs domājat par kņazu Kravālovu? Bet lūdzu, sakiet tikai patiesību.»

«Ak tad tā!»

«Es redzu, jūs taisāties uz melošanu.»

«Nē, nē, es tikai meklēju vajadzīgos vārdus. Ak, Dievs, kņazs Kravālovs ir krievs, īsts krievs, krieviski runā un Krievijā dzimis. Viņam, droši vien, ir vēl ārzemju pase, un tā ir viltota tikai attiecībā uz vārdu un titulu.»

Viņa cieši ieskatījās tam acīs.

«Jūs gribat teikt, ka viņš ir…?»

Viņš brīdi svārstījās, tad noteikti atbildēja:

«Avantūrists, jaunkundze.»

«Pateicos. Un kavalieris Valreāli arī, protams, nav par viņu labāks, vai ne?»

«Jā gan.»

«Bet de Belvina kungs?»

«Tas gan nē. Viņš patiesi ir aristokrāts… no provinces, godavīrs … zināmā mērā…, bet tikai drusku nodilis … jo viņa dzīve tiešām bijusi pārāk negausīga . . .»

«Bet jūs?»

Neapdomādams viņš atbildēja:

«Es, es esmu tas, ko sauc par dzīves baudītāju; cilvēks no labām aprindām, savu prātu izšķiedis asprātībās, veselibu sabojājis izlaidīgā dzīvē, varbūt apdāvināts, bet savas dotības nomācis bezdarbībā. Tikumiskās bagāžas man nav palicis diezin cik daudz: dzīves pieredzējumi, piedzīvojumi, pilnīgs aizspriedumu trūkums, nicība pret cilvēkiem, ieskaitot arī sievietes, dziļākā pārliecība par visu manu darbu nederību un ļoti plaša iecietība pret vispārējo bezgodību. Dažreiz es tomēr varu būt sirsnīgs, kā patlaban to redzat, pat uzticīgs, kā jūs to varētu redzēt nākotnē. Es visnotaļ esmu jūsu rīcībā, jaunkundze, ar visiem saviem trūkumiem un krietnumiem, ļaujos jums ar miesu un dvēseli un lūdzu mani izmantot pēc sava prāta».

Viņa nesmējās, viņa klausījās vērīgi, apsvērdama katru vārdu.

Tad turpināja:

«Bet ko jūs domājat par grāfieni de Lammi?»

Viņš dzīvi atbildēja:

«Atļaujiet man neizteikt savus spriedumus par sievietēm.»

«Ne par vienu?»

«Nevienu.»

«Tādēļ: ka par viņām jums ļoti ļaunas domas… par viņam visam. Bet vai izņēmumi nevar būt?»

Viņš zobgalīgi pavīpsnāja, kā vienmēr slēpdamies aiz bezkaunības maskas, un teica ar pārgalvību, ko viņš vienmēr izlietoja kā ieroci:

«Klātesošie vienmēr ir izņēmumi.»

Viņa viegli pietvīka, bet guži mierīgi vaicāja:

«Ko tad jūs par mani domājat?»

«Vai gribat zināt? Kā jums tīk. Es domāju, ka esat prātīga un praktiska sieviete, vai, ja tā jums labāk patīk: sieviete ar lielu veselā prāta krājumu. Jūs smalki protat ķert zivis duļķainā ūdenī, par cilvēkiem smieties, slēpt savus nolūkus, izlikt cilpas un rāmā garā gaidīt… notikumus.»

Viņa vaicāja:

«Un tas būtu viss?»

«Viss.»

Tad viņa teica nopietni un svinīgi: «Gan jums būs jāgroza savs spriedums par manir Miskad.»

Viņa piegāja pie mātes, kas ļoti lēnām pastaigājās, noliektu galvu un gurdām kustībām, kā pastaigājas, kad čukst viens otram sevišķi intīmas un maigas jūtas. Ar saulessarga galiņu tā smiltīs zīmēja visādas figūras, varbūt vārdus un klusi stāstīja kaut ko, Savālu neuzlūkodāma, atspiedusies pret viņa roku, piekļāvusies pie viņa ar visu ķermeni. Iveta strauji uzmeta tai skatu un viņā pamodās aizdomas — tik neskaidras, ka nespēja tās formulēt vārdos, tikai sajust. Uz bridi tās apēnoja viņas domas kā vēja dzīts mākonis met ēnu uz zemi. Zvanīja uz brokastīm.

Brokastis pagāja klusumā; likās, ka visus kas nomāc. Gaisā, kā saka, bija jūtams negaiss, it kā milzīgi, nekustīgi padebeši gulētu ierāvušies apvārsnī, mēmi un smagi, elektrības pilni.

Kad uz terases sāka dzert kafiju, marķīze iejautājās: «Vai neiesi, bērniņ, ar savu draugu Serviņjī drusku pastaigāt? Ir tik patīkami atspirgt koku pavēnī.» Iveta aši uzlūkoja to un tūdaļ novērsās: «Nē, mamma, šodien es neiešu staigāt.» Marķīzei tas nepatika, un viņa neatlaidās: «Ej vien, mans bērns, tas tev labi noderēs.» Iveta skarbi attrauca:

«Nē, mamma, šodien es palikšu mājās, un tu labi zini, kādēļ: vakar es tev stāstīju.»

Obardī kundze bija gluži aizmirsusi nakts sarunu, jo viņai bija uznākusi nevairāma dziņa būt ar Savālu vienatnē. Viņa pietvīka, apmulsa, uztraucās, nezinot, kā nu izdosies atbrīvoties. Viņa neskaidri sacīja:

«Jā, es nemaz to nebiju iedomājusies, tev taisnība. Nezinu, kur bija mana galva!»

Iveta paņēma rokdarbu, ko viņa dēvēja par «sabiedrības glābiņu» un kam nodevās piecas, sešas reizes gadā garlaicīgās dienās. Viņa atsēdās uz zemas taburetes pie mātes. Vīrieši, jāšus sēdot saliekamos krēslos, kūpināja cigārus.

Dažas stundas sarunas vilkās gausi un ik brīdi pārtrūka. Nemierīgā marķīze meta izmisušus skatus uz Savālu un gudroja kādu iemeslu, lai aizdabūtu savu meitu prom. Beidzot viņa atskārta, ka tas viņai neizdosies, un, nezinādama, kādu viltu vēl izlietot, teica Serviņjī:

«Es jūs šovakar abus atstāšu, mīļais hercog. Rīt iesim uz Furnēra restorānu.»

Viņš saprata, pasmaidīja un palocījās:

«Jūsu padevīgs kalps, marķīze.»

Diena bija kūtra, garlaicīga; neatlaidīgi brieda negaiss, un ikbrīdi tas varēja sākt trakot.

Beidzot pienāca pusdienu stunda. Zemo debesjumu aizklāja smagi padebeši, lēni vilkdamies. Ne kuslākā vēsmiņa nepāršalca.

Arī pusdienas pagāja klusēšanā. Visi cieta klusu kā apmulsuši, baigu nojautu pārņemti.

Kad novāca galdu, viņi vēl sēdēja uz terases un retumis izmeta pa vārdam. Uznāca smacīga nakts. Pēkšņi milzīgs ugunīgs zibsnis pāršķēla apvārsni un apgaismoja četras sejas ar blāvu liesmu, it kā izraudams tās no sabiezētās tumsas. Tad tālē noskanēja dobja, neskaidra dima kā karietes rīboņa, pa tiltu braucot. Tveice šķita vēl stiprāka, gaiss vēl smacīgāks, vakara klusēšana dziļāka.

Iveta piecēlās.

«Es eju gulēt,» viņa sacīja. «Negaiss mani dara slimu.»

Viņa noliecās pret marķīzi, spieda vīriešiem rokas un aizgāja.

Viņas istaba bija taisni virs terases, un pie pašām durvīm augošās augstās kastaņas lapaine drīz zalgoja zaļā blāzmā. Serviņjī nenovērsa acis no šīs blāvās gaismas; lāgiem viņš šķita redzam slīdošu ēnu. Te neviļus gaisma izdzisa. Orbardī kundze atvieglota nopūtās.

«Mana meita aizgāja gulēt,» viņa teica.

Serviņjī piecēlās.

«Es darīšu to pašu, marķīze, ja atļausiet.»

Viņš noskūpstīja izstiepto roku un nozuda.

Viņa palika viena ar Savēlu nakts tumsā.

To pašu mirkli viņa jau bija Savēla skavās un apkampa to ar visu dedzību, cik vien spēki ļāva. Un kaut viņš velti raudzīja pretoties, tā nometās viņa priekšā ceļos un dvesa: «Es gribu tevi mīlēt zibeņu spožuma.»

Iveta, gaismu izdzēsusi, kā ēna iztecēja uz balkona ar kailām kājām un sāka ieklausīties, savādu, tirdošu aizdomu dzīta.

Uz terases jumta būdama, viņa nekā nevareja saredzēt.

Viņa izšķīra vien neskaidru čukstēšanu; sirds krūtīs sitās, deniņos dauzījās. Virs galvas viņai aizdarījās logs: Serviņjī aizgāja gulēt. Viņas māte bija palikusi viena ar Savēlu.

Zibens otru reizi pāršķēla debesjumu, uz brīdi apgaismojot pazīstamo peizāžu ar spilgtu, drausmu spīdumu. Viņa ieraudzīja plato upi izkausēta svina krāsā, tā izskatījās pēc tām upēm, kuras iztēlojās, sapņojot par teiku zemēm.

Te viņa izdzirda balsi, kas čukstēja: «Es mīlu tevi.»

Vairāk nekā viņa nedzirdēja. Savādi drebuļi nokratīja viņas miesu; domas juka nejaukā klaidā.

Pār zemi smagi pletās dziļš klusums, kas šķita neiztraucējams. Ivetai grūti bija elpot: neizprotama, baismīga sajūta žņaudza elpu. Vēlreiz zibens pārcirta telpu, uz brīdi apspīdot apvārsni, un tūdaļ vēl un vēl, un vēl.

Tā pati balss atkārtoja skaļāk: «Kā es mīlu tevi! Kā mīlu tevi!» Iveta vairs nešaubījās: tā bija viņas mātes balss.

Uz pieres viņai uzkrita smaga, silta lietus lāse; pār lapaini pārskrēja tikko ģiedama trīsa: lietus sākās.

Un tad iztālēm nāca dobji, dūcoši trokšņi, kā vēja auri koku lapās. Tā bija nikna lietus gāze, kas straumēm brāzās uz zemi, upē, kokos. Necik ilgi, un ūdens šļāca kā kaskāde, apsmidzinot viņu slapju. Viņa nekustējās, domādama vien par to, kas notiek uz terases.

Viņa dzirdēja tos pieceļamies un ieejam iekšā. Atskanēja aizverošos durvju klaudziens. Ļaudamās nevairāmai dziņai zināt patiesību, kas viņu apstulboja un tirdīja, meitene izskrēja uz kāpnēm, klusi atdarīja ārdurvis, zem briesmīgas lietus gāzes pārtecēja pār pļaviņu un noslēpās koku pazarē vērot, kas notiks aiz logiem.

Tikai mātes logs bija apgaismots. Apgaismotā četrstūra fonā parādījās divas ēnas. Tās stāvēja blakus, tād sakļāvās un sakusa kopā. Jaunā zibšņa spožumā, kas ugunīgos locījumos atplaiksnījās uz fasādes, viņa ieraudzīja apskāvušās ēnas skūpstāmies.

Nekā vairs neatjēgdama un nedomādama, ko dara, kā bez prāta viņa spalgi visā spēkā iekliedzās: «Mamma!» Tā kliedz, kad citu brīdina no nāves briesmām.

Viņas izmisuma sauciens sastinga lietus troksnī, bet mīlētāji tomēr satrūkās un izšķīrās. Viena ēna izgaisa, bet otra raudzīja tumsā ko saskatīt.

Baidīdamās tikties šobrīd ar māti, Iveta skriešus devās mājā, aši uzsteidzās pa kāpnēm, pametot aiz sevis ūdens notekas, un ieslēdzās savā istabā, apņemdamās nevienam neatdarīt durvis.

Nenovilkusi slapjās drēbes, kas aplipa ap miesu, viņa nometās cejos, salika rokas un bēdās lūdza debesīm palīdzību — to noslēpumaino palīdzību, ko lūdz tikai izmisuma brīžos.

Lāgu lāgiem istabā atblāzmojās baisie zibeņu šaudieni, un viņa neviļus sevi ieraudzīja skapja spogulī, izspūrušiem slapjiem matiem, tik savādu izskatu, ka pati sevi nepazina.

Viņa palika ceļos nometusies tik ilgi, ka nepamanīja negaisu pārejam. Lietus nostājās, vēl mākoņiem segtais debesjums sāka noskaidroties, istabā iešalca silts, smaržīgs, reibinošs spirgtums, zāļu un lietus izmiekšēto lapu svaigums.

Iveta pietrūkās, neapjaušot nometa mitro, salto ģērbu un atlaidās gultā. Viņa gulēja, nenovēršot acis no debesīm, kas skaidrojās. Tad atkal raudāja. Un atkal sāka pārdomāt.

Viņas māte! Mīļākais! Kāds apkaunojums! Bet viņa bija romānos tik daudz lasījusi par sieviešu pagrimšanu,— ari mātes ieskaitot, kuras gan pēdējās lapaspusēs atkal ir godīgas, — ka viņa diezin kā vis nebrīnījās par savu ģimenes drāmu, kas bija līdzīga visām viņai zināmām drāmām. Pirmo bēdu mirkļu asums, nejaušības briesmīgums pamazām izzuda, jo prātā nāca atmiņas par izlasītiem romāniem, kuros bija iztirzāti analoģiski notikumi. Viņas domas bija tik ļoti sajaukušās ar traģiskām dēkām, ko poētiski aprakstīja romānisti, ka šausmīgais atklājums beidzot viņai sāka likties par kāda vakar sākta feļetona turpinājumu.

Viņa domāja:

«Es glābšu savu māti.»

Pēc šīs varonīgās apņemšanās viņa norima un jutās spēcīga, liela izaugusi, spējīga uz ziedošanos un cīņu. Vļņa sāka prātot par līdzekļiem, kas vajadzīgi mērķa sasniegšanai. Viens viņai sevišķi patika, jo saskanēja ar viiļias romantisko gaumi. Viņa sāka gatavoties uz sarunu ar marķīzi, kā aktieris mācās savu lomu.

Saule uzlēca. Sāka staigāt kalpi. Istabas meita ienesa šokolādi. Iveta lūdza to nolikt uz galda un sacīja:

«Sakiet mātei, ka esmu slima un necelšos, kamēr viesi būs šeit. Es neesmu šonakt gulējusi un lūdzu, lai neviens mani netraucē; varbūt varēšu vēl aizmigt.»

Izbrīnītā istabas meita apskatīja mitrās drēbes, kas bija nomestas uz paklāja kā skrandas.

«Vai jaunkundze bija laukā?» viņa vaicāja. «Jā, es lietū staigāju, gribējās atspirgt.» Istabas meita pacēla dubļiem piesviestās zeķes, kurpes un svārkus un aizgāja, nesdama tos ar šķebīgu uzmanību kā slīkoņa drēbes.

Iveta sāka gaidīt, zinādama, ka māte būs tūdaļ klāt. Tiklīdz istabas meita pirmos vārdus izrunāja, marķīze pietrūkās no gultas un devās pie meitas; viņā tūdaļ radās aizdomas par naktī dzirdēto kliedzienu: «Mamma!» «Kas tev kait?» viņa jautāja. Iveta uzlūkoja to un teica stostīdamās: «Es … Es…»

Viņa smagi elsoja aiz lielā uztraukuma. Pārsteigtā marķīze atkal vaicāja: «Kas tad tev kait?»

Un meitene, aizmirsusi visus savus plānus un sadomātās frāzes, čukstā izdvesa, aizsegusi seju rokām: «Mamma! Mamma!»

Obardī kundze stāvēja pie gultas. Viņa bija pārāk uztraukta, lai spētu aptvert visu notikušo, bet ar savu smalko nojautu, kas viņai vienmēr palīdzēja uzvarēt, viņa uzminēja gandrīz visu.

Iveta aiz asarām nevarēja pasacīt ne vārda, bet māte, galīgi satricināta un juzdama liktenīgās izskaidrošanās mirkļa tuvošanos, asi jautāja:

«Vai tu man beidzot teiksi, kas tev kait, vai neteiksi?»

Iveta ar pūlēm izdabūja:

«Šonakt… es redzēju … tavu logu.»

Marķīze nobālusi sacīja:

«Un tad?»

Nebeigdama raudāt, Iveta atkārtoja:

«Mamma! … Mamma …»

ObardI kundze, kurai dvēselē jaucās bailes un mulsums ar dusmām, paraustīja plecus un pagriezās uz iešanu.

«Man liekas, ka ar tevi tiešām vairs nav labi. Kad tas viss beigsies, tad atsūti man ziņu.»

Iveta, atlaidusi rokas no slapjās sejas, teica:

«Nē … Uzklausi… Man jārunā ar tevi. . . Uzklausi .,. Apsolies, ka mēs abas brauksim prom, ļoti tālu, uz laukiem, un dzīvosim, kā zemnieces dzīvo; neviens nezinās, kas mums noticis! Vai gribi, mamma? Es lūdzu, mamma, saki, vai gribi tā?»

Izbrīnītā marķīze apstājās istabas vidū. Viņai dzīslās ritēja zemnieces asinis, un tādēļ viņa bija ļoti iekaisīga. Un turklāt vēl mātes kauns un aizskartais lepnums jaucās ar iemīlējušās sievietes bailēm un izmisumu, jo viņai draudēja briesmas. Viņa drebēja, taisīdamās lūgt piedošanu vai uzšauties piktuma kvēlē.

Viņa sacīja:

«Es nesaprotu, kas tev kait.»

Iveta turpināja:

«Es tevi redzēj u … mamma … šonakt. . . Vairs tā nevajag … ja tu zinātu … Aizbrauksim abas prom … Es tevi tik karsti mīlēšu, ka tu aizmirsīsi.. .»

Obardī kundze atbildēja trīcošā balsī:

«Klausies, bērns, vēl tu daudz ko nesaproti. Un tādēļ … piemini… neaizmirsti, ka es tev … aizliedzu … runāt ar mani… par .. par tādām lietām.»

Meitene, atcerēdamās savu glābējas lomu, sacīja:

«Nē, mamma, es vairs neesmu bērns un man ir tiesības visu zināt. Es zinu, ka pie mums nāk ļaudis, kuriem netīra reputācija, nāk dažādi avantūristi, un viņu dēļ neviens mūs neciena. Es vēl citu arī zinu. Nu nevajag vairs, dzirdi jel. Es negribu; Brauksim prom; tu pārdosi savas rotas, ja vajadzēs, strādāsim un dzīvosim kā godīgas sievietes dzīvo, kaut kur no šejienes tālu. Un ja vēl man laimēsies iziet pie vīra, būs pavisam labi.»

Māte sakaitināta lūkojās viņā ar savām melnajām acīm un atbildēja:

«Tev nav vairs prāta. Es lūdzu saģērbies un nāc brokastīs.»

/

«Nē, mamma. Šinī mājā ir cilvēks, kuru es vairs ne

gribu redzēt; vai saproti? Vai nu viņš lai iet, vai es aiziešu. Izvēlies pati.»

Viņa sēdēja gultā un runāja skalā, dramatiskā tonī, visnotaļ iejutusies lomā, par kuru sapņoja. Viņai gandrīz bija aizmirsušās bēdas un prātā bija tikai sava misija.

Pārsteigtā marķīze, citus vārdus nevarēdama rast, tikai atkārtoja:

«Tev nav vairs prāta.»

Iveta turpināja teatrālā patosā:

«Jā, mamma, šim cilvēkam ir jāiet prom, ja ne, tad es aiziešu. Es neatkāpšos!»

«Kurp tu iesi? Ko tu darīsi?»

«Nezinu, man vienalga… Es gribu, lai mēs būtu godīgas sievietes.»

Divas reizes atkārtotie vārdi: godīgas sievietes — marķīzē iesvēla prostitūtas niknumu, un viņa iekliedzās:

«Ciet klusu! Es tev neļaušu ar mani tā runāt! Es neesmu sliktāka par citām, saproti? Es esmu kurtizāne, tiesa, un tas ir mans lepnums! Godīgas sievietes ir sliktākas par mani.»

Gluži satriektā Iveta viņu uzlūkoja un tikko dzirdami čukstēja:

«Mamma … mamma …»

Marķīze uztraukumā runāja vien tālāk, aizraudamās kā neprātā:

«Jā, es esmu kurtizāne. Kas tad par to? Ja es nebūtu kurtizāne, tu būtu ķēkša, tāpat kā es biju ķēkša. Tu strādātu par trīsdesmit sū dienā, mazgātu traukus, un tava saimniece tevi sūtītu uz gaļas tirgotavu, padzītu tevi, ja tu slinkotu un stāvētu dīkā, kā tagad tu slinko no agra rīta līdz nakts vēlumam, tādēļ vien, ka es esmu kurtizāne. Nabaga kalponītei, kurai vairāk nav kā kādi piecdesmit franki, ir jāprot iegrozīties, lai nebūtu jānomirst badā. Mums, kalponēm, nav cita ceļa, — saproti? Nav cita. Mēs nevaram taisīt administratora karjeru vai biržā spēlēt lomu. Mums ir tikai mūsu miesa, cita nekā, miesa vien.»

Viņa sita sev pie krūtīm kā grēku nožēlnieks un piesarkusi, uztraukta tuvojās gultai.

«Un tas ir mūsu posts. Ja tev ir skaistums, tad laid to apgrozībā; ja negribi, tad kverni visu mūžu trūkumā… jā, visu cauru mūžu … Citas izvēles nav.»

4»

Viņa atgriezās pie sākuma.

4 — 251

«Un tu domā, ka godīgās sievietes patiesi ir tiklas un labas? Viņas visas ir netikles, vai saproti? Jo neviens viņas nespiež uz to. Viņām ir nauda, un viņas ņem sev mīļākos, lai ļautos izvirtībai. Tās ir, ja gribi zināt, īstās nelietes.»

Viņa piegāja pie gultas pavisam klāt. Iveta, nekā vairs neatjēgdama, grasījās saukt pēc palīga vai bēgt un raudāja, kā raud bērni, kad viņus per.

Marķīze apklusa, uzlūkoja meitu um, atskārtusi viņas izmisumu, arī sajuta, ka sirds viņai lūzt aiz bēdām, nožēlošanas, aizkustinājuma un žēluma.

Viņa iekrita gultā un, apskāvusi Ivetu, sāka raudāt izdvesdama:

«Mana mīļā nabadzīte, mīļā meitiņa, ja tu zinātu, cik tu man grūti dari.»

Viņas raudāja ļoti ilgi.

Tad marķīze, nespēdama ilgi ļauties izmisumam, uzmanīgi piecēlās un klusi teica:

«Mīļā meitiņa, tā nu ir un tur nekā nevar darīt. Tagad nekas vairs nav grozāms. Dzīve jāpieņem tāda, kāda tā ir.»

Iveta aizvien vēl raudāja. Trieciens bija pārāk negaidīts un pārāk nejaušs, lai spētu attapties un pārdomāt.

Māte turpināja:

«Celies un iesim brokastīs, neviens lai nekā nepamana.»

Viņa atraidoši pakratīja galvu, runāt nespēdama; tad teica lēnā, asaru aizžņaugtā balsī:

«Nē, mamma, es neatteikšos no saviem vārdiem. Es negribu iziet no šīs istabas, kamēr viņi nebūs aizbraukuši. Es viņus negribu vairs redzēt — nekad, nekad vairs nē .. . Ja viņi vēl atgriezīsies … Es . . . Es .. . tu manis vairs neredzēsi.»

Pārlaistā uztraukuma nogurdinātā marķīze noslaucīja asaras un sacīja:

«Apdomā labi, esi-prātīga.»

Tad, brīdi klusējusi, piemetināja:

«Jā, labāk būs, ja tu atpūtīsies. Es atnākšu pie tevis pēc pusdienas.»

Viņa noskūpstīja meitu uz pieres un gluži mierīga aizgāja ģērbties.

Pulksten vienpadsmitos istabas meita klauvēja un aiz durvīm vaicāja:

«Marķīzes kundze liek vaicāt, vai jaunkundzei kā nevajaga un ko jaunkundze vēlas brokastīs?»

Iveta atbildēja:

«Man negribas ēst. Un lūdzu mani netraucēt.»

Viņa palika gultā guļam, it kā būtu grūti sasirgusi.

Pulksten trijos atkal klauvēja pie viņas durvīm.

Viņa vaicāja:

«Kas tur klauvē?»

Mātes balss atbildēja:

«Es, bērniņ; es nācu pavaicāt, kā tev klājas.»

Viņa nezināja, ko darīt. Tad atdarīja durvis un atkal gāja atpakaļ gultā.

Marķīze piegāja pie viņas, runāja pusbalsī kā ar slimnieci, kas raisās no savas slimības.

«Vai tev jau labāk? Vai negribas kādu oliņu?»

«Nē, pateicos; man nekā negribas.»

Obardī kundze atsēdās pie gultas. Kādu laiciņu viņas klusēja. Iveta gulēja nekustēdamās, rokas izstiepusi.

«Vai gribi celties augšā?»

Iveta atbildēja:

«Jā.»

Tad viņa turpināja lēni un nopietni:

«Es daudz esmu pārdomājusi, mamma, un tas nu ir mans lēmums. Lai pagātne paliek pagātne, nerunāsim vairs par to. Bet nākotnei jātop citādai… ja ne, es zinu, kas man darāms.»

Marķīze bija domājusi, ka izskaidrošanās jau galā, tādēļ kļuva mazliet nepacietīga. Tas nu bija pārlieku! Sai nelgai taču vajadzēja visu agrāk iedomāties. Viņa atkārtoja:

«Vai celsies?»

«Jā, tūlīt.»

Māte viņu apkalpoja istabas meitas vietā, pienesa zeķes, korseti, svārkus un noskūpstīja viņu.

«Vai negribi drusku pastaigāties pirms pusdienas?»

«Jā, mamma.»

4'

51

Viņas staigāja gar upes krastu, izrunādamas nenozīmīgus vārdus.

IV

Citu rītu Iveta viena aizgāja tur, kur Serviņjī tai lasīja par skudrām. Viņa teica sevī: «Es neiešu prom, iekams nebūšu izšķīrusies.»

Viņai pie kājām strauji tecēja upe, dažās vietās savērpjoties virpuļos; platās šķirtnes klusi slīdēja, dobjot dziļus iekritumus.

Viņa nopietni pārdomāja savu stāvokli.

Ko viņai darīt, ja māte pret viņas priekšlikumu izturēsies vieglprātīgi, neatteiksies no savas dzīves un saviem draugiem un nenāks viņai līdzi tālumā?

Viņa varētu aizbraukt viena pati… bēgt. Bet uz kurieni? Un no kā viņa pārtiks?

Strādās? Kur viņa darbu ņems? Un gausā, nabadzīgā strādnieces dzīve šķita pazemojam viņas pašcieņu. Viņa domāja iet par guvernanti, kā to bieži tēlo romānos, likt sevī iemīlēties savu saimnieku dēlam un kļūt par viņa sievu. Bet to varēja tikai tad, ja viņa būtu aristokrāte, ja viņa apbēdinātajam tēvam, kad tas pārmetīs, ka viņa laupījusi dēla sirdi, varētu lepni atbildēt:

«Es esmu Iveta Obardī!»

Bet to viņa nevarēja. Un tas jau arī būtu tik banāli un parasti.

Klosteris arī nederēja. Viņai nebija nekādu dziņu pēc mūķenes dzīves, un viņas dievbijība bija gaužām pavirša. Protams, ka neviens viņu neprecēs, laulībā viņai glābiņa nebūs. Viņa nevarēja pieņemt palīdzību ne no viena vīrieša. Izejas nebija.

Bet viņai gribējās piepildīt ko lielu, kas derētu par priekšzīmi. Viņa apņēmās mirt.

Viņa apņēmās mirt un pārdomāja to gluži mierīgi, it kā gudrotu par ceļojumu; viņa neprātoja, neiztēlojās nāvi, nesaprata, ka tas ir gals bez sākuma, aiziešana bez pārnākšanas, atvadīšanās uz mūžu no zemes un dzīves.

Viņa pieņēma šo svarīgo lēmumu ar jaunām, aizrautīgām dvēselēm piemītošu vieglprātību.

Tad viņa sāka gudrot par līdzekļiem, kā savu nodomu piepildīt. Bet visi viņai šķita pārāk grūti un riskanti, barbariski savas nežēlības dēļ, un tas viņā viesa riebumu.

Viņa tūdaļ atmeta domas par asmeni un revolveri. Tie varēja vien ievainot, samaitāt vai izķēmot, un tur bija vajadzīga veikla, stingra roka. Viņa atmeta domas par auklu, kas bija pārāk banāls pašnāvības veids, smieklīgs un nejēdzīgs, to tikai nabagi lieto, un arī no ūdens viņa atsacījās, jo mācēja peldēt. Atlika vien nāves zāles; bet kādas? Visas bija saistītas ar mokām, un no visām nāca vēmiens. Viņa negribēja moku, negribēja, lai top nelabi.

Un viņai iešāvās prātā hloroforms: grāmatā viņa reiz izlasīja, ka kāda jaunava nonāvējusies, ieelpojot hloroformu.

Šis nodoms viņā radīja prieku, lepnumu, pašcieņu. Nu tikai zinās, kas viņa tāda un kāda viņai vērtība.

Viņa atgriezās Buživālā, iegāja aptiekā un palūdza mazliet hloroforma slimā zoba remdināšanai. Aptiekārs, kas viņu pazina, iedeva viņai mazu, mazu pudelīti.

Viņa kājām gāja uz Kruasi un tur dabūja vēl otru. Trešo viņai iedeva Šatū, ceturto Ruijelā; viņa pārnāca mājās, nokavējusi brokastis. Izstaigājusies viņa bija krietni izsalkusi un ēda daudz, kā ēd, kad piekūst no lielas kustēšanās.

Redzēdama viņas ēstgribu, māte nopriecājās un apmierinājās; piecēlusies un atiedama no galda, viņa sacīja:

«Svētdien pie mums būs visi mūsu draugi. Es uzaicināju kņazu, kavalieri un de Belvina kungu.»

Iveta mazliet nobāla, bet nekā neteica.

Viņa tūdaļ aizgāja uz dzelzceļa piestātni un nopirka biļeti uz Parīzi.

Tur viņa gāja no aptiekas aptiekā, katrā pirkdama pa hloroforma pudelītei.

Mājās viņa atgriezās vakarā, pilnām kabatām mazu pudelīšu.

Nākošajā dienā viņa darīja to pašu un, neviļus iegājusi kādā aptiekas preču tirgotavā, dabūja tur veselu litra ceturtdaļu.

Sestdien viņa nekur laukā negāja. Diena bija apmākusies un silta. Augu dienu viņa nosēdēja uz terases, iekārtojusies uz kušetes.

Viņa gandrīz nekā nedomāja, jutās stipra un mierīga.

Citu rītu viņa ietērpās gaišzilā ģērbā, kas viņai ļoti piestāvēja: viņa gribēja būt skaista.

Raudzīdamās spogulī, viņa nejauši atskārta: un rīt es būšu mirusi? Savādā satraukumā notrīcēja viņas ķermenis. Mirusi! Es vairs nerunāšu, nedomāšu, mani neviens vairs neredzēs. Un es arī nekā vairs neredzēšu!

Viņa vērīgi ieskatījās savā sejā, it kā pirmo reizi būtu to ieraudzījusi, īpaši savas acis; viņa ielāgoja ik sīkāko zīmīti, savas sejas slēptāko vaibstu, kas senāk pašai bija svešs, un brīnījās par sevi, it kā skatītu spogulī citu sievieti, kādu jaunu draudzeni.

Viņa domāja:

«Tā esmu es. Es atspīdu šajā spogulī. Cik dīvaini, kad pats sevi ierauga. Ja nebūtu spoguļa, mēs nekad sevi neredzētu. Citi redzētu mūs, bet mēs paši sevi it nekad.»

Viņa pacēla savus smagos matus, palaida tos klaidā uz krūtīm, vērodama savu pēdējo žestu, visas savas pozas, savas kustības.

«Cik es skaista!» viņa domāja. «Rīt es gulēšu beigta savā gultā.»

Viņa pavērās uz gultu un šķita tajā ieraugām sevi, izstiepušos un bālu kā audeklu.

«Mirusi! Pēc astoņām dienām no šīs sejas, šīm acīm un vaigiem būs tikai melni trūdi, aprakti zem zemes kastē.»

Sirds viņai sažņaudzās aiz lielām skumjām.

Zemi apmirdzēja spoža saule, mīksts rīta gaiss iešalca istabā.

Viņa atsēdās, domādama par šo vārdu: mirusi. Pasaule viņai izzudīs, bet pasaulē nekas nepārvērtīsies; pat šī istaba nekļūs citāda. Jā, viņas istaba paliks tāda pati, tā pati gulta būs viņā, tie paši krēsli, tas pats tualetes galds, bet viņa aizies uz mūžu, neviena neapbēdinājusi, varbūt, arī savu māti ne.

Teiks: «Cik viņa bija skaista, mīļā Iveta!» Un vairāk nekā. Apskatīdama savu roku, kas atbalstījās uz krēsla atzveltņa, viņa atkal sāka domāt par to, kādos melnos trūdos ar nelāga smaku izvērtīsies viņas miesa. Atkal izskrēja šausmu drebuļi, un viņa nesaprata, kā gan viņas pazušana var neiznīcināt visu zemi, ja viņa ir bijusi visa esošā daļa: lauku, gaisa, saules gaismas, dzīvības.

Dārzā atskanēja smiekli, trokšņainas balsis, saucieni; to pieskandināja uz pikniku sanākušo ļaužu nevaldāmā jautrība. De Belvina kungs sāka dziedāt pilnskanīgā balsī:

«Pie tava loga stāvu, Un lūdzos: parādies!»

Viņa instinktīvi piecēlās un pavērās logā; lejā plaukšķināja. Visi ielūgtie viesi bija sabraukuši un tiem līdzi vēl divi viņai sveši vīrieši.

Viņa pēkšņi atrāvās, galvā pazibēja doma, ka visi šie ļaudis atbraukuši pie viņas mātes izpriecāties, pie kurtizānes līksmoties.

Zvanīja brokastīs.

Viņa kāpa lejā apvaldītiem soļiem, ar kristīgas mocekles noteiktību, kura parādās cirkus arēnā, kad lauvas jau gaida.

Viņa sasveicinājās ar visiem laipni un mazliet nicīgi smaidot. Serviņjī jautāja:

«Jūs šodien neesat tik runīga, kā allaž?»

Viņa atbildēja skaudri un mīklaini:

«Es šodien gribu darīt aplamības. Man Parīzes draiskulība. Sargieties!»

Tad tā pagriezās pret de Belvina kungu:

«Malvāzija būs mans čičisbejs. Pēc brokastīm visi dosimies uz svētkiem Marlē.»

Marlē ciemā tiešām bija svētki. Viņu iepazīstināja ar jaunajiem viesiem: grāfu de Taminu un marķīzu de Brikto.

Pa brokastlaiku viņa klusēja. Viņai gribējās jautrai būt, kad ies staigāt: tā neviens neuzminēs viņas nodomus, un brīnums būs vēl lielāks.

Teiks: «Kas to būtu domājis! Viņa likās tik laimīga un pieticīga! Tādas dvēseles nav izdibināmas.»

Viņa centās nedomāt par vakaru, par nolikto brīdi, kad būs jāmirst, kad visi sēdēs šeit uz terases.

Sevi iesveldama, viņa dzēra vairāk, nekā varēja, veselas divas glāzītes konjaka viņa izdzēra. Piecēlās notvīkuši un drusku apskurbusi; ķermenī lija siltums, viņa jutās spirgta, drosmīga, uz visu spējīga.

Viņa iesaucās:

«Ir laiks!»

Paņēmusi de Belvina kungu zem rokas, viņa pavēlēja:

«Jūs būsiet mans bataljons. Serviņjī, jūs būsiet seržants, ejiet gar sāniem, pa labi. Priekšgalā lieciet ārzemju gvardi, divus ārzemniekus, kņazu un kavalieri. Aizmugurē divus rekrūšus, kuriem šodien jāstājas zem ieročiem. Aiziet!»

Viņi devās ceļā. Serviņjī sāka tēlot raga pūtēju, bet jaunie viesi aizrautīgi rībināja bungas. De Belvina kungs, mazliet neveikli juzdamies, čukstēja:

«Ivetas jaunkundze, esiet jel prātīga, jūs kompromitējaties.»

Viņa atbildēja:

«Es kompromitēju jūs, Rezinē. Man par to tikai jāpasmejas. Rīt viss būs galā. Jūs esat sprukās, nevajadzēja nākt pastaigāties ar tādu sievieti, kā es …»

Viņi izgāja cauri visai Buživālai, pārsteigdami visus garāmgājējus. Visi viņos noskatījās. Ļaudis nāca laukā no savām mājām. Pasažieri, kas brauca pa dzelzceļu no Ruijenes uz Marlē, skaļi lamājās un kliedza:

«Ūdeni! Mest tos ūdenī!»

Iveta gāja ciešā solī, zem rokas Belvins ar gūstekņa izskatu. Viņai nenāca smiekli; viņas sejā bija sastingusi dīvaina, neganta svinība. Serviņjī lāgu lāgiem pārtrauca spēlēt iedomājamo ragu un skaļi komandēja. Kņazam un kavalierim bija visjautrākais gars, tiem šis joks patika un šķita iederamies smalkajā tonī. Jaunie viesi nebeidza rībināt.

Parādīdamies svētku barā, viņi sacēla ārkārtēju furoru. Skuķes plaukšķināja, puiši smējās. Kāds tukls kungs, iedams sievai pie sāniem, skaudīgi ieminējās:

«Tiem nu gan nav garlaicīgi.»

Viņa ieraudzīja karuseli un Belvinam lika sēsties sev blakām, pārējais bataljons sakāpa koka zirgos. Kad jautrajam braucienam bija beigas, viņa nekāpa nost, bet bataljonam lika vēl piecas reizes apgriezties, sēdot bērnu zirgiem mugurā, un publikai bija lielu lielā līksmošana, tā izkliedza zobgalīgas piezīmes. Kad visi beidzot nokāpa, de Belvina kungs bija gluži bāls: viņam sametās nelabi.

Tad viņa sāka apstaigāt balagānus, lika saviem ceļabiedriem nosvērties. Sapirka tiem šādas tādas jocīgas spēļu lietiņas, un viņiem pašiem tās bija jānes. Kņazam: un kavalierim joks sāka likties aizejam par tālu. Tikai Serviņjī un abi bundzinieki nepagura.

Beidzot visi nonāca pie upes. Grīņu un viltīgu skatu uzmetusi saviem pavadoņiem, viņa lika tiem sakārtoties rindā uz augstā krasta: savāda iedoma viņai iešāvās prātā.

Viņa teica:

«Kurš mani visvairāk mīl, lai metas upē.»

Neviens nelēca. Viņiem aiz muguras salasījās slaisti.

Sievietes, baltās skotelēs, noskatījās, kļūdamas aiz brīnumiem mēmas. Divi kareivji muļķu izskatā, sarkanās biksēs smējās platām mutēm.

Viņa atkārtoja:

«Tad nevienam nav dūšas mesties ūdenī, lai izpildītu manu vēlēšanos?»

Serviņjī čukstēja:

«Bijis, nebijis!» un — ielēca upē.

Ūdens apšļakstīja Ivetai kājas.

Bars izbrīnā jautri sačukstējās.

Iveta, pacēlusi zemē nomestu rungu, iesvieda to ūdenī uzkliegdama:

«Iznest malā!»

Jauneklis peldēja pakaļ, saķēra zobos ūdeni iemesto rungu, atkūlās līdz krastam, izkāpa no upes un pakrita uz viena ceļa, sniegdams tai atnesumu. Iveta to paņēma.

«Varens vīrs!» viņa teica un mīlīgi paijāja tam matus.

Kāda drukna dāma uztraucās:

«Tas jau Dievs viņu sazin, kas!»

Kāds kungs brīnījās:

«Kas tie par priekiem!»

Vēl cits:

«Es nu gan nebūtu jozis upē skuķa untumu pēc.» Iveta atkal ņēma zem rokas Belvinu un sacīja tam: «Jūs, mans draugs, esat tāds pats muļķis kā zoslēns. Ja jūs zinātu, ko esat aizlaidis garām!»

Viņi devās atpakaļ. Iveta īgni raudzījās staigātājos un teica:

«Cik muļķīgas sejas šiem ļaudīm!» Uzlūkojusi savu pavadoni, piebilda: «Un jums arī.»

De Belvina kungs palocījās. Atskatījusies viņa pamanīja, ka kņazs un kavalieris pazuduši. Serviņjī, drūms un viscaur slapjš, klusēdams gāja līdzās aprimušiem bundziniekiem.

Viņa spalgi iesmējās:

«Jums gan tas droši vien apnika. Bet to taču jūs saucat par izpriecu, vai ne? Tādēļ jūs šurpu braucāt; un es jums gādāju jautrību par jūsu pašu naudu.»

Viņa gāja klusēdama, te Serviņjī pamanīja to raudam. Viņš izbijies vaicāja: «Kas jums kaiš?» Viņa čukstus atbildēja: «Atstājieties. Kas jums tur daļas?» Viņš nerimās:

«Bet kas gan jaunkundzei var kaitēt? Kas jūs skumdina?»

Viņa nepacietīgi atbildēja: «Cietiet klusu!»

Te nejauši, nevarēdama vairs pretoties nevairāmai grūtsirdībai, kas plosīja dvēseli, viņa sāka raudāt tik rūgti, ka bija jāapstājas.

Belvins stāvēja viņai blakus, gluži apjucis, un teica: «Es nekā nesaprotu!» Serviņjī aši piesteidzās klāt:

«Iesim mājās, jaunkundze; nav labi, ka jūs redzēs uz ielas raudam. Kam trakojāt, ja pēcgalā jāskumst?»

Viņš paņēma to zem rokas un veda uz mājām. Tiklīdz nonāca pie vasarnīcas dārza vārtiņiem, viņa paspruka un aizlaidās, uzskrēja pa kāpnēm augšā un ieslēdzās savā istabā.

Lejā viņa nokāpa tikai pusdienlaikā, gaužām bāla un nopietna. Visi tomēr bija jautrā omā. Serviņjī no kāda strādnieka Buživālā bija nopircis uzvalku: plīša bikses, puķainu kreklu, kamzoli un blūzi, un trieca tautas izloksnē.

Iveta juta savu dūšu gaistam un steidzās. Padzērusi kafiju, viņa gāja atpakaļ savā istabā.

Viņa dzirdēja jautras balsis. Kavalieris nerātni mēļoja, palaida nejaukus, rupjus jokus.

Viņa klausījās izmisusi. Serviņjī, mazliet iereibis, tēloja noreibušu strādnieku un marķīzi sauca par saimnieci. Te viņš uzsauca Savālam:

«Ei, saimniek!»

Izlauzās vispārējs smieklu jonis.

Iveta beidzot saņēmās. Viņa paņēma vēstuļu papīra loksni un uzrakstīja:

«Buživālā, svētdien, pulksten deviņos vakarā.

Es mirstu, jo negribu k/ūt par mīļāko.

Iveta.»

Un post scriptum:

«Paliec sveika, miļā māte, piedod.»

Viņa aizvēra aploksni un uzrakstīja: «Marķīzei Obardī kundzei.»

Tad .piebīdīja kušeti pie loga, galdiņu arī un nolika uz tā lielu hloroforma pudeli, blakus tai nolika vati.

Milzīgs rožu cers, vienos ziedos, liecās viņas logā, pielejot istabu viegliem liegas, vārās smaržas viļņiem. Kādu brīdi Iveta jo kāri ieelpoja šo smaržu. Melnajā debesjumā spīdēja mēness, lāgu lāgiem aiziedams aiz kusliem mākonīšiem.

Iveta domāja: «Es tūlīt miršu! Es tūlīt miršu!» Sirds viņai lūza aiz bēdām, rīkli žņaudza asaras. Viņai uznāca dziņa saukt palīgā, lai glābj viņu un mīlē.

Atskanēja Serviņjī balss. Viņš stāstīja cinisku anekdoti un ik brīdi to pārtrauca skaļi smiekli. Marķīze bija par visiem jautrākā. Neatlaidīgi viņa atkārtoja:

«Cits neviens tā neprot stāstīt!»

Iveta paņēma pudeli, atdarīja to un uzpilināja šķidrumu uz vates. Visapkārt izklīda stipra, saldena, savāda smarža. Pielikusi vati pie lūpām, viņa ieklepojās no asās, kairinošās smaržas.

Lūpas sakniebusi, viņa sāka ieelpot hloroformu. Viņa dziļi ievilka nāvīgo tvaiku, acis aizdarījusi, raudzīdama nomākt visas domas.

Sākumā viņai likās krūtis plešamies, briestam; dvēsele, kas bija skumju nospiesta, likās viegla topam, it kā viss smagums būtu novēlies.

Viņu pārņēma šausmīga, tīkama sajūta, kā viegls reibonis, drudzis.

Viņa atģidās, ka vate jau sausa, un brīnījās, ka nav vēl mirusi. Visas jūtas viņai šķita asākas, smalkākas, dzīvākas.

Viņa dzirdēja visu, ko runāja uz terases. Kņazs Kravālovs stāstīja, kā tas duelī nokāvis austriešu ģenerāli.

Iztālēm viņa saklausīja nakts balsis, suņu rejas, varžu nevienādo kurkstēšanu, tikko ģiedamo lapu šalkoņu.

Viņa paņēma pudeli, atkal samērcēja vati un sāka ieelpot. Kādu brīdi viņa nekā nejuta, tad atkal to pārņēma brīnišķas, svētlaimīgas izjūtas.

Viņa divreiz saslapināja vati, baudīja hloroforma iespaidu miesā un dvēselē; tas uzvedināja sapņainu gurdenumu, un viņa atpūtās.

Viņai šķita, ka tai vairs nav ne kaulu, ne muskuļu, ne roku, ne kāju. To visu viņai ņēma tik vārīgi, kā viņa ne manīt nemanīja. Hloroforms izgaisināja viņas miesu, domās viešot lielāku trauksmi, asumu, plašumu, brīvi.

Viņa atcerējās tūkstoti aizmirstu lietu, visniecīgākos sīkumus no bērna dienām, visādus niekus, kas viņu citkārt bija ielīksmojuši. Domas, kurās nejauši bija radusies neparasta kustība, viņai gāja dažādos virzienos, lika viņai pārdzīvot tūkstošiem dēku, tās klīda pagātnē, urbās nākotnē, zīmējot to tādu, kādu viņa bija iztēlojusies savos sapņos. Viņas domās, vienlīdz trauksmainās un iemidzinātās, slēpās jutekliskas skurbinošas tīksmes, kas deva dievišķas baudas.

Aizvien vēl viņa dzirdēja balsis, bet vairs neizšķīra vārdus, kuriem tagad bija cita nozīme. Viņa lidinājās neminamos augstumos, kur zvīļoja, laistījās dīvaina, mainīga uguņošana.

Viņa brauca lielā kuģī pa skaistu zemi, kur krāšņas plauka puķes. Krastā viņa redzēja skaji runājošus ļaudis, tad pati neatjēgdamās, kā tas notika, izkāpa malā. Serviņjī prinča ģērbā pavadīja viņu uz vēršu cīņu.

Viņa redzēja ļaužu pārpilnas ielas, dzirdēja to valodas; viņa nebrīnījās, it kā visi šie ļaudis būtu tai labi paziņas; savā skurbumā viņa dzirdēja mātes draugu smieklus un sarunas uz terases.

Tad viss izjuka.

Viņa atmodās salda gurdenuma sajūtā, kas apmigloja domas, un ilgi tā nevarēja atģisties, kas ar viņu notiek.

Vai aizvien vēl viņa nebūtu mirusi?

Bet tik jauka atpūta tā bija, nekad viņai nebija tik labi bijis, domas tik dzidras, un viņai negribējās steigties mirt.

Viņa klusi elpoja un vērās mēnesī, kas zalgoja pār kokiem. Kaut kas viņā notika. Viņa jau domāja citādi. Hloroforms nomierināja miesu un dvēseli, remdināja viņas bēdas, klusināja viņā vēlēšanos mirt.

Kādēļ viņai nedzīvot? Kādēļ viņai nebūt mīlētai un laimīgai dzīvē? Viss viņai šķita iespējams, sasniedzams, viegls, un dzīve likās skaista. Viņai tikās vēl pasapņot; viņa atkal samērcēja vati burvju ūdenī, kas atnesa sapņus, un sāka to ieelpot, lāgu lāgiem atvilkdama roku nost, lai neieelpotu pārlieku daudz un nenomirtu.

Viņa lūkojās mēnesī un saskatīja tanī sievietes seju; tad atkal iegrima reibumā un murgos kā opija smēķētājs. Seja šūpojās debess telpā, tad sāka dziedāt; tā dziedāja pazīstamā, tik pazīstamā balsī: Mīlai slava.

Īstenībā dziedātāja bija marķīze, pati sevi pavadīdama uz klavierēm.

Ivetai izauga spārni. Burvīgā mēnesnīcā viņa lidoja pār mežiem un upēm. Viņa laidās apskurbusi, spārnus izlaidusi, vicinot tos gaisā, vējš viņu nesa kā dedzīgās skavās. Viņa līgoja gaisā, kas glāstīja tai miesu, skrēja tik strauji, ka nevarēja saskatīt, kas norisinājās lejā. Te neviļus viņa nonāca malā ar makšķeres kātu rokā: viņa zvejoja zivis.

Pie āķa kas pieķērās, viņa parāva un izvilka no ūdens košu pērļu vaiņagu, par ko nesen bija sapņojusi. Viņa nemaz nebrīnījās un uzlūkoja Serviņjī, kas nejauši bija pienācis un arī makšķerēja: viņš izvilka no upes koka zirdziņu.

Tad viņa atkal atžilba un izdzirda, ka lejā viņu sauca. Māte teica: «Nopūt sveci!»

Serviņjī skaļi sauca komiskā tonī: «Ivetas jaunkundzīte, noputiet to svecīti!» Tad visi korī iesaucās: «Ivetas jaunkundzīte, nopūtiet to svecīti!» Viņa atkal samērcēja vati hloroformā. Viņa negribēja mirt un turēja to tālāk no sejas, elpodama spirgto gaisu.

Viņa gribēja, lai istabā būtu smacīga un stipra narkotisku zāļu smarža; droši vien viņas istabā drīz ienāks. Viņa atlaidās miroņa pozā un sāka gaidīt. Marķīze teica:

«Man drusku tā kā nemierīgs prāts. Tas neprātīgais bērns aizmiga, sveci nenopūtis. Es uzsūtīšu Klemansi nopūst sveci un aizdarīt balkona logu, kas bija palicis vaļā.» Drīz istabas meita klauvēja saukdama: «Jaunkundze! Jaunkundze!» Brītiņu klusējusi, viņa turpināja:

«Jaunkundze, marķīzes kundze jūs lūdza nodzēst sveci un aiztaisīt logu.»

Atkal brīdi nogaidījusi, Klemanse sāka itin stipri klauvēt, gandrīz vai kliegdama: «Jaunkundze! Jaunkundze!»

Iveta klusēja. Itabas meita atgriezās un teica marķīzei: «Jaunkundze droši vien guļ; durvis aizslēgtas, un es viņu nevarēju atmodināt.» Obardī kundze čukstēja: «Bet tā taču viņu nevar pamest!» Serviņjī padomu klausīdami, visi sanāca pie Ivetas loga un korī sauca:

«Hip, hip, urā, Ivetas jaunkundze!» Viņu saucieni nakts klusumā aizskanēja pār snaudošo zemi un dzidrajā gaisā uzlaidās līdz mēnesim; no tālienes atviļņoja mīkstinātas skaņas kā izgaistoša vilciena troksnis.

Iveta neatbildēja, un marķīze teica: «Kad tikai nav kas gadījies. Es sāku baiļoties.» Serviņjī saplūca sarkanas rozes un vēl neizplaukušus pumpurus no milzīgā cera, kas auga pie pašas sienas, un sāka mest pa logu iekšā.

Pirmajai rozei iekrītot, Iveta nodrebēja un tikko neiekliedzās. Rozes kaisījās viņai uz ģērba un matiem; dažas

6L

pārlidoja pār galvu un sabira gultā, noklājot to ar sarkanu segu.

Marķīze vēlreiz uzsauca nomāktā balsī: «Iveta, jel atbildi mums!» Serviņjī sacīja:

«Tas patiesi savādi. Es uzkāpšu uz balkona.» Kavalieris brīnījās.

«Atļaujiet, atļaujiet, tā būtu pārāk liela laipnība. Pārāk viegls ceļš uz satikšanos … un pārāk izdevīgs brīdis …» Arī citi, domādami Ivetu jokojam, sauca: «Mēs protestējam! Tas ir smalki izdomāts un norunāts. Neuzkāps, neuzkāps!»

Uztrauktā marķīze atkārtoja:

«Bet jāiet taču skatīties …»

Kņazs iesaucās ar dramatisku žestu:

«Viņa ievēro tikai hercogu; mēs esam pievilti.»

Kavalieris lika priekšā:

«Metīsim kauliņus.»

Viņš izvilka no kabatas zelta simts franku gabalu. Iesāka no kņaza: «Skaitlis,» viņš sacīja. Bet bija: ērglis.

Nu kņazs svieda zelta naudu, piesaukdams Savālu: «Tagad jūs.» Savāls atsaucās: «.Ērglis!»

Nauda nokrita: skaitlis. Kņazs sāka sviest ar visiem. Visi zaudēja. Serviņjī, kas stāvēja pret viņu, iesaucās ar viņam piemītošo valšķību.

«Velns lai parauj, viņš taisa blēdības!» Krievs, likdams roku pie sirds un sniegdams zelta naudu savam sāncensim, teica: «Metiet pats, mīļais hercog.» Serviņjī paņēma naudu un meta to saukdams: «Skaitlis!» Bet uzkrita ērglis.

Viņš palocījās un teica, rādīdams uz balkonu:

«Rāpieties nu augšā, kņaz.»

Kņazs apskatījās nemierīgu seju.

«Ko jūs meklējat?» vaicāja kavalieris.

«Es … es . . . gribu .. . kāpnes.»

Visi sāka smieties. Savāls pienāca kņazam klāt.

«Mēs jums palīdzēsim.»

Viņš satvēra to ar savām stiprajām rokām pamācīdams:

«Ķerieties pie balkona.»

Kņazs tūdaļ pieķērās, bet tiklīdz Savāls to palaida, viņš palika karājoties, kājas gaisā tirinādams.

Serviņjī saķēra viņa mētājošās kājas, kas meklēja balstu, un ar visu spēku to parāva lejup. Kņazs atlaida rokas un uzvēlās taisni de Belvina kungam uz vēdera, jo tas steidzās viņu pieturēt.

«Kam nu kārta?» vaicāja Serviņjī.

Visi klusēja.

«Lai iet Belvins, bet kā pienākas.»

«Pateicos, mīļais draugs, man sava dzīvība dārga.»

«Kavalier, jums taču jāprot trausties uz balkoniem!»

«Es ļauju to jums, dārgais hercog.»

«Hm . .. man vairs nav tik lielas kāres.»

Serviņjī žirbi skraidīja ap balkonu.

Ar vienu lēcienu viņš pieķērās, pacēlās uz rokām unr pārsviedies kā vingrotājs, pārlēca pār margu.

Visi viņā noskatījās, galvas gaisā pacēluši, un sāka plaukšķināt. Bet viņš tūdaļ parādījās un kliedza:

«Drīzāk! Drīzāk! Iveta paģībusi!»

Marķīze, skaļi iekliegdamās, skrēja pa kāpnēm.

Iveta gulēja ar aizvērtām acīm un likās mirusi. Apstulbusī māte metās viņai klāt.

Sakiet, kas viņai noticis? Kas viņai kait?»

Serviņjī pacēla hloroforma pudeli, kas bija nokritusi uz grīdas, un sacīja:

«Viņa ir noslāpusi.»

Viņš sāka klausīties viņas sirdi, tad teica:

«Viņa nav vēl mirusi; gan mēs viņu atdzīvināsim.. Vai jums ir ožamais spirts?»

Apmulsusi istabas meita atkārtoja:

«Kas? . .. Kas? . ..»

«Šķidrums samaņas atgūšanai?»

«Ir gan.»

«Nesiet ātrāk šurp un atstājiet durvis vaļā, lai iztīrās gaiss.»

Marķīze pakrita ceļos un vaimanāja:

«Iveta! Iveta! Meitiņa mana, mīļā meitiņa, uzklausies, atbildi man, Iveta, mīļais bērns! Ak, Dievs, ak, Dievs, kas gan viņai noticis?

Iztrūcinātie vīrieši kustējās bez apdoma un nesa ūdeni, salvetes, glāzes, etiķi.

Kāds sacīja:

«Viņu vajadzētu noģērbt.»

Gluži apjukusi marķīze sāka meitu noģērbt. Bet viņa to sāka gluži neviļus. Rokas viņai drebēja. Viņa nopūtās:

«Es … es … nevaru, es nevaru …»

Istabas meita atnesa ožamo spirtu. Serviņjī attaisīja pudeli, samērcēja nēzdodziņu un pielika to Ivetai pie deguna: viņa sāka rīstīties.

«Labi, labi, viņa sāk jau elpot,» viņš sacīja. «Nieki vien tikai būs.»

Viņš noberzēja tai deniņus, vaigus un kaklu.

Tad istabas meitai lika jaunkundzi noģērbt, un kad tā palika krekliņā un apakšsvārkos, viņš pacēla to un aiznesa uz gultu.

Viņš notrīcēja un jutās uztraukts no viņas gandrīz kailās miesas, valgo krūšu smaržas, kuras drebēja taisni pie viņa lūpām.

Noguldījis viņu, tas bālu seju atgāja nost.

«Viņa tūlīt atžilbs,» viņš sacīja. «Nieks vien būs bijis.»

Viņš bija pārliecināts par to, jo dzirdēja viņas vienmērīgo, rāmo elpu. Pamanījis vīriešu neatlaidīgos skatus uz Ivetu, viņš nodrebēja aiz greizsirdības un, piegājis tiem klāt, sacīja:

«Kungi, te pārāk daudz ļaužu; esiet tik laipni, atstājiet mūs, mani un Savēla kungu ar marķīzi.»

To viņš teica sausi un pavēloši; visi izgāja.

Obardī kundze apskāva savu mīļāko un kliedza:

«Glābiet viņu! . . . Ak, glābiet jel viņu!»

Serviņjī ieraudzīja uz galda vēstuli.

Viņš ātri satvēra to un izlasīja adresi. Viņš saprata un nodomāja: «Varbūt būs labāk, ja marķīze nezinās vēstules saturu. Atplēsis aploksni, viņš izlasīja uz zīmītes uzrakstītos nedaudzos vārdus:

«Es mirstu, jo negribu k/ūt par mīļāko.

Paliec sveika, mīļā māte, piedod!

Iveta.»

Viņš nodomāja:

«Velns lai parauj, tas liek padomāt.»

Viņš vēstuli iebāza kabatā.

Atkal piegājis pie gultas, viņš redzēja Ivetu jau attapušos, bet viņai nebija spēka to izteikt, jo aiz kauna un bailēm viņa vairījās no prašņājumiem.

Marķīze stāvēja pie Ivetas kājām, ceļos nometusies, galvu^ uz gultas nolikusi. Te nejauši viņa teica:

«Ārstu, ārstu pasauksim.»

Serviņjl iečukstēja dažus vārdus Savālam un atbildēja viņai:

«Nē, ir jau pāri. Labāk izejiet brītiņu, īsu brītiņu, un es galvoju, ka viņa jūs noskūpstīs, kad ienāksiet atpakaļ.»

Barons izvadīja Obardī kundzi.

Serviņjī atsēdās pie gultas, paņēma Ivetas rokas un sacīja:

«Paklausieties, jaunkundze …»

Viņa neatbildēja. Viņa jutās tik labi un tādā lieglaimē, ka negribējās vairs kustēties vai runāt, bet mūžam baudīt šo tīksmi.

Viņas laimes izjūtai nebija robežu, nekad viņa nebija to iztēlojusies.

Lāgu lāgiem siltais nakts gaiss, viegli un samtaini viļņodams, maigi, tikko jaušami skāra viņas seju. Tas bija vēja glāsts, vēja skūpsts, — viņai šķita, ka spirdzinoši vēdekļa vēdieni liegi šalc sejā, un vēdeklis bija darināts no visām meža lapām, visām nakts ēnām, visām upju miglām un visām puķēm. Laikam tādēļ, ka istabā izkaisītās rozes, kas klāja gultu un kātiņos karājās pie balkona margām, savu skurbinošo aromātu salēja ar nakts vēju spirgto vēsmu.

Aizvērtām acīm gulēdama, viņa ieelpoja šo brīnišķo smaržu, un viņas dvēsele aizvien vēl atpūtās narkotiskā reibuma aijās. Viņai nemaz negribējās mirt; gluži otrādi, viņā atmodās nevairāma, varena dziņa dzīvot, laimīgai būt un mīlētai — jā, mīlētai!

Serviņjī atkārtoja:

«Klausieties, Ivetas jaunkundze . . .»

Viņa apņēmās atdarīt acis. Viņš turpināja:

«Nu, kam šī aplamība bija jādara?»

Viņa čukstēja:

«Mīļais Miskad, man bija gaužām jācieš.»

Viņš tēvišķi spieda tai roku:

«Un vai tas jums būtu ko līdzējis? Apsolieties nekad vairs tā nedarīt.»

Viņa neatbildēja, bet viegli palocīja galvu, vāri pasmaidot; šis smaids bija drīzāk nojaušams, nekā saredzams.

65

Viņš izvilka no kabatas vēstuli, ko pirmīt atrada uz galda.

5 251

«Vai rādīt mātei?»

Viņa atraidoši pakratīja galvu.

Viņš vairs nezināja, ko vēl lai saka: stāvoklis bija gluži kļūmīgs. Viņš čukstēja:

«Mīļais bērns, jāprot samierināties ar visskaudrāko likteni. Es saprotu jūsu bēdas un apsolos…»

Iveta ierunājās:

«Jūs esat tik labs …»

Viņi apklusa. Viņš uzlūkoja to. Viņas skatā bija maigums, paļāvība. Te neviļus Iveta pacēla rokas, kā gatavodamās viņu piekļaut. Viņš pieliecās, jūtot viņas līksmi. Un lūpas savienojās.

Viņi ilgi nepakustējās, acis neatvēra. Tad viņš piecēlās, atskārzdams, ka galvā sāk tumst. Viņas smaidā bija bezgala maigums. Atkal izstiepusi rokas, viņa turējo to pie pleciem.

«Es pasaukšu jūsu māti,» viņš teica.

Viņa čukstēja:

«Vēl brītiņu. Man ir tik labi.»

Un, brīdi klusējusi, viņa izteica tik klusi, ka viņš tikko sadzirdēja:

«Vai mīlēsiet mani?»

Viņš nometās ceļos viņas priekšā un teica, skūpstīdams tai roku:

«Es jūs dievinu.»

Pie durvīm klauvēja. Viņš pēkšņi pietrūkās un atsaucās savā parastajā balsī, kas vienmēr likās drusku zobgalīga:

«Iekša. Ir jau gala!»

Marķīze steidzās pie meitas un apskāva to neapturamā dedzībā, un lēja asaras. Serviņjī, apskaidrotu dvēseli, uztraukts izgāja balkonā un sāka ieelpot spirgto nakts gaisu, klusi dungodams:

«Mūždjm mainās sieviete, Nelga tas, kas viņai tic …»

PĒRLES JAUNKUNDZE

I

Tiešām dīvainas domas man iešāvās prātā tajā vakarā: par karalieni iecelt Pērles jaunkundzi.

Trijkungu dienas vakaru es ik gadus pavadu pie sava senā drauga Santala. Mans tēvs, viņa sirdsdraugs, mani veda pie viņiem, kad biju vēl bērns. Šī draudzība turpinājās un bez šaubām turpināsies, kamēr es būšu dzīvs un kamēr pasaulē paliks kaut viens vienīgais Šantals.

Šantals, taisnību sakot, dzīvo ļoti dīvainu dzīvi: Parīzē viņi dzīvo tāpat, kā būtu dzīvojuši Grasā, Iveto vai Pont-a-Musonā.

Viņiem ir nams ar dārziņu pie observatorijas. Tur viņi ierīkojušies gluži kā provincē. Par Parīzi, īsto Parīzi, viņi nezina nekā, par to viņiem nav ne jausmas; tik tālu, tik tālu viņi no tās! Dažreiz gan viņi dodas ceļojumā uz šo pilsētu, tālā ceļojumā. Mājās saka, ka Šantala kundze brauc pēc lielās pārtikas. Tas notiek tā:

Pērles jaunkundze, kura glabā pieliekamās istabas atslēgu (garderobes atslēgas glabā pati saimniece), paziņo, ka mājās nav vairs cukura, ka konservu krājumi jau pie beigām, ka kafija vairs palikusi tikai pašā dibenā.

Gaidāmo bada briesmu biedināta, Šantala kundze aplūko visas paliekas un visu pieraksta savā piezīmju grāmatiņā. Atzīmējusi milzīgu skaitļu daudzumu, viņa sākumā nododas ilgai skaitīšanai, tad sāk tikpat ilgas debates ar Pērles jaunkundzi. Beidzot viņas tomēr saprotas un nosaka produktu daudzumu, kas vajadzīgs trijiem mēnešiem: cukurs, žāvētās plūmes, rīsi, kafija, ievārījumi, zirņi, pupas, jūras vēži, sālītas vai žāvētas zivis un tā joprojām.

Tad noliek brauciena dienu, kad lielos fiakra ratos ar mantu noliekamo platformu jābrauc uz zināmu pārtikas preču tirgotavu aiz tiltiem, jaunajos kvartālos.

Santala kundze un Pērles jaunkundze šajā braucienā dodas abas kopā, kā kādā svētceļojumā, un pārrodas tikai pusdienā, nogurušas, no visa redzētā uztrauktas, salauztas no nebeidzamās ratu kratīšanās, kuru platforma piekrauta saiņiem un maisiem, kā braucot uz jaunu dzīvokli.

Šantaliem Parīzes daļa viņpus Sēnas likās kā jauna pilsēta, kur dzīvo dīvaina, ne visai cienījama publika, kas dienu līksmo, nakti uzdzīvo un naudu sviež vai pa logu laukā. Lāgu lāgiem jaunkundzes gan ved uz teātri, uz Komisko vai Franču operu, ja izrādi atzīst avīze, kuru lasa Šantala kungs.

Jaunkundzēm tagad ir vienai deviņpadsmit, otrai septiņpadsmit gadu: abas ir mīlīgas un daiļas meitenes, staltas un spirgtas un ļoti labi audzinātas, pārāk labi audzinātas, tik labi audzinātas, ka visur paliek nemanītas kā divas skaistas lelles. Man nekad nebija prātā nācis lakstoties ap Šantala jaunkundzēm; viņas ir tik šķīstas un tiklas, ka tikko var iedrošināties ar viņām sarunāties; bailes pat palocīties, vai nebūs nepieklājīgi.

Pats tēvs ir mīļš cilvēks, ļoti izglītots, sirsnīgs, vaļsirdīgs, bet par visu svarīgāks viņam ir miers, klusums, bezrūpība. Daudz viņš gādājis par savas ģimenes labklājību, lai pats varētu dzīvot vaļīgi. Viņš daudz lasa, viņam patīk runāt un vienmēr viņš var aizrauties pārliecīgā sajūsmā; sadursmju, rosinājumu un ķildu trūkums izvērtis ļoti jūtīgu un maigu viņa epidermu, viņa morālisko epidermu. Ik nieks viņu uztrauc un liek viņam pat ciest.

Šantaliem ir draugi un paziņas, bet ļoti nedaudzi ar lielu uzmanību izraudzīti kaimiņos. Divas vai trīs reizes gadā tie brauc sērst pie saviem radiem, kuri dzīvo tālu.

Pusdienas pie viņiem es ēdu 15. augustā un Trijkungu dienā. Tas ir viens no maniem pienākumiem kā Lieldienu svētais vakarēdiens katoļiem.

Piecpadsmitajā augņstā viņi ielūdz vēl dažus draugus, bet Trijkungu dienas vakarā es esmu vienīgā svešā persona pie viņu galda.

ii

Un tā es šogad, tāpat kā visus gadus, pie Šantaliem pusdienas ēdu Trijkungu dienas vakarā.

Kā daždien es noskūpstīju Šantalu, Šantala kundzi un Pērles jaunkundzi un zemu palocījos pret jaunkundzēm

Luīzi un Polīnu. Mani apstāja ar jautājumiem par bulvāru notikumiem, par politiku. Šantala kundze, drukna dāma, kuras idejas man diezin kādēļ liekas kvadrātīgas kā skaldīti akmeņi, katru politisku ķildu nobeidz ar šādu

frāzi:

«Tas viss nesola neko labu.»

Kādēļ īstenībā Šantala kundzes domas man vienmēr likās kvadrātīgas? Nezinu, bet viss, ko viņa saka, manā garā izveidojas šajā formā: kvadrātā, lielā kvadrātā ar četriem simetriskiem stūriem. Ir cilvēki, kuru domas man vienmēr liekas apaļas un ripojošas kā stīpas. Tiklīdz viņi sāk ko runāt, tās aizripo, aizveļas, aizgriežas; desmit, divdesmit, piecdesmit apaļas domas, lielas un mazas, skrien manā priekšā cita aiz citas, prom tālumā, līdz pašam apvārsnim. Ir cilvēki ar smailām, asām domām… Bet tas še nav svarīgi. ..

Pie galda visi piesēdās ierastā laikā, un, pusdienas ēdot, neatskanēja neviens vērā liekamāks vārds.

Desertam galdā bija likts svētku pīrāgs. Ik gadus par karali kļuva šantala kungs. Nezinu, vai tas gadījās nejauši vai pēc ģimenes norunas, bet viņš vienmēr savā pīrāgā uzgāja pupu un par karalieni pasludināja Šantala kundzi. Tādēļ man bija liels brīnums, mutē sajūtot ko cietu, kas man gandrīz izlauza zobu. Es vērīgi to izņēmu no mutes un ieraudzīju mazu, mazu porcelāna lellīti pupas lielumā. Pārsteigts es pēkšņi iesaucos: «Ak!» Visi uzlūkoja mani, un Šantals iesaucās, plaukstas sizdams:

«Gastonam laimējies, Gastonam! Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo karalis!»

Visi korī sauca līdzi:

«Lai dzīvo karalis!»

Es nosarku līdz ausīm kā cilvēks bieži nosarkst bez iemesla, kad nokļuvis muļķīgā situācijā. Es sēdēju, acis nodūris, un pirkstos grozīju porcelāna figūriņu, nezinādams, ko lai daru un ko lai iesāku, te pēkšņi Šantals sacīja:

«Bet nu ir jāizvēl karaliene!»

Te nu es pavisam samulsu. Vienā mirklī man galvā pazibēja tūkstoš iedomu, tūkstoš nojautu. Vai tikai viņi negrib, lai es izraugos vienu no Šantala jaunkundzēm? Vai tikai tas nav līdzeklis likt man atzīties, kura man labāk patīk? Vai tas nav viegls, kluss un nemanāms vecāku mudinājums uz varbūtējām precībām? Domas par laulību nevairāmi slēpjas katrā ģimenē, kur ir pieaugušas meitas. Man uznāca niknas bailes kompromitēties un galējs biklums pret Luīzes un Polīnas nemainīgi korektām un atvairīgām manierēm. Nu, kā lai es priekšroku dodu vienai vai otrai: tad jau es varētu izšķirties arī par divām ūdens lāsēm. Un turklāt mani neganti mulsināja bailes no iejaukšanās notikumos, kuri iedzīs mani laulībā pret paša gribu, lēni, bez trokšņa, ar tikpat nemainīgu, tikpat nemanāmu un mierīgu līdzekļu palīdzību, kā šī nenozīmīgā karaliskā ierēdņa augstā kārta.

Bet pēkšņi man uznāca iedvesma, un simbolisko lelli es pasniedzu Pērles jaunkundzei. Sākumā visiem bija brīnums, bet drīz jau bez šaubām visi atzina manu atturību un smalkjūtību, jo atskanēja nerimstoši aplausi. Un atkal visi sauca:

«Lai dzīvo karaliene! Lai dzīvo karaliene!»

Bet viņa, nabaga vecmeita, zaudēja līdzsvaru: viņa trīcēja, mulsa un čukstēja:

«Ak, nē … ak, nē … nē… es ne … es ne. lūdzu … es nevaru . .. lūdzu .. . lūdzu …»

Un pirmo reizi mūžā es uzlūkoju Pērles jaunkundzi un sev jautāju, kas viņa tāda.

Es biju ieradis viņu redzēt šajā namā, kā redz vecus krēslus, uz kuriem cilvēks sēdējis kopš bērnības un nav tiem veltījis sevišķu vērību. Bet kādu dienu, — Dievs viņu zina, kādēļ, varbūt tādēļ, ka saules stars nejauši apspīdēja krēslu, — tas pats cilvēks domā: bet tā taču ārkārtīgi interesanta mēbele, un redz, ka krēsls ir smalks mākslas darbs, apvilkts ar retu drēbi. Nekad es nebiju vērību veltījis Pērles jaunkundzei.

Viņa piederēja pie Šantalu ģimenes, tas bija viss; bet kāds bija viņas stāvoklis? Kas viņa tur bija? Viņa bija kalsna, slaida sieviete, kura centās būt nemanāma, bet nenozīmīgas personas iespaidu jaunkundze neatstāja. Pret viņu izturējās draudzīgi, labāk, nekā pret saimnieci, bet tomēr ne tik labi, kā pret pašu radu. Nu es pēkšņi atcerējos tūkstoš sīkumus, ko senāk neievēroju. Santala kundze viņu sauca: Pērle, meitenes, Pērles jaunkundze! Bet Šantals tikai: jaunkundze, — varbūt daudz godbijīgākā tonī, nekā citi.

Es sāku viņā ielūkoties. Cik viņai gadu? Četrdesmit? Jā, četrdesmit gadu. Viņa nebija vecene, lai gan no izskata nebija vairs jauna. Te pēkšņi mani kas pārsteidza. Viņa smieklīgi ģērbās, greznojās, sukājās un tomēr nelikās smieklīga; viņai bija daudz vienkāršas, dabiskas grācijas, tīši un rūpīgi slēptas. Viņa taisīja jocīgu frizūru ar mazām, ērmīgām sprodziņām, bet zem šīs nepiederīgās frizūras ā la Vierge bija redzama augsta, mierīga piere ar divām dziļām krunkām, kuras stāstīja par ilgām bēdām, un zilas acis, lielas un klusas, tik biklas, dairas, pazemīgas; skaistas acis, kurās vēl slēpās vientiesība, mazas meitenes izbrīns, jautrības jūtas un skumjas, slēpta grūtsirdība, kura kveldēja viņu skatienu, bet neapēnoja to.

Seja smalka un glezna, viena no tām sejām, kuras izdziest, nenovītušas, nesagrauztas dzīves grūtībās un pārbaudījumos.

Cik daiļa mute! Cik skaisti zobi! Bet viņa it kā nedrīkstēja smaidīt.

Es neviļus to salīdzināju ar Šantala kundzi. Bez šaubām Pērles jaunkundze bija daudz skaistāka, simtreiz skaistāka, graciozāka, cēlāka, staltāka.

Mani vērojumi mani pārsteidza. Ielēja šampanieti. Savu kausu es pacēlu par karalieni, ar veiklu komplimentu uzsaukdams uz viņas veselību. Es redzēju, ka viņa savu seju gribēja aizklāt ar salveti, un, kad savas lūpas viņa slacināja baltā vīnā, visi sauca:

«Karaliene dzer! Karaliene dzer!»

Viņa pietvīka kā magone un sāka krēkot. Visi smējās, bet es redzēju, ka ģimenē viņa visiem mīļa.

iii

Pēc pusdienām Šantals mani paņēma pie rokas. Tā bija viņa cigāra stunda, svētā stunda. Kad viņš bija viens, viņš gāja smēķēt uz ielas; ja pusdienās bija kāds viesis, tad piecēlās un gāja biljarda istabā, kur smēķēja spēlēdami. Tovakar, Trijkungu dienā, biljarda istabā bija pat iekurināts kamīns. Mans vecais draugs paņēma savu kiju, ļoti smalku kiju, rūpīgi iekrītoja to un sacīja:

«Tev jāsāk, mīļais draugs!»

Lai gan man bija divdesmit pieci gadi, viņš mani uzrunāja ar tu, jo pazina mani no bērnības.

Es sāku partiju, izsitu dažus karambolus, divas vai trīs reizes izspēlēju aplami, bet domas par Pērli man neizzuda no galvas, un pēkšņi es jautāju:

«Sakiet, Šantala kungs, vai Pērles jaunkundze ir jūsu radiniece?»

Viņš nolika kiju un brīnīdamies mani uzlūkoja:

«Ko, vai tad tu to nezini? Vai tev nav zināms Pērles jaunkundzes dzīvesstāsts?»

«Es nekā nezinu.»

«Vai tavs tēvs nekā tev nav stāstījis?»

«Nekā.»

«Tavu joku! Jā, nudien, tas ir jocīgi! Bet tas taču ir brīnišķīgs piedzīvojums!»

Viņš brīdi klusēja, tad teica:

«Un cik savādi, ka tu to jautā taisni šodien, Trijkungu dienas vakarā!»

«Kādēļ savādi?»

«Kādēļ? Nu tad klausies. Tas bija pirms četrdesmit gadiem, taisni pirms četrdesmit gadiem, šo pašu dienu, Trijkungu dienā. Toreiz mēs dzīvojām Ruī-le-Torā, pie cietokšņa. Bet es tev pastāstīšu, kāda bija mūsu mājas situācija, citādi tu nekā nesapratīsi. Ruī ir celta kalnā, pareizāk sakot, klints galā, kura paceļas pār milzīgu ieleju. Tur mums bija nams ar skaistu gaisa dārzu, kas balstījās uz vecām cietokšņa sienām. Un tā mūsu nams bija pilsētā uz ielas, bet dārzs zvīgoja pāri ielejai. Dārzā bija arī durvis uz lauku klajumu, slepenu kāpju galā, kuras noveda sienu labirintos, kā romānos. Durvīm garām aizklīda ceļš, bet virs durvīm karājās liels zvans, un zemnieki gāja šo ceļu, lai nebūtu jāiet ar līkumu.

Vai nu tu skaidri redzi mājas situāciju? To gadu, pirms Trijkungu dienas, sniegs sniga visu nedēļu. Likās, ka pasaulei būs pienācis gals. Dažreiz izgājām dārzā noraudzīties ielejā; un, raugoties bezgalīgajā palagā, baltā, ledainā un zaigojošā, it kā lakotā, likās, ka dvēsele stingst. Izskatījās, it kā Dievs Kungs visu zemi būtu satinis, lai guldītu to mirušo pasauļu krātuvē. Tici man — aina bija ļoti skumīga.

Mūsu ģimene bijā liela, ļoti liela: mans tēvs, mana māte, tēvocis, krustmāte, divi mani brāļi un četras māsīcas, glītas meitenes; es apprecēju jaunāko. No visiem šiem ļaudīm dzīvi palikuši tikai trīs: es, mana sieva un svaine, kas dzīvo Marseļā. Ak, cik ātri tā izgaist — es domāju: ģimene! Baigi domāt par to! Man bija piecpadsmit gadu — nu jau piecdesmit seši.

Tā nu mes bijām sanākuši nosvinēt Trijkungu dienu, un mums bija jautri, ļoti jautri! Viesistabā visi gaidīja pusdienas, te pēkšņi mans vecākais brālis 2aks iesaucās:

«Jau kādas desmit minūtes ielejā gaudo suns, tas, nabadziņš, droši vien būs noklīdis!…»

Viņš nepaguva vēl ne labi izrunāt, kad dārzā sāka zvanīt zvans. Skaņa tam bija smaga, dobja, kā baznīcas zvanam, kura skaņas modina domas par miroņiem. Visi notrīcēja saltos drebuļos. Tēvs pasauca sulaini un lika iet viņam skatīties, kas tur noticis. Viņu gaidīdami, mēs sēdējām klusēdami; mēs domājām par sniegu, kas ietina zemi. Sulainis pārnāca un sacīja, ka neesot nekā redzējis. Suns gaudoja aizvien vēl vienā laidā, vienā un tajā pašā vietā.

Pasniedza pusdienas, bet mēs bijām drusku uztraukti, sevišķi jaunākie. Līdz cepetim pusdienas aizritēja ciešami, te atkal atskanēja zvans, trīs ilgi un skaļi dimdieni, kuri mūs drebināja bailēs un aizrāva mums elpu. Mēs sēdējām, stingušām acīm uzlūkodami cits citu, trīcēdami noslēpumainās bailēs.

Beidzot māte sacīja:

«Savādi, ka viņi gaidīja tik ilgi. Neejiet viens pats, Batist, kāds no kungiem ies jums līdzi.»

Mans tēvocis Fransuā piecēlās no galda. Viņš bija kā Herkuless; viņš ļoti lielījās ar savu spēku un pasaulē viņu nebaidīja nekas. Mans tēvs viņam sacīja:

«Paņemiet arī šauteni līdzi. Ko var zināt, kas tur notiek.»

Bet tēvocis paņēma tikai spieķi un tūdaļ aizgāja kopā ar sulaini.

Bailēs un uztraukumā trīcēdami, mēs gaidījām un nerunājām nekā. Tēvs lūkoja mūs mierināt:

«Gan jūs redzēsiet, ka tas būs bijis kāds nabags vai ceļa gājējs, kas putenī nomaldījies no ceļa. Piezvanījis un redzējis, ka durvis viņam tūdaļ neatveras, viņš raudzīja uziet ceļu, bet viņam nelaimējās, un viņš gāja atpakaļ.»

Tēvoča prombūtne, kā mums likās, ilga kādu stundu,. Beidzot viņš pārradās saniknots un sodīdamies:

«Tur nav nevienas dzīves dvēseles, velns lai parauj, droši vien kāds muļķis jokojas! Tikai tas nolādētais suns tur gaudo pie pašas sienas. Ja man būtu bijusi šautene, es to būtu nošāvis!»

Atkal visi sāka ēst pusdienas, bet nemiers mūs tomēr neatstāja; bija jūtams, ka tās nav vēl beigas, ka vēl kam jānotiek, ka zvans tūdaļ sāks atkal zvanīt.

Tas ari tiešām sāka zvanīt taisni tobrīd, kad grieza svētku pīrāgu. Visi vīrieši pietrūkās reizē. Tēvocis Fransuā, krietni iedzēris šampanieti, tik neganti kliedza, teikdamies to nokaut, ka māte un krustmāte viņu saķēra un nelaida vaļā. Arī tēvs, gan mierīgs un diezgan nevarīgs cilvēks (viņš kliboja, kopš bija salauzis kāju, no zirga krizdams), gribēja zināt, kas tur notiek un teicās doties līdzi šajā izlūku gājienā. Brāli, viens astoņpadsmit, otrs divdesmit gadus vecs, aizsteidzās pēc šautenēm. Redzēdams, ka mani neviens nevēro, es paķēru dārza karabīni un arī dzīros ekspedīcijai līdzi.

Tā tūdaļ devāmies ceļā. Tēvs un tēvocis gāja pa priekšu ar Batistu, kurš nesa lukturi. Brāļi 2aks un Pols gāja viņam pa pēdām, bet es vilkos pats pēdējais, neklausīdamies svētības vārdos, ko teica krustmāte, ar savu māsu un manām māsīcām palikdama uz nama sliekšņa.

Pirms stundas bija snidzis sniegs, un koki vizēja balti. Egles liecās zem smagās, palsās segas smaguma, līdzīgas piramīdām vai milzīgām cukurgalvām; mazākie koki bālēja ēnā, tikko izšķirami sīko, pelēko pūku biezumā. Sniegs bija sasnidzis tik biezs, ka desmit soļu tālumā nekas nebija redzams. Bet lukturis meta spožu gaismas strēli. Kad sākām nokāpt pa līkumotajām kāpnēm sienas iekšienē, mani satvēra baisma. Man likās, ka kāds nāk manās pēdās, ka tūdaļ mani sagrābs aiz pleciem un aizraus. Es labāk mīļu prātu būtu gājis atpakaļ, bet neiedrošinājos, jo man atkal būtu bijis jāiet cauri visam dārzam.

Es dzirdēju, ka atvērās durvis uz ieleju un tēvocis atkal teica dimdošā balsī:

«Kaut velns to būtu parāvis, atkal aizbēdzis! Ja es pamanītu viņa ēnu, viegli vis neklātos šai lopa dvēselei!»

Baigi bija lūkoties ielejā, pareizāk sakot: just to savā priekšā, jo tā nebija saskatāma; redzams bija tikai bezgalīgais sniega klīdums augšā, lejā, priekšā, pa labi, pa kreisi, visapkārt.

Tēvocis turpināja: «Atkal gaudo tas suns; es viņam parādīšu, vai es māku vai nemāku šaut. Vismaz būsim atpestījušies kaut no tā paša!»

Bet mans tēvs, kā daždien labsirdīgs cilvēks, pretojās:

«Labāk iesim un palūkosimies, kas viņam kaiš. Viņš sauc pēc palīga, nabadziņš; viņš sauc tāpat kā cilvēks savā postā. Iesim.»

Mēs gājām cauri šim plīvuram, biezajam, nebeidzami krītošo sniega piku tīklam, pāri šim sūnājam, kas pildīja tumsu un gaisu kustīgs, lidojošs un ādu stindzinošs, iesveldams skaudras mirkļa sāpes, tiklīdz pieskārās kāda no mazām, baltām sniega pikām.

Līdz ceļiem mēs bridām mīkstā un saltā mīklā, un kājas bija jāceļ ļoti augstu, lai varētu paiet. Jo tālāk mēs gājām, jo suņa balss vērtās skaļāka, stiprāka. Beidzot tēvocis iesaucās: «Tur viņš ir!» Visi apstājās aplūkot suni kā apstājas, ieraugot naidnieku, kad to satiek nakts tumsā.

Es nekā neredzēju, bet, piegājis pie pārējiem, ieraudzīju arī es. Baigs un fantastisks izskats bija šim sunim, milzīgam melnam aitu sunim ar garu spalvu un vilka purnu; tas stāvēja luktura mestās gaismas strēles galā. Tas nekustējās, apklusa un raudzījās uz mums.

Tēvocis sacīja:

«Dīvaini, tas nekustas ne uz priekšu, ne atpakaļ. Man: gribas drāzt tam ribās lādiņu.»

Bet tēvs noteikti pretojās:

«Nē, sagūstīsim to dzīvu!»

Te mans brālis Žaks iesaucās:

«Suns nav viens pats! Tam ir kas blakus!»

Un tiešām aiz suņa bija redzams kas pelēks; kas tas īsti bija, nevarēja izšķirt. Visi uzmanīgi gāja sunim klāt.

Redzēdams, ka mēs tuvojamies, suns notupās uz pakaļkājām. Izskats tam nebija nikns. Tas likās laimīgs, ka varējis atsaukt cilvēkus.

Tēvs piegāja tam taisni klāt un suni noglaudīja. Suns laizīja viņam roku, un mēs ieraudzījām, ka tas piesiets pie mazu, trīs vai četrās vilnas segās ietītu ratiņu mazā ritenīša. Segas attina, un, kad Batists ar lukturi apgaismoja ratiņu kulbu, mēs ieraudzījām gulošu bērniņu.

Ieraudzītais mūs tik ļoti pārsteidza, ka nevarējām izrunāt ne vārda. Tēvs pirmais attapās un, kā daždien cēlsirdīgs un mazliet aizrautīgs cilvēks, izpleta rokas pār ratiņiem un teica:

«Nabadziņš, tev mājvieta būs mūsu namā.»

Viņš lika brālim Zakam ratiņus vilkt uz mājām.

Brīdi klusējis, tēvs sacīja:

«Tas droši vien ir mīlestības bērns… nabaga māte piezvanīja pie manām durvīm Trijkungu dienas vakarā …»

Viņš apstājas un visā speķa četri lagi kliedza uz visām debess pusēm:

«Mēs viņu uzgājām un paņemam!»

Roku uzlicis brālim uz pleca, viņš klusi teica:

«Un kas nu būtu, ja tu sunim būtu šāvis, Fransuā?»

Tēvocis nekā neatbildēja, bet tumsā meta krustu, jo viņš bija ļoti reliģiozs cilvēks, lai gan tomēr liels balamute.

Suni atraisīja, un tas nāca mums līdzi.

Tiešam vērts bija redzēt mūsu nācienu atpakaļ uz mājām! Diezgan grūti bija ratiņus vilkt pa kāpnēm; beidzot tie tomēr bija uzvilkti augšā, un mēs tos iebraucām priekšnamā.

Cik smieklīgs, apmierināts un samulsis izskats bija mātei! Bet manas četras māsīcas (jaunākai bija seši gadi) skraidīja kā vistiņas ap savu laktu. Beidzot no ratiņiem izcēla bērnu, kurš aizvien vēl gulēja. Tā bija kādas nedēļas sešas veca meitenīte. Viņas veļā bija ielikti desmit tūkstoši zelta franku — jā, desmit tūkstoši franku; tēvs tos noguldīja bankā uz viņas vārda. Tātad tas nebija nabagu vecāku bērns. . . varbūt kāda aristokrāta un vienkāršas pilsones bērns … vai.. . mēs minējām un gudrojām tūkstošiem varbūtību, bet nekad neesam varējuši to izdibināt . . . jā, itin nekā … nekā … Bet suni neviens nepazina, tas nebija no šejienes. Lai būtu, kā būdams, bet tas vai tā, kas zvanīja pie mūsu durvīm, droši vien pazina manus vecākus, jo citādi taču nebūtu izraudzīti taisni viņi.

Tā Pērles jaunkundze sešu nedēļu vecumā nokļuva Šantalu ģimenē.

Par Pērles jaunkundzi gan viņu iesauca tikai vēlāk. Viņu nokristīja par Mariju Simonu Klēru; Klēra bija domāts kā uzvārds.

Tici man, mums visiem bija jocīgs izskats, kad atkal sagājām ēdamistabā ūn mūsu vidū bija šis mazais bērniņš, kas bija pamodies un vērās visapkārt uz cilvēkiem un ugunīm ar savām valgajām, zilajām un miglainajām actiņām.

Mēs sasēdāmies pie galda un izdalījām pīrāgu. Es biju karalis un par karalieni izraudzīju Pērles jaunkundzi tāpat kā šodien tu. Todien viņai nebija ne jausmas, kāds viņai parādīts gods.

Un tā šī meitene bija pieņemta un uzaudzināta mūsu ģimenē. Viņa auga lielāka, aizritēja gads pēc gada. Viņa bija mija, lēna, pazemīga meitene. Visi viņu mīlēja un būtu ļoti izlutinājuši, ja māte nebūtu pretojusies.

Māte cienīja kārtību un padevību. Viņa bija mierā audzināt mazo Klēru kā savu bērnu, bet prasīja, lai ievēro zināmas attiecības starp mums un lai nosaka tai īsto stāvokli.

Tiklīdz meitene izauga tik liela, ka varēja jau saprast, māte tai izstāstīja viņas dzīvesstāstu un vērīgi, pat maigi lika tai apzināties, ka Šantalu ģimenē viņa ir audžumeita, mīļa, bet tomēr sveša.

Klēra savu stāvokli izprata ļoti skaidri ar dziļāko un smalkāko jūtlbu, un viņai ierādītā vietā viņa prata turēties ar tādu taktu, tādu pazemīgu grāciju, ka manu tēvu aizkustināja pat līdz asarām.

Māti pašu šī mīļā un maigā bērna kaislā piekļāviba un biklā pazemība tik dziļi aizkustināja, ka viņa sāka to saukt par meitiņu. Bieži vien, kad meitenīte bija sevišķi laba vai smalkjūtīga, māte uzrāva brilles uz pieres, kas nozīmēja, ka viņa uztraukta vai sajūsmināta, un teica:

«Tā taču ir tīrā pērle, šis bērns ir kā daiļākā pērle!»

Šis vārds tad arī palika mazajai Klērai, kura mums bija un palika Pērles jaunkundze.»

iv

Šantala kungs apklusa. Viņš sēdēja uz biljarda galda, kājas nokāris, un ar kreiso roku mētāja biljarda bumbu, bet ar labo plucināja lupatu, ar ko noslaucīja kritu no tāfeles, — mēs to saucām par krita lupatu. Mazliet pietvīcis, viņš paklusā balsī runājās pats ar sevi, iegrimis pagātnē un klusi klīzdams seno notikumu atmiņās, kuras atkal atdzima. Tā cilvēks dažreiz klīst vecā ģimenes dārzā, kur aizritējusi viņa bērnība, kur visi koki, katra taciņa, kļavas, smaržīgie lauri, krūmi ar treknām sarkanām ogām, kas sašķīst pirkstos, uz katra soļa sauc atmiņā sīku notikumu no aizgājušās dzīves, vienu no tiem nenozīmīgiem un aizkustinošiem notikumiem, kas izveido pašu dzīves pamatu.

Es stāvēju viņam pretī, piespiedies pie sienas, rokām atbalstīdamies pret kiju.

Brīdi klusējis, viņš turpināja:

«Ak, Dievs, cik viņa bija skaista astoņpadsmit gadu vecumā… un gracioza… un daiļa! … Ak! skaista … skaista … skaista… un laba… un krietna … un apburoša meitene! .. Viņai acis bija … zilas…. dzidras … skaidras… Es nekad neesmu redzējis tādas acis… Ne mūžam!»

Viņš atkal apklusa. Es jautāju:

«Kādēļ viņa neapprecējās?»

Viņš atbildēja nevis man, bet vārdiem, kuri skāra viņa ausis: viņa neapprecējās.

«Kādēļ? Kādēļ? Viņa negribēja … negribēja. Bet viņai bija trīsdesmit tūkstoši franku pūrā, un daudzi viņu nāca bildināt. .., bet viņa negribēja. Viņa likās grūtsirdīga. Tad es apprecēju māsīcu Šarloti, savu sievu, ar kuru biju jau saderināts sešus gadus.»

Es uzlūkoju Šantala kungu un šķitu ieskatījies viņa dvēselē, īsā mirklī ieskatījies vienā no tām godīgo siržu nemanāmajām un lielajām drāmām, taisno un krietno siržu, tiklo un cēlo, neatzīto, nesaprasto siržu drāmām, kuru traģēdija paliek nezināma nevienam, pat viņu mēmajiem un pazemīgajiem upuriem.

Savādas, pārgalvīgas ziņkārības mudināts, es teicu:

«Jums vajadzēja viņu apprecēt, Šantala kungs.»

Viņš notrīcēja drebuļos, uzlūkoja mani un jautāja:

«Man? Apprecēt… ko tad?»

«Pērles jaunkundzi.»

«Kādēļ?»

«Tādēļ, ka mīlējāt viņu dziļāk, nekā savu māsīcu.»

Viņš pavērās manī dīvainām, apaļām, mulsām acīm un izdvesa:

«Es viņu mīlēju? . .. Es? … Kā? Ko tu tur runā? . . .»

«Bez šaubām, tas taču skaidri redzams. . . viņas dēļ jūs taču kavējāties apprecēt savu māsīcu, kura jūs gaidīja sešus gadus.»

Viņš izmeta bumbu no kreisās rokas, abām rokām satvēra krīta lupatu un, piespiedis to pie sejas, raudāja karstas asaras. Viņš raudāja jocīgi, aizrīdamies, kā sūceklis, no kura izspiež -ūdeni, ar acīm, degunu un muti reizē. Viņš klepoja, spļāva, šņauca degunu krīta lupatā, izslaucīja acis, nošķaudījās un raudāja atkal, un rīklē viņam tik savādi guldza, it kā viņš skalotu kaklu.

Apmulsis, apkaunots es nezināju, kur lai tveros, ko lai saku, ko daru, ko iesāku.

Te pēkšņi kāpņu telpā atskanēja Šantala kundzes balss:

«Vai drīz būsiet beiguši smēķēt?»

Es atvēru durvis un atsaucos:

«Ja, kundze, mes tūliņ iesim!»

Es steidzos pie viņa un, satvēris to aiz elkoņiem, lūdzos:

«Šantala kungs, mīļais draugs, jel dzirdiet: jūsu kundze mūs sauc, attopieties, attopieties drīzāk, mums jākāpj lejā, attopieties!»

Viņš izdvesa:

«Jā … jā … es jau eju … nabadzīte … Es eju .. . sakiet, ka es jau nāku . . .»

Un viņš sāka rūpīgi slaucīt seju lupatā, ar kuru jau divus vai trīs gadus slaucīja visus traipus no tāfeles, tad atklāja savu seju, sarkanu ar raibiem plankumiem, krīta aptraipītu, uztūkušām, aizvien vēl asaru pilnām acīm.

Es saņēmu viņa rokas un ievilku to viņa istabā sacīdams:

«Piedodiet, piedodiet, Šantala kungs, es jūs uztraucu … bet… es nezināju … jūs … jūs jau saprotat…»

Viņš spieda manu roku:

«Jā . . jā … ir dzīvē grūti mirkļi…»

Viņš iegremdēja galvu mazgājamā bļodā. Kad viņš nomazgājās, viņa seja man vēl nelikās tik cienīga, kā vajadzīgs, un es izgudroju mazu viltību. Redzēdams, kā viņš uztraucās, spogulī sevi aplūkodams, es viņam teicu:

«Sacīsim, ka acī jums iebira gruzis, tad jūs varēsiet raudāt, visiem redzot, cik vien tik pašam patiks.»

Viņš tiešām nokāpa lejā, acis berzēdams nēzdogā. Visi uztraucās; ikviens gribēja atrast gruzi, kura nemaz nebija, un sākās stāsti par līdzīgiem gadījumiem, kad beidzot bijis jāiet pie ārsta.

Es piegāju pie Pērles un, kvēlošas ziņkārības plosīts, kura kaisa līdz sūrstošām sāpēm, uzlūkoju viņu. Viņa tiešām bija ļoti skaista ar savām lēnprātīgajām acīm, tik lielām, tik mierīgām, tik vaļsirdīgām, ka likās: viņa nekad tās neaizvēra tā, kā to dara citi mirstīgie. Viņas tualete bija diezgan smieklīga, īsta vecmeitas tualete, bet, lai gan tā viņu negreznoja, tomēr viņu nevērta nejauku.

Man likās, es lasu viņas dvēselē, kā nupat lasīju Šantala kunga dvēselē, ka varu izdomāt no sākuma līdz galam visu šo vienkāršo, biklo, pašaizliedzīgo dzīvi; bet es izjutu mokošu dziņu jautāt, izdibināt, vai viņa to mīlējusi, vai viņa cietusi tāpat kā viņš cietis ilgās, skaudrās ciešanās, kuras nevienam nav zināmas, kuras neviens nenojauš, kuras sāk kvēlot tikai naktīs tumšās istabas vientulībā. Es uzlūkoju viņu, redzēju, cik strauji pukst viņas sirds zem ņiebura, un sevī jautāju, vai tiešām šī pazemīgā, skaidrā būtne naktī vaid, seju ieslēpusi spilvenos, un raud un drudža kvēlē svaidās savā gultā.

Un es teicu viņai klusi, kā bērns, kas salauž paijiņu, lai redzētu, kas tai iekšā:

«Ja jūs būtu redzējusi, cik gauži raudāja Šantala kungs, jūs būtu iežēlojusies par viņu.»

Viņa notrīcēja:

«Ko, viņš raudāja?»

«Jā, raudāja.»

«Kādēļ?»

Viņa likās ļoti uztraukta. Es atbildēju:

«Jūsu dēļ.»

«Manis dēļ?»

«Jā. Viņš stāstīja, cik karsti viņš jūs reiz mīlējis un cik viņam grūti bijis apprecēt savu māsīcu jūsu vietā …»

Viņas bālā seja izstiepās, viņas mierīgās, mūžam klajās acis pēkšņi aizvērās tik ātri, it kā tās būtu aizvērušās uz visu mūžu. Viņa noslīdēja no krēsla uz grīdas un nokrita tik klusi, lēni, it kā zemē būtu nokritis plīvurs.

Es iesaucos: «Palīdziet! Palīdziet! Pērles jaunkundze zaudējusi samaņu!»

Šantala kundze un viņas meitas piesteidzās pie tās, bet, kamēr citi meklēja ūdeni, salveti, etiķi, es paķēru savu platmali un aizskrēju.

Es gāju ātri, sirds pukstēja strauji, dvēseli plosīja pārmetumi un sirdsapziņas ēdas. Un tomēr es lāgiem jutos apmierināts; es šķitu padarījis derīgu un nepieciešami vajadzīgu darbu.

Es savā nodabā jautāju: «Vai es ļaunu nodarījis vai labu?» Šis smagums nomāca un plosīja viņu dvēseles kā svins aizdzijušu rētu. Vai viņi nebūs laimīgāki? Viņu mokas vairs nesāksies no jauna, jau par vēlu, bet vēl nav tik vēlu, ka viņi nevarētu visu atcerēties aizkustinošā laimes līksmē.

Un varbūt kādā no gaidāmā pavasara vakariem, bālā mēness stara aizkustināti, kas stigos cauri lapainei, zālē pie viņu kājām, viņi sniegs un spiedīs viens otram roku, pieminēdami savas rūgtās un niknās ciešanas; un varbūt šis īsais rokasspiediens viņu dzīslās ielies šalcošas trīsas, kas viņiem bijušas svešas, un viņiem, īsu mirkli atdzimušiem miroņiem, dos izzūdošo un dievišķo reibumu, to neprātu, kas mīlētājiem vienā trīsā dod lielāku laimi, nekā citi ļaudis to izjūt visā savā mūžā!

PARISA KUNDZE

i

Es sēdēju uz mazās Obernona ostas akmeņiem Salisas. pilsētiņā un noskatījos uz Antibu saules rietā. Es nezinu skaistāku un brīnišķāku dabas ainu.

Pilsētiņa, ieslēgta savās masīvās akmens sienās, kuras cēlis Vobāns, ieklīst tālu jūrā, milzīgā Nicas līcī. Varenās jūras bangas šķeļas pret tās sienām, ietverdamas to putās. Pār skanstīm namiņi paceļas cits citam pāri, divu torņu vainagoti, kuri slejas gaisā kā antīkās ķiveres ragi. Sie torņi sadalās pienbaltā Alpu fonā pret milzīgo un tālo sniega sienu, kura apņem visu apvārsni.

Starp baltajām putām sienu pakājē un balto sniegu debesmalā zvīgo spoža, spilgta pilsētiņa. Kalnu zilganajā fonā tā paceļas pretī rietošās saules stariem ar savu namu piramīdu, sarkaniem un arī baltiem jumtiem, bet nebeidzami mainīgām, krāsainām sienām.

Debesis pār Alpiem ir gaiši zilas, gandrīz baltas, it kā sniegi butu tām laupījuši visu krāsu; daži sidraba mākoņi līgoja bālās galotnēs, bet aiz līča, gar krastu, kā balts pavediens starp jūru un kalniem aizklīda Nīca. Divas lielas latīņu buru laivas, stipra vēja dzītas, skrietin skrēja viļņu klīdumā. Ielīksmots es lūkojos šajā ainā.

Tā bija viena no tām maigajām, retajām un brīnišķajām ainām, kas dvēselē neizdziest, neaizmirstas, kā atmiņas par laimi. Tad cilvēks dzīvo, domā, cieš, traucas un mllē ar savu acu skatienu. Kas var acīm just, tas, lietas vai būtnes vērodams, izjūt tikpat asu, izsmalcinātu un dziļu baudu, kā cilvēks ar smalku un jutīgu dzirdi, kuram mūzika iztukšo sirdi.

Es teicu savam līdzgaitniekam, Martīni kungam, tīrasiņu dienvidniekam:

«Tā, bez šaubām, ir viena no visretākām ainām, par kādām esmu priecājies.

Esmu redzējis Mon-San-Mišelu, dīvaino granīta paiju, kas saules lēktā paceļas no smiltīm.

Esmu Sahārā redzējis Raianeher-guji ezeru, piecdesmit kilometru garu, kas laistījās mēness staros žilbinošos kā mūsu saule.

Esmu Liparu salās redzējis Volkanello fantastisko ziemeļu krāteri, milzīgo ziedu, kas kūp un kvēlo, vareno dzelteno puķi, kas vulkāna stiebrā izplaukusi pašā jūras vidū.

Bet es neesmu redzējis nekā brīnišķīgāka par Antibu saules rietu Alpu fonā.

Es tiešām nezinu, kādēļ, bet man uzmācas antīko laiku atmiņas; man prātā nāk Homēra dzejas; tā ir seno Austrumu pilsēta, jā, tā ir Odiseja pilsēta, tā ir Troja, lai gan Troja bija tālu no jūras.»

Martīni kungs izvilka no kabatas ceļvedi un izlasīja:

«Šī pilsēta radās kā kolonija, ko marselieši nodibināja 340. gadā pirms Kristus. Viņi nosauca to par Antipoli, proti: pretpilsētu, tādu, kura atrodas pretim otrai pilsētai, jo tiešām tā ir taisni pretī Nicai — otTai Marseļas kolonijai.

Galliju iekarojuši, romieši Antibu pārvērta par municipālu pilsētu; tās iedzīvotajiem bija romiešu pilsoņu tiesības.

Mums ir zināms, ka Marciāla epigrammas, kas viņa laikā …»

Viņš lasīja un lasīja. Es pārtraucu viņu:

«Kāda man daļa, kas tā_bijusi. Es jums saku, ka man tā ir Odiseja pilsēta. Vai Āzijas vai Eiropas krasts, tas taču gluži vienalga, tie abi ļoti līdzīgi; un viņpus Vidus jūras es neesmu redzējis otru tādu vietu, kas manā garā modinātu atmiņas par varoņlaikiem, kā šī pilsēta.

Soļu troksnis man lika atskatīties. Kāda sieviete, stalta tumšmate, gāja gar jūras krastu.

Martīni kungs teica čukstus, sevišķā izteiksmē:

«Tā ir Parisa kundze, vai neesat par viņu dzirdējis?»

Nē, es nebiju par viņu dzirdējis nekā, bet šis vārds, Trojas gana vārds, saskanēja ar maniem sapņiem.

Es atvaicāju:

«Kas viņa tāda ir?»

Viņš likās apmierināts, ka man viņas stāsts nav zināms.

Es vēlreiz apliecināju, ka nezinu par viņu nekā, un lūkojos uz sievieti, kura gāja, mūs neredzēdama, svarīgiem un vienmērīgiem soļiem, kā droši vien staigāja antīkās dāmas. Pēc izskata viņai bija kādi trīsdesmit pieci gadi, un viņa vēl bija skaista, ļoti skaista, kaut mazliet padrukna.

Un Martīni kungs man stāstīja viņas stāstu.

Parisa kundzi, dzimušu Komblombu, apprecēja Parisa kungs, valsts ierēdnis, gadu pirms 1870. gada kara. Toreiz viņa bija tikpat smuidra un jautra, cik tagad drukna un skumja.

Viņa labu prātu nepieņēma Parisa kunga piedāvājumu; viņš bija mazs vīriņš ar vēderiņu un lielās, platās biksēs ņirbināja savas īsās kājeles.

Pēc kara Antibā bija apmeties bataljons, kuru komandēja Zaks de Karmelēna kungs, jauns virsnieks, kas karā bija ieguvis godazīmes un tikko saņēmis majora uzplečus.

Te viņš bieži satika Parisa kundzi, kura arī vasaras vakaros gāja ieelpot svaigu gaisu koku ēnā. Kā viņi iemīlējās? Kas to lai zina! Satikās, ielūkojās viens otrā, bet kad izšķīrās, droši vien domāja un sapņoja viens par otru. Jaunās sievietes tēls ar brūnām acīm, melniem matiem, blāvu, gleznu skaistas un spirgtas dienvidnieces ādu, smaidā mirdzošiem zobiem lidoja jaunā virsnieka acu priekšā, kad viņš turpināja savus pastaigāšanās gājienus, ne tikdaudz cigāru smēķēdams, cik košļādams; un majora tēls zeltītā mundierī, sarkanās biksēs, stalts un elegants, ar gaišām ūsām droši vien bieži nozibēja Parisa kundzei acīs, kad viņas vīrs, nevīžīgi skūts un tikpat nevīžīgi ģērbts, savām īsajām kājelēm un vēderiņu nāca mājās ēst vakariņas.

Varbūt, ka satiekoties viņi nejauši uzsmaidīja; un tā ka šīs tikšanās bieži atkārtojās, viņi šķitās jau pazīstami. Viņš droši vien to sveicināja. Viņa brīnījās un viegli pamāja galvu, mazliet, gandrīz nemanāmi, taisni tik, lai viņš to nedomātu nepieklājīgu. Bet jau pēc divām nedēļām tā atņēma viņa sveicienus iztālēm, kad viņš vēl nebija pienācis tuvumā.

Viņš sāka sarunu. Par ko? Par saules rietu, saprotams. Viņi abi kopā priecājās par to, bet viens otram acīs to meklēja biežāk, nekā apvāršņa malā. Un ik vakarus

divas nedēļas tas bija banāls un nevairāms īsas sarunas

iemesls.

Te viņi iedrošinājās kopā pastaigāties, sarunādamies par dažādām lietām, bet viņu acis teica daudz intīmākas lietas — tās noslēpumainās, apburošās lietas, kas atspoguļojas acu maigumā, nemierīgā mirdzumā un sirdij liek pukstēt strauji, jo dvēseli atver dziļāk, nekā visi atzīšanās vārdi.

Tad viņš droši saņēma tās roku un izdvesa tos vārdus, kuru jēdzienu sieviete atmin, izlikdamās tos nedzirdējusi.

Tā viņi nolēma, ka mīl viens otru, un viņu mīlestība neatraisījās jutekliskā un rupjā tiešumā.

Viņa labprāt būtu palikusi šo maigo attiecību pakāpē, palikusi mūžīgi, bet viņš — viņš gribēja vairāk. Un katru dienu viņš aizvien skaļāk lūdzās, lai tā ļaujas viņa kvēlošai tieksmei.

Viņa pretojās, negribēja, droši vien bija apņēmusies nepiekāpties.

Bet kādu vakaru viņa teica tam it kā nejauši:

«Mans vīrs nupat aizbrauca uz Marseļu. Viņš būs tur četras dienas.»

Žaks de Karmelēns nometās ceļos pie viņas kājām, lūgdamies, lai viņa to šodien vienpadsmitos pieņem. Bet viņa neklausījās un aizgāja saniknotā izskatā.

Majors visu vakaru bija īdzīgs, bet citu rītu, tiklīdz atausa gaisma, viņš savas dusmas izgāza cietoksnī, iegāja muzikantu skolā, noskatījās mācībās, rādams virsniekus un kareivjus, it kā akmeņus sviezdams ļaužu barā.

Bet, mājās pārradies brokastīs, viņš zem salvetes uzgāja aploksni, uz kuras bija divi vārdi: «Vakarā desmitos.» Tajā pašā brīdī viņš savam kalpam iedeva zelta naudas ripu.

Diena viņam likās ļoti gara. Viņš steidzināja to, kopdams savu skaistumu' un ielaistīdamies smaržām.

Kad viņš sēdās pie pusdienu galda, viņam pasniedza otru aploksni. Tur bija ielikta telegramma:

«Mīļā, viss darīts. Būšu šovakar deviņos. Pariss.»

Viņš sodījās tik neganti, ka kalpam no rokām izkrita zupas bļoda.

Ko nu lai dara? Bez šaubām, tai jābūt pie viņa šo pašu vakaru, un viņa būs, lai nāk kas nākdams. Un pēkšņi viņam prātā iešāvās nerātnas domas. Viņš lika atnest papīru un rakstīja:

«Godātā kundze!

Viņš šovakar neatbrauks, ticiet man, un es būšu desmitos, kā norunāts. Nebīstieties nenieka, es dodu jums savu virsnieka godavārdu.

Žaks de Karmelēns.»

Vēstuli nosutīiis, viņš mierīgi paēda pusdienas. Astoņos viņš aizsūtīja pēc kapteiņa Gribuā, sava palīga, un, pirkstos grozīdams Parisa kunga saburzīto telegrammu, teica viņam:

«Kaptein, man pienākusi ļoti dīvaina telegramma, kuras saturu nevaru jums teikt. Lieciet tūdaļ aizslēgt risētas vārtus un pielikt pie vārtiem sargus, lai neviens — vai saprotat? — neviens nevarētu ienākt pilsētā vai atstāt to līdz sešiem rītā. Ielās izsūtiet patruļas un deviņos visus ļaudis dzeniet mājās. Ja šajā stundā kāds būs uz ielas, tas jāved mājās militāri. Ja kāds kareivis vakarā satiek mani, lai aiziet garām, it kā nebūtu mani pazinis. Vai sapratāt?»

«Jā, majora kungs!»

«Par manu rīkojumu izpildīšanu jums jāatbild, mīļais kaptein.»

«Jā, majora kungs.»

«Vai dzersiet glāzīti šartrēzes?»

«Labprāt, majora kungs.»

Viņi saskandināja, izdzēra dzelteno dzērienu, un kapteinis Gribuā aizgāja.

iii

Marseļas vilciens iebrauca piestātnē taisni deviņos, uz platformas izkāpa divi pasažieri, un tas traucās tālāk uz Nicu.

Viens pasažieris bija liels un kalsns — Sariba kungs, sviesta tirgotājs; otrs resns un maziņš — Parisa kungs.

Ceļasomām rokās viņi blakus gāja uz pilsētu, kura bija kilometru atstatumā no stacijas.

Bet pie vārtiem sargi viņu priekšā sakrustoja durkļus, likdami tiem aiziet.

Pārsteigti, apstulboti, apmāti viņi atvirzījās un sāka apspriesties; sarunājušies viņi uzmanīgi gāja atpakaļ pie vārtiem, lūkodami sargus pārliecināt, un nosauca savus vārdus.

Bet kareivjiem bija dota barga pavēle, un viņi teicās šaut. Abi gājēji šausmās aizmuka, pamezdami savas ceļasomas.

Viņi apgāja apkārt cietokšņa sienām un raudzīja ieiet pa citiem vārtiem. Arī tie bija aizslēgti un apsargāti. Sariba un Parisa kungi, kā daždien prātīgi ļaudis, nebija stūrgalvīgi un gāja atpakaļ uz piestātni uzmeklēt nakts patvērumu, jo palikšana pie cietokšņa pēc saules rieta nebija diezin cik droša.

Piestātnes dežurants, pārsteigts un samiegojies, ļāva viņiem rītu sagaidīt pirmās klases zālē.

Tur nu viņi tumsā uz zaļa samta dīvāna nosēdēja līdz rītam, pārlieku sabaidīti, lai būtu varējuši domāt par miegu.

Ilga, ilga viņiem likās šī nakts.

Pusē septiņos viņiem pateica, ka pilsētas vārti ir vaļā un beidzot var iet uz Antibu.

Viņi aizgāja, bet neatrada vairs pamestās ceļasomas.

Kad, aizvien vēl uztraukti, viņi iegāja pa vārtiem, viņus sagaidīja un izvaicāja pats komandants Karmelēns, viltīgi smīnēdams un ūsas skrullēdams.

Viņš pieklājīgi palocījās un atvainojās, ka licis viņiem pavadīt tik nejauku nakti. Bet viņam bijusi jāpaklausa pavēle.

Antibas ļaudis bija uztraukti. Daži daudzināja itāļu uzbrukumu, citi runāja par imperatoriskā prinča atbraukšanu, citi par orleāniešu sazvērestību. Tikai vēlāk visi atminēja īsto patiesību, kad bataljons bija aizkomandēts uz kādu tālu vietu un de Karmelēna kungs bargi no-sodīts.

iv

Martīni kungs apklusa. Parisa kundze nāca mājās no savas pastaigas. Viņa lēni aizgāja man garām, skatienus vērsdama uz Alpiem, kuru virsotnes blāzmoja pēdējo saules staru liesmās.

Man gribējās viņu sveicināt, nabaga skumjo sievieti, kurai mūžīgi bija jāatceras šī tālā mīlestības nakts, un pārgalvīgais cilvēks, kas viņas skūpsta dēļ visu pilsētu noveda aplenkuma stāvoklī un kompromitēja visu savu nākotni.

Nu viņš, bez šaubām, Parisa kundzi jau aizmirsis, ja tikai dzērumā draugiem nestāsta par šo pārgalvīgo, komisko un maigo farsu.

Vai viņa to satikusi pēc šīs nakts? Vai viņa aizvien vēl to mīlēja?

Un es nodomāju:

«Tas ir mīlestības stāsts īsti modernā gaumē — jocīgs un tomēr varonīgs. Homēram, kurš būtu daiņojis par šo Helēnu un viņas Menelaja dēku, būtu bijusi vajadzīga Pola de Koka dvēsele. Un tomēr viņš, šī stāsta varonis, ir drosmīgs, pārgalvīgs, skaists un spēcīgs kā Ahilejs un viltīgāks par pašu Ulisu!»

MANA SIEVA

Tas notika pēc pusdienām; sabiedrībā bija tikai precēti vīri, seni draugi, kuri dažreiz sapulcējās bez sievām atcerēties savas agrākās vecpuišu dienas. Pusdienas tad bija ilgas, un visi dzēra daudz; viņi runāja par visu ko, atcerējās senās un jautrās dienas, no kurām aizvien vēl nāca tīksmīgs siltums; lūpas tad neviļus pavērās smaidā un sirds pukstēja liegās trīsās. Kāds iesaucās:

«Vai atceries, 2orž, mūsu pastaigas Sen-2ermēnā ar daiļām meitenēm no Monmartras?»

«Kā nu to lai neatceras, velns lai parauj!»

Tad sākās sīkumu stāstīšana, un visi atcerējās tūkstoš nieku, kuri vēl tagad ielīksmoja prātu.

Šoreizi visas sarunas diezin kā novirzījās uz precībām, un ikviens no viņiem sirsnīgi un jūsmīgi atkārtoja cits pēc cita: «Ak, kaut jel visu to varētu sākt vēlreiz no jauna! …» Bet Zoržs Diportēns sacīja: «Taisni brīnišķīgi, cik cilvēks viegli var reizēm iekrist kā lamatās. Liekas, ka tu esi cieši apņēmies neprecēties, bet atnāk pavasaris, un tu brauc uz laukiem; laiks ir karsts, vasara uzplaukusi visā košumā, reibina zāles, puķes; pie saviem draugiem tu satiec jaunu meiteni. . . un, raugi, lieta nodarīta! Pārbrauc mājās jau apprecējies.»

«Pareizi!» iesaucās Pjērs Letuāls, «tāds pats liktenis piemeklējis arī mani, tikai sīkumi bija citādi.. .»

Viņa draugs to pārtrauca: «Nu, tev nu gan nebūtu jāgaužas. Tava sieva ir burvīgākā sieviete, viņa ir skaista, mīlīga, vai pati pilnība; tu, bez šaubām, šai ziņā esi laimīgāks par mums visiem.»

Viņš attrauca: «Bet man tur nav nekādu nopelnu!»

«Kā tad tā?»

«Man ir skaista sieva, tev taisnība, bet es viņu apprecēju pats pret savu gribu.»

«Ko nu mels!»

«Jā, jā. . . Tas notika tā. Man bija jau trīsdesmit pieci gadi, un par precībām es domāju tikpat daudz, ka par pakāršanos. Jaunas meitenes mani nevaldzināja.

Maijā mani aizsauca uz Normandiju uz mana brālēna Simona de Erabela kāzām. Tās bija īstas normandiešu kāzas. Pie galda visi piesēdās piecos vakarā un vienpadsmitos aizvien vēl ēda. Pa svētku laiku man bija nolemta arī sava dāma, Dimulēna jaunkundze, atvaļināta pulkveža meita, diezgan skaistu figūru, droša, valodīga, kareiviska tipa gaišmate. Visu dienu es biju viņas varā, viņa vilka mani dārzā, lika man dejot, nomocīja mani pavisam.

Es teicu sevī: «Lai nu šodien viņa dara, ko grib, bet rīt es bēgšu prom. Diezgan.»

Vienpadsmitos vakarā sievietes sagāja savās istabās, bet vīrieši palika izkūpināt cigārus pie vīna glāzēm.

Pa vaļējo logu bija redzams, kā zemnieki svin šis kāzas. Zemnieki un lauku meitas griezās lielā lokā, izkliedza kādas mežonīgas dejas motīvu, un divi vijolnieki, viens klarnetists, kuru estrāde bija lielais virtuves galds, tikai vāji pavadīja tos. Zemnieku skaļā dziedāšana lāgiem apklusināja instrumentu skaņas; šī vājā, jestru balsu pārtrauktā mūzika šķita dīvainiem gabaliem, maziem izklaidētu nošu aprāvieniem krītam no debesīm.

Divas lielas, degošu lāpu apspīdētas mucas veldzēja tautas slāpes. Divi cilvēki skaloja glāzes un kausus un tūdaļ tos lika zem sarkanās vīna vai tīrā sidra zeltainās strūklas. Slāpju mocītā dejojošā jaunatne un rāmie sirmgalvji, un sasarkušās meitenes, visi sniedza rokas pēc kādas glāzes un, galvu atmetuši, lieliem malkiem leja rīklē patīkamo dzērienu. Uz olra galda bija maize, sviests, siers, desiņas. Lāgu lāgiem visi gāja pēc sava kumosa; patīkami bija noraudzīties veselīgos un trokšņainos svētkos zem klajām zvaigžņotām debesīm, pašam gribējās dzert no milzīgo mucu klēpja un uzkost cietu maizi ar sviestu un zaļiem sīpoliem.

Man uznāca neprātīga dziņa pašam piedalīties šajā jautrībā, un es pametu savus draugus.

Man jāatzīstas, ka biju jau krietnā žvingulī, bet drīz biju pavisam piedzēries.

Es saķēru kādu raženu, aizelsušos laucinieci un sāku ar viņu dejot, un dejoju ar viņu, cik vien varēju.

Tad izdzēru vīnu un noķēru citu. Gribēdams atspirdzināties, es izdzēru pilnu kausu sidra un atkal griezos dejā kā velna apsēsts.

Toreiz es biju nabadzīgs puisis; jaunatne uz mani noraudzījās sajūsmas pilnām acīm un centās darīt visu man līdzi; visas meitenes gribēja dejot ar mani un viņas dejoja ar jaunu govju smago grāciju.

Beidzot no neskaitāmām deju tūrēm, vīna un sidra glāzēm es divos rītā jau biju tik apreibis, ka nevarēju vairs noturēties kājās.

Es apzinājos savu stāvokli un gribēju iet savā istabā. Ciema ļaudis jau gulēja, un visa apkārtne bija klusa un tumša.

Man nebija sērkociņu, bet visi jau gulēja. Tiklīdz iegāju lievenī, man noreiba galva; ar lielām pūlēm es meklēju kāpņu margas; beidzot gluži neviļus tās sataustīju, pakritu uz pirmā pakāpiena un lūkoju kaut drusku noskaidrot savas domas.

Mana istaba bija otrajā stāvā, trešās durvis pa kreisi. Dieva laime, ka to vēl nebiju aizmirsis. To atcerējies, es sajutu sevī spēku, diezgan lielām pūlēm piecēlos un sāku kāpt uz augšu, rokām ieķerdamies dzelzs margās, lai nepakristu un nesaceltu troksni.

Tikai trīs vai četras reizes kāja noslīdēja no pakāpiena, un es pakritu uz ceļiem, bet ar savu roku spēku un gribas spraigumu es saturējos un nenovēlos lejā.

Beidzot es nonācu otrajā stāvā un iedrošinājos ieiet koridorā, taustīdamies gar sienām. Tur durvis; es skaitīju: pirmās; bet nejauša apreibuma mirklī es atrāvos no sienas, aizkūleņoju dīvainu līkumu un biju atkūlies otrā koridora galā. Es nolēmu, ka jāiet atpakaļ taisnā līnijā. Šis pārgājiens bija ilgs un grūts. Beidzot es uzgāju sienu, uzmanīgi atkal devos uz priekšu un nonācu pie otrām durvīm. Lai būtu pārliecināts, ka neesmu maldījies, es atkal skaļi noskaitīju: otrās, un gāju tālāk. Beidzot uzgāju trešās. «Trešās, tad tā būs mana istaba,» es teicu un pagriezu atslēgu. Durvis atvērās. Neraugoties uz manu stāvokli, man iešāvās prātā: «Ja durvis atveras, tad tā, bez šaubām, ir mana istaba.» Klusi tās aizvēris, es gāju tumsā tikai uz priekšu.

Es uzklupu virsū kam mīkstam: mana kušete. Tūdaļ sāku noģērbties.

Manā stāvoklī nebija nozīmes meklēt naktsgaldiņu, sveces, sērkociņus. Tāds darbs man būtu prasījis vismaz divas stundas. Noģērbšanās ilgtu droši vien tikpat lielu laiku, un turklāt tā varēja man ari neizdoties, tāpēc es atsacljos no tās.

Es tikai noāvu zābakus, atpogāju žņaudzošo vesti, bikses un aizmigu dziļā miegā.

Bez šaubām es biju gulējis ilgi. Mani atmodināja patīkama balss, kura runāja turpat pavisam tuvu: «Ak tu, lielā sliņķe, vai tu aizvien vēl gultā? Vai zini, ka pulkstenis jau desmit?»

Sievietes balss atbildēja: «Jau! Es vakar biju tik ļoti nogurusi.»

Brīnīdamies es sevī jautāju, ko šis dialogs nozīmē.

Kur es esmu? Ko esmu padarījis?

Manas domas vēl bija biezā miglā tītas.

Pirmā balss teica: «Es atvēršu aizkarus.»

Tad es dzirdēju, ka man tuvojas soļi. Es biju gluži apstulbis, kāda roka pieskārās manai galvai. Es pēkšņi sakustējos. Balss skaļi jautāja: «Kas še guļ?» Es nolēma labāk neatbildēt. Divas rokas mani neganti sagrāba. Es arī kādu sagrābu; sākās traka cīņa; mēs valstījāmies pa grīdu, gāzdami mēbeles, triekdamies pret sienām.

Sievietes balss šausmās kliedza: «Palīgā, palīgā!»

Saskrēja kalpi, kaimiņi, apmulsušās dāmas. Atvēra slēģus, atrāva aizkarus. Es cīnījos ar pulkvedi Dimulēnu!

Es biju gulējis blakus viņa meitai!

Kad mūs izšķīra, es, pārsteigumā apstulbis, ieskrēju savā istabā. Es aizslēdzu durvis un atsēdos, kājas saliku uz krēsla, jo mani zābaki palika pie jaunās pulkveža meitas.

Es dzirdēju stipru troksni mājā; durvis atvērās un aizvērās, ļaudis sačukstējās un staigāja steidzīgiem soļiem.

Pēc pusstundas kāds klauvēja pie manām durvīm. Es uzsaucu: «Kas tur ir?» Tas bija mans tēvocis, vakarējās līgavas tēvs. Es ielaidu viņu.

Viņš bija dusmās bāls un rupji uzkliedza man: «Tu esi manā mājā izturējies kā zemnieks, vai dzirdi?» Un maigākā balsī teica: «Kas tā, velns viņu zina, par muļķību, ja ļauj sevi nedarbos pārsteigt desmitos rītā! Tev tūlīt bija jāiet laukā no tās istabas, bet tu tur aizmiedz kā baļķis!»

«Ticiet man, tēvoci,» es atteicu, «ka tur nokas nav noticis … Es dzērumā biju iegājis pa nepareizām durvīm.»

Viņš raustīja plecus: «Nemels nu aplamības!» Es paceļu roku un teicu: «Goda vārds,» bet tēvocis atbildēja: «Jā, jā, labi jau, labi. Tavs pienākums tev liek tā sacīt.»

Te nu es saskaitos un izstāstīju viņam visu savu nelaimīgo dēku. Viņš uzlūkoja mani izbrīna pilnām acīm un nezināja, ko lai domā.

Viņš izgāja sarunāties ar pulkvedi.

Es vēlāk dzirdēju, ka bijis iecelts tribunāls no vairākām mātēm, un šim tribunālam paziņotas visas šīs lietas peripetijas.

Pēc stundas tēvocis atnāca atpakaļ, nosēdās tiesneša godībā un sāka: «Lai nu tur būtu, kā būdams, es redzu, ka tev tikai viena izeja: tev jāprec Dimulēna jaunkundze.»

Es pietrūkos lielā sašutumā:

«Nu, tas gan nenotiks ne mūžam!»

Viņš jautāja nopietnā tonī: «Ko tu domā darīt?»

Es vienkārši atbildēju: «Es domāju… aiziet, tiklīdz būšu dabūjis savus zābakus.»

Tēvocis pretojās: «Lūdzu nejoko. Pulkvedis grib tev pirmā izdevīgā brīdī laist lodi pierē, un tu vari droši ticēt, ka tie nav tukši biedi. Es viņam minēju par divkauju, bet viņš atbildēja: «Nē, es jums saku, ka nomiegšu viņu, tiklīdz ieraudzīšu.» Apcerēsim šo lietu no cita viedokļa. Vai nu tu šo bērnu esi pavedis, un tad tev glābiņa vairs nav, jo nevajag pīties ar jaunām skuķēm, vai arī, kā pats saki, tu dzērumā neesi iegājis pareizās durvīs. Bet tad jau tā lieta vēl ļaunāka. Kas var iekulties tik muļķīgās situācijās! Lai būtu, kā būdams, bet jaunās meitenes reputācija ir beigta, jo dzērāja izskaidrojumiem neviens neticēs. Patiesais, vienīgais upuris šajā klizmā ir viņa. Padomā labi.»

Viņš aizgāja, un es tikai paguvu izkliegt viņam nopakaļ: «Sakiet, ko gribat, bet es jau nu viņu neprecēšu!»

Veselu stundu es sēdēju viens. Atnāca krustmāte. Viņa raudāja, minēja visādus argumentus. Neviens neticēja, ka es biju iegājis nepareizās durvīs. Neviens nevarēja pieļaut, ka jaunā meitene tik ļaužu pilnā mājā būtu varējusi aizmirst aizslēgt savas durvis. Pulkvedis viņu sita. Viņa raudāja no paša rīta. Tas bija briesmīgs, nedzēšams skandāls.

Labsirdīgā krustmāte teica: «Lūdz viņas roku; varbūt varēsim tevi glābt ar laulības līgumu.»

Šī perspektīva man bija liels atvieglojums, un es biju mierā rakstīt bildinājumu. Pēc stundas es jau aizbraucu uz Parīzi.

Citu rītu man pienāca paziņojums, ka mans priekšlikums pieņemts.

Triju nedēļu laikā, kad es nevarēju izgudrot nevienu viltu, nevienu iemeslu, mēs baznīcā bijām jau uzsaukti, jau bija izsūtītas saderināšanās kartes, laulības līgums parakstīts, un kādā jaukā pirmdienas rītā gaiši piemirdzētā baznīcā stāvēju blakus raudošai meitenei, jau paguvis paziņot mēram, ka esmu mierā viņu ņemt par savu draudzeni. . . līdz viens no mums mirs.

Visu šo laiku es nebiju viņu redzējis un tagad viņu uzlūkoju sāniski nelabvēlīgā apbrīnā. Bet viņa bija skaista, ļoti skaista, un domās es teicu: «Nu, tā jau nu gan visu mūžu nesmiesies!»

Līdz vakaram viņa mani neuzlūkoja ne mirkli un neteica man ne vārda.

Ap pusnakti es iegāju mūsu istabā, gribēdams viņai paziņot savus lēmumus, jo tagad es biju situācijas kungs.

Es atradu viņu atzveltnī, saģērbušos dienas drānās, sarkanām acīm un bālu seju. Tiklīdz es iegāju, viņa piecēlās un nopietnā izskatā pienāca pie manis:

«Godātais kungs,» viņa teica, «esmu mierā paklausīt jūsu pavēlēm. Es pat nogalināšos, ja jums tā tīk.»

Pulkveža meita bija brīnišķi skaista šajā varones lomā. Es noskūpstīju viņu, jo man bija tiesības to darīt.

Un drīz es redzēju, ka esmu tikai cēlies.

Esmu jau piecus gadus laulāts vīrs un neesmu to vēl ne reizes nožēlojis.»

Pjērs Letuāls apklusa. Viņa draugi smējās. Kāds no viņiem teica: «Laulība ir kā loterija; nekad numurus nevajag izraudzīties; vislabākie numuri ir nejaušie.»

Bet kāds cits beidzot teica: «Lai nu būtu arī tā, bet neaizmirstiet, ka Pjēra numuru izvilka pats dzērāju dievs!»

GAILIS NODZIEDĀJA

Berta de Avansēla stūrgalvīgi atraidīja sava pielūdzēja barona de Kruasāra izmisuma pilnos lūgumus. Visu dienu viņš kaislīgi nodevās tai Parīzē un tagad viņai par godu rīkoja spožas viesības, lieliskas medības savā Karviļa pili Normandijā.

Viņas vīrs de Avansēla kungs, kā daždien, nekā ne redzēja, ne zināja. Stāstīja, ka viņš ar sievu nedzīvojot savas fiziskās vājības dēļ, kuru sieva viņam nevarēja piedot. Viņš bija maza auguma vīrs, drukns, plikpaurlgs, īsām rokām un kājām, īsu, resnu degunu.

Viņa sieva, turpretim, bija stalta tumšmate noteiktām manierēm. Viņa skanīgi smējās sejā savam pavēlniekam, kurš viņu, visiem dzirdot, sauca par «madame Popet», un ar labvēlīgu maigumu noskatījās uz sava titulētā pielūdzēja barona Zozefa de Kruasāra platajiem pleciem, spēcīgajām krūtīm un garajām, gaišajām ūsām.

Bet viņš nekā vēl nebija no viņas panācis. Barons viņas dēļ putināja savu mantu. Pēc ballēm nāca medībās, kurās barons saaicināja muižniekus no visām apkārtnes pilīm.

Katru dienu mežu pieskandināja suņu rejas, kuri trenkāja lapsu vai mežakuili, un katru vakaru žilbinošs ugunsjums pret zvaigznēm meta dzirksteļu kūļus, bet no salona spoži apgaismotajiem logiem krita gaismas strēles, kurās kustējās ēnas.

Bija rudens, lapu biršanas laiks. Lapas virpuļoja maurā kā putnu bari. Gaisā kūpēja jau kailās zemes valgā smarža kā jūtams kailas miesas aromāts, kad sieviete pēc balles nomet savu ģērbu.

Reiz, kādā ballē — tas bija pavasara beigās — de Avansēla kundze teica baronam, kurš neatlaidās ar saviem lūgumiem: «Mans draugs, ja man būtu jākrīt, tad tas nenotiks drīzāk, nekā kokiem kritīs lapas. Man šovakar ļoti daudz darba.» Viņš ļoti labi atcerējās šos nejauši teiktos vārdus un tagad pastiprināja savu neatlaidību. Ik dienas tuvāk nākot mērķim, viņš iekaroja lielāku vietu drošās skaistules sirdī, kuru viņš šķita pretojamies tikai formas dēļ.

Bija gaidāmas lielas medības. Dienu pirms medībām Berta smiedamās teica baronam:

«Baron, ja jūs nokausiet kādu zvēru, man būs kas jums dodams.»

Kopš ausmas viņi bija jau kājās, dzina pēdas, kas veda uz mežakuiļa migu. Viņš pats izkārtoja dzinējus, suņus, rūpējās par visiem gaidāmo medību sīkumiem, pozdamies uz savu triumfu. Kad nopūta signāla taures, barons parādījās sarkanā, ar zeltu izšūtā kostīmā, kas cieši apņēma viņa platos plecus, spēcīgās krūtis, starojošs, spirgts un modrs, it kā nupat no gultas cēlies.

Mednieki devās ceļā. No migas iztraucētais, suņu riešanas apstulbotais mežakuilis iebēga krūmos. Zirgi aizdrāzās aulekšiem; amazones un jātnieki izklīda pa šaurām meža takām; karietes, kas iztālēm pavadīja medniekus, klusi ripoja pa izmirkušiem ceļiem.

De Avansēla kundze kaprīzi neatlaida baronu no sevis, likdama jāt viņam soļiem pa lielo, garo, līdzeno gatvi, kurai pāri četras ozolu kārtas savu lapaini savija jumolā.

Mīlestībā un nemierā trīcēdams, barons ar vienu ausi klausījās jaunās sievietes zobgalīgajā pļāpāšanā, ar otru ieklausījās aizklīstošās ragu skaņās un suņu rejās.

«Tad jūs vairs mani nemīlat?» jautāja jaunā sieviete.

Barons brīnījās:

«Kā jūs varējāt man tā jautāt?»

«Man liekas, medības jūs valdzina vairāk, nekā es.»

Viņš izdvesa:

«Vai jūs pati man nelikāt, lai es pats savām rokām nokauju zvēru?»

Viņa atbildējā nopietni:

«Es ceru uz to. Tas jums jānokauj, man redzot.»

Viņš sagrozījās seglos, iespieda zirgam piešus; zirgs pacēlās pakaļkājās, un, pacietību zaudēdams, barons iesaucās:

«Ak, velns lai parauj! Bet tas taču, kundze, nav iespējams, ja mēs paliekam šeit!»

Viņa sāka runāt maigā balsī, it kā izklaidīgi likdama viņam roku uz pleca un glaudīdama viņa zirgam kaklu.

Smiedamās viņa tam teica:

«Tomēr tam jānotiek … Ja ne… jūs pats to nožēlosiet.»

Viņi nogriezās pa labi šaurā, aizaugušā takā. Saliekusies, lai neaizķertos aiz zariem, viņa pēkšņi bija tam tik tuvu, ka viņš uz sava kakla juta viņas matu liegos pieskārienus.

Viņš strauji apskāva to un, savām garajām ūsām piekļāvies pie viņas deniņiem, noskūpstīja to ar dedzīgi neprātīgu skūpstu.

Pirmajā mirklī viņa nepakustējās, it kā sastinga kvēlošā glāsta varā, tad drudžaini pacēla galvu, un — nejauši vai tīši — viņas gleznās lūpiņas savienojās ar viņa lūpām, un viņus aizsedza gaišbrūnu matu klēpis.

Te pēkšņi, mulsumā vai nožēlās, viņi uzcirta savam zirgam, kurš aizauļoja lēkšos. Ilgi viņi joņoja, pat neuzlūkodami viens otru.

Medību troksnis jau atskanēja tuvāk, krūmi it kā sakustējās. Un pēkšņi, zarus lauzdams, asinīm aptraipīts, no biezokņa izlēca mežakuilis, abpurinādamies no viņu apsēdušiem suņiem.

Barons sāka triumfējoši smieties. «Kas mani mīlē, man palīdz!» viņš uzsauca un nozuda biezoknī, it kā mežs viņu būtu ietvēris savā dziļumā.

Kad pēc īsa brīža viņa izgāja pļaviņā, viņš piecēlās no zemes viss vienos dubļos, saplosītā kostīmā un asiņainām rokām; blakus gulēja zemē nostieptais mežakuilis ar dūci mugurā, kas bija iedurts līdz pašam spalam.

Suņus mieloja lāpu gaismā. Nakts vēdināja liegas skumjas. Mēnesnīcā sarkanā gaisma likās dzeltena, un sveķainie dūmi plandījās kā migla. Suņi kāri rija mežakuiļa kūpošās iekšas, smilkstēja, plēsās savā starpā. Piķieri un mednieki sanāca pulkā ap nokauto zvēru un cītīgi pūta ragus. Nakts klusumā ragu skaņas aizskanēja tālu pār mežu, atbalsodamās tālās ielejās, modinādamas biklos briežus, kaucošās lapsas, biedēdamas zaķus, kuri kūvējās mežmalā.

Naktsputni izbailēs laidās pāri sakaisušiem kurtiem. Dāmas, stipro un patīkamo sajūtu nogurdinātas, viegli atbalstījās uz vīriešu rokām; pārīši izklīda pa gatvi daudz agrāk, nekā suņi paguva beigt savu mielastu.

Liegi gurdenā tvīksmē no pārlaistās dienas deAvansēla kundze teica baronam:

«Vai negribat brīdi pastaigāties parkā, mans draugs?»

Neatbildēdams ne vārda, trīcēdams un grīļodamies, viņš pavadīja to.

Un tūdaļ viņi apskāvās.

Viņi gāja lēni, sīkiem soļiem kailo zaru pajumtē, kurai cauri spraucās mēnesnīca. Viņu mīlestības kvēle, kaislo skauju dziņa izvērtās tik karsta, ka viņi labprāt būtu pakrituši pie pirmā koka.

Ragu skaņas apklusa; piekusušie suņi gulēja.

«Iesim atpakaļ,» teica jaunā sieviete.

Viņi gāja atpakaļ.

Kad viņi jau bija pie pils, viņa teica vājā mirējas balsī: «Es esmu tik nogurusi, mans draugs! Es iešu atgulties.» Viņš atvēra skaujas pēdējam skūpstam, bet viņa aizskrēja uzsaukdama: «Nē, es eju gulēt… Kas mani mīlē, nāk man līdz!»

Pēc stundas, kad pilī iestājās nāves klusums, barons uz pirkstu galiem izgāja no savas istabas un piezagās pie savas mīļākās durvīm. Viņš klusi pieklauvēja un, atbildi nedzirdējis, durvis pagrūda — tās nebija aizslēgtas.

De Avansēla kundze sapņoja, elkoņiem atspiedusies uz palodzes.

Viņš nometās ceļos pie viņas kājām un caur peņuāra vieglo audumu sāka neprātīgi skūpstīt viņas ceļus. Viņa neteica ne vārda, bet savus gleznos pirkstiņus ielaida viņa matos un maigi glāstīja tos.

Un pēkšņi, it kā kādā apņēmībā, viņa savā parastajā izaicinošajā izskatā klusi teica: «Es tūdaļ būšu atpakaļ, pagaidiet mani!» Viņas pirkstiņš rādīja istabas dibena tumsā neskaidri balojošo gultas plankumu.

Viņš lūkodamies aizkūlās līdz gultai, ātri, trīcošām rokām noģērbās, palīda zem vēsiem palagiem un kairīgi izstiepās. Viņa nogurušajai miesai bija tik patīkami mīkstā gultā, ka viņš gandrīz aizmirsa savu mīļāko.

Viņa ilgi nenāca, bez šaubām priecādamās par viņa tvīkstošo nemieru. Viņš aizvēra acis un ļāvās saldiem sapņiem, izbaudīdams tik sen gaidītā brīža nākšanu. Bet viņa locekļi pamazām sagura, domas samulsa, izvērtās neskaidras, miglainas. Visu viņa būtni satvēra nevairāms gurdenums; viņš aizmiga.

Viņš gulēja noguruša mednieka dziļo, neiztraucējamo miegu. Tā viņš nogulēja līdz pašam rītam.

Te pēkšņi pie paša loga, kas bija vaļā, atskanēja skaļa gaiļa dziedāšana.

Spalgās skaņas uzmodināts, barons atvēra acis.

Blakus sajuzdams sievietes miesu, kuru tūdaļ neatskārta, barons nevarēja izbrīnā attapties un, lāgā vēl neatmodies no miega, nemierīgi norūca:

«Kas tur ir? Kur es esmu? Kas še guļ?»

Jaunā sieviete, visu nakti acis neaizvērusi, uzlūkoja šo izspūrušo cilvēku ar iekaisušām acīm, plato vaļā muti un teica tajā augstprātīgajā tonī, kādā viņa runāja ar savu vīru:

«Nekas, nekas. Tur gailis nodziedāja. Guliet vien tālāk, mans kungs. Tas neattiecas uz jums.»

SATIKŠANĀS

Cepuri galvā, apmetni uzmetusi uz pleciem, seju apsegusi ar melnu plīvuru un ar otru — kabatā, ko viņa pārklās pirmajam, kad iesēdīsies karietē, viņa ar sava lietussarga spieķa galiņu viegli dauzīja savas kurpes purngalu un arvien vēl sēdēja savā istabā, neuzdrošinādamās iziet no mājas, lai dotos uz šo satikšanos.

Cik daudz reižu viņa pēdējos divos gados ir tā apģērbusies tais stundās, kad viņas vīrs, ievērojams biržas māklers, aizņemts biržā, lai dotos uz sava mīļākā, skaistuļa vikonta de Martelē vecpuiša dzīvokli!

Aiz viņa muguras pulkstenis steidzīgi atzīmēja sekunžu gaitu; pusizlasīta grāmata stāvēja atvērta uz maza rožukoka galdiņa starp logiem, un vijolīšu stiprais aromāts, ko izgaroja šo ziedu buķetes, ieliktas divās Saksijas porcelāna miniatūrvāzēs uz kamīna, sajaucās ar vieglu smaržūdeņu aromātu, kas pazagšus ieplūda caur viņas ģērbistabas pusatvērtajām durvīm.

Nosita norunātā stunda — trīs, — un tas piespieda viņu piecelties. Viņa apgriezās, paskatījās pulkstenī, pasmaidīja un nodomāja: «Tagad jau viņš gaida mani, uztraucas.» Pēc tam, pateikusi sulainim, ka atgriezīsies ne vēlāk, kā pēc stundas, viņa nokāpa pa trepēm un aizgāja pa ielu.

Bija maija pēdējās dienas — tas brīnišķīgais laiks, kad pavasaris it kā ielenc Parīzi un iekaro to ar spēju uzbrukumu, ieplūzdams mājās caur jumtiem, sienām, piespiezdams pilsētu ziedēt, kaisīdams prieku uz asfaltētiem trotuāriem, akmens ielām, piesātinādams pilsētu kā zaļojošu birzi ar savu dzīvinošo sulu un reibinādams to.

Hogana kundze pagriezās dažus soļus pa labi ar nodomu kā vienmēr paiet gabaliņu pa Provansas ielu un tur pasaukt važoni, bet maigais gaiss, šis vasarīgais uztraukums, kas dažreiz iegulst mūsu krūtīs, sagrāba viņu tik pēkšņi, ka viņa pārdomājusi aizgāja pa citu ielu, pati nezinādama kāpēc, neskaidras vēlēšanās aicināta, apskatīt kokus uz sv. Trīsvienības bulvāra. Viņa nodomāja: «Nekas, viņš pagaidīs vēl mani desmit minūtes!» Šī doma viņu ielīksmoja vēl vairāk, un, sīkiem solīšiem steigdamās caur ļaužu pūli, viņa domāja tagad par to, ka viņš kļūst nepacietīgs, skatās pulkstenī ik brīdi, atver logu, klausās pie durvīm, atsēstas uz dažām minūtēm, atkal pieceļas un, neuzdrošinādamies smēķēt, jo viņa to bija noliegusi darīt viņu satikšanās dienās, niknus skatienus raida uz papirosu kastīti.

Viņa gāja lēni, nolīdzinādama laiku ar visu, ko redzēja, ar ļaužu seju un veikalu logu vērošanu, arvien vairāk palēninādama savus soļus, un, lai pēc iespējas noietu īsāku gabalu, apstājās pie viena otra veikala skatloga.

Ielas galā, baznīcas priekša, viņu saistīja mazā dārziņā dzidrais zaļums ar tādu varu, ka viņa iegāja dārzā, šai bērnu būrī, un divas reizes apgāja šim dārzam apkārt pa ceļu ap šauro dīķi, vērodama starojošās, raibās, lentām izpušķotās un dziedošās bērnu aukles. Pēc tam viņa paņēma krēslu un atsēdās un, pacēlusi acis uz apaļo kā mēness pulksteni baznīcas tornī, sāka sekot stundu rādītāja gaitai.

Taisni šajā brīdī nosita pusstundu, un viņas sirds nodrebēja priekā, kad atskanēja zvanu sasaukšanās. Tā, jau ietaupīta pusstunda, stundas ceturksnis paies, kamēr aizies līdz Miromenijas ielai; vēl jāuzkavējas pāris minūtes — un tad būs vesela stunda! Nolaupīta vesela stunda šīs satikšanās laikam! Viņa paliks tur minūtes četrdesmit — un tā tiks vaļā, vismaz šoreiz.

Ak, Kungs, cik ļoti viņai apnicis turp staigāt! Kā pacients, kas staigā pie zobārsta, viņa savā sirdī nēsāja nepaciešamas atmiņas no iepriekšējām reizēm, apmēram vienu nedēļā šo divu gadu laikā, un domas, ka tagad atkal notiks viena šāda satikšanās, padarīja viņu ļoti skumju. Ne jau tāpēc, ka tas bija ļoti sāpīgi, tik sāpīgi, kā pie zobārsta, bet gan tāpēc, ka tas viss bija tik apnīkstošs, garlaicīgs, sarežģīts, garš un grūts, ka viņa labāk izvēlētos visu ko citu, pat zobu operāciju, tikai ne turp staigāšanu. Bet tomēr viņa gāja turp, gāja ļoti lēni, sīkiem soļiem, apstādamās, piesēsdamās uz brīdi vienā un otrā vietā, uzkavēdamās kur, vien varēdama, bet tomēr gāja. Ak, cik ļoti viņa vēlējās izlaist arī šo reizi, bet pagājušajā mēnesi viņa jau divas reizes no vietas pievīla šo nabaga vikontu un tagad vairs neuzdrošinājās atkārtot tik bieži šo paņēmienu. Kāpēc gan viņa atkal iet turp? Ak, kāpēc gan? Tāpēc, ka ir pieradusi pie tā un nevar pateikt šim nelaimīgajam Martelē, kāpēc iet pie viņa, kad viņš to viņai jautā. Kāpēc tas viss iesākās? Kāpēc? Arī viņa pati to tagad nezina! Vai mīlēja viņu? Iespējams! Ne jau nu ļoti, tikai drusciņ, un tas bija tik sen! Viņš bija labs, smalks, mīļš, visi ilgojās pēc viņa sabiedrības, un no pirmā skata viņš patiešām atstāja augstākas kārtas sievietes priekšzīmīga mīļākā iespaidu. Viņu pazīšanās turpinājās trīs mēnešus, pēc tam viņa pieņēma uzaicinājumu, — ar kādu uztraukumu, kādu nemieru, ar kādu šausmīgu un brīnišķīgu baiļu izjūtu! — un aizgāja pirmo reizi uz satikšanos ar viņu, kam sekoja tik daudzās satikšanās viņa vecpuiša mazajā dzīvoklītī Miromenila ielā. Bet viņas sirds? Ko toreiz izjuta viņas sievietes sirsniņa, ielīksmotā, uzvarētā, kad viņa pirmo reizi pārkāpa šīs briesmīgās mājas slieksni? Patiešām, arī pati viņa to vairs nezināja! Bija aizmirsusi. Var atcerēties faktu, skaitli, priekšmetu, bet kas pēc diviem gadiem var atcerēties garām aizslīdošu uztraukumu, kas izzuda ļoti ātri, jo bija ļoti vājš? Bet toties viņa nav aizmirsusi citas sastapšanās, kuru viņai bija vesela rinda, nav aizmirsusi šīs mīlas krusta gājiena ceļu ar piestātnēm, tik nogurdinošām, vienmuļām, vienu otrai līdzīgām, ka viņai kļuva nelabi domājot par to, kas tūlīt notiks!

Ak, Dievs! Šie važoņi, kurus vajadzēja pasaukt, lai brauktu uz turieni, nemaz nelīdzinājās tiem, kurus izmantoja parastajiem braucieniem! Protams, važoņi noprata. To viņa redzēja no viņu acīm, bet Parīzes važoņu acis ir briesmīgas! Viņi tiesā atmin un pazīst noziedznieku, ko pirms vairākiem gadiem tumšā naktī veduši no kādas ielas uz staciju! Viņi izvizina dienā gandrīz tikpat cilvēku, cik dienā ir stundu, bet viņu atmiņa ir tik apbrīnojama, ka viņi pilnīgā pārliecībā saka: «Lūk, šo pašu kungu es no Mocekļu ielas aizvedu līdz Lionas stacijai bez divdesmit minūtēm vienos pagājušā gada 10. jūlijā.» Miesa sāk drebēt, uzņemoties šādu risku, kad jauna sieviete, uz satikšanos braukdama, savu labo vārdu nodod pirmā važoņa rokās! Šo divu gadu laikā braukšanai uz Miromenila ielu viņa ir izlietojusi no simts līdz simts divdesmit važoņu, rēķinot vienu nedēļā. Viņi visi taču ir liecinieki, kas var liecināt pret viņu kritiskā momentā!

Iesēdusies ekipāžā, viņa izņēma no kabatas otru plīvuru, biezu un melnu kā maska, un pārvilka to sejai. Seja bija apslēpta, jā! Bet viss pārējais: apģērbs, cepure, lietussargs — vai to nevarēja ievērot, paturēt atmiņā? Ak, kādas mokas viņa izcieta uz šīs Miromenila ielas! Viņai likās, ka viņa pazīst visus garāmgājējus, apkalpotājus, visus, visus. Kad ekipāža apstājās, viņa ātri izlēca no tās un paskrēja garām durvju sargam, kas vienmēr stāvēja trepju galā. Lūk, viņš zināja visu — viņas adresi, vārdu, viņas vīra nodarbošanos, visu, jo šie durvju sargi ir acīgāki par visiem policistiem. Jau divi gadi, kamēr viņa gatavojas to uzpirkt, iedodot viņam vai garāmejot nometot pie viņa kājām simts franku kredītbiļeti. Bet ne reizi viņa neuzdrošinājās izdarīt šo mazo kustību: nomest pie viņa kājām papīra vīstoklīti. Viņa baidījās. No kā? Pati nezināja! Baidījās, ka viņš to atdos viņai atpakaļ, nesapratis viņas nolūku. Baidījās no skandāla, ļaužu drūzmēšanās trepēs un no tā, ka viņu varbūt var pat arestēt.

Lai nokļūtu pie vikonta dzīvokļa durvīm, bija jāpakāpj tikai pustrepes, bet tās viņai likās augstākas par torņa kāpnēm. Iegājusi nama trepju telpās, viņa sajuta sevi it kā slazdos iekritušu, un mazākais troksnis priekšā un aiz muguras smacēja viņas elpu. Bēgt atpakaļ nebija vairs iespējams, jo durvju sargs un iela neatļāva viņai atkāpties; ja kāds kāpa lejup pa trepēm šajā brīdī, tad viņa neuzdrošinājās piezvanīt pie Martelē durvīm, bet kāpa augstāk, it kā iedama pie citiem. Viņa kāpa arvien augstāk, augstāk un bija ar mieru pacelties pat četrdesmitajā stāvā! Pēc tam, kad trepēs viss apklusa, viņa skrēja lejā, baidīdamās aizskriet garām vajadzīgajām durvīm.

Viņš bija mājās un gaidīja viņu, tērpies smalkā samta ģērbā ar zida oderi, ļoti koķetīgā, tikai mazliet smieklīgā, un šo divu gadu laikā nebija nemaz mainījis savu paražu, ar kādu tas saņēma viņu, — nemaz, ne ar vienu kustību!

Tikko aizslēdzis durvis, viņš sacīja tai: «Atļaujiet man noskūpstīt jūsu rociņas, mans mīļais, mīļais draugs!» Pēc tam viņš sekoja viņai istabā, kur vasarā un ziemā pie aizvērtiem logiem dega ugunis, protams, greznuma dēļ; te viņš nometās ceļos, dievinoši uzlūkodams viņu no apakšas uz augšu. Pirmajā dienā šāda viņa izturēšanās viņai likās ļoti mīļa un valdzinoša! Bet tagad viņai šķita, ka aktieris Delone viņas priekšā tēlo simts divdesmito reizi kādas izslavētas lugas piekto cēlienu. Nē, viņam vajadzēja mainīt savus paņēmienus!

Bet pēc tam? Ak! Mans Dievs! Pēc tam! .. . Lūk, kas bija tas grūtākais. Nē, nabadziņš neatteicās no savas spēles! Labs zēns, bet ļoti banāls! … Ak, Dievs, cik grūti bija izģērbties bez apteksnes palīdzības! Nu, vienu reizi to vēl varēja, bet katru nedēļu — tas nav izciešams! Nēr patiešām, vīrietim nevajadzēja uzvelt sievietei tādu katorgu! Bet ja grūti bija izģērbties, tad apģērbties bija gandrls neiespējama lieta, kas uztrauca līdz ārprātam, ka varēja pat iepļaukāt kavalieri, kas neveikli grozījās apkārt, sacīdams viņai: «Ja vēlaties, es jums palīdzēšu?» Palīdzēs! Kā tad! Kam gan viņš der? Pietiek redzēt viņa pirkstos kniepadatu, lai visu saprastu.

Varbūt šādos brīžos viņa sāka sajust pret viņu riebumu. Kad viņš viņai sacīja: «Ja vēlaties, es jums palīdzēšu,» viņa vienkārši bija spējīga viņu nosist. Vai tas ir iespējams, lai beigu beigās sieviete neienīstu vīrieti, kas to divu gadu laikā piespiedis simts divdesmit reizes izģērbties un apģērbties bez apteksnes palīdzības?

Protams, pasaulē nav daudz tādu vīriešu kā viņš, tik neizveicīgu, tik tūļīgu, tik vienmuļu1 Lūk, mazais barons de Grembals gan nejautātu tik muļķīgi: «Ja vēlaties, es jums palīdzēšu?», — bet vienkārši palīdzētu viņai apģērbties. Viņš — tik kustīgs, asprātīgs, patīkams. Un kā vēl! Viņš ir diplomāts, apceļojis pasauli, un, bez šaubām, izģērbis un apģērbis dažādas sievietes, kas ģērbtas visas zemeslodes modēs! …

Pulkstenis tornī nosita trīs ceturkšņus. Viņa piecēlās, paraudzījās pulkstenī un iesmējās: «Ak, cik nu viņš stipri būs uztraucies!» — pēc tam steidzīgi izgāja no dārza.

Viņa nepaguva vēl paspert desmit soļus, kad sastapa kādu kungu, kas viņai zemu palocījās:

«Kā? Tas esat jūs, baron?» viņa sacīja izbrīnījusies, jo nupat bija par viņu domājusi.

«Jā, kundze.»

Un viņš apvaicājās par viņas veselību. Pēc tam, pēc dažām nenozīmīgām frāzēm, viņš piebilda:

«Ziniet, jūs taču esat vienīgā, — atļaujiet man to sacīt, — vienīgā no manām draudzenēm, vai nav tiesa? — kura vēl nav apskatījusi manu japāņu kolekciju.»

«Bet, mīļais baron, sieviete taču nedrīkst apmeklēt neprecējušos vīriešus.»

«Kā tā? Kā tā? Tie ir maldi, kad Iruna ir par ļoti retu kolekciju!»

«Katrā ziņā nevaru iet pie jums viena.»

«Bet kāpēc gan ne? Mani ir apmeklējušas ļoti daudzas sievietes bez pavadoņiem vienīgi manas galerijas dēļ! Viņas ierodas pie manis katru dienu! Ja vēlaties, es nosaukšu viņu vārdus! Nē, to es tomēr nedarīšu! Jāprot uzmanīties arī tur, kur nekā noziedzīga nav. Patiesībā, nopietnu, pazīstamu, zināmu stāvokli ieņemošu cilvēku nedrīkst tikai tad apmeklēt, kad lieta grozās ap neatļautiem mērķiem.»

«Taisnību sakot, jūs spriežat diezgan pareizi.»

«Tātad, jūs nāksiet apskatīt manu kolekciju?»

«Kad?»

«Nu, tūlīt.»

«Nē, tūlīt es nevaru.»

«Nu pietiek runāts! Jūs veselu pusstundu nosēdējāt dārzā.»

«Jūs vērojāt mani?»

«Es redzēju jūs.»

«Patiešām, man jāsteidzas.»

«Esmu pārliecināts, ka nav jāsteidzas. Atzīstieties, ka jūs ne visai steidzaties?»

Hagana kundze iesmējās un sacīja:

«Nē, nē … ne visai…»

Garām pabrauca važonis. Mazais barons iesaucās: «Važon!», un kariete apstājās. Viņš atvēra durtiņas un sacīja:

«Lūdzu!»

«Nē, baron, tas nav iespējams; šodien es nevaru.»

«Sēdieties. Jūs izturaties neuzmanīgi! Mūs sāk jau novērot, jūs pulcināt ap sevi ļaudis; vēl nodomās, ka es jūs gribu nolaupīt, un mūs abus arestēs. Lūdzu, sēdieties!»

Mazliet uztraukusies un norūpējusies, viņa iekāpa karietē. Viņš atsēdās viņai blakus un sacīja važonim: «Provansas iela!»

Bet viņa pēkšņi iesaucās:

«Ak, mans Dievs! Es aizmirsu nosūtīt ļoti steidzamu telegrammu. Vai jūs vispirms neaizvedīsiet mani līdz pirmajam telegrāfa kantorim?»

Važonis pieturēja pie Šatodēna ielas, un viņa sacīja baronam:

«Vai jūs man nopirksiet veidlapu par piecdesmit santīmiem? Es vīram apsolījos uzaicināt Martelē rīt uz pusdienām un biju galīgi aizmirsusi to.»

Kad barons atgriezās ar zilu kartiņu rokā, viņa uz tās uzrakstīja ar zīmuli:

«Mīļais draugs, esmu ļoti slima: briesmīga neiralģija mani piespiež palikt gultā. Nevaru iziet. Atnāciet rīt pie mums uz pusdienām, lai pārliecinātu mani, ka jūs nedusmojaties. Zanna.»

Viņa samitrināja līmi, uzmanīgi aizlīmēja aploksni un uzrakstīja adresi: «Vikontam de Martelē. Miromenila ielā Nr. 240.» Pēc tam atdeva baronam sacīdama:

«Tagad esiet tik mīļš un iemetiet to telegrammu kastītē.»

ŽĒLSIRDĪGĀS MĀSAS 25 FRANKI

Ļoti smieklīgs bija šis vecais Paviljl ar savām garajām zirnekļa kājām pie mazā ķermeņa, ar garajām rokām un smailo galvas virsu, pārklātu ar ugunīgi sarkanām matu šķipsnām.

Tas bija zemnieku klauns, klauns no dabas, dzimis priekš tam, lai dzītu jokus, smīdinātu, attēlotu lomas — visvienkāršākās lomas, jo viņš bija zemnieka dēls, pats zemnieks un tikko prata lasīt. Jā, protams, pats Dievs viņu radījis citu smīdināšanai, šo nabaga ciema ļaužu smīdināšanai, kuriem nav ne teātru, ne svētku izpriecu; un viņš smīdināja un līksmināja tos, kā vien prata. Krodziņā priekš viņa savāca naudu, lai viņu ilgāk paturētu savā vidū. Viņš tukšoja glāzīti pēc glāzītes smieklu un joku vidū, piejokoja visus, bet nevienu neapvainoja, un ļaudis, drūzmēdamies ap viņu, spieda rokas uz vēdera aiz lieliem smiekliem.

Viņš bija tik liels jokupēteris, ka pat meitenes nespēja pretoties viņam, neraugoties uz viņa nejēdzīgo ārieni, >— arī viņas raisījās gavilējošos smieklos. Viņš aizvilka viņas ar dažādiem jokiem kaut kur aiz sienas, uz kādu grāvi vai aiz kāda krūma un tur sāka viņas kutināt un spiest pie saviem sāniem ar tik komiskiem paņēmieniem, ka viņas aizelsās aiz smiekliem, viņu atvairīdamas. Tādās reizēs viņš atlēca sāņus, izlikās, ka grib pakārties, bet meiteņu acīs spiedās asaras aiz smiekliem. Nogaidījis īsto brīdi, viņš nogāza viņas zemē ar tādu prasmi, ka visas padevās, pat tās, kas izturējās pret viņu nicinoši.

Jūnija beigās viņš salīga par strādnieku pie Le Arivo kunga, netālu no Ruviļas. Veselas trīs nedēļas, dienā un naktī, ar saviem jokiem viņš uzjautrināja pļāvējus un pļāvējas. Dienā apsedzis savas sarkanās matu šķipsnas ar vecu salmu cepuri, viņš rēgojās druvā, nopļautas lablbas vidū, un ar savām garajām izdēdējušām rokām sēja kūļos dzeltenos kviešus; pēc tam viņš uz mirkli apstājās, lai iztriektu atkal kādu joku un piespiestu izsmieties visus, kas strādāja druvā un nekad viņu neizlaida no savām acīm. Naktī viņš iezagās šķūnī pie sievietēm, rāpoja pa salmiem, kur viņas gulēja, un sāka taustīties ar rokām; apkārt atskanēja kliedzieni, sacēlās liela kņada. Viņu aizdzina ar koka tupeļu sitieniem, un viņš, četrrāpus kā fantastisks mērkaķis, aizskrēja, pamezdams visu kompāniju nevaldāmos smieklos.

Pļaujas pēdējā dienā milzīgi rati ar līksmiem un iereibušiem, lentām appušķotiem pļāvējiem, ģitāras skaņu, kliedzienu un dziesmu pavadīti, lēni kustējās pa lielceļu; ratus vilka seši brūni zirgi, kurus pie iemauktiem veda brašs puisis blūzē un ar kokardi pie cepures. Paviljī smejošo sieviešu vidū tēloja piedzēruša satīra deju, un, to redzēdami, aiz ceļmalu fermu žogiem stāvošie zēni un pieaugušie zemnieki, mutes iepletuši, vēroja šo pārsteidzošo un neticamo ainu.

Pēkšņi, kad viņi jau tuvojās Le Arivo kunga fermai, Paviljī, rokas pacēlis, palēcās, bet tik nelaimīgi, ka, atpakaļ krītot, nogāzās uz garo ratu malas, pārvēlās tai, uzkrita ritenim un beidzot nokrita uz ceļa.

Biedri metās pie viņa. Viņš pat nepakustējās un gulēja, nobālis aiz bailēm, vienu aci aizvēris, bet otru atvēris, izstiepis ceļa putekļos savas milzīgās rokas un kājas.

Kad pieskārās pie viņa labās kājas, viņš iekliedzās aiz sāpēm, bet kad mēģināja to uzcelt kājās, viņš nogāzās atkal zemē.

«Es baidos, ka viņš būs kāju pārlauzis,» sacīja viens no klātesošajiem.

Un patiešām izrādījās, ka kāja ir pārlauzta.

Le Arivo kungs lika viņu iecelt gultā un nosūtīja jātnieku uz Ruviļu pēc ārsta, kas arī pēc stundas ieradās.

Fermeris izrādījās ļoti godīgs un paziņoja, ka samaksās par cietušā ārstēšanu slimnīcā.

Pēc tam ārsts aizveda Paviljī savā ekipāžā un novietoja tīrā izbalsinātā palātā, kur viņam izdarīja pārsiešanu.

Kad Paviljī noprata, ka viņš nemirs, bet viņu apkalpos, ārstēs, ēdinās bez maksas, viņu pārņēma tāds prieks, ka viņš sāka nepārtraukti smieties, rādīdams savus bojātos zobus.

Tiklīdz viņa gultai tuvojās kāda no žēlsirdīgajām māsām, viņš priekā sarauca savu seju, piemiedza vienu aci, šķobīja muti, kustināja degunu, kas viņam bija ļoti liels un paklausīgs. Slimnieki, viņa palātas biedri, neraugoties uz savām ciešanām, nevarēja noturēties nesmējušies, un pat vecākā māsa brīžiem piegāja viņa gultai, lai pasmietos savu stundas ceturksni. Priekš viņas viņš izgudroja vissmieklīgākos jokus, neatstāstāmus trikus, bet, slēpdams sevī visus aktiera talanta dīgļus un gribēdams viņai patikt, izlikās godīgs, runāja par Dievu ar nopietna cilvēka seju, kas saprot, kad var jokot un kad nevar.

Vienreiz viņš pat bija sadomājis nodziedāt viņai dažas dziesmas. Viņa bija sajūsmināta un sāka apmeklēt to biežāk; pēc tam, lai izmantotu viņa balsi, viņa atnesa viņam baznīcas dziesmu burtnīcu. No šī brīža slimnieki bieži varēja noskatīties šādā ainā: viņš, jau paguvis mazliet atspirgt, sēd gultā un augstos, neīstas balss toņos dzied slavas dziesmas Visaugstajam, Jaunavai Marijai un Svētajam Garam, bet viņa priekšā stāv resnā, labā māsa, ar pirkstu rādīdama takti un toni uzdodama. Kad Paviljī jau bija atļauts staigāt, vecākā māsa ieteica viņu paturēt vēl kādu laiku, lai viņš varētu ar dziesmām kuplināt dievkalpojumu slimnīcas baznīciņā, piepalīdzēt šo un to un izpildīt ķestera pienākumus. Viņš bija ar mieru. Un veselu mēnesi, tērpies baltā svārkā, mazliet klibodams, viņš darbojās baznīcā un dziedāja atbildes mācītāja saucieniem un psalmus, tik dīvaini galvu grozīdams, ka ticīgo skaits vairojās, un vietējās draudzes baznīca palika tukša, jo vairums no tās apmeklētājiem tagad ieradās uz dievkalpojumiem slimnīcas baznīcā.

Bet viss pasaulē reiz beidzas; vajadzēja arī viņu izrakstīt no slimnīcas, kad viņš bija pilnīgi izveseļojies. Kā pateicību par dziedāšanu, vecākā māsa iedāvināja viņam divdesmit piecus frankus.

Atrazdamies uz ielas ar šo naudu kabatā, Paviljī jautāja sev, ko tagad darīt. Atgriezties atpakaļ sādžā? Bet vispirms, protams, krietni jāiedzer, jāatgūst bauda, no kuras viņš tik ilgu laiku bija atrauts. Un viņš iegāja kafejnīca. Līdz šim viņš bija pilsētā bijis vienu vai divas reizes gadā, un viņam bija uzglabājušās, vismaz no vienas reizes, miglainas un tīksminošās atmiņas par te notiekošām orģijām.

Viņš palūdza glāzīti degvīna un tūdaļ to iztukšoja, lai «saredzētu ceļu», pēc tam izdzēra arī otru glāzīti «nogaršošanai».

Dedzinošais degvīns, izslacījis viņa muti, sagadaja viņam patīkamo un ilgoto alkohola sajūtu, kas likās sevišķi asa tagad pēc ilgās atturēšanās no tā baudīšanas. Alkohols viņu ir noglāstīja, ir paknaibīja, reibināja ar savu aromātu un dedzināja viņa muti. Viņš saprata, ka izdzers veselu pudeli, un tūdaļ apprasījās, cik tas maksās, jo nevēlējās maksāt nevajadzīgo par atsevišķām glāzītēm. Pudele degvīna maksāja trīs frankus. Viņš samaksāja un sāka dzert, neraizēdamies vairs ne par ko.

Tomēr viņš mazliet savaldījās, vēlēdamies saglabāt ■apziņu arī priekš citiem priekiem. Tāpēc, tiklīdz tas sajuta, ka nokļuvis līdz tam stāvoklim, kad mostas vēlēšanās sveicināt laternu stabus un apkampt krāsni, viņš piecēlās, iebāza kabatā pudeli un streipuļojošiem soļiem aizgāja, lai uzmeklētu priekamāju.

To uzmeklēt viņam nenācās nemaz tik viegli, vispirms vajadzēja iztaujāt važoni, kas nekā nezināja pateikt, pēc tam ekspresi, kas nebija norādījis pareizo ceļu, pēc tam beķeri, kas sāka viņu bārt un nolamāja par vecu cūku, un, beidzot, kareivi, kas to laipni aizveda līdz mērķim un ieteica vēl pieprasīt pašu «karalieni».

Lai gan vēl nebija pat īsts pusdienas laiks, Paviljī tomēr nolēma tūdaļ iekļūt šajā prieku midzenī. Kalpone, atvērusi durvis, vispirms gribēja viņu atgrūst atpakaļ. Bet viņš to iesmīdināja ar savu nejauko vaibstu, parādīja trīs frankus — normāla šīs iestādes apmeklētāju nodeva, — un viņa piekāpās; ar lielām pūlēm viņš kāpa viņai pakaļ pa tumšām trepēm, kas veda otrā stāvā.

Iegājis istabā, viņš pieprasīja, lai iznāktu pie viņa «karaliene», un, viņu gaidīdams, viņš no jauna sāka sūkt savu degvīnu tieši no pudeles.

Durvis atvērās un parādījās meita — liela, gaļaina, sarkana. Noteiktu liepratējas skatu viņa vēroja piedzērušo, sakumušu krēslā, un sacīja:

«Un tu nekaunies šādā laikā?»

Viņš atmurmināja:

«Ko ta, princese?»

«Nu, traucēt dāmu, neļaujot viņai pat zupas iestrēbt.»

Viņš mēģināja šo lietu pārvērst jokā.

«Priekš laba cilvēka vienmēr atliek laiks.»

«Priekš piedzeršanās arī vienmēr ir laiks, vecais pods?»

Paviljl apvainojās.

«Vispirms es neesmu nekāds pods, bet pēc tam es neesmu nemaz piedzēris.»

«Tu neesi piedzēris?»

«Nē, es neesmu piedzēris.»

«Neesi piedzēris! Vai tu jel maz vari vairs kājās nostāvēt?»

Viņa uzlūkoja viņu ar saniknotu skatu, jo viņš to bija atrāvis no pusdienu galda, pie kura tagad sēdēja viņas biedrenes.

Viņš piecēlās.

«Es, es, lūk, es tev uzdancošu polku.»

Un, lai parādītu cik stipri tas vēl stāv uz savām kājām, viņš uzlēca uz krēsla, palēcās un ielidoja gultā, kur viņa netīrie zābaki atstāja divus briesmīgus traipus.

«Cūka!» iekliedzās meita.

Viņa metās viņam virsū, iesita ar dūri pa viņa vēderu ar tādu sparu, ka Paviljī zaudēja līdzsvaru, sagrīļojās, uzkrita kumodei, nogāza tasi un ūdens krūzi, bet pats novēlās uz grīdas vaimanādams.

Troksnis bija liels, un kliegšana nežēlīga; saskrēja visa māja: saimnieks, saimniece, kalpone un personāls.

Saimnieks vispirms mēģināja Paviljī piecelt, bet tiklīdz viņš to nostādīja uz kājām, tas atkal pazaudēja līdzsvaru un sāka gaudot, ka viņš pārlauzis sev kāju — otru, veselo!

Tā bija 'patiesība. Aizsūtīja pēc ārsta. Ieradās tas pats, kas bija ataicināts pie Paviljī no Le Ariva kunga.

«Kā, tas atkal esat jūs?» viņš sacīja.

«Jā, kungs.»

«Kas jums noticis?»

«Man te pārlauza otru kāju, doktora kungs.»

«Bet kas to izdarīja, vecais?»

«Lūk, šī bāba, kas cits!»

Visi drūzmējās apkārt un klausījās: meitas apakškleitās, nesukātiem matiem, taukainām lūpām no nepabeigtām pusdienām; saniknotā saimniece; saimnieks, kas bija stipri norūpējies.

«Iznāks nesmukas lietas,» sacīja ārsts. «Jūs zināt, ka pilsētas valdīšana raugās uz jums diezgan šķībām acīm. Papūlieties noklusēt šo lietu, lai neizplatītos liekas valodas.»

«Bet kā to izdarīt?» jautāja saimnieks.

«Vislabākais būtu nogādāt šo cilvēku slimnīcā, no kurienes viņš nupat iznāca, un segt viņa ārstēšanas izdevumus.»

Saimnieks atbildēja:

«Es pieņemu jūsu priekšlikumu, negribu piedzīvot nepatikšanas.»

Tādā kārtā jau pēc pusstundas piedzērušais Paviljī atgriezās tajā pašā palātā, no kurienes viņš izgāja pirms stundas.

Vecākā māsa sasita plaukstas; viņa jutās sarūgtināta, jo mīlēja viņu, bet tanī pat laikā arī smaidīja, jo viņai bija patīkami to atkal redzēt savā tuvumā.

«Nu, mans draugs, kas ar jums atkal noticis?»

«Otra kāja pārlūzusi, mās'.»

«A, tātad jūs atkal dejojāt ratos, vecais jokupēter?»

Bet Paviljī samulsa un drūmi nomurmināja:

«Nē … nē … Šoreiz tur ne … ne tur… nē :.. nē … Šoreiz es nebiju vainīgs … Tas viss notika gultasmaisa dēļ.»

Nekādu noteiktu paskaidrojumu viņai neizdevās dzirdēt un nekad viņa arī neuzzināja, ka šīs otrreizējās nelaimes cēlonis bijuši viņas divdesmit pieci franki.

KNIEPADATAS

«Nu, mans mīļais, ir gan plukatas šīs bābas!»

«Bet kas tad noticis?»

«Viņas izspēlējušas ar mani visnekrietnāko joku.»

«Ar tevi?»

«Jā, ar mani.»

«Bābas vai bāba?»

«Divas bābas.»

«Abas vienā reizē?»

«Nūjā.»

«Bet kādu joku?»

Divi jauni cilvēki sēdēja uz bulvāra liela restorāna priekšā un dzēra šņabi ar ūdeni — vienu no tiem šķidrumu maisījumiem, kas atgādina akvareļkrāsu atšķaidījumu visos toņos.

Viņi bija gandrīz viena vecuma starp divdesmit pieciem un trīsdesmit gadiem. Viens bija blonds, otrs — brūnēts. No ārienes ar savu apšaubāmo eleganci viņi atgādināja sīkākus biržas vīrus, cilvēkus, kurus var sastapt biržā un salonos, kuri dzīvo visur un kurus mīl visur. Brūnēts turpināja:

«Es jau tiku stāstījis par maniem sakariem ar to dāmiņu, kuru es sastapu Djeppas jūrmalā.

«Jā.»

«Mīļais, vai tu zini, ka man taču Parīzē bija mīļākā, kuru es bezgalīgi mīlu, — vecs draugs, labs draugs, sena paraža, kuru es cienu.»

«To paražu?»

«Jā, manu paražu un viņu. Viņa ir apprecējusies ar labu cilvēku, kuru arī es ļoti mīlu, lielisku cilvēku, ļoti sirsnīgu, īstu draugu! Ar vārdu sakot, tā ir māja, kur es varētu atrast patvērumu visu mūžu.»

«Nu un tad?»

«Nu tā! Viņi nevarēja izbraukt no Parīzes, un Djeppā es biju īsts salmu atraitnis!»

«Bet kāpēc tad tu brauci uz Djeppu?»

«Gaisa pārmaiņas dēļ. Nevar taču visu gadu klaiņot pa bulvāriem!»

«Nu, un tur?»

«Tur es sastapu dāmiņu, par kuru tev stāstīju.»

«Sekretāra sievu?»

«Jā. Viņa briesmīgi garlaikojās. Starp citu, arī viņas vīrs atbrauca svētdienās, bet tam ir briesmīgi atbaidoša seja. Es viņa sievu pilnīgi saprotu. Un tā mēs sākām smieties un dejot.»

«Un ko vēl?»

«Jā, tas cits nāca vēlāk. Ar vārdu sakot, mēs sastapāmies, iepatikāmies viens otram, es viņai to atzinos, viņa lika to man atkārtot, lai nepārprastu, un arī viņa nosavas puses neatrada nekādus šķēršļus.

«Tu iemīlēji viņu?»

«Jā, mazliet; viņa ir ļoti mīļa.»

«Bet tā otra?»

«Tā taču bija Parīzē! Ar vārdu sakot, sešas nedēļas tas viss turpinājās lieliski, un mēs atgriezāmies te ar vislabākajām attiecībām. Saki, vai tu proti saraut visas attiecības ar sievieti, kas nekā pret tevi nav noziegusies?»

«Lieliski protu.»

«Kā tad?»

«Es viņu pametu.»

«Bet kā tu izdari šo pamešanu?»

«Neapciemoju vairs viņu.»

«Bet ja viņa apciemo tevi?»

«Mani. .. Manis nav mājās.»

«Bet ja viņa atnāks vēlreiz?»

«Es viņai pateikšu, ka neesmu vesels.»

«Bet ja viņa sāks tev sekot?»

«Es .. . izdarīšu viņai kādu nekrietnību.»

«Bet ja viņa tev to piedos?»

«Tad es uzrakstīšu viņas vīram anonīmu vēstuli, lai viņš to uzraudzītu tajās dienās, kad es to gaidu.»

«Vai tu to nopietni saki? Es nevaru būt tik bargs! Es neprotu pamest; es no viņām sastādu kolekciju. Ir tādas, ar kurām es redzos reizi gadā; ar citām — reizi desmit mēnešos; ar trešajām — tajās dienās, kad jāmaksā īres nauda par dzīvokli; ar citām — vienmēr, kad tik viņas vēlas ēst pusdienas krodziņā. Tās, kuras esmu jau piera-

dinājis pie šādas kārtības, vairs neapgrūtina mani, bet jaunās prasa daudz laika un pūļu, kamēr tās iebīda rāmjos.»

«Nu, kas tālāk?»

«Tālāk, mans mīļais, šī sekretāra sieva bija karsta liesma, bez mazākā traipa, kā es to tev jau sacīju! Tā kā viņas vīrs cauras dienas pavadīja savā darbā, tad viņa bija sadomājusi pie manis ierasties, kad tas viņai iepatikās, un divas reizes tik tikko nesadūrās ar manu «pastāvīgo».

«Velns lai parauj!»

«Jā. Un tad es viņām nozīmēju katrai savas dienas, lai izbēgtu no sadursmes. Agrākajai — pirmdienas un sestdienas. Jaunajai — otrdienas, ceturtdienas un svētdienas.

«Kāpēc tik nevienlīdzīgi?»

«Ak, mans draugs: viņa taču jaunāka!»

«Tātad atpūtai tev atliek tikai divas dienas nedēļā?»

«Man pietiek.»

«Varu tad tevi apsveikt.»

«Nu, iedomājies tikai, cik muļķīgs un nepatīkams joks notika ar mani! Četrus mēnešus viss gāja spīdoši; es gulēju mierīgi un patiešām jūtos ļoti laimīgs. Bet pagājušo pirmdien viss pēkšņi sabruka!

Es gaidīju savu «pastāvīgo» noteiktā stundā, ceturksni uz diviem, smēķēdams labu cigāru.

Es ļāvos sapņiem un jutos ļoti apmierināts, kad pēkšņi redzu, ka noteiktā stunda jau pagājusi. Es pabrīnījos, jo viņa bija ļoti akurāta. Bet es apmierinājos ar domām, ka tas ir tikai gadījums. Bet pagāja vēl pusstunda, tad stunda, pusotras, un es sapratu, ka kaut kas viņu aizkavējis, varbūt galvassāpes vai negaidīti ciemiņi. Ļoti skumjas ir šīs… veltīgās gaidīšanas — ļoti skumjas un uztraucošas. Beidzot es nomierinājos; pēc brīža izgāju no mājas un, nezinādams, ko darīt, aižgāju pie viņas.

Atradu viņu sēžam un lasām romānu. Es teicu: «Nu?»

Viņa mierīgi atbildēja:

«Mans mīļais, es nevarēju aiziet: mani aizkavēja.»

«Kas tad?»

«Tā … darīšanas.»

«Bet… kādas darīšanas?»

«Garlaicīgs apciemojums.»

Es nodomāju, ka viņa nevēlas atklāt patiesos iemeslus, bet redzēdams, ka viņa izturas ļoti mierīgi, arī pats no

mierinājos. Nākošajā dienā es cerēju pazaudēto atgūt ar otru.

Otrdien tātad es biju ļoti… ļoti uztraucies un jau iepriekš tā iemīlējies sekretāra sievā, ka pat pabrīnījos, kāpēc viņa neierodas ātrāk, pirms noteiktās stundas. Katru minūti es uzmetu skatu pulkstenim un nepacietīgi vēroju minūšu rādītāja gaitu.

Pagāja ceturksnis, pusstunda, nosita divi. Es vairs nespēju nosēdēt uz vietas: lieliem soļiem es skraidīju pa istabu, pavēros logā, pieliku ausi pie durvīm, lai sadzirdētu, vai viņa jau nekāpj pa trepēm.

Nosita pustrīs, nosita trīs. Es paķēru cepuri un devos pie viņas. Bet viņa, mans mīļais, lasa romānu.

«Nu?» es jautāju viņai nepacietīgi.

Viņa atbildēja tikpat mierīgi, kā mana «pastāvīgā»:

«Mans mīļais, es nevarēju aiziet — mani aizkavēja.»

«Kas tad?»

«Tā … darīšanas.»

«Bet… kādas darīšanas?»

«Garlaicīgs apciemojums.»

Protams, es tūdaļ nopratu, ka viņa visu zina, bet viņa izturējās tik mierīgi, tik labsirdīgi pret mani, ka beigu beigās izgaisa manas aizdomas un visu notikušo es uzskatīju tikai kā apstākļu sagadīšanos, nespēdams pieļaut domas, ka viņa mani māna. Pavadījis pie viņas veselu stundu draudzīgās sarunās, ko reizes divdesmit pārtrauca viņas mazās meitiņas ierašanās, es beigās biju spiests aiziet pilnīgi neapmierināts.

«Vai tu vari iedomāties, kas notika otrā dienā?»

«Atkārtojās tas pats.»

«Jā … Un trešā dienā arī tas pats. Tā tas turpinājās trīs nedēļas, kamēr neatklājās dīvainais noslēpums, ko es, varbūt, tikai varēju nojaust.»

«Viņas abas visu zināja?»

«Protams! Bet kādā ceļā bija to uzzinājušas? Ak, es krietni izmocījos, pirms to uzzināju!»

«Kā tu to uzzināji?»

«No vēstulēm! Vienā un tanī pašā dienā, vienos un tais pašos vārdos viņas man deva galīgu atvaļinājumu.»

«Nu?»

«Lūk tā: tu zini, ka bābas mūžīgi līdzi nēsā veselu armiju kniepadatu. Matadatas es pazīstu; es baidos no tām un noslēpju tās, bet daudz ļaunākas ir šīs kniepadatas ar melnām galviņām, kuras mums, muļķiem, izliekas visas

vienādas, bet viņas tās atšķir vienu no otras tikpat nemaldīgi, kā zirgu no suņa.

Acīmredzot sekretāra sieva bija aizmirsusi vienu šo nodevīgo nieciņu pie manis, aizkaros pie spoguļa.

Mana «pastāvīgā» tūdaļ to ieraudzīja aizkara drēbē, šo niecīgo bumbiņu blusas lielumā, un klusu to izņēma, bet tās vietā iesprauda vienu no savām kniepadatām, arī melnu, tikai citāda veida.

Otrā dienā sekretāra sieva, vēlēdamās paņemt savu kniepadatu, tūdaļ ieraudzīja, ka tā ir apmainīta pret citu; viņā pamodās aizdomas, un viņa iesprauda drēbē divas kniepadatas — krusteniski.

«Pastāvīgā» uz šo telegrāfisko signālu atbildēja ar trim kniepadatām.

Ja jau bija iesākušās šādas attiecības, tad arī tās turpinājās paklusām, špionāžas dēļ. Pēc tam, liekas, mana «pastāvīgā», izrādot lielāku drošsirdību, ap vienu no kniepadatām aptina plānu papīrīti, uz kura uzrakstīja: «Malebra bulvāris. S. D. Uz pieprasījumu.»

Tā iesākās viņu sarakstīšanās, un mana lieta izputēja. Tu sapratīsi, ka līdz tam nenokļuva ar vienu lēcienu. Viņas rīkojās uzmanīgi, ar dažādām viltībām, ar visu godprātību, kāda nepieciešama šādos gadījumos. Bet «pastāvīgā» nolēma spert pārdrošu soli un uzaicināja to otro sastapties.

Ko viņas sacīja viena otrai — es nezinu! Zinu tikai, ka tika runāts par mani. Tā lūk!»

«Tas viss?»

«Jā.»

«Tu vairs nesastapi viņas?»

«Nē, apciemoju viņas kā paziņa; mēs jau galīgi nesanaidojāmies.»

«Bet vai viņas arī tiekas?»

«Jā, mīļais, abas sadraudzējās, un nedomā viņas tagad izšķirt.»

«Tā, tā! Un tas tevi nepavedina uz domām?»

«Nē. Uz kādām domām?»

«Muļķis! Nu, uz tādām — piespiest viņas iespraust kniepadatas pa pāriem?!»

VELTĪGS SKAISTUMS

i

Ļoti grezna kariete, divu lepnu meļņu iejūgta, stāvēja mājas lieveņa priekšā. Bija viena no jūlija pēdējām dienām, ap pussešiem pēc pusdienas un pār apkārtējo māju jumtiem jurnās gaiša, silta un līksma debess.

Grāfiene de Maskare parādījās lievenī taisni tajā brīdī, kad viņas vīrs, atgriezdamies mājās, pienāca pie vārtiem. Viņš palika brīdi stāvam, vēroja savu sievu un viegli nobāla. Viņa bija slaida un ļoti skaista; viņas ovālā seja, ziloņkaula krāsas miesas baltums, viņas lielās pelēkās acis un melnie mati piešķīra viņai diženu un daiļi smalku izskatu. Neuzmetusi viņam pat ne skata, it kā viņu nemaz neredzētu, viņa iekāpa karietē ar savu īpatnējo cēlo gaitu, un apkaunojošā greizsirdība, kas viņu mocīja jau tik sen, atkal sažņaudza viņa sirdi.

Viņš piegāja un, palocījies viņai, sacīja:

«Jūs braucat vizināties?»

Viņa nevērīgi atbildēja:

«Kā redzat!»

«Uz Buloņas mežu?»

«Iespējams.»

«Vai jūs atļausiet sevi pavadīt?»

«Kariete pieder jums.»

Nebrīnīdamies, kādā balsi viņa atbildēja, viņš iekāpa karietē un nosēdās blakus sievai, bet pēc tam uzsauca;

«Uz mežu!»

Sulainis uzlēca uz bukas blakus kučierim; zirgi kā parasti, galvas noliekuši, sāka nemierīgi mīņāties, kamēr nebija nonākuši uz ielas.

Laulātie draugi sēdēja blakus klusēdami. Viņš prātoja, kā iesākt sarunu, bet viņas seja bija tik nopietna un barga, ka viņš neuzdrošinājās.

Beidzot viņš lēni pastiepa savu roku un, it kā bez nolūka, pieskārās grāfienes cimdā paslēptajai rokai. Bet kustība, ar kādu viņa atrāva savu roku, bija tik asa, it kā riebuma satraukta, ka viņš kļuva nedrošs, neraugoties uz viņa valdonīgo un despotisko dabu.

Viņš izdvesa:

«Gabriela!»

«Ko jūs vēlaties?» viņa iejautājās, galvu nepagriezusi..

«Jūs esat apburoša!»

Viņa nekā neatbildēja un kā saniknota karaliene sēdēja, atspiedusies spilvenos.

Viņi tagad brauca pa Elizejas laukiem Uzvaras arkas virzienā uz Etuāla laukumu. Kolosālās arkas milzīgais monuments iezīmējās sarkanās debess fonā garās alejas galā. Likās, saule atbalstījās uz tā, piebārstot debess pamali ar ugunīgiem putekļiem.

Un ekipāžu rinda, kuru laternu stiklos, pajūgu varā un sudrabā atstaroja saules kvēlums, plūda kā divas straumes: viena uz mežu, otra — uz pilsētu.

«Mana dārgā Gabriela!» turpināja grāfs.

Nespēdama vairs savaldīties, viņa sacīja uztrauktā balsī:

«Ak, lieciet mani mierā, es jūs lūdzu! Es pat šajā karietē nevarēšu, redzams, mierīgi justies.»

Viņš izlikās, ka nekā nav dzirdējis, un turpināja:

«Jūs nekad neesat bijusi tik skaista, kā šodien.»

Viņas pacietība, acīmredzot, izbeidzās, un viņa atbildēja nevaldāmās dusmās:

«Veltīgi jūs sakāt šos vārdus,jo es zvēru, ka nekad vairs nepiederēšu jums.»

Tas viņu pārsteidza un saniknoja; viņš parastajā straujumā izdvesa: «Ko tas nozīmē?» — un šie vārdi atsedza viņā vairāk rupja kunga un pavēlnieka, nekā mīlētāja dabu.

Viņa atkārtoja klusā balsī, lai gan sulainis un kučieris arī bez šīs uzmanības nevarēja nekā sadzirdēt, pateicoties, riteņu milzīgajam troksnim:

«Ko tas nozīmē? Ko tas nozīmē? Es sāku atkal pazīt jūs! Vai jūs vēlaties, lai es jums to pateiktu?»

«Jā.»

«Lai es jums to pateiktu?»

«Jā.»

«Visu, kas sakrājies manā sirdī jau no tā laika, kad es kļuvu par upuri jūsu briesmīgajam egoismam?

Viņš nosarka aiz dusmām un izbrīna.

Tad norūca caur sakostiem zobiem:

«Jā, sakiet!»

Viņš bija gara auguma cilvēks, plecīgs, kuplu iesarkanu bārdu, skaists vīrietis, aristokrāts, pasaules cilvēks, kuru daudzināja kā priekšzīmīgu viru un krietnu tēvu.

Tikai tagad, pēc viņu aizbraukšanas no mājas, viņa pirmo reizi pagriezās pret viņu un ieskatījās tā sejā:

«O, jūs dzirdēsit nepatīkamas lietas, bet ziniet, ka esmu sagatavojusies uz visu ko, es vairs nebaidos, nemaz nebaidos, bet no jums es šodien baidos vēl mazāk, nekā no visiem citiem.»

Viņš arī paskatījās viņas acīs, savādu izjūtu pārņemts.

«Jūs esat prātu zaudējusi!» viņš izdvesa.

«Nē! Bet es vairs ilgāk nevēlos ciest šo mātes jūgu, ko jūs turat uz maniem pleciem jau vienpadsmit gadus! Es vēlos dzīvot tādu dzīvi, kādu dzīvo visas sievietes, uz ko man ir tādas pat tiesības.»

Viņš pēkšņi nobāla un sacīja:

«Es nesaprotu.»

«Nē, jūs saprotat gan. Lūk, ir pagājuši jau trīs mēneši no tās dienas, kad es dzemdēju pēdējo bērnu, bet tā kā es vēl esmu ļoti skaista un, neraugoties uz jūsu pūlēm, vēl neesmu gandrīz nemaz pasliktinājusies, kā to jūs nupat apliecinājāt, ieraugot mani lievenī, tad jūs uzskatāt, ka man atkal jau pienācis laiks kļūt grūtai.»

«Bet jūs taču runājat muļķības!»

«Nē. Man ir trīsdesmit gadu un septiņi bērni, bet mēs dzīvojam kopā jau vienpadsmit gadus. Un jūs cerat, ka tas tā turpināsies vēl desmit gadus, un pēc tam jūs vairs nebūsiet greizsirdīgs uz mani.»

Viņš saķēra viņas roku un saspieda to:

«Es jums neatļaušu tā runāt ar mani.»

«Bet es runāšu līdz beigām, kamēr nebūšu jums pateikusi visu, kas man sakāms. Un, ja jūs mēģināsiet mani pārtraukt, es pacelšu balsi, lai mūs dzirdētu kalpi, kas sēd uz bukas. Es atļāvu jums karietē iekāpt tikai tāpēc, ka man ir divi liecinieki, kas piespiedīs jūs uzklausīt mani un savaldīt sevi. Klausieties! Jūs vienmēr bijāt man antipātisks, un es vienmēr liku to jums noprast, jo es nekad neesmu melojusi. Jūs apprecējāt mani pret manu gribu, jūs piespiedāt manus grūtos apstākļos nonākušos vecākus atdot jums mani, jo jūs bijāt ļoti bagāts. Viņi piespieda mani, lai gan es raudāju.

Tā, lūk, jūs mani nopirkāt, un tiklīdz es nokļuvu jūsu varā, tiklīdz es tapu jūsu dzīvesbiedrene, kas grib jums pieķerties, aizmirst jūsu draudus un varmācību, zināt tikai to, ka man, cik vien iespējams, jābūt jūsu padevīgai un mīļai sievai, jūs kļuvāt greizsirdīgs, tik ļoti greizsirdīgs, kāds vēl neviens nav bijis. Jūs parādījāt man spiega zemu, nekrietnu greizsirdību, kas mani apvainoja un nebija jūsu cienīga. Nebija pagājuši vēl astoņi mēneši kopš mūsu kāzām, kad jūs sākāt jau mani turēt aizdomās visādās nekrietnībās. Jūs pat likāt man manīt to. Kāds kauns! Jūs nespējāt atņemt man skaistumu, nespējāt noliegt man būt patīkamai, nespējāt aizkavēt salonos un laikrakstos mani cildināt kā vienu no daiļākām Parīzes sievietēm … Tad jūs sākāt prātot, kā izsargāt mani no pielūdzēju bara, un jūs nācāt uz tām briesmīgajām domām piespiest mani visu mūžu pavadīt grūtniecībā līdz tam laikam, kad es vairs nepatikšu vīriešiem. Ak, nepūlieties to noliegt! Ilgu laiku es to nesapratu, bet pēc tam sāku saprast. Jūs lepojāties ar to savas māsas priekšā, kas man to visu izstāstīja, jo viņa mīl mani un bija stipri uztraukusies par šādu jūsu zemnieka rupjību.

Ak! Atcerieties taču mūsu mūžīgo cīņu, ielauztās durvis, uzlauztās atslēgas! Kādā dzīvē jūs mani ieslēdzāt šos vienpadsmit gadus, kā sugas ķēvi zirgu audzētavā! Pēc tam, kad es kļuvu grūta, es pat jums pašam kļuvu riebīga, un ilgus mēnešus es jūs nemaz neredzēju. Jūs mani aizsūtījāt uz laukiem, uz savu ģimenes pili, lauku klusumā dzemdēt bērnu. Bet tiklīdz es atkal atgriezos svaiga un skaista, neizmainījusies, arvien vēl valdzinoša un tīkama, pielūdzēju aplidota, cerēdama beidzot atpūsties un padzīvot mazliet kā jauna, bagāta sieviete, jūs tūdaļ kļuvāt greizsirdīgs, uzglūnējāt man ar savu riebīgo un atbaidošo iegribu, kas jūs moka arī pašreiz, man blakus sēdot. Un tā nav vēlēšanās mani iegūt, — es to nekad jums neliegtu, — tā ir vēlēšanās mani izķēmot.

Blakus tam notika kaut kas nekrietns un tik ļoti nesaprotams, ka es ilgu laiku nespēju sev noskaidrot šo parādību. Tomēr pamazām es sāku nojaust un saprast jūsu domu un rīcības iemeslus: jūs pieķērāties saviem bērniem, atmaksājot viņiem to mieru, ko viņi deva jums, kamēr es tos iznēsāju savās miesās. Jūsu mīla uz viņiem izauga no tā naida, ko jūs sajutāt pret mani, no tām bailēm, kas tūdaļ izzuda, tiklīdz jūs priecīgs ieraudzījāt, ka esmu kļuvusi grūta.

Ak, cik daudzreiz gan es redzēju šo jūsu prieku, cik daudzreiz tiku to lasījusi jūsu acīs, cik daudzreiz tiku to nojautusi! Savus bērnus jūs mīlat kā savas uzvaras apliecinājumu, bet ne kā savas asinis. Tā bija uzvara pār mani, manu jaunību, manu skaistumu un burvīgumu, pār komplimentiem, ko čukstēja man visapkārt, neuzdrošinoties tos izteikt skaļā balsī. Jūs lepojaties ar saviem bērniem; jūs rādāt tos visiem un visur; vizināt tos pa Buloņas mežu un Monmoransu. Jūs apmeklējat ar viņiem teātru dienas izrādes, lai jūs redzētu viņu vidū, lai runātu: «Cik krietns tēvs,» lai atkārtotu to uz katra soļa . ..»

Viņš saķēra viņas roku ar mežonīgu rupjību un saspieda to tik stipri, ka viņa apklusa, tikko neiekliegdamās.

Viņš sacīja viņai pavisam klusā balsī:

«Es mīlu savus bērnus, jūs dzirdat! Kauns runāt mātei tādus vārdus, kādus nupat jūs sacījāt man. Jūs piederat man. Esmu kungs… jūsu kungs… es drīkstu prasīt no jums visu, ko vēlos un kad vēlos… un mani.. . likums būs manā pusē.»

Viņš spieda viņas pirkstus savā dzelžainajā, lielajā muskuļainajā rokā. Viņa nobāla aiz sāpēm, veltīgi mēģinādama atbrīvot savu roku no viņa stangām; viņa stāja gandrīz elpot aiz lielajām sāpēm, viņas acīs saskrēja asaras.

«Jūs redzat, ka esmu jūsu kungs,» viņš sacīja, «esmu stiprāks par jums.»

Viņš mazliet vaļīgāk atlaida savu roku.

«Vai jūs uzskatāt mani par dievticīgu?» viņa ierunājās atkal.

«Protams,» viņš sacīja izbrīnījies.

«Vai jūs domājat, ka es ticu Dievam?»

«Protams, ticat.»

«Vai es spēju melot, zvērēdama pie altāra, kur glabājas Kristus miesas?»

«Nē.»

«Vai jūs nevēlētos kopā ar mani ieiet baznīcā?»

«Kāpēc?»

«Gan redzēsiet. Vai vēlaties?»

«Ja jūs pavēlat, tad vēlos.»

«Filip!» viņa sauca stiprākā balsī.

Kučieris, mazliet pieliecis galvu, nenovērsdams acis no zirgiem, ar vienu ausi klausījās kundzes balsī, kura turpināja:

«Brauciet uz Sv. Filipa de Rula baznīcu.»

Un kariete, kas gandrīz bija jau piebraukusi Buloņas mežam, pagriezās atpakaļ uz Parīzi.

Šo ceļa gabalu vīrs un sieva netika pārmainījuši ne viena vārda,

Karietei apstājoties pie baznīcas vārtiem, grāfiene izlēca no tās un iegāja baznīcā vīra pavadībā, kas viņai sekoja dažus soļus aiz viņas.

Neapstājusies viņa aizgāja līdz altāram un, noslīgusī ceļos pie krēsla, paslēpa seju rokās un sāka lūgties. Viņa lūdzās ilgi, un viņš, stāvēdams aiz viņas, ievēroja, ka viņa raud. Viņa raudāja klusi, kā to dara dziļu bēdu māktas sievietes. Vieglas trīsas pārskrēja viņas miesai un izdzisa klusā saucienā, ko apslēpa sejai uzliktās rokas.

Bet grāfs de Maskare uzskatīja, ka šī lūgšanās turpinās pārāk ilgi, un aizskāra viņas plecu ar savu pirkstu.

Šī pieskaršanās viņu atmodināja kā pēkšņa apdedzināšanās. Viņa piecēlās un ielūkojās viņa acīs.

«Lūk, ko es gribēju jums pateikt. Es nebīstos nekā, jūs varat darīt visu, ko vien vēlaties. Ja jums patiksies — varēsit pat nosist mani. Viens no mūsu bērniem — nav jūsu. Zvēru to jums Dieva priekšā, kas dzird te šos manus vārdus.

Ar to es jums atriebos par jūsu tēviņa nekrietno tirāniju, šo dzemdēšanas katordzniecisko darbu, ko jūs uzvēlāt manai dzīvei. Kas bija mans mīļākais, to jūs nekad neuzzināsit. Jūs turēsit aizdomās visus. Bet viņu jūs nekad neatradīsit. Es atdevos viņam bez mīlestības un bez baudas vienīgi tāpēc, lai atriebtos jums. Arī no viņa es kļuvu grūta, kļuvu māte. Kurš no mūsu bērniem ir viņa? To jūs nekad neuzzināsit! Man ir septiņi bērni, meklējiet viņu! To visu es biju nodomājusi jums atklāt vēlāk, daudz vēlāk, tāpēc ka atriebt cilvēkam, pieviļot to, var tikai tad, kad viņš uzzina, ka ir pievilts. Bet jūs piespiedāt mani to pateikt jums jau šodien. Es beidzu.»

Un viņa izskrēja no baznīcas uz ielas, sagatavojusies dzirdēt aiz sevis satrakotā vīra soļus, sagatavojusies saļimt uz akmeņiem zem vīra smagās dūres triecieniem.

Bet viņa nedzirdēja nekā un piegāja pie karietes. Ar vienu lēcienu viņa ielēca tajā, drebēdama no uztraukuma un tikko spēdama paelpot aiz bailēm, un uzkliedza kučierim: «Uz mājām!»

Zirgi sāka braši rikšot.

II

Grāfiene de Maskare, ieslēgusies savā istabā, gaidīja pusdienu stundu, kā uz nāvi notiesātais gaida sprieduma izpildīšanas stundu. Ko viņš dara? Vai ir jau pārnācis? Šis despotiskais straujas dabas cilvēks, kas neapstājās nekādas varmācības priekšā, ko viņš domāja, ko bija nolēmis tagad darīt? Mājā valdīja dziļš klusums, un viņa ik minūti paraudzījās pulkstenī. Ienāca apteksne, lai apģērbtu viņu vakara tērpā, un pēc tam aizgāja.

Pulkstenis nosita astoņi un gandrīz tai pašā brīdi kāds piedauzīja divas reizes pie durvīm.

«Ienāciet.»

Parādījās apkalpotājs un sacīja:

«Pusdienas padotas.»

«Vai grāfs mājās?»

«Jā, grāfien. Grāfs ir ēdamistabā.»

Acumirklī viņai prātā ienāca domas apbruņoties ar mazo revolveri, ko viņa nopirka pirms kāda laiciņa, paredzēdama savā sirdī mostošos drāmu. Bet viņa apdomājās, jo pie galda būs taču visi bērni, un tāpēc paņēma vienīgi zāļu flakonu.

Ieejot ēdamistabā, viņa redzēja, ka vīrs viņu jau gaida, stāvēdams pie sava krēsla. Viņi viegli palocījās viens otram un atsēdās. Pēc tam arī bērni cits pēc cita ieņēma savas vietas. Trīs dēli ar savu audzinātāju abatu Marēnu sēdēja mātei pa labi; trīs meitas ar audzinātāju anglieti Smita jaunkundzi — pa kreisi. Pēdējais bērns, kas vēl bija tikai trīs mēnešus vecs, palika savā istabā pie aukles.

Meitenes, visas trīs blondīnes, no kurām vecākajai bija desmit gadu, bija tērptas gaišzilos, baltām mežģīnēm izrobotos ģērbos un atgādināja brīnišķas lelles. Jaunākajai no viņām bija trīs gadi. Viņas visas trīs jau tagad rādīja, ka būs tādas pat skaistules, kā viņu māte.

Trīs dēli, divi šateni un vecākais, kam jau deviņi gadi, brūnēts, rādījās būt spēcīgi, gari un plecīgi vīrieši. Likās, ka visā šajā ģimenē ritēja spēcīgas un dzīvas asinis.

Abats noskaitīja lūgšanu pirms ēšanas, kā tas vienmēr tika darīts, kad nebija pie galda ciemiņu; ja pie pusdienu galda bija sveši cilvēki, tad bērni nenāca pie šī galda. Pēc tam sāka ēst.

Grāfiene, neparedzējusi uztraukumu, kas viņu tagad apņēma, sēdēja nolaistām acīm, bet grāfs vēroja gan visus trīs zēnus, gan visas trīs meitenes, aplūkodams viņus ar nedrošu, uztrauktu skatu, kas slīdēja no vienas galviņas uz otru. Pēkšņi, noliekot uz galda pokālu, viņš to saplēsa, un sarkans šķidrums izlija uz galdauta. No šī vieglā trokšņa grāfiene mazliet satrūkās. Pirmo reizi viņi uzlūkoja viens otru. No šī brīža, tīri negribot un neraugoties uz uztraukumu, kas plosīja viņu sirdis un lika viņiem nodrebēt vienmēr, kad sastapās viņu skatieni, viņi nebeidza tos mest viens otram kā asus šķēpus.

Abats, redzēdams viņu saspīlētās attiecības, kuru iemeslu viņš nenojauta, pūlējās uzsākt sarunu. Viņš pārgāja no viena temata pie otra, bet viņa pūles izrādījās veltīgas.

Grāfiene, sievietes takta un instinkta vadīta, divas vai trīs reizes mēģināja viņam atbildēt, bet veltīgi. Mulsuma mākta, viņa nespēja atrast visvienkāršākos vārdus. Viņas balss gandrīz baidīja viņu pašu šīs lielās istabas klusumā, kur atskanēja tikai sudraba nažu un šķīvju vieglais troksnis.

Pēkšņi vīrs, paliecies mazliet uz priekšu, sacīja viņai:

«Vai jūs savu bērnu klātbūtnē varat apzvērēt, ka tā ir patiesība, ko jūs man sacījāt?»

Naids, kas viņu bija sagrābis, piespieda viņu pēkšņi piecelties, un, atbildot uz šo jautājumu tikpat droši, cik droši viņa atbildēja uz viņa skatu, viņa pacēla abas rokas, labo pār dēliem, kreiso — pār meitām, un stingrā, noteiktā balsī droši sacīja:

«Zvēru, pie savu bērnu galvām zvēru, ka es jums sacīju patiesību.»

Viņš piecēlās un saniknots nometa uz galda salveti, apgriezās, atgrūda krēslu pie sienas un pēc tam aizgāja, ne vārda neteicis.

Viņa, smagi nopūzdamās kā pēc pirmās uzvaras, turpināja mierīgākā balsī:

«Neuztraucieties, mani dārgie, papa nupat izjuta lielas bēdas. Viņam pašreiz ir ļoti grūti. Bet pēc pāris dienām viņš tās būs jau aizmirsis.»

Pēc tam viņa parunāja ar abatu, ar Smita jaunkundzi; priekš katra bērna viņai atradās maigs vārds, glāsts un tāds mātes mīļums, kas tik ļoti nomierina mazās sirsniņas.

Pusdienas paēdusi, viņa ar savu ģimeni iegāja viesistabā. Lielākajiem bērniem viņa atļāva patrokšņot, mazākajiem pastāstīja pasakas, bet kad pienāca laiks viņiem doties pie miera, viņa ilgi tos skūpstīja, bet pēc tam, nolikusi viņus gulēt, iegāja savā istabā.

Viņa gaidīja pārliecināta, ka viņš ienāks. Tagad, kad bērni atradās tik tālu no viņas, viņa nolēma aizsargāt savu cilvēcisko miesu, tāpat kā aizsargāja savas sievietes tiesības, un savu drēbju kabatā viņa paslēpa mazo pielādēto revolveri, ko nopirka pirms dažām dienām.

Laiks gāja, pulkstenis nosita vienreiz, nosita otrreiz. Mājā viss apklusa. Tad no ielas atskanēja ratu mīkstā rīboņa.

Viņa gaidīja uztraukusies, bet apņēmusies vairs nebīties no viņa, sagatavojusies uz visu ko, gandrīz uzvaroši priecādamās, ka atradusi līdzekli, kā viņam atriebties.

Caur loga aizkariem jau sāka lauzties pirmie rīta stari, bet viņš vēl nerādījās. Tad viņa saprata, ka viņš vairs nenāks. Aizslēgusi durvis un aizcirtusi bultu, ko viņa lika durvīm pierīkot, viņa beidzot apgūlās un ar vaļējām acīm sāka domāt, nesaprazdama un nespēdama iedomāties, ko viņš tagad darīs.

Apteksne, kas ienesa rīta tēju, nodeva viņai vēstuli no vira. Viņš paziņoja tai, ka dodas garākā ceļojumā un post-scriptum piezīmēja, ka viņa notārs izsniegs viņai naudu visu viņas izdevumu segšanai.

iii

Tas notika operā, vienā no «Velna Roberta» starpbrīžiem. Orķestrī stāvēja vīrieši cilindros, zemu izgrieztām vestēm, kur mirdzēja zelts un dārgakmeņi, un aplūkoja ložas, kur sēdēja dekoltētas dāmas, briljantiem un pērlēm rotātas, izplaukušas šo mirdzošo uguņu siltumnīcā, kur seju skaistums un acu mirdzums, mūzikas un cilvēku balsu aplidots, it kā zied tikai priekš vīriešu skatiem.

Divi draugi, pagriezušies ar muguru pret orķestri, sarunājās, aplūkodami šo skaistuma galeriju, šo īstās un mākslotās grācijas, dārgakmeņu greznuma un pretenziju izstādi, kas piepildīja milzīgā teātra telpas.

Viens no viņiem, Rožē de Salēns, sacīja savam sarunu biedram Bernāram Grandēnam:

«Paskatieties grāfienē de Maskare, viņa arvien vēl ir skaista.»

Tas, savukārt, paskatījās uz vienu no ložām, kas atradās iepretim, un vēroja stalto sievieti, kas izskatījās vēl ļoti jauna; viņas apburošais skaistums, likās, saistīja pie sevis skatus no visiem zāles kaktiem. Sejas baltā ziloņkaula krāsa piešķīra viiņai statujas izskatu, bet viņas melnajos matos smalkais, briljantiem nosētais diadēmas loks dega kā zvaigžņota debess.

Brīdi palūkojies viņā, Bernārs Grandēns atbildēja rotaļīgi, bet pārliecinoši sirsnīgā balsī:

«Es gribu ticēt, ka viņa ir skaista.»

«Cik viņai tagad varētu būt gadu?»

«Pagaidi. Es tev to noteikti pateikšu. Es viņu pazīstu no bērnības. Es redzēju viņas pirmo triumfu pasaulē, kad viņa vēl bija jauna meitene . . . Viņai… tagad ir … trīsdesmit . .. trīsdesmit seši gadi.

«Nevar būt.»

«Es to noteikti zinu.»

«No izskata viņai var dot gadus divdesmit piecus.»

«Viņai ir septiņi bērni.»

«Tas ir neticami.»

«Visi septiņi ir dzīvi, un viņa ir ļoti laba māte. Es dažreiz apciemoju viņus, tur ir tik patīkami, mierīgi, tur elpo pati dzīvība; šī māja ir rets brīnums citu ģimeņu vidū.»

«Cik tas savādi! Par viņu nekur un nekad nav runājuši?»

«Nekad.»

«Bet viņas vīrs? Liels savādnieks, vai ne tā?»

«Ir jā, ir nē. Ir iespējams, ka viņi pārcietuši kādu ģimenes drāmu, vienu no tām ģimeņu drāmām, kuras min, bet par kurām nekā noteikta nekad nezina, lai gan, varbūt, nojauš.»

«Bet kādu?»

«Es nekā nezinu. Maskare tagad ir kļuvis liels žūpa un uzdzīvotājs, lai gan agrāk bija brīnišķīgs vīrs. Taču, kamēr viņš bija labs ģimenes tēvs, viņa raksturs bija šausmīgs, drūms, neciešams. Bet tagad, kopš viņš sācis uzdzīvot, viņš kļuvis mierīgs, bet tas liek domāt, ka viņu moka kāds nemiers, kādās bēdas un kāds tārps grauž viņa mūžu. Viņš spēji sācis novecot.»

Un draugi uz brīdi iegrima filozofiskās sarunās par noslēpumainām, nezināmām ciešanām, kas ļoti bieži ielaužas ģimenēs, pateicoties raksturu nevienādībai vai fiziskai antipātijai, kas sākumā nav nemaz saskatāma.

Rožē de Salēns, turpinādams uzlūkot de Maskares kundzi, sacīja:

«Patiešām neticami, ka šai sievietei ir septiņi bērni.»

«Jā, vienpadsmit gadu laikā. Trīsdesmit gadu vecumā viņa izbeidza bērnu radīšanas periodu, lai uzsāktu spīdošu pasaulīgo dzīvi, kas, liekas, tik drīz nebeigsies.»

«Nabaga sievietes!»

«Kāpēc tu nožēlo viņas?»

«Kāpēc? Ak, mans dārgais, padomā labi! Vienpadsmit grūtniecības gadi priekš šādas sievietes! Kas tā par elli! Visa jaunība, viss skaistums, visas cerības uz panākumiem, spīdošās dzīves poētiskais ideāls tur upurēts cilvēku sugas uzturēšanas briesmīgajam likumam, kas normālu sievieti pārvērš dzīvu radījumu perēšanas mašīnā.»

«Ko tu gribi? Tas ir dabas likums!»

«Protams, bet es saku — daba ir mūsu ienaidnieks, mums vienmēr jākaro pret to, jo tā bez mitēšanās arvien no jauna mūs pūlas nolikt dzīvnieciskā stāvoklī. Viss, kas ir uz zemes tīrs, skaists, smalks un ideāls, nav Dieva, bet cilvēka prāta radīts. Apdziedot šo pasauli, pētot un sajūsminoties par to kā dzejnieki, idealizējot to kā artisti, izskaidrojot to kā zinātnieki, kas maldās, bet kas meklē visu parādību ģeniālo izskaidrojumu, — tie esam mēs, un neviens cits, kas ienesa šajā pasaulē mazliet grācijas, skaistuma, neminama jaukuma un noslēpumainības. Dievs ir radījis tikai rupjus radījumus, kas slēpj sevī dažādu slimību dīgļus un kas pēc dažu gadu kustoniskas dzīves sāk novecoties no šīm slimībām, kļūst nejēdzīgi un nespēcīgi. Liekas, viņš radījis tos vienīgi tāpēc, lai tie netīrībā radītu pēcnācējus un pēc tam nomirtu, kā vasaras vakaru efemerie kukaiņi. Es sacīju: lai tie netīrībā radītu pēcnācējus. Es pasvītroju šos vārdus. Patiešām, kas var būt nejaukāks un riebīgāks par šo netīro un smieklīgo jaunu dzīvību radīšanas aktu, kas uztrauc un mūžīgi uztrauks jūtīgās dvēseles? Ja jau visi šie orgāni, ko šis ekonomiskais un nenovēlīgais radītājs cilvēkam devis, izpilda divas funkcijas, kāpēc gan tad viņš nav izmeklējis vēl citus, mazāk netīrus un mazāk aptraipošus orgānus, kuriem varētu uzticēt svēto funkciju, visdiženāko un cēlāko no visām cilvēka funkcijām? Mutes, kas baro ķermeni ar taustāmu barību, ir radīta arī domu un vārdu izpausmei. Deguns, kas pievada plaušām dzīvībai nepieciešamo gaisu, ieraida smadzenēs visas pasaules smaržas: puķu, mežu, koku, jūras. Ausis, kas mums atļauj uzklausīt mums līdzīgu cilvēku vārdus, atļāva mums atrast arī mūziku, uzburt sapni, laimi, bezgalību un iegūt pat fizisku baudījumu! Bet mums atliek domāt, ka nenovīdīgais un ciniskais radītājs gribējis aizkavēt labāku cilvēka tapšanu un padarīt daiļākas un ideālākas šīs attiecības ar sievieti. Bet cilvēks tomēr uzbūris mīlu, kas nav nemaz slikta atmaksa šim nenovīdīgajam Dievam, un tik lieliski to izrotājis ar literāro poēziju, ka sieviete bieži pat aizmirst, pie kādiem sakariem noved šī mīla. Tie no mums, kas nespēj pievilties pat ekstāzes mirkļos, izgudroja netikumus un izsmalcinātu izvirtību, kas arī, savā ziņā, ir pret Dievu vērsts izsmiekls un skaistuma nekaunīga dievināšana.

Bet normāla sieviete dzemdē bērnus tāpat kā kustonis.

Paveries šajā sievietē! Vai tas nav briesmīgi, ka šis dārgakmens, šī pērle, kas radīta, lai būtu skaista, lai citi sajūsminātos, dievinātu un pielūgtu viņu, veselus vienpadsmit gadus nodzīvojusi tikai tāpēc, lai grāfam de Maskare radītu mantiniekus?

«Daudz patiesības ir tavos vārdos,» sacīja Bernārs iesmiedamies, «bet ļoti nedaudzi tevi sapratis.»

Salēns jutās iepriecināts.

«Zini, kā es saprotu Dievu?» viņš sacīja. «Kā milzīgu, mums nepazīstamu radīšanas orgānu, kas izmet izplatījumā pasauļu miriādes tāpat kā zivis izmet ikrus jurā. Viņš rada, tāpēc ka tā ir viņa funkcija, Dieva funkcija; bet viņš nezina, ko dara, viņš ir neprātīgs izšķērdētājs un nekā nezina no visām tām neskaitāmajām savienošanās sekām, ko rada viņa izkaisītās sēklas. Cilvēka doma — tā ir laimīga, negaidīta nejaušība, kas uzliesmojusi viņa radīšanas procesā, nejaušība ar vietēju nozīmi, īsu mūžu, neparedzēta, nolemta iznīcībai kopā ar zemi: viņai lemts no jauna parādīties te vai citā vietā, šādā pat veidā vai citādā, mūžīgas tapšanas jaunos atveidos. Pateicoties šai mazajai nejaušībai, šai domāšanas iespējamībai, mēs ļoti slikti jūtamies šajā pasaulē, kas nav radīta priekš mums, nav ierīkota domājošu radījumu piepildītai dzīvei. Pateicoties viņai, mēs esam kļuvuši izsmalcināti un civilizēti, piespiesti cīnīties pret to, ko sauc par dievišķo amatu.

Grandēns, kas viņā uzmanīgi klausījās un jau sen pazina viņa fantāzijas uzliesmojumus, ieminējās:

«Tātad tu domā, ka cilvēka doma ir aklās dievišķās radīšanas procesa patvarīgs produkts?»

«Protams! Tā ir mūsu smadzeņu nervu centra nejauša funkcija, līdzīga tai negaidītajai ķīmiskajai iedarbībai, kas ceļas no jauniem topošiem savienojumiem, līdzīga elektriskai strāvai, kas ceļas no berzēšanās vai negaidītas saskaršanās, līdzīga, beidzot, kuram katram fenomenam,

kura esību noteic bezgalīgās un apaugļojošās dzīvās matērijas rūgšana.

Pietiek padomāt vienu minūti, lai redzētu un saprastu, ka šī pasaule nav radīta tādām būtnēm, kādi esam mēs. Doma, kas tik brūnišķā kārtā izrisusi un attīstījusies mūsu nervu audos, ir pilnīgi nespēcīga, nekrietna un neskaidra, un tāda arī paliks vienmēr, tā pārvērš mūs, ar prātu apbalvotos radījumus, par mūžīgiem un nelaimīgiem tekuļiem uz šīs zemes.

Palūkojieties uz šo zemi, ko Dievs devis tiem, kas uz tās dzīvo. Vai nav redzams, ka tā ir tā iekārtota un apveltīta ar tādiem stādiem un mežiem, kas der vienīgi kustoņiem? Ko mēs uz tās atrodam priekš sevis? Nekā. Bet priekš viņiem tur ir viss: alas, koki, lapotne, avoti, aizas, barība un ūdens. Un tāpēc arī cilvēki ar prasībām, kāds esmu es, vienmēr te slikti jūtas. Pieticīgi un apmierināti jūtas tikai tie, kas nepaceļas pāri kustoņiem. Bet citi — dzejnieki, sapņotāji, izsmalcinātas dabas un nemierīgie meklētāji… Ak, nabaga cilvēki!

Es ēdu kāpostus un burkānus, velns lai parauj, sīpolus, kāļus un redīsus tāpēc, ka mēs bijām spiesti pierast pie tā, pat iemīļot šo barību, un tāpēc, ka cits nekas neaug uz zemes, bet tā taču ir trusīšu un kazu barība, tāpat kā zāle un āboliņš ir zirgu un govju barība. Kad es skatos druvā, kur viļņo briedušas rudzu vārpas, es nešaubos, ka zeme šos graudus devusi priekš zvirbuļiem un cīruļiem, bet ne manai mutei. Cepdams maizi, es apzogu putnus, tāpat kā apzogu lapsas un seskus, ēzdams vistas. Vai irbe, balodis un sloka nav vanaga barība, pašas dabas dota? Vai auns, kaza un vērsis nav radīti citu lielāku dzīvnieku mielastam, bet ne mums, kas tos nobaro un pēc tam izcep cepeti?

Un, mans dārgais, kustoņiem te nav nekas jāstrādā, vienīgi jādzīvo. Viņi vienmēr te jūtas kā savās mājās, viņi te visur atrod pajumti un barību, atliek tikai paplūkt zāli vai pamedīt, aprīt otru, skatoties, kāds kuram instinkts, jo Dievs nav ielicis šajos zvēros padevīgu un miermīlīgu dabu; viņš ir domājis vienīgi par šo radījumu nāvi, kas uzbrūk viens otram un aprij viens otru.

Bet mēs! Ak, cik mums daudz vajadzēja strādāt un pūlēties, cik daudz vajadzēja pacietības, prāta, fantāzijas, talanta un ģēniju, lai dzīvei noderīgu padarītu šo saknēm un akmeņiem pārklāto zemi. Apdomā tikai, kas viss nav izdarīts un cik enerģijas nav patērēts, neraugoties uz dabu un tās pretošanos, lai padarītu šo dzīvi kaut cik ciešamu un tīru, nerunājot nemaz par ērtībām un daiļumu. Tāda, kāda viņa pašreiz ir, tā nav nemaz mūsu cienīga.

Un jo vairāk mēs kļūstam civilizēti, inteliģenti un izsmalcināti, jo vairāk esam spiesti karot ar šo dzīvniecisko instinktu un apvaldīt to, kas izteic mūsos Dieva gribu.

Padomā tikai: mums vajadzēja izgudrot visu šo civilizāciju, kas ietver sevī tik dažādas lietas, sākot ar zeķēm un beidzot ar telefonu. Padomā labi par visu, ko tu redzi katru dienu, par to, kas kalpo mums dažnedažādā veidā…

Lai mīkstinātu savu rupjo dzīvnieku likteni, mēs daudz ko esam izgudrojuši un radījuši, sākot ar mājām un beidzot ar izmeklētiem ēdieniem, saldumiem, cepumiem, dzērieniem, liķieriem, audekliem, apģērbiem, rotām, gultām, gultas maisiem, karietēm, dzelzceļiem, neskaitāmām mašīnām; mēs bez tam vēl izgudrojām zinātni un mākslu, rakstu zīmes un dzeju. Jā, mēs radījām mākslu, poēziju, mūziku, glezniecību. Viss ideālais ir mūsu radīts, bet mūsu radīts ir arī tas viss, kas dzīvē ir koķetīgs, sievietes tualete un vīrieša talants, kas mūsu acīs ir mazliet notušējis un mazāk kailu, mazāk monotonu un bargu padarījis mūsu dzīvniecisko dzīvi, kurai dievišķais prāts iedvesis dzīvības elpu.

Palūkojies šajā teātrī. Vai šī nav paša cilvēka radīta pasaule, ko nav paredzējuši mūžīgie likteņi, ko tie nezina un ko saprot tikai mūsu prāts. Šī ir jutekliska, prātīga izprieca, ko paši priekš sevis izgudrojuši šie neapmierinātie, mazie, uztrauktie dzīvnieki, kādi mēs esam.

Paskaties uz šo sievieti, uz Maskares kundzi. Dievs radījis viņu dzīvei alā, kailai vai zvērādas apsegtai. Bet vai tāda, kāda viņa ir tagad apģērbta, viņa nav daiļāka? … Bet, starp citu, vai ir zināms, kāpēc šis kustonis, viņas vīrs, iegūdams šādu draudzeni un sevišķi vēl pēc tam, kad viņa šim zemniekam dzemdējusi septiņus bērnus, pēkšņi pametis viņu, lai medītu vazaņķes?»

«Ak, mans dārgais,» atbildēja Grandēns, «tas arī laikam būs vienīgais iemesls. Viņš būs secinājis, ka viņam pārāk dārgi izmaksā katra nakts, kuru viņš pavada mājās. Savā mājas ekonomijā viņš vadās no tiem pašiem principiem, kurus tu iesaki kā filozofs.»

Atskanēja gongs, paziņodams pēdējā cēliena iesākšanos. Abi draugi aizgriezās, noņēma cilindrus un atsēdās savās vietās.

iv

Grāfs un grāfiene de Maskares klusēja, sēdot blakām karietē, kas viņus vizināja mājup pēc izrādes… Pēkšņi grāfs sacīja sievai:

«Gabriela!»

«Ko jūs vēlaties?»

«Vai jums nešķiet, ka tas turpinās pārāk ilgi?»

«Kas?»

«Šis riebīgais pārbaudījums, ar ko jūs mani mokāt jau: sešus gadus.»

«Ko lai es daru, tas nav atkarīgs no manis.»

«Sakiet taču beidzot, kurš?»

«Nekad neteikšu.»

«Apdomājiet taču, es vairs nespēju uzlūkot bērnus: un sajust viņus savā tuvumā, nejauzdams savā sirdī šaubas. Sakiet man, kurš, un es zvēru, ka piedošu, ka izturēšos pret viņu tāpat kā pret pārējiem.»

«Man nav tiesību to sacīt.»

«Vai jūs neredzat, ka es nespēju vairs panest šo dzīvir šis domas, kas mani sagrauž, šo jautājumu, kuru es vienmēr sev uzdodu, jautājumu, kas plosa mani vienmēr, kad es aplūkoju viņus. Es pat, liekas, sāku zaudēt saprašanu.»

«Tātad jūs esat stipri cietis?» viņa jautāja.

«Briesmīgi. Ja tā nebūtu, vai es uzņemtos šīs šausmīgās mokas dzīvot jūsu tuvumā un vēl lielākas mokas — sajust, zināt, ka starp viņiem ir viens, kuru es nespēju, sazīmēt un kurš kavē man mīlēt citus.»

«Tātad jūs patiešām stipri ciešat?» atkārtoja viņa.

Viņš atbildēja viņai apvaldītā un nelaimīgā balsī:

«Es taču jums to atkārtoju katru dienu, ka tās priekš manis ir neciešamas mokas. Vai es būtu atgriezies šajā mājā, pie jums un bērniem, ja es viņus nemīlētu? Ak! Jūs esat pret mani bijusi pārāk nežēlīga. Viss manas sirds maigums pieder bērniem — jūs to ļoti labi zināt. Priekš viņiem es esmu tas pats senais tēvs, tāpat kāds jums biju vīrs. Es taču esmu instinkta cilvēks, dabas cilvēks, senāko laiku cilvēks. Jā, atzīstos, es biju uz jums ārkārtīgi greizsirdīgs, tāpēc ka jūs esat citas rases sieviete ar citām prasībām. O, to, ko jūs man sacījāt, es nekad neaizmirsīšu. Bez tam, no tā laika es par jums arī vairs nedomāju. Es jūs nenositu tāpēc, ka tas atņemtu man iespēju kādreiz uzzināt, kurš no mūsu bērniem… nav mans. Es gaidīju un cietu, cietu stiprāk, nekā jūs tam varētu ticēt, jo es

vairs nedrīkstu mīlēt viņus, izņemot varbūt tikai divus vecākos. Es neuzdrošinos uzlūkot viņus, saukt viņus, ņemt savā klēpī un apkampt viņus, nejautādams sev: vai tikai šis nav? Šos sešus gadus es izturējos pret jums korekti un pat laipni, tāpēc sakiet man patiesību, un es zvēru jums, ka neizdarīšu nekā slikta.»

Karietes tumsā viņam likās, ka viņa ir aizkustināta, un viņš sajuta, ka beidzot taču viņa sāks runāt.

«Es lūdzu, lūdzu jūs …»

«Varbūt esmu vainīgāka, nekā tas jums liekas,» viņa izdvesa. «Bet es nespēju, es nespēju vairs ilgāk ciest šo mūžīgo grūtniecību. Man bija tikai viens līdzeklis, kā aizdzīt jūs no manas gultas. Es meloju Dieva priekšā, es meloju, pacēlusi rokas pār savu bērnu galvām. Nekad es neesmu jūs piekrāpusi.»

Viņš tumsā saķēra viņas roku, sažņaudza to, kā to darīja tajā šausmīgajā dienā, no meža braucot, un nomurmināja:

«Vai tā ir patiesība?»

«Patiesība.»

Bet viņš, skumju pārņemts, izdvesa:

«Ak, es iegrimstu jaunās šaubās, kurām nebūs gala. Kad jūs samelojāt man, toreiz vai šodien? Kā gan lai es ticu jums šodien? Kā lai tic sievietei pēc visa tā? Es nekad nezināšu, pie kādām domām man palikt. Man būtu labāk, ja jūs man sacītu: «Tas ir Zaks» vai «Tā ir Zanna.»

Kariete ieripoja viņu mājas pagalmā. Kad tā apstājās lieveņa priekšā, grāfs izkāpa pirmais un, kā vienmēr, pasniedza roku savai sievai, lai palīdzētu viņai uzkāpt pa kāpnēm.

Nonākot pirmajā stāvā, viņš jautāja:

«Vai var ar jums parunāties vēl dažas minūtes?»

«Lūdzu,» atbildēja viņa.

Viņi iegāja mazajā salonā, kur, mazliet izbrīnījies, apkalpotājs iededzināja sveces.

Pēc tam, kad viņi bija palikuši vieni, viņš turpināja:

«Kā lai uzzinu patiesību? Tūkstošiem reižu es lūdzu jūs runāt, bet jūs klusējāt noslēpumaini, nelokāmi un nepielūdzami. Un šodien jūs pasakāt man, ka esat melojusi. Sešus gadus jūs piespiedāt mani gaidīt uz šādu atbildi! Nē, jūs šodien man melojāt — nezinu, kāpēc, varbūt aiz līdzjūtības?»

Viņa atbildēja sirsnīgā, pārliecinošā balsī:

«Bet tad tak šo sešu gadu laikā man vēl būtu radušies četri bērni…»

«Un to saka māte?» iesaucās viņš.

«Ak,» sacīja viņa, «es nemaz nejūtos māte tiem bērniem, kas nav dzimuši. Man kā mātei pietiek ar tiem, kuri man jau ir un kurus es mīlu no visas sirds. Es, mēs — civilizētās pasaules sievietes — vairs neesam tikai vienkāršas mātītes, kas pavairo cilvēkus, un mēs atsakāmies būt tādas.»

Viņa piecēlās, bet viņš satvēra viņu pie rokas.

«Vienu vārdu, tikai vienu vārdu, Gabriela. Sakiet man patiesību.»

«Es jau sacīju. Es nekad neesmu jūs piekrāpusi.»

Viņš raudzījās viņai taisni sejā. Viņa bija tik skaista ar savām pelēkajām acīm. Viņas melnajos matos mirdzēja diadēma, briljantiem nosēta kā zvaigžņota debess. Nu viņš pēkšņi intuitīvi sajuta, ka šis radījums nebija tikai sieviete vien, kas laista pasaulē vienīgi viņa dzimtas turpināšanai, bet arī savāds un noslēpumains visu komplicēto iegribu produkts, to iegribu, kas gadu simteņos sakrājušās mūsos un attālinājušas mūs no pirmatnējā un dievišķā mērķa, piegriežot mūs ideālajam un neredzamajam mistiskajam skaistumam. Dažas no viņām zied tikai priekš mūsu sapņiem, izdaiļotas ar poēziju, ideālu greznumu, koķetu un estētisku burvīgumu, ar ko civilizācija applīvurojusi sievieti, šo statuju no miesas, kas atmodina mūsos garīgu jūsmu tāpat kā jūteklisku kvēli. Vīrs stāvēja viņas priekšā, pārsteigts no šīs vēlās un neskaidrās atzīšanās, un miglaini sāka apjaust savas bijušās greizsirdības iemeslus, pietiekoši nesaprazdams tos.

«Es ticu jums,» viņš beidzot sacīja. «Es jūtu, ka šajā brīdī jūs nemelojat. Arī agrāk, patiesi, man vienmēr likās, ka tie ir meli, ko jūs man toreiz sacījāt.

Viņa izstiepa savu roku:

«Tātad mēs esam draugi?»

Viņš saņēma viņas roku, noskūpstīja to un sacīja:

«Jā, draugi. Pateicos, Gabriela!»

Pēc tam viņš izgāja, arvien vēl lūkodamies viņā, apbrīnodams viņas skaistumu un sajuzdams, ka viņā mostas savāds nemiers, varbūt vēl bīstamāks, nekā senā vienkāršā mīla.

VIENĪBĀ SPĒKS

Viņš stāstīja mums:

Cik gan savādas lietas un savādas sievietes es esmu pieredzējis senākos laikos, kad biju kaislīgs laivinieks! Cik daudzreiz gan esmu domājis uzrakstīt mazu grāmatiņu ar virsrakstu: «Uz Sēnas», lai pastāstītu par šo darba un bezrūpības dzīvi, šo jautro un nabadzīgo, mūžīgo, trokšņaino svētdienu, kurā es nodzīvoju no divdesmitā līdz trīsdesmitajam mūža gadam.

Es kalpoju kā kantorists, un man nebija neviena sū pie dvēseles; tagad esmu cilvēks, kas taisījis spīdošu karjeru un kas spēj izsviest krietnas summas par acumirkļa kaprīzi. Savā sirdī es loloju tūkstošiem nepiepildāmas vēlēšanās, kas izdaiļoja manu dzīvi ar dažādām gaidām, kas raisījās manās domās. Tagad es nudien nezinu, kāda fantāzija mani spētu piecelt no krēsla, kurā es snaužu. Cik vienkārša, laba un grūta bija tā dzīve starp kantori Parīzē un upi Aržanteilā! [1] Desmit gadu laikā mana vienīgā lielākā valdzinātāja bija Sēna. Ak, daijā, mierīgā, daudzsejainā un smaidošā upe, spoku un visādu draņķu pilna! Es tik loti to mīlu tāpēc, ka viņa, kā man liekas, iemācīja mani pazīt dzīvi. Pastaigāšanās gar ziedošiem krastiem, mani draugi — sapņojošās vardes, gulošas augšpēdus uz ūdensaugu lapām, koķetīgās un trauslās ūdenslilijas garo tievo zāļu starpā, kas pēkšņi manā priekšā aiz ievas paver it kā japāņu albuma lapu tanī pat laikā, kad zivju dzenis kā zils zobens aizšāvās garām manam skatam! Es mīlēju visu to ar acu instinktīvo mīlu, kas kā dziļš un dabīgs prieks apņēma visu manu būtni.

Kā citi atceras maigas naktis, tā es atceros saules lēktu miglainā rītā pār kustīgo iztvaikojumu, kas pirms rītausmas ir balts kā nāve, bet ko pirmais pār pļavām slīdošais saules stars pārvērš rozā krāsā un kas ielīksmo sirdi; es atceros arī mēness sudraboto, drebošo gaismu pār ūdeni, kad atplaukst visi sapņi.

Un visu šo mūžīgās ilūzijas simbolu es jutu elpojam savā priekšā uz šī pūstošā ūdens, kas aiznes uz jūru visus Parīzes mēslus.

Cik jautra ir dzīve biedru vidū! Mēs bijām pieci, vesela banda… Tagad mēs visi esam cienījami ļaudis. Un tā kā mēs visi bijām nabagi, mēs Aržanteilā, briesmīga kroga vienā istabā, nodibinājām neaprakstāmu koloniju, kur es, protams, pavadīju savas dzīves vistrakākos vakarus. Mēs rūpējāmies vienīgi par savu jautrību un airēšanu: mums visiem, izņemot vienu, airis bija kults. Es atceros tik neparastus piedzīvojumus, tik neticamus šo piecu izgudrotos stiķus, ka tagad neviens viņiem vairs neticēs. Tagad tā vairs nedzīvo, pat uz Sēnas ne, jo tā nevaldāmā fantāzija, kas mūs ielīksmoja un vadīja, ir nomirusi tagadējo cilvēku dvēselē.

Mums visiem pieciem piederēja viena laiva, ko mēs ieguvām ar lielām pūlēm; tur mēs tikām tā smējušies, kā vairs nekad nesmiesimies. Tā bija plata, mazliet pasmaga, bet stipra, rūmīga un ērta laiva. Es nedomāju jums uzzīmēt šo savu biedru portretus. Viens bija mazs un ļoti viltīgs, to sauca par Balodīti; otrs — liels, mežonīgu izskatu, pelēkām acīm un melniem matiem, saukts Tomahauks; trešais — gudrs un slinks, saukts Gušņa, viens pats nekad neķērās pie aira, aizbildinādamies, ka pretējā gadījumā apgāzīs laivu; tad nāk ceturtais — tievs, glīts, rūpīgi apģērbies, kuru bija iesaukuši par Vienaci par godu nesen iznākušam Kladela romānam un tāpēc, ka viņš nēsāja monokli; beidzot es, kuru nokristīja par Zozefu Prinjē. Mēs dzīvojām ļoti saticīgi un nožēlojām vienīgi to, ka mums trūkst sievietes, stūres vadītājas. Sieviete ir nepieciešama laivā. Nepieciešama tāpēc, ka viņa uztur modru prātu un sirdi, ielīksmo, uzjautrina, izklaidē, uztrauc un izdaiļo laivu ar sarkanu saulsargu, kas slīd gar zaļo krastu fonu. Bet mums bija vajadzīga neparasta sieviete, jo mēs visi pieci tik maz līdzinājāmies citiem cilvēkiem. Mums bija vajadzīgs kaut kas sevišķs, oriģināls, kas spējīgs uz visu, ar vārdu sakot, tāds radījums, ko pat atrast nevar. Mēs veltīgi izmēģinājām daudzas sievietes, ne jau stūres vadītājas, bet muļķās laivinieces, kas izvēlas sliktu, reibinošu vīnu tās straumes vietā, kas nes laivu.

Mēs paturējām viņas pie sevis vienu svētdienu, pēc tam tās ar riebumu padzinām.

Un, lūk, vienreiz, sestdienas vakarā, Vienacis atveda mums mazu, tievu, dzīvu, lēkājošu un pļāpīgu radījumu, kas neatteicās no visdažādākajiem jokiem — no tiem jokiem, kas izpilda prāta vietu tiem vīriešu un sieviešu kārtas cīruļiem, kas izšķiļas uz Parīzes trotuāriem. Viņa bija patīkama, bet ne skaista, tā bija tādas sievietes skice, kurā ir mazliet no visa kā; viņa bija viens no tiem siluetiem, ko mākslinieks uzbur uz galdauta ar trim vilcieniem, pēcpusdienas kafiju dzerot, starp konjaka glāzīti un papirosu. Daba dažreiz rada šādas būtnes.

Jau pirmajā vakarā viņa pārsteidza un uzjautrināja mūs, bet mēs neieguvām nekāda noteikta iespaida, jo viņas ierašanās bija pārāk negaidīta. Iekļuvusi šo vīriešu ligzdā, kas bija spējīgi izdarīt visādas neprātības, viņa drīz vien pierada pie viņiem un jau otrā dienā viņa mūs iekaroja.

Viņa bija pavisam neprātīga, jau piedzimusi ar glāzīti degvīna vēderā, ko, jādomā, viņas māte bija iedzērusi pirms dzemdībām; un arī pēc tam viņa nekad neatreiba, tāpēc ka viņas zīdītāja, pēc viņas vārdiem, tīrīja savas asinis ar sacukurota degvīna malkiem; un arī pati viņa vīntirgotāju veikalos sarindotās pudeles sauca ne citādāk, kā tikai: «mana svētā ģimene.»

Nezinu, kurš no mums un kāpēc viņu nokristīja par Mušiņu, bet šis vārds tik labi viņai piestāvēja, ka tas arī palika viņai. Un mūsu laiva, saukta «Peldošā lapa», katru nedēļu nu sāka vizināt pa Sēnu piecus dzīvespriecīgus un spēcīgus jaunekļus, kurus rīkoja dzīvs, dīvains, zem izkrāsota papīra saulsarga paslēpies radījums, kas izturējās pret mums kā pret vergiem, kas tika piespiesti viņu vizināt pa ūdeni un kuru mēs ļoti mīlējām.

Mēs visi viņu ļoti mīlējām, sākumā tūkstoš, bet vēlāk— viena iemesla dēļ. 'Viņa sēdēja laivas galā un atgādināja vārdu dzirnavas, kas bez mitēšanās mēļoja vējā, kas slīdēja virs ūdens. Viņa pļāpāja bez apstājas ar šī spārnotā, vēja grieztā mehānisma mazliet apvaldīto dūkšanu; galvu grozīdama, viņa runāja par negaidītām, uzjautrinošām un pārsteidzošām lietām. Viņas prātā, kura daļas likās sajauktas kā nesašūtas, dažādu krāsu un veidu lupatu mudžeklis, bija tik daudz fantāzijas kā fejas pasakā, tik daudz vaļsirdības, nekaunības, nepieklājības, pārsteigumu, komisma un gaisa, kā to sajūt ceļotāji gaisa kuģī.

Mēs viņu izjautājām, lai saņemtu pārsteidzošas, nezin kur atrastas atbildes. Visvairāk viņu aplidoja jautājums:

«Kāpēc tevi sauc par Mušiņu?»

Viņa atrada tik negaidītas atbildes, ka mēs pārtraucām airēt aiz lieliem smiekliem.

Viņa mums patika arī kā sieviete, un Gušņam, kurš nekad neairēja, bet visu dienu pavadīja viņai blakus pie stūres, vienreiz uz jautājumu: «kāpēc tevi sauc par Mušiņu?» viņa atbildēja:

«Tāpēc, ka tā ir spāniešu muša.»

Jā, viņa bija dūcoša un uztraucoša spāniešu mušiņa, ne klasiskā, spīdošā tērpā ģērbtā indīgā spāniešu muša, bet maza spāniešu mušiņa sarkaniem spārniem, kas stipri tīksmināja visu laivas «Peldošā lapa» personālu.

Un cik gan vēl citu muļķīgu joku nenotika uz šīs lapas, kur uzsēdās šī Mušiņa!

Pēc Mušiņas ierašanās laivā Vienacis mūsu vidū ieņēma it kā izcilu vietu, kunga vietu, kuram ir sieva, blakus četriem pārējiem, kuriem nav sievas. Viņš tik lielā mērā un ļaunprātīgi izlietoja šo privilēģiju, ka mēs pat dažreiz sākām dusmoties par to, ka viņš skūpstīja Mušiņu mūsu klātbūtnē, vedināja to uz saviem ceļiem pēcpusdienas brīžos un izlietoja arī citas sava stāvokļa priekšrocības, vienlīdz pazemojošas un uztraucošas.

Guļamistabā viņi nošķīrās no mums aiz aizkariem.

Bet drīz es ievēroju, ka mani biedri un es savas vecpuišu dvēseles dziļumos glabājām vienādas domas: «Kāpēc aiz kāda nepieņemama principa, kāda sevišķa likuma dēļ šī Mušiņa, kurai acīmredzot nav nekādu aizspriedumu, lai paliktu uzticīga savam mīļākajam, ja augstākas sabiedrības sievietes krāpj savus vīrus?»

Mūsu domas bija pareizas. Mēs drīz vien pārliecinājāmies šajā lietā. Mums vajadzēja jau agrāk par to padomāt un parūpēties, lai nebūtu jānožēlo veltīgi zaudētais laiks. Mušiņa piekrāpa Vienaci, ļaudamās visiem pārējiem «Peldošās lapas» matrožiem.

Viņa ļāvās viegli, bez mazākās pretošanās, uz pirmo mūsu lūgumu.

Mans Dievs, kā uztrauksies tikumīgie ļaudis! Kāpēc? Kurai mūsdienu kurtizānei gan nav vesels ducis mīļāko reizē, un kurš gan no viņiem ir tāds muļķis, ka nezina to? Vai tad pie slavenas un dārgas sievietes nepavada tāpat vakarus, kā tos pavada Operā, Franču Komēdijā un Odeonā no tā laika, kad tur sāka uzvest pusklasiķus?

Taču uztur desmit vīri vienu kokoti, kura ar lielām mokām spēj sadalīt savu laiku, tāpat kā desmit vīri uztur jājamo zirgu, ar kuru jāj tikai viens žokejs, īstais izmeklētā mīļākā paraugs.

Aiz pieklājības mēs Vienacim atstājām Mušiņu no sestdienas vakara līdz pirmdienas rītam. Braukšanas dienas piederēja viņam. Mēs to krāpām tikai pārējās dienās, Parīzē, tālu prom no Sēnas, ko tādiem zēniem kā mēs gandrīz nemaz nevarēja pieskaitīt kā krāpšanu.

Sā stāvokļa komisms bija tas, ka Mušiņas četri mīļākie zināja par šo joku, apsprieda to savā starpā, lika to manīt arī viņai pašai, atraisot ar to viņai nevaldāmus smieklus. Tikai Vienacis par to it kā nekā nezināja; šis savādais stāvoklis starp mums un viņu ienesa zināmu neveiklību attiecībās, attālināja viņu no mums un izolēja viņu, nometa it kā sienu starp mums, iznīcinot agrāko uzticību un agrākās intīmās attiecības. Pēc mūsu domām viņš atradās neapskaužamā, mazliet smieklīgā pievilta mīļākā vai gandrīz pievilta vīra lomā.

Viņš bija ļoti gudrs, apveltīts ar ļaunu prātu, un tāpēc mēs nemierīgi jautājām sev, vai tikai viņš nenojauš kaut ko.

Viņš lika to mums noprast priekš mums ļoti nepatīkamā kārtā. Mēs devāmies uz Buživalu, lai tur pabrokastotu, un airējām spēcīgi, kad pēkšņi Gušņa, kuram torīt bija līksma un apmierināta cilvēka izskats, sēdēdams blakus Mušiņai, pēc mūsu domām pārāk brīvi viņai piekļāvies, pārstāja stūrēt, iesaukdamies: «Stop!»

Un visi astoņi airi apstājās gaisā.

Pagriezies pret savu kaimiņieni, viņš jautāja:

«Kāpēc tevi sauc par Mušiņu?»

Pirms viņa paguva atbildēt Vienacis atcirta sausā balsī:

«Tāpēc, ka viņa krīt uz dažādām maitām.»

Vispirms iestājās dziļš klusums, visi jutās neveikli, pēc tam gribēja smieties. Kas attiecās uz pašu Mušiņu, viņa bija mazliet apmulsusi.

Tad Gušņa iesaucās:

«Uz priekšu!»

Un laiva sāka slīdēt tālāk.

Incidents bija izbeigts, lieta noskaidrota.

Šis nenozīmīgais gadījums nepārgrozīja mūsu paražas. Tas tikai sāka atjaunot mūsu senās siltās attiecības ar Vienaci. Viņš joprojām palika Mušiņas galvenais saimnieks no sestdienas vakara līdz pirmdienas rītam, ar to tika atzīts viņa pārākums pār mums, kas reizē ar to izbeidza arī jautājumus par Mušiņas vārda izcelšanos.

Mēs apmierinājāmies ar atzinīgu un pakalpīgu draugu lomu un joprojām pazagšus ņēmām savu prieku tiesu darbdienās bez mazākās pārprašanās savā starpā.

Tā tas turpinājās trīs mēnešus ļoti teicami. Bet tad pēkšņi Mušiņa sāka savādi izturēties pret mums visiem. Bija zudusi jautrība, viņa bija kļuvusi nervoza, nemierīga, gandrīz uztraukta. Viņai visi jautāja:

«Kas ar tevi noticis?»

«Nekas, liec taču mani mierā,» viņa atbildēja.

Šo lietu mums noskaidroja Vienacis kādā svētdienas vakarā. Mēs bijām tikko apsēdušies ap galdu mazā ēdamistabā, ko traktiernieks Barbižons nodeva mūsu rīcībā, un, izstrēbuši zupas šķīvjus, gaidījām cepeti. Pēkšņi mūsu draugs, kurš kā likās, bija stipri rorūpējies, paņēma Mušiņas roku un sacīja:

«Dārgie biedri, man jums kaut kas jāpaziņo, kas, varbūt, sagādās mums ilgus strīdus. Bet mums pie pusdienu galda atliks pietiekoši daudz laika, lai visu to pārspriestu. Nabaga Mušiņa man atklāja briesmīgu lietu un lūdza mani pateikt to arī jums:

Viņa ir mātes cerībās.

Es piezīmēšu tikai pāris vārdus:

«Tagad nedrīkst viņu pamest, un tēva meklēšana ir noliegta.»

.Sākumā visi jutās pārsteigti, it kā būtu notikusi kāda liela nelaime, un mēs uzlūkojām viens otru, it kā gribēdami apvainot kādu. Bet kuru tad? Jā, kuru tad? Nekad es neesmu tik asi kā toreiz sajutis visu ļaunās dabas nežēlību, kas nekad neļauj vīrietim noteikti zināt, vai viņš ir sava bērna tēvs. Maz pamazām musu solidaritātes neskaidrā apziņa mūs tomēr zināmā mērā nomierināja un stiprināja.

Tomahauks, kas nemīlēja daudz runāt, iestājušos mieru formulēja šādos vārdos:

«Mans Dievs, vai tas nav vienalga! Vienībā spēks!»

Pavārs atnesa ceptas zivis. Tām tomēr neuzklupa kā parasti, jo visi vēl bija manāmi norūpējušies.

Vienacis turpināja:

«Šādos apstākļos viņa bija tomēr tik krietna, ka izstāstīja man visu. Mani draugi, mēs visi esam vienlīdz vainīgi. Sasniegsimies rokās un adoptēsim bērnu.»

Visi vienbalsīgi pieņēma šo priekšlikumu. Mēs pacēlām rokas pār bļodu ar ceptām zivīm un zvērējām:

«Mēs adoptēsim viņu!»

Sajuzdama atvieglinājumu, atbrīvojusies no mocošā nemiera, kas veselu mēnesi plosīja šo brīnišķo un nelaimīgo mīlas upuri, Mušiņa iesaucās:

«Ak, mani draugi! Mani draugi! Jūs visi esat vareni ļaudis! Jā, vareni ļaudis! Krietni ļaudis! Pateicos jums visiem.»

Un viņa sāka raudāt — pirmo reizi mūsu klātbūtnē.

No tā laika laivā sāka runāt par bērnu, it kā tas jau būtu piedzimis, un ikviens no mums, stipri norūpējies, interesējās pār musu stūrmanes grūtniecības lēno un pareizo tālāk veidošanos.

Pārtraucām airēšanu, lai viņai ievaicātos:

«Mušiņ!»

«Jā,» viņa atbildēja.

«Būs zēns vai meitene?»

«Zēns.»

«Kas viņš būs?»

Un viņa ļāva vaļu savām iedomām, savai fantāzijai. Tas bija bezgalīgs stāsts, pārsteidzoša izdoma no piedzimšanas dienas līdz triumfa beigām. Šis bērns bija viss kas naivā, kaislā un maigā, tā neparastā mazā radījuma iedomās, kas tagad šķīsti dzīvoja šo piecu vidū, kurus viņa sauca par saviem «pieciem papiņiem». Viņa redzēja un iedomājās to gan kā jūrnieku, kas atrod jaunu zemi, vēl lielāku nekā Amerika; gan kā ģenerāli, kas Francijai atrod Elzasu un Lotringu; gan kā imperatoru, kas nodibina jaunu, gudru un augstsirdīgu monorhu dinastiju, kas dos mūsu dzimtenei pilnīgu laimi; gan kā zinātnieku, kas vispirms atrod zelta pagatavošanas noslēpumu, bet pēc tam arī nemirstības noslēpumu; gan kā astronautu, kas izgudros līdzekli nokļūšanai uz zvaigznēm, lai tās izpētītu un visu bezgalīgo izplatījumu pārvērstu milzīgā laukumā, lai būtu ļaudīm kur pastaigāties. Ar vienu vārdu sakot, iedomājās visneticamāko un brīnišķīgāko sapņu piepildīšanos.

Ak, Dievs! Cik šī nabadzīte bija mīļa un uzjautrinoša līdz pašām vasaras beigām!

Divdesmitajā septembrī sadrupa viņas sapņi. Ieturējuši brokastis, mēs devāmies atpakaļceļā. Sen-Zermēnas tuvumā viņai iegribējās dzert, un viņa palūdza mūs pieturēt laivu Pekā.

Jau labu laiciņu viņai bija grūti kustēties, un tas viņu ļoti nospieda. Viņa nevarēja vairs tā lēkāt kā agrāk un izlēkt no laivas krastā, kā to parasti darīja. Bet tomēr viņa mēģināja vēlreiz to darīt, neraugoties uz mūsu pretošanos; un viņa būtu jau pakritusi reizes divdesmit, ja mēs neizstieptu savas rokas, lai viņu pieturētu.

Tajā dienā viņa bija neuzmanīga un, pirms laiva piestāja krastā, viņa mēģināja izlēkt no tās ar to varonību, kas atļauj nosisties slimiem vai nogurušiem atlētiem.

Taisni tajā brīdī, kad mēs gatavojāmies apturēt laivu, pirms mēs bijām paguvuši noprast viņas nodomu vai brīdināt viņu, viņa piecēlās un mēģināja izlēkt krastā.

Būdama pārāk nespēcīga, viņa ar kāju pieskārās akmenim, paklupa, uzkrita ar vēderu uz akmens, skaji iekliedzās un pazuda ūdenī.

Visi pieci mēs tūdaļ metāmies ūdenī, izvilkām nelaimīgo gandrīz jau bez samaņas, bālu kā nāvi — šo radījumu, kas cieta briesmīgas sāpes.

Aiznesām viņu uz tuvāko viesnīcu un izsaucām ārstu.

Pāragrās dzemdības turpinājās desmit stundas, un viņa varonīgi pārcieta visšausmīgākās mokas. Mēs visi jutāmies kā drudzī un izmisuši un izbijušies stāvējām ap viņu.

Viņa dzemdēja nedzīvu bērnu, un vēl pēc tam mēs baidījāmies par viņas dzīvību.

Beidzot kādā rītā ārsts mums saka: «Es ceru, ka viņa būs glābta. Šī meitene ir no tērauda.» Un mēs visi vieglu sirdi iegājām viņas istabā.

Vienacis visu vārdā sacīja:

«Briesmas ir garām, Mušiņ, mēs ļoti priecājamies.»

Viņa sāka raudāt — raudāt otrreiz mūsu klātbūtnē, un asaru pilnām acīm sacīja:

«Ak, ja jūs zinātu, ja jūs zinātu… kāda nelaime! Kādas bēdas! Es nekad to neaizmirsīšu . . .»

«Ko, Mušiņ?»

«To, ka nositu viņu! Es taču nogalināju viņu, lai gan to nevēlējos! Kāda nelaime!»

Viņa vaimanāja. Uztraukušies mēs stāvējām pie viņas gultas, nezinādami, ko viņai sacīt.

«Vai jūs redzējāt viņu?» viņa turpināja.

Mēs atbildējām visi vienā balsī:

«Jā.»

«Viņš bija zēns, vai nav taisnība?»

«Jā.»

«Skaists, jā?»

Mēs šaubījāmies. Balodītis, kas bija mazāk kautrīgs,, nekā citi, uzdrošinājās apliecināt: «Ļoti skaists.»

Viņš gluži veltīgi to bija teicis, jo viņa sāka vaimanāt vēl mocošāk.

Pēc tam Vienacim, kurš varbūt mīlēja viņu vairāk, nekā citi, ienāca prātā ģeniāla doma nelaimīgās nomierināšanai; noskūpstījis viņas asaru pilnās acis, viņš sacīja: «Apmierinies, Mušiņ, mēs pagādāsim jaunu.» Un ar viņai piemītošu komismu, kas tagad pēkšņi viņā bija atkal atmodies, apmierinājusies, mazliet smaidoša, asaru pilnām acīm, sāpēs mulstošu sirdi, viņa jautāja* mūs visus uzlūkodama: «Vai patiesi?» Un mēs visi atbildējām: «Nu, protams.»

CEĻĀ

Vagons bija pārpildīts ar pasažieriem jau no pašasKannas. Visi sarunājās, jo visi bija pazīstami. Braucot gar Taraskonu, kāds ieminējās: «Te slepkavo!» Tūdaļ visi sāka runāt par noslēpumaino un nesaķeramo slepkavu, kas jau divus gadus sev par prieku dažreiz noslepkavo vienu otru ceļinieku. Katrs izteica savas domas. Sievietes drebēdamas bailīgi lūkojās caur logu nakts tumsā, cerēdamas tur, aiz aizkariem, pēkšņi ieraudzīt vīrieša galvu …

Visi sāka atstāstīt šausmīgas satikšanās gadījumus, braucot ātrvilcienā vienatnē ar ārprātīgu vai kādu aizdomīgu personu.

Katrs vīrietis zināja stāstīt par sevi kaut ko tādu, kas darīja viņam godu. Katrs no viņiem bija nobiedējis, nogāzis un sasējis kādu ļaundari un pie tam vēl visbrīnišķīgākajos apstākļos. Katrs pie tam bija izrādījis arī ārkārtjgu aukstasinību un apbrīnojamu drošsirdību.

Ārsts, kas atradās pasažieru vidū un kurš vienmēr ziemu pavadīja dienvidos, arī mums atstāstīja kādu notikumu.

«Man pašam nekad nav nācies parādīt tādu varonību,» viņš sacīja. «Bet es pazinu vienu sievieti, vienu no savām pacientēm, tagad jau mirušu, ar kuru noticis neparasts atgadījums, ļoti noslēpumains, bet lajā pat laikā arī ļoti aizkustinošs.

Tā bija krieviete, grāfiene Marija Barānova, augstas kārtas dāma, ļoti skaista. Jūs taču visi zināt, cik skaistas ir krievu sievietes. Vismaz mums viņas liekas ārkārtīgi skaistas ar savas sejas smalkajiem vaibstiem, maigo muti, nenoteiktas, zilpelēkas krāsas acīm un ar savu mazliet auksto, bargo grāciju. Viņās jūti kaut ko ļaunu, bet tajā pat laikā arī kaut ko valdzinošu, jūti augstprātību un padevību, maigumu un bardzību, kas tik ļoti valdzina frančus. Bet varbūt savu lomu te spēlē arī rases un tipa atšķirība, kas piespiež mūs viņās tik daudz ko atrast.

Ārsts, kas dziedināja grāfieni jau vairākus gadus, baidīdamies, ka viņai nepiemetas dilonis, vienmēr viņu centās pierunāt aizceļot uz Francijas dienvidiem. Bet arvien vēl viņa atteicās aizbraukt no Pēterburgas. Beidzot, pagājušajā rudenī, uzskatot viņu jau par neglābjamu, ārsts brīdinājis viņas vīru, un tas tad nu piespiedis viņu braukt uz Mentonu.

Viņa devās ceļā. Viņas apkalpotāji atradās otrajā vagonā, un viņa sēdēja viena savā kupejā un skumji raudzījās caur logu, kur slīdēja garām peizāžas, sādžas un ciemi, sajuzdamās tagad tik atstāta un vientuļa dzīvē, bez bērniem, gandrīz bez savējiem, pat bez vīra, kura mīla pret viņu jau apdzisusi un kurš tagad viņai vienai lika ceļot uz dienvidiem, kā nosūta uz slimnīcu saslimušu sulaini.

Katrā stacijā kalps Ivans ieradās pie viņas un apvaicājās, vai viņa kundzei nav kas vajadzīgs. Tas bija vecs kalps, viņai akli padevīgs un spējīgs izpildīt viņas mazāko vēlēšanos.

Uznāca nakts. Vilciens ātri joņoja uz priekšu, bet viņa nevarēja iemigt, sajuzdamās ārkārtīgi uztraukta. Pēkšņi viņai ienāca prātā pārskaitīt naudu, ko viņai vīrs nodeva pašā pēdējā brīdī, samainījis to franču zeltā. Viņa atraisīja nelielo maisiņu un izbēra savā klēpī spīdošā zelta naudasgabalus.

Vēsa gaisa strāva pēkšņi pārskrēja viņas sejai. Izbrīnījusies viņa pacēla galvu. Vagona durvis atvērās.

Grāfiene Marija Barānova izbijusies ātri uzmeta naudai savu plīvuru un gaidīja. Pagāja dažas sekundes, un durvis parādījās cilvēks bez cepures, bet balles uzvalkā. Viņš aizslēdza aiz sevis durvis, atsēdās, mirdzošām acīm paskatījās savā kaimiņienē, pēc tam sameklēja savu kabatas lakatiņu un apsēja to savai rokai, no kuras sūcās asinis.

Jaunā sieviete tikko nepaģība aiz lielām izbailēm. Protams, šis cilvēks redzēja, kā viņa skaitīja zelta naudas gabalus, un tagad ir ieradies, lai to aplaupītu un nosistu!

Viņš uzlūkoja viņu, ātri elpodams, briesmīgu seju un, likās, tūdaļ jau uzbruks viņai…

Bet viņš pēkšņi sacīja:

«Kundze, nebaidieties!»

Viņa nekā neatbildēja. Viņa nespēja atvērt muti, lai iekliegtos, viņas sirds spēji dauzījās un ausīs dunēja.

Viņš atkal ierunājās:

«Es neesmu ļaundaris, kundze!»

Bet viņa joprojām klusēja. Pateicoties kādai negribētai un asai kustībai, viņas ceļi nodrebēja un uz grīdsegas kā ūdens straume nolija zelta šalts.

Svešinieks izbrīnījies paskatījās uz zeltu, pēc tam pēkšņi noliecās un sāka to uzlasīt.

Grāfiene uztrūkās kājās un, nometusi uz grīdas visu savu bagātību, metās taisni uz durvīm, lai izlēktu no vagona. Bet viņš, nopratis viņas nodomu, aizkrustoja viņai ceļu un, saķēris viņu, nosēdināja atkal uz dīvāna. Turēdams viņas rokas, viņš sacīja:

«Klausieties, kundze, es neesmu nekāds ļaundaris. Pierādīšu to jums tā, ka salasīšu visu jūsu naudu un atdošu to jums. Bet es esmu pazudis cilvēks, esmu beigts, ja jūs man neatļausiet pārbraukt robežu. Vairāk es jums nekā nevaru pateikt; pēc stundas mēs jau nonāksim pēdējā Krievijas stacijā. Pēc stundas un divdesmit minūtēm mēs pārbrauksim impērijas robežai. Ja jūs mani nepaglābsiet, esmu pazudis. Bet es, kundze, neesmu nevienu nedz noslepkavojis, nedz aplaupījis, neesmu arī vispār izdarījis neviena tāda darba, kas aptraipītu cilvēka godu. Zvēru to jums. Vairāk nekā es jums nevaru pateikt.»

Viņš nometās ceļos un sāka uzlasīt zelta naudas gabalus, nomeklēdamies zem soliem un uzmeklēdams tos, kas bija aizripojuši tālāk. Piepildījis mazo ādas maisiņu ar šo zelta naudu, viņš pasniedza to savai kaimiņienei, ne vārda vairāk nepiebilzdams, un pēc tam pats atsēdās kupejas otrā kaktā.

Ne viņš, ne viņa nepakustējās. Viņa sēdēja nekustīgi un klusēja, vēl labi neattapusies no bailēm, kuras pamazām sāka jau aprimt. Bet viņš sēdēja bāls kā nāve, vērdamies savā priekšā. Viņa brīžam uzmeta viņam ātru, garāmslīdošu skatu. Viņš bija, varbūt, gadus trīsdesmit vecs, ļoti skaists un, pēc visām pazīmēm spriežot, cilvēks no labākās sabiedrības.

Vilciens traucās tumsā, izmezdams nakts klusumā savus griezīgos svilpienus, brīžam palēninādams gaitu, lai tad no jauna joņotu ar agrāko straujumu. Bet tad pēkšņi tas palēnināja gaitu, vairākas reizes iesvilpās un beidzot apstājās.

Pie vagona pienāca Ivans, gaidīdams savas kundzes rīkojumus.

Grāfiene Marija pēdējo reizi uzlūkoja savu pavadoni un pēc tam, pagriezusies pret savu kalpu, ātri sacīja, mazliet drebošā balsī:

«Ivan, tu atgriezīsies pie grāfa. Tu man vairs neesi vajadzīgs.»

Pārsteigtais kalps plati ieplēta acis un brīnīdamies nomurmināja:

«Bet… kungs …»

«Nē,» iebilda viņa. «Tu nebrauksi man līdzi. Es pārdomāju. Es gribu, lai tu paliktu Krievijā. Te būs ceļanauda. Dod man tagad savu mēteli un cepuri.»

Vecais kalps, galīgi samulsis no šīs negaidītās pavēles, tomēr noņēma cepuri un novilka mēteli, pieradis vienmēr bez ierunām izpildīt savu kungu pēkšņās, kaprīzās un savādās pavēles. Bet viņš aizgāja ar asarām acīs.

Vilciens aizjoņoja taisni uz robežu.

Tad grāfiene Marija sacīja savam pavadonim:

«Šīs lietas es paņēmu priekš jums. Jūs tagad esat Ivans, mans kalps. Bet ar vienu noteikumu: jūs nedrīkstat sacīt man ne vārda — ne tāpēc, lai pateiktos man, ne cita iemesla dēļ!»

Svešinieks palocījās, ne vārda neteicis.

Vilciens atkal apstājās, un vagonā ienāca žandarmi, lai pārbaudītu dokumentus. Grāfiene pasniedza viņiem divas pases un, norādīdama uz cilvēku, kas sēdēja kaktā, sacīja:

«Tas ir mans kalps Ivans. Tā viņa pase.»

Vilciens sāka atkal kustēties.

Visu nakti viņi nosēdēja savā kupejā, nepateikuši viens otram ne vārda. Rītā, kad vilciens apstājās kādā stacijā Vācijā, svešinieks piecēlās un, stāvēdams pie durvīm, sacīja:

«Atvainojiet, kundze, ka es laužu solījumu. Bet es atņēmu jums kalpu un tāpēc mans pienākums ir tagad viņu atvietot. Vai jūs ko nevēlaties?»

Viņa vēsi atbildēja:

«Pasauciet manu apteksni.»

Viņš izpildīja viņas pavēli un pēc tam pazuda. Izkāpjot vienā vai otrā stacijā, viņa redzēja viņu iztālēm. Viņš to vēroja . . .

yiņi iebrauca Mentonā .. .»

Ārsts uz brīdi apklusa, pēc tam turpināja savu stāstu:

«Vienreiz, tajā laikā, kad es savā kabinetā pieņēmu pacientus, pie manis ienāca slaids jauns cilvēks un sacīja:

«Doktor, es atnācu apvaicāties pie jums par grāfienes Barānovas veselības stāvokli. Lai gan viņa mani nepazīst, bet es esmu viņas vira draugs.»

«Nav cerību,» es atbildēju. «Krievijā viņa vairs neatgriezīsies.»

Jaunais cilvēks pēkšņi sāka raudāt un izgāja no istabas, grīļodamies kā piedzēries.

Tajā pat vakarā es ziņoju grāfienei, ka kāds svešinieks apvaicājās par viņas veselību. Viņa jutās ļoti uztraukta un izstāstīja man to stāstu, kuru nupat jūs dzirdējāt.

«Šis cilvēks,» viņa piebilda, «kuru es nemaz nepazīstu, seko man visur kā ēna. Es viņu sastopu vienmēr, kad izeju no mājas. Viņš tik savādi mani uzlūko, bet nekad nepasaka neviena vārda.»

Viņa brīdi padomāja, pēc tam piebilda:

«Klausieties. Es esmu pārliecināta, ka arī pašreiz viņš stāv zem maniem logiem.

Viņa piecēlās no dīvāna, kur bija atlaidusies, un, atgrūdusi loga aizkarus, norādīja man uz svešinieku, kas šorīt apmeklēja mani. Viņš sēdēja uz bulvāra sola un nenovērsa skatu no logiem, aiz kuriem viņa dzīvoja. Mūs ieraudzījis, viņš tūdaļ piecēlās un aizgāja, atpakaļ neskatīdamies.

Tādā kārtā es biju kļuvis par vispārsteidzošākās un aizkustinošākās parādības liecinieku pasaulē — šo divu cilvēku mēmo mīlas liecinieku, kuri pat nepazina viens otru.

Viņš mīlēja viņu ar izglābta suņa padevību, pateicīgs un katrā brīdī spējīgs uzupurēties viņas labā. Katru dienu viņš ieradās pie manis un prasīja: «Kā viņa šodien jūtas?» Viņš noprata, ka esmu viņu atminējis. Un viņš rūgti raudāja, redzēdams, ka viņa kļūst vārgāka ar katru dienu.

Viņa sacīja man:

«Es tikai vienreiz pateicu dažus vārdus šim dīvainajam cilvēkam, bet man liekas, ka es to pazīstu jau divdesmit gadus.»

Kad viņi sastapās, viņa atbildēja uz viņa palocīšanos ar brīnišķu smaidu, bet nopietnu sejas izteiksmi. Es redzēju, ka viņa, tik vientuļa būdama un apzinādamās nāves tuvošanos, jutās laimīga tagad, sajuzdama, ka viņš viņu mīl ar tādu cieņu un uzticību un šī mīla ir dziļi poētiska un uzupurēties spējīga. Tomēr viņa atteicās uzzināt viņa vārdu, pieņemt viņu, uzsākt sarunu.

«Nē, nē,» viņa sacīja, «tas iznīcinās mūsu brīnišķo draudzību. Mums jāpaliek svešiniekiem.»

Bet viņš, protams, ari savā ziņā bija Dons Kihots, jo nekad nemēģināja tuvoties viņai. Viņš līdz beigām bija nolēmis pildīt muļķīgo, vagonā doto solījumu nekad neuzrunāt viņu.

Ļoti bieži, pārvarot savu vājumu, viņa piecēlās no dīvāna un atsedza aizkarus, lai paraudzītos, vai viņš vēl arvien atrodas zem viņas logiem? Ieraudzījusi, ka viņš sēd savā solā, viņa atgriezās pie sava dīvāna, lai no jauna tur atgultos ar smaidu uz lūpām.

Viņa nomira ap pulksten desmitiem rītā. Izejot no mājas, es ieraudzīju viņu. Viņš pienāca man klāt, stipri uztraucies. Viņš jau zināja visu.

«Es vēlētos viņu redzēt… jūsu klātbūtnē,» viņš sacīja.

Es saņēmu viņu pie rokas, un mēs iegājām mājā.

Pieejot pie gultas, kur gulēja mirēja, viņš paņēma viņas roku un ilgi to skūpstīja. Pēc tam aizskrēja kā ārprātīgs .. .»

Brīdi klusējis, ārsts piebilda:

«Katrā ziņā, šis ir visbrīnišķīgākais piedzīvojums vilcienā, kādi vien man zināmi. Jā, jāatzīstas, cilvēki dažreiz, ir valdzinoši neprātīgi.»

Viena no sievietēm sacīja pusbalsī:

«Sie divi radījumi tomēr nebija tik neprātīgi, kā tas jums liekas … Viņi.. . Viņi.. .»

Bet asaras viņai neļāva nobeigt teikumu.

Tad sāka runāt par citām lietām, lai dotu viņai iespēju nomierināties, un tā neviens vairs neuzzināja, ko viņa gribēja sacīt…

SILTUMNĪCA

Lerebūrs un viņa sieva bija vienos gados. Bet vīrs likās jaunāks, lai gan viņa veselība nebija tik teicama kā sievai. Viņi dzīvoja Mantas tuvumā skaistā lauku mājā, ko viņi paši uzcēla pēc tam, kad bija likvidējuši savu manufaktūras veikalu.

Pie mājas bija putnu pagalms un skaists dārzs ar ķīniešu lapenēm un mazu siltumnīcu dārza galā. Lerebūrs bija mazs, apaļš cilvēciņš, jautrs, dzīvespriecīgs, kā tas piederas pārtikušam veikalniekam. Pat viņa sievai, garai, sausai, valdonīgai un mūžīgi neapmierinātai sievietei, nelaimējās salauzt viņa labsirdību. Viņa krāsoja matus un dažreiz lasīja romānus, kas viņā atmodināja sapņus, lai gan izlikās, ka tā ienīst literatūru. Visi viņu turēja par kaislas dabas cilvēku, lai gan viņa nekā tāda nebija izdarījusi, kas apstiprinātu šādas ļaužu domas. Vienīgi vīrs dažreiz mēdza sacīt: «O, mana sieva ir liela nedarbniece, es jums saku!» pie tam ar tādu daudznozīmīgu žestu, ka ikkatrs, gluži negribot, sāka domāt diezin ko.

Bet nu jau vairākus gadus viņa sākusi ļoti neiecietīgi izturēties pret savu vīru. Tā bija kļuvusi ļauna un mūžīgi dusmojās uz viņu, it kā to mocītu kāda apslēpta neapmierinātība, ko viņa nevēlējās atklāt. Un rezultāts visam tam bija tāds, ka laulātie draugi vairs nesapratās. Viņi gandrīz nemaz vairs nesarunājās, un sieva, kuru sauca par Palmīru, apbēra vīru, kuru sauca par Gustavu, ne visai glaimojošiem komplimentiem, apvainojošiem un asiem vārdiem bez jebkāda redzama iemesla.

Viņš piemiedza aci, un lai gan šie uzbrukumi viņu kaitināja, no dabas apveltīts ar neizsīkstošu labsirdības krājumu, viņš tomēr nezaudēja savu līksmo garastāvokli un samierinājās ar mājas strīdiem, mierīgi padodamies savam liktenim. Viņš dažreiz jautāja sev, kāpēc tik ļauna

kļuvusi viņa draudzenes daba, jo juta, ka šādai viņas neiecietībai droši vien ir ari savi iemesli. Bet viņa pūles uzminēt šo noslēpumu palika veltīgas. Viņš bieži jautāja sievai:

«Mans draugs, saki, kāpēc tu ienīsti mani? Es jūtu, ka tu kaut ko slēp no manis.»

Viņa vienmēr atbildēja vienu un to pašu: «Nekā neslēpju, nekā. Bet ja man ir iemesls būt neapmierinātai ar tevi, tad tas tev pašam jāatmin. Es nevaru paciest cilvēkus, kuri nekā nesaprot. Kas tas par cilvēku, kuram jāpaskaidro visi sīkumi un kurš nekā neprot redzēt vai uzminēt?»

Tad viņš atbildēja, galīgi atbruņots: «Es redzu, tu negribi sacīt.» Viņš aizgāja, mocīdamies uzminēt šo mīklu. Visļaunāk viņam klājās naktīs, jo viņi arvien vēl gulēja kopējā gultā, kā tas parasti notiek visās krietnās un mīļās ģimenēs. Viņas domas darbojās arī šajās stundās, lai izdomātu vārdus, kas viņu kaitinātu. Priekš tam viņa parasti izvēlējās to brīdi, kad viņš nogūlās blakus, lai viņu apbērtu ar griezīgiem izsmiekla vārdiem. Visbiežāk viņa uzbruka viņa resnumam:

«Tu esi kļuvis tik resns, ka viens pats aizņem visu gultu… Tu tik briesmīgi svīsti, ka es uz savas muguras jūtu it kā izkausētus taukus. Vai tu tiešām domā, ka tas ir patīkami?»

Katra mazākā nieka dēļ viņa piespieda vīru celties no gultas: sūtīja viņu apakšā pēc aizmirstā laikraksta vai odekolana, un, kad viņš nevarēja to atrast, jo viņa pudelīti bija nezin kur nobāzusi, tā apbēra viņu ar ļauniem sarkastiskā balsī izšņāktiem vārdiem:

«Laiks tev, vecais muļķi, jau zināt, kas un kur mājā glabājas.»

Bet kad, noklejojis'veselu stundu aizmigušā mājā, viņš atgriezās ar tukšām rokām, viņa pateicīgā balsī sacīja: «Nu, nāc vien gulēt. Tev ir veselīgi pastaigāties, varbūt kļūsi tievāks, citādi tu paliec pārāk irdens, kā sūklis».

Viņa arvien viņu naktīs atmodināja, žēlodamās par vēdergraizēm, un piespieda viņu pamasēt savu vēderu. Viņš sirsnīgi juta līdzi viņas kaitei, sirsnīgi pūlējās viņai palīdzēt un ieteica pat pasaukt Selesti, viņu kalponi. Tas viņu galīgi saniknoja, un viņa atkliedza:

«Tā tik vēl trūka! Nobarotais tītar! Jau pārgāja. Pietiek, nevajag vairāk. Guli, vecā lupata!»

Viņš tomēr vēl pajautāja:

«Vai tā taisnība, ka sāpes mitējās?»

Bet viņa dusmīgi atbildēja:

«Jā. Nerunā, ļauj man gulēt. Neuzbāzies man vairs. Tu neesi nekam derīgs; sievu pamasēt — pat to tu neproti.»

Viņš gandrīz vai izmisa:

«Bet es taču, balodīt.. .»

Viņa dusmīgi viņu pārtrauca:

«Lūdzu, bez bet. . . Pietiek. Man jau ir apnicis. Ļauj man mieru …»

Un viņa aizgriezās pret sienu.

Vienreiz viņa atmodināja vīru, tik spēji sagrābjot viņa plecus, ka viņš izbijies uzlēca gultā sēdus ar viņam nepiemītošu veiklību.

«Kas ir? Kas noticis?» nomurmināja viņš.

Viņa bija saķērusi viņa rokas un spieda tās tik stipri, ka viņš tikko neiekliedzās sāpēs.

Klusā, izbiedētā balsī viņa izdvesa viņam pie auss:

«Es dzirdēju troksni!»

Jau pieradis pie sievas uztraukšanās nevietā, viņš nejutās pārāk nobijies un mierīgi jautāja:

«Kas par troksni, mīļā?»

«Troksnis … soļi… mājā kāds staigā…» viņa sacīja, bailēs drebēdama.

Viņš neticēja.

«Tu domā? Nē, tu droši vien kļūdies. Kas, pēc tavām domām, tas varētu būt?»

«Kā kas? Zagļi, lempi tāds!»

Viņš klusi palīda zem segas un sacīja:

«Nē, nē, mīļā. Apgalvoju, ka nav nekā. To tu, jādomā, būsi sapnī redzējusi.»

Nu viņa atsvieda segu un, no gultas izlēkusi, atraisījās nevaldāmās dusmās:

«Tu ne tikai nekam nederi, tu pie tam vēl esi arī zaķapastala. Kā tev tīk, bet es nevēlos, lai mani nokauj tavas mazdūšības dēļ.»

Un, paķērusi no kamīna knaibles, varonīgā pozā viņa nostājās pie aizslēgtajām durvīm.

Aizkustināts no šādas varonības parauga un, varbūt, arī apkaunots mazliet, viņš ne visai labprāt izrāpās no gultas un, nenoņēmis naktsmici, apbruņojās ar ogļu lāpstu un nostājās pie durvīm blakus savai drebošajai otrai pusei.

Tā viņi nostāvēja minūtes divdesmit pilnīgā klusumā. Nekāds troksnis mājā nebija sadzirdams. Pēc tam Lerebūra kundze, nikna kā fūrija, no jauna palīda zem segas un sacīja:

«Bet es tomēr esmu pārliecināta, ka kāds staigāja.»

Lai izbēgtu no jauniem strīdiem, viņš otrā dienā vairījās pieminēt kaut vārdu par notikumu naktī.

Bet nākamā naktī Lerebūra kundze uzmodināja viņu atkal vēl enerģiskāk, nekā pagājušā naktī. Viņa čukstēja aizelsusies:

«Gustav, Gustavi Nupat kāds atvēra dārza vārtiņus.»

Šādas neatlaidības pārsteigts, viņš sāka jau domāt, ka sievai uzbrukusi kāda somnambuliska lēkme, un gribēja jau viņu krietni sakratīt, lai atmodinātu viņu no šī bīstamā stāvokļa, bet tad pēkšņi arī viņam pašam izlikās, ka viņš sadzird kādu troksni aiz mājas sienas.

Viņš izlēca no gultas, pieskrēja pie loga un ieraudzīja — jā, ieraudzīja kādu baltu ēnu pārskrejam pār ceļu alejā.

Viņš nomurmināja, pagurdams lielās bailēs:

«Dārzā patiešām kāds ir.»

Pēc tam attapies, viņš juta, ka viņu sagrābj saimnieka dusmas, kurš redz, ka tiek aizskartas viņa tiesības. Viņš izdvesa:

«Pagaidiet, es jums parādīšu!»

Viņš pieskrēja pie galda, paķēra revolveri un metās lejā pa trepēm.

Uztrauktā sieva sekoja viņam kliegdama:

«Gustav, Gustav! Nepamet mani, nepamet mani vienu!»

Bet viņš neklausījās. Viņš bija jau pie vārtiņiem.

Tad sieva iesteidzās atpakaļ mājā un aizbarikādējās laulāto draugu guļamistabā.

Viņa gaidīja piecas minūtes, desmit, piecpadsmit. Viņu sagrāba ārprātīgas bailes. Droši vien viņi vīru jau ir nosituši, saķēruši, sasējuši, nožņauguši. Viņai būtu vieglāk, ja viņa būtu dzirdējusi šāvienus un uzzinātu, ka viņš cīnās, aizsargājas. Bet šis klusums, šis dziļais klusums viņu šausmināja līdz ārprātam.

Viņa piezvanīja Selestai. Selesta nenāca, neatsaucās. Viņa vēlreiz piezvanīja, ārkārtīgi izbijusies, gandrīz vai samaņu zaudējusi. Mājā neviens neatsaucās viņas zvanam.

Viņa pieplaka ar karsto pieri pie loga rūts, pūlēdamās kaut ko saskatīt nakts tumsā, bet nekā tur neredzēja, izņemot tumšos kokus un pelēkos dārza celiņus.

Nosita pusdivpadsmit. No vīra aiziešanas momenta bija pagājušas četrdesmit piecas minūtes. Viņa vairs viņu neredzēs, tas ir skaidrs! Nekad vairs neredzēs! Un viņa nokrita ceļos un sāka raudāt.

Divi viegli sitieni pa durvīm piespieda viņu pēkšņi piecelties. Aiz tām atskanēja vīra balss:

«Palmīra, atver! Tas esmu es.»

Viņa metās pie durvīm, atslēdza tās un asaru pilnām acīm iekliedzās:

«Kur tu pazudi, lops tāds? Kā tu drīksti pamest mani vienu! Es te gandrīz nobeidzos bailēs, bet tu par to nebēdā, it kā manis nemaz nebūtu pasaulē!»

Aizvēris durvis, viņš sāka smieties. Smējās gandrīz vai līdz asarām, atplētis muti līdz ausīm un pieturēdams vēderu ar rokām.

Lerebūra kundze apklusa pilnīgā neizpratnē.

Viņš tikko spēja parunāt:

«Tā … tā … bija Selesta… kas gāja uz siltumnīcu .. .. uz satikšanos… Ja tu zinātu … ko es redzēju .. .»

Viņa kļuva vai zaļa aiz lielām dusmām.

«Ko? … Tu saki Selesta? … Te? … Manā mājā? … Manā siltumnīcā? … Un tu nenositi viņu, viņas līdzdalībnieku? Tev bija revolveris, un tu nenošāvi viņu! … Manā mājā! … Manā mājā! …»

Viņa atsēdās pagurusi, neatrazdama vairs vārdus.

Bet viņš sakustējās un, uzsitis knipi, sacīja:

«Ja tu tikai zinātu, ja tu tikai zinātu!…»

Un pēkšņi viņu apkampa.

Viņa izrāvās no viņa rokām un uzsauca dusmīgā balsī:

«Es nevēlos, ka šis skuķis vēl vienu dienu paliktu manā mājā! Dzirdi? Nevienu dienu, pat stundu ne! Tiklīdz: viņa pārnāks, es to izsviedīšu pa durvīm.»

Lerebūrs apkampa sievu un sāka skaļi skūpstīt viņas kaklu kā senās dienās. Viņa apklusa, apstulbusi no šī pārsteiguma. Bet viņš, neizlaizdams viņu no savām rokām, bīdīja viņu arvien tuvāk gultai. ..

Rītā pusdesmitos Selesta izbrīnījusies, kāpēc viņas; kungi vēl nerādās, jo tie parasti cēlās agri, klusu pieklauvēja pie viņu durvīm.

Viņi vēl bija gultā un, blakus gulēdami, jautri tērzēja:

Kalpone apstājās pārsteigta un sacīja:

«Kundze, kafija gatava.»

Lerebūra kundze sacīja miermīlīgā balsī:

«Ienes šeit, mīļā. Mēs esam ļoti piekusuši: slikti gulējām šo nakti.»

Tiklīdz meitene izgāja, Lerebūrs sāka smieties un kutināt sievu atkārtodams:

«Ja tu tikai zinātu! Ja tu tikai zinātu!» Bet viņa saņēma viņa rokas un sacīja: «Pietiek, mīļais! Tev ir kaitīgi tādi smiekli.» Un viņa maigi noskūpstīja vira acis. Lerebūra kundze vairs nekaitināja vīru. Bieži, gaišās naktīs, abi laulātie draugi, zagdamies pa koku apakšām gar puķu dobēm, uzmeklē mazo siltumnīcu dārza galā. Tur viņi stāv blakus, piespiedušies pie loga rāmja, un raugās siltumnīcā, it kā tur redzētu kādus savādus, interesantus brīnumus.

Viņi Selestai paaugstināja algu. Lerebūrs kļuva tievāks.

ATKLĀJUMS

Karstā pēcpusdienas saule veselām straumēm lija pār zaļajiem laukiem. Starp lielajiem koku puduriem, kuri, tos tuvāk aplūkojot, izrādījās fermas, tālu aizstiepās viļņojošas druvas. Tur bija dažādi sējumi — jau nobrieduši rudzi, zeltaini mieži, gaišzaļas auzas un sārtā āboliņa lauki, kuri apklāja melno zemi kā maigi, viļņojoši un biezi paklāji.

Bet tālāk, uz kalna virsotnes, kā garas kareivju rindas bija redzamas govis: cita gulēja, cita stāvēja un gremodama vārstīja savas lielās acis. Tās ganīja uz milzīga, ezeram līdzīga āboliņa lauka.

Divas sievietes — māte un meita — pa šauru celiņu starp rudzu laukiem gāja līgodamās viena aiz otras pie sava ganāmpulka.

Katra no viņām nesa divus skārda spaiņus, turot tos tālu no sevis. Pie katra viņu soļa saules stari, atsizdamies pret metālu, meta žilbinoši baltas liesmas.

Viņas klusēdamas gāja govis slaukt. Viņas pienāca, nolika zemē spaiņus un tuvojās divām pirmajām govīm, tās pieceļot ar koka tupeles spērienu sānos. Govis lēni cēlās, vispirms uz priekškājām, tad ar lielām pūlēm piecēla savu plato krustu, kurš, liekas, bija kļuvis smagāks lielā, baltā tesmeņa dēļ.

Abas Malionāras, māte un meita, nometās uz ceļiem katra pie savas govs un ar ātrām roku kustībām vilka pierietējušos pupus, kuri zem katra spiediena meta garus, baltus šļircienus spainī. Gaišdzeltenās putas jau tuvojās spaiņu malām, bet sievietes gāja no vienas govs pie otras līdz pašam garās rindas galam.

Beigušas slaukt govis, viņas tās tūlīt pārdzina ganīties uz jaunu vietu, kur zāle vēl nemaz nebija aizskarta.

Pēc tam viņas devās pa to pašu ceļu atpakaļ, tikai no piena smaguma daudz lēnāk — māte pa priekšu un meita iepakaļ.

Bet pēdējā pēkšņi apstājās, nolika zemē spaiņus, atkrita starp tiem un sāka raudāt.

Malionāru māte, nedzirdēdama aiz sevis soļus, apgriezās un apstājās.

«Kas tev kait?» viņa jautāja.

Viņas meita Selesta — gara, ar saulē izbālušiem sarkaniem matiem, iedegušu un saules raibumiem apklātu seju, kuru uzskatot likās, it kā ugunīgas lāses būtu karstā laikā nobirušas pār to, — šņukstēdama nomurmināja, kā to dara nopērti bērni:

«Es nevaru vairs panest!»

Māte aizdomīgi paskatījās uz viņu un atkārtoja:

«Kas tev kait?»

Sakņupuši starp abiem spaiņiem un aizsegusi seju ar priekšautu, Selesta atbildēja:

«Spaiņi pārāk smagi priekš manis. Es nevaru.»

Māte trešo reizi atkārtoja:

«Jā, bet kas tad ir ar tevi?»

Meita ievaidējās:

«Man liekas, ka esmu mātes stāvoklī.»

Un viņa sāka raudāt.

Tagad vecene savukārt nolika spaiņus zemē, būdama tik pārsteigta, ka nevarēja atrast vārdus. Pēdīgi tā nomurmināja:

«Tu… tu… tu mātes stāvoklī, nekrietnā, — bet no kā?»

Malionāri bija bagāti fermeri, labi iedzīvojušies, ar stāvokli un iecienīti visā apkārtnē, atšķirdamies no pārējiem ar viltību un garīgu pārsvaru.

Selesta nočukstēja:

«Tomēr man liekas, -ka tā ir.»

Pārbiedētā māte skatījās uz savā priekšā guļošo un raudošo meitu.

Pēc kādas minūtes klusuma viņa iekliedzās:

«Tu mātes stāvoklī! Mātes stāvoklī! Kur tad tu to esi ķērusi, vazaņķe?»

Nu Selesta, visa aiz uztraukuma trīcēdama, nomurmināja:

«Man liekas — Polita omnibusā.»

Vecene centās saprast, uzminēt un iedomāties, kurš varētu būt par cēloni šādai viņas meitas nelaimei. Ja tas "būtu kāds kārtīgs un bagāts jauneklis, tad vēl varētu visu šo lietu griezt par labu. Tad tā nebūtu liela nelaime. Selesta nav pirmā, ar kuru notiek tamlīdzīgas lietas, bet tomēr viņu uztrauca priekšā stāvošās klačas un vēl līdz šim viņu neaptraipītais gods.

Viņa turpināja:

«Kurš tad tev to izdarīja, tu lupata?»

Nu Selesta, nolēmusi teikt visu patiesību, atbildēja:

«Es domāju, pats Polits.»

Tad māte, zaudējusi savaldīšanos, metās tai virsū un ņēmās to sist tik trakās dusmās, ka aube tai nokrita no galvas.

Ar visu spēku viņa sita meitai pa galvu un muguru — visur, kur tik pagadās, bet Selesta nepretodamās gulēja izstiepusies visā augumā starp abiem spaiņiem, kuri to mazliet aizsargāja, vienīgi tā mēģināja ar rokām aizsegt sev seju.

Govis izbrīnījušās beidza plūkt zāli un ar savām lielajām acīm skatījās uz viņām.

Viena no tām, pastiepusi galvu uz priekšu, žēli ieīdējās.

Galīgi piekususi un bez elpas Malionāru māte pārstāja to sist; nākusi mazliet pie saprašanas, viņa mēģināja pārdomāt visu notikušo.

«Polits! … Mans Dievs, vai tas maz iespējams! Kā tu varēji ar omnibusa kučieri? Tu taču esi prātu zaudējusi. Vai tevi apbūris, vai, tas nelietis?»

Selesta vēl arvien gulēja zemē ar seju zālē un nočukstēja.

«Es tam nemaksāju par vietu omnibusā.»

Tagad vecā normandiete saprata visu.

Katru nedēlu, trešdienās un sestdienās, Selesta veda uz pilsētu dažādus produktus: putnus, olas un krējumu.

Viņa izgāja no mājas pulksten septiņos rītā ar diviem lieliem groziem rokās — piena produkti bija vienā, putni otrā un uz lielā ceļa tā gaidīja pasta ratus no Iveto.

Viņa nolika zemē savu preci un pati nosēdās uz grāvja malas, bet viņas vistas ar īsajiem, asajiem knābjiem un pīles ar platajiem deguniem, izbāzušas galvas caur pārsegto tīkliņu, muļķīgi skatījās visapkārt.

Drīz vien līgodamies tuvojās lielie rati, kaut kas līdzīgs dzeltenai kastei, pārsegtai ar melnu ādas vāku; balts kleperis nevienādiem rikšiem tos tricināja uz priekšu.

Kučieris Polits bija resns, jautrs jauneklis; kaut gan vēl jauns, bet jau ar mazu vēderiņu. Pateicoties pastāvīgai saulei, vējam, lietum un alkoholam, viņa seja un kakls bija kļuvuši ķieģeļa krāsā. Vēl no tālienes viņš tai sauca, pliukšķinādams gaisā pātagu:

«Labdien, Selestas jaunkundze! Kā jums ar veselību?»

Viņa pasniedza tam vienu, pēc tam otru grozu, kurus tas novietoja uz jumta, pēdīgi arī viņa uzrāpās, augsti ceļot kāju, lai varētu aizsniegt kāpsli, tā rādīdama tam savus resnos ikrus zilajās zeķēs.

Nu katru reizi Polits atkārtoja vienu un to pašu joku:

«Velns laukā, tie taču nemaz nekļūst tievāki.»

Un viņa smējās, atrodot to par ļoti komisku teicienu.

Pēc tam viņš kliedza: «Nū, Koķete!» un vājais zirdziņš no jauna devās uz priekšu. Bet Selesta, izvilkusi no kabatas maciņu, lēni izņēma no tā desmit sū — sešus par sevi un četrus par kurvjiem — un sniedza tos Politam pār plecu. Viņš paņēma naudu teikdams:

«Nu, vai mazā izprieca šodien nebūs?»

Tad smējās no visas sirds, pagriezdamies pret to, lai labāk varētu ieskatīties tai sejā.

Viņai šķita ļoti daudz, atdot tam katru dienu par trim kilometriem pusfanku. Bet kad tai nebija sīkas naudas, tā cieta vēl vairāk, sniegdama tam sudraba naudas gabalu.

Vienreiz, gatavodamās maksāt, viņa jautāja:

«Vai jūs nevarētu ņemt tikai sešus sū no tādas pastāvīgas maksātājas kā es?»

Viņš iesmējās:

«Sešus sū, mana skaistule? Jūs gan katrā ziņā esat vairāk vērta.»

Viņa uzstājās:

«Tas iznāks ne mazāk kā divi franki mēnesī.»

Viņš iesaucās, sizdams kleperim:

«Es padodos un esmu gatavs jums visu atlaist, bet tikai par mazo izpriecu.»

Viņa ar naivu seju jautāja:

«Par ko jūs runājat?»

Šis jautājums viņu tā sasmīdināja, ka tas aizrijās aiz smiekliem.

«Izprieca ir izprieca, velns lai parauj, jaunekļa izprieca ar skuķi — divatā bez mūzikas.»

Tagad viņa saprata, nosarka un teica:

«Tāds joks nav priekš manis, Polita kungs.»

Bet viņš neapjuka un atkārtoja, arvien vairāk uzjautrinādamies:

«Reiz, mana skaistule, jūs tik un tā nonāksiet pie mazās izpriecas divatā.»

No tās dienas katru reizi, kad viņa tam maksāja, tas pēc paraduma jautāja:

«Nu, vai mazā izprieca šodien nebūs?»

Viņa tagad tāpat atjokoja:

«Nē, ne šodien, Polita kungs, bet laikam gan sestdien!»

Un viņš sauca, turpinādams smieties:

«Nolemts, ka sestdien, mana skaistule.»

Viņa starp citu bija aprēķinājusi, ka pa tiem diviem gadiem, kamēr tā brauc uz pilsētu, tai bija nācies Politam samaksāt apmēram četrdesmit astoņus frankus, bet četrdesmit astoņi franki sādžā neaug gar ceļmalām; un tālāk tā izrēķināja, ka vēl pēc diviem gadiem viņa būs jau izmaksājusi gandrīz simts franku.

Beidzās ar to, ka vienā skaistā dienā, kad tie bija vieni un viņš pēc paraduma prasīja, vai mazā izprieca šodien nebūs, viņa atbildēja:

«Kā jūs vēlaties, Polita kungs.»

Viņš nemaz nebrīnījās un, pārkāpis pār solu, apmierinātā balsī nomurmināja:

«Nu, redzi, nu! Es jau zināju, ka ar to beigsies.»

Bet vecais, baltais zirgs turpināja iet uz priekšu sīkiem solīšiem, it kā tas dejotu uz vietas, nemaz nepiegriezdams vērību balsij, kura pa retam nāca no ratu dziļuma: «Nū, nū, Koķete! Nū, Koķete!»

Trīs mēnešus vēlāk Selesta ievēroja, ka viņa ir mātes cerībās.

Visu to viņa raudulīgā balsī stāstīja savai mātei. Bet vecene bāla no dusmām jautāja:

«Cik tad tas šinī gadījumā viņam izmaksāja?»

Selesta atbildēja:

«Par četriem mēnešiem — laikam astoņi franki.»

Te vecenes dusmas pārsniedza katru robežu, tā no jauna metās meitai virsū un sita to tikmēr, kamēr pašai aizrāvās elpa.

Pēc tam piecēlusies tā jautāja:

«Tu teici viņam, ka esi mātes stāvoklī?»

«Taču nē jau, nē!»

«Kāpēc tu viņam neteici?»

«Tāpēc, ka viņš, varbūt, liktu man atkal maksāt.»

Vecene brīdi apdomājās, tad piecēlusi savus spaiņus, teica:

«Nu, piecelies un papūlies iet.»

Pēc tam paklusējusi, piebilda:

«Nesaki viņam tagad neko, kamēr viņš pats to neievēros, tā mēs varēsim izmantot vismaz sešus vai astoņus mēnešus.»

Selesta piecēlās, turpinādama raudāt, seja tai bija uzpampusi no asarām, ar smagiem soļiem vilkdamās uz priekšu, viņa nomurmināja:

«Zināms, ka es viņam neko neteikšu.»

ATZĪŠANĀS

Margrieta de Terēla bija pie miršanas. No skata viņa varēja būt gadus septiņdesmit piecus veca, lai gan patiesībā viņai nebija vairāk par piecdesmit sešiem. Bāla kā audekls, pārvērstu seju, apkārt klīstošu skatu, visai miesai stipri drebot, viņa elpoja īsi un aprauti, it kā viņas acu priekšā norisinātos kaut kas briesmīgs.

Viņas par sešiem gadiem vecākā māsa Zuzanna stāvēja pie mirējas gultas uz ceļiem un raudāja. Sagaidot mācītāju, turpat pie gultas uz maza galdiņa, kas bija pārsegts ar salveti, dega divas sveces. Mācītājam vajadzēja svaidīt slimnieci un dot pēdējo reizi svēto vakariņu. Visa iekārta atstāja ārkārtīgi drausmu iespaidu: tā bija mirēja istaba pēdējā bezcerīgajā atvadīšanās mirklī. Uz galda bija zāļu pudelītes, uz grīdas kaktā, iegrūzta ar kāju vai slotu, mētājās veļa. Pat krēsli atstāja tādu kā apjukuma iespaidu, likās, ka tie gatavojas nekārtībā izklīst uz visām pusēm. Bet kaut kur noslēpusies, elpu aizturējusi, stāvēja briesmīgā nāve un gaidīja savu kārtu.

Šo divu māsu dzīvesstāsts ir aizkustinošs. To zināja tālu visā apkārtnē un ne mazums asaru par to bija liets.

Kādreiz vecākajā māsā Zuzannā līdz neprātam bija iemīlējies kāds jauns cilvēks, kuru arī viņa mīlēja.

Viņi jau bija saderināti un gaidīja tikai laulības kontrakta noslēgšanas dienu. Te piepeši Anrī de Sampjērs pavisam negaidīti nomira.

Jaunās meitenes izmisums nebija aprakstāms; viņa zvērēja nekad vairs neprecēties un arī turēja doto vārdu. Viņa apvilka atraitnes drānas un nekad no tām vairs nešķīrās.

Un tad kādu rītu pie viņas pienāca tās mazā māsa Margrieta — toreiz viņai bija tikai divpadsmit gadu — un teica: «Māsiņ, es negribu, lai tu būtu nelaimīga. Negribu, ka tu raudātu visu mūžu. Es tevi nekad, nekad neatstāšu. Es arī neprecēšos, bet vienmēr, vienmēr, vienmēr būšu pie tevis!» Aizkustināta no šīs sirsnīgās bērna padevības, Zuzanna noskūpstīja māsu, kaut gan nenoticēja tās vārdiem.

Arī Zuzanna turēja vārdu un, neievērodama ne vecāku, ne vecākās māsas lūgšanas, neapprecējās. Viņa bija skaista, pat ļoti skaista. Viņa atraidīja daudz jaunu cilvēku, kuri, acīmredzot, viņu mīlēja, bet māsu tā tomēr neatstāja.

Viņas nodzīvoja kopā visu mūžu, dienu dienā, ne reizi nešķirdamās. Viņas bija saistītas neredzamām saitēm. Bet Margrieta bija ar savādu, skumju, kā nospiestu izskatu: viņa bija drūmāka par māsu, it kā lielais upuris viņu būtu salauzis.

Viņa novecoja daudz ātrāk par māsu, trīsdesmit gadu vecumā bija jau sirma, bieži slimoja, kā kādas neredzamas kaites sagrauzta, viņas spēki pamazām izsīka.

Un tagad, lūk, viņa ari pirmā mira.

Veselu diennakti viņa bija jau klusējusi. Līdz ar gaismas ausmu viņa teica:

«Vediet mācītāju. Mana stunda ir situsi.»

Viņa gulēja uz muguras; viņas miesa laiku pa laikam krampjveidīgi raustījās. Lūpas kustējās, likās, ka kādi šausmu pilni vārdi meklēja izeju no dvēseles, bet nekādi nespēja atraisīties no mēles. Skatiens kļuva neprāta pilns. Bail bija uz viņu skatīties.

Viņas māsa, piespiedusi pieri gultai, sāpju sagrauzta, raudāja no visa spēka.

«Marga, nabaga Marga, mazulīt manu!» viņa arvien atkārtoja.

Viņa to pastāvīgi sauca par mazulīti, gluži tāpat kā jaunākā māsa viņu — par māsu.

Uz trepēm atskanēja soļi. Atvērās durvis un ienāca baznīcas dziedātājs, bet aiz viņa vecs mācītājs ornata drānās. Ieraudzījusi mācītāju, mirēja gultā pietrūkās tik spēji, it kā viņu kāds būtu pagrūdis, atvēra muti, nomurmināja pāris vārdu un, iecirtuši pirkstus palagā, žņaudza to, kā gribēdama tajā ar nagiem caurumus izurbt.

Abats Simons piegāja pie slimnieces, saņēma tās roku un, noskūpstījis uz pieres, klusu teica:

«Lai Dievs jums piedod, mans bērns. Saņemiet savus spēkus, jo tas brīdis ir pienācis, runājiet!»

Margrietas miesa tā drebēja, ka pat gulta raustījāsno viņas nervozajām kustībām.

«Sēdies, māsa, un klausies,» tikko saprotami viņa teica.

Mācītājs noliecās pār Zuzannu, kura vēl arvien bija pieplakusi pie mirējas kājām, piecēla viņu un nosēdināja krēslā, saņēma katru no māsām pie rokas un tad sacīja:

«Kungs Dievs! Stiprini viņas, sūti pār viņām savu žēlastību.»

Margrieta sāka. Viņa runāja aizsmakusi, izdzisuša balsī, laiku pa laikam apstādamās, uzsvērdama katru vārdu.

«Piedod, māsa, piedod, piedod man! Ak, kaut tu būtu zinājusi, kā es visu mūžu bijos šī brīža!»

«Kas tad man tev piedodams, mazulīt?» caur asaxām Zuzanna tikko sadzirdami izdvesa. «Tu jau man visu atdevi, uzupurējies. Eņģelis tu . ..»

«Paliec klusu, paliec klusu,» Margrieta viņu pārtrauca. «Ļauj man runāt… Nepārtrauc… Kādas šausmas! … Ļauj man visu teikt… līdz beigām! . .. Sēdi mierīgi!… Un klausies … Tu tak atminies … atminies … Anrī…»

Zuzanna visa nodrebēja un paskatījās uz jaunāko māsu, kura turpināja.

«…Tev jādzird viss, lai tu saprastu. Man bija divpadsmit gadu, tikai divpadsmit, tu tak atceries, vai nav taisnība? Bet es, es jau biju samaitāta, darīju visu, kas palikās! … Tu tak atceries kā mani lutināja.. . Klausies .. . kad viņš pirmo reizi atnāca pie mums, viņš bija lakādas zābakos; mūsu lieveņa priekšā viņš nokāpa no zirga un atvainojās par savu apģērbu. Viņš bija atvedis tēvam kādas tur ziņas. Tu tak atminies, tas tak bija tā? . .. Paga. . . Klausies. Kad es viņu ieraudzīju, mani pārsteidza viņa skaistums. Visu laiku, kamēr viņš sarunājās, es stāvēju zāles kaktā. Bērni taču ir savādi… un šausmīgi… O, jā … es sapņoju par viņu … Viņš atbrauca atkal .. . atbrauca vairākas reizes… Esiezīdosviņā ar acīm, ar visu dvēseli… Es biju vecāka par saviem gadiem … un viltīgāka, nekā to varētu domāt par mani. Viņš mūs apciemoja ļoti bieži. Es par viņu vien domāju. «Anrī… Anrī de Sampjērs!» klusu pie sevis es atkārtoju viņa vārdu.

Tad sāka runāt, ka viņš tavs līgavainis. Ai, kas tās bija par bēdām!… Ak, māsiņ ja tu zinātu! Acis neaizvērusi es raudāja trīs naktis no vietas. Katru dienu ap pusdienas laiku viņš ieradās … Tu tak atceries, tā taču bija? Ciet klusu… klausies! Tu pagatavoji priekš viņa pīrādziņus, kurus viņš ļoti mīlēja … no miltiem, sviestā un pienā … O, es arī to ļoti labi protu … Ja vien vajadzētu, es varētu tos pat tagad izcept. Viņš tos rija gluži veselus, uzdzerdams malku vīna.. . un teica: «Debešķīgi!» Vai tu atceries, kā viņš to teica?

Ak, cik es biju greizsirdīga! .. . Tava kāzu diena tuvojās. Atlika vairs tikai divas nedēļas. Man bija jāpaliek vai ārprātīgai. «Viņš prec Zuzannu, viņš» — es pati sev teicu. — «Nē, es to negribu! … Viņš precēs mani, kad es izaugšu liela.» Nekad es vairs nesastapšu cilvēku, kuru es būtu spējīga tā mīlēt. .. Un, lūk, kādu vakaru, kad līdz jūsu kāzu dienai atlika vairs tikai desmit dienas, jūs abi mēnesnīcā pastaigājāties mūsu nama priekšā … un tur … zem egles … zem lielās egles, turēdams apskautu, viņš tevi… skūpstīja … ar tādu ilgu, ilgu skūpstu … Tu tak to atminies, vai ne? Jādomā, tas bija pirmais skūpsts… jā… Tu biji tik bāla, kad atgriezies viesu istabā!

Es redzēju jūs — es biju turpat krūmos aiz kokiem. Es kļuvu gluži traka. Ja vien būtu varējusi, es būtu nositusi jūs.

«Nekad viņš neapprecēs Zuzannu, it nekad!» es pati sev teicu. Viņš neapprecēsies ne ar vienu. Tā būtu mana vislielākā nelaime… Un acumirklī es viņu sāku bezgalīgi nīst…

Vai tu vari iedomāties, ko es tad izdarīju? … Klausies. Es biju redzējusi kā dārznieks pagatavo lodītes un nāvē ar tām apkārt klejojošos suņus. Viņš ar akmeni sadauzīja pudeli, stiklu sasmalcināja un kopā ar vērša gaļu izrullēja lodītēs.

Es paņēmu mammās zāļu pudelīti, sasitu to ar āmuriņu un noglabāju stiklu kabatā. Tādu mirdzošu pulverīti. .. Otrā dienā, kad tu pagatavoji pīrādziņus, es tos pārgriezu ar nazi un iebēru tajos stikla drumslas… Viņš apēda trīs… Es arī apēdu vienu. .. Pārējos sešus es iemetu dīķī.. . Pēc trim dienām nomira divi gulbji. . . Vai atminies? Ak, ciet klusu! Klausies, klausies! Tikai es nenomiru .. . Bet tomēr es vārgu … Klausies . . . Viņš nomira … tu zini… klausies … tas viss vēl nav nekas … Bet pēc tam, pēc tam… visu laiku. .. pats šausmīgākais . . . klausies …

Visu mūžu, visu mūžu… kādas mokas! Es sev teicu: «Māsu neatstāšu. Kad miršu, es viņai visu pateikšu .. .»Tad redzi… No tā laika es nepārtraukti esmu domājusi par šo brīdi, par to mirkli, kad tev visu izstāstīšu… Un, lūk, tas ir pienācis… Šausmīgi… Ak, mana māsa! …

Visu laiku, rītā un vakarā, dienu un nakti, es domāju: agri vai vēlu tas viss tev būs jāpasaka.,. Es gaidīju… Kādas tās bija mokas! Tagad visam beigas… Ciet klusu… Man tagad baigi. .. baigi.. . Ak, cik baigi.. . Kas gan notiktu, ja es tūliņ pēc nāves viņu ieraudzītu . . . Ieraudzītu … Vai tu saproti arī to? Es to neuzdrošinos… Tā tomēr vajadzīgs… Es mirstu… Es gribu, lai tu man piedod! Gribu… Bez tā es nedrīkstu viņam rādīties. Ak, svētais tēv, sakiet viņai, lai viņa piedod man, sakiet… lūdzami… Citādi es nevaru nomirt…»

Smagi elpodama un turpinādama plēst ar nagiem palagu, viņa apklusa.

Zuzanna aizsedza ar rokām seju un sastinga krēslā. Viņa domāja par to, kuru būtu varējusi tik ilgi mīlēt! Un cik labi viņi būtu varējuši dzīvot! Un viņa atkal to redzēja savā priekšā dzīvu, kā toreiz senā pagātnē, kas zudusi uz mūžu. Dārgie aizgājēji! Kā viņi kremt mūsu sirdis! Ak, šis skūpsts, šis vienīgais skūpsts! Viņa glabāja to savā dvēselē. Un vairāk nekā, itin nekā vairāk pa visu viņas dzīves laiku!

Pēkšņi mācītājs atliecās no mirējas un spēcīgā, trīcošā balsī iesaucās:

«Zuzanna, jūsu māsa mirst!»

Tad Zuzanna, atņēmusi rokas saraudātajai sejai un apkampusi māsu, skūpstīja viņu stipri, stipri.

«Piedodu tev, manu mazulīt, piedodu!» cauri asarām viņa ar mokām izdvesa.

IDILLE

Vilciens atstāja Dženovu, dodamies uz Maršēju gar klinšainu krastu un kā milzu čūska locīdamies starp kalnu un jūru, līzdams pa tumšām sudraba viļņu līnijas apņemtā krasta smiltīm, nejauši izgaistot tuneļu melnajā rīklē, kā meža zvērs izgaist savā alā.

Pēdējā vagonā viens otram pretī sēdēja divi braucēji: drukna sieva un jauns puisis. Abi klusēja un tikai lāgiem viens otru uzlūkoja.

Viņa bija zemniece no Pjemontas, izskatā kādus divdesmit piecus gadus veca, spēcīga, ar kuplām krūtīm, gaļīgiem vaigiem un melnām acīm. Viņa sēdēja pie pašām vagona durvīm un pa logu noskatījās uz lauku peizāžu. Uz ceļiem viņai bija grozs un zem koka sēdekļa redzami dažādi saiņi. Jaunajam puisim varēja dot kādus divdesmit gadus. Viņš bija vājš un slaids, tumšu, iedegušu seju kā daždien cilvēkam, kas saules tveicē strādā klajā laukā. Viņam blakus, lakatiņā iesieta, bija visa viņa manta: kurpju pāris, krekls, bikses un kamzolis. Viņš ari ko palika zem sēdekļa: lāpstu un kapli, kas bija sasieti ar auklu. Viņš brauca uz Franciju darbu meklēt.

Saule, aizvien augstāk kāpdama krastā, lēja ugunīgu lietu. Bija maija beigas; visapkārt uzvēdīja burvīgas smaržas, plūzdamas pa vagona vaļējiem logiem. Ziedošie apelsīnu un citronu koki klusajām debesīm raidīja savas kairās smaržas, tik maigas un tik stipras, tik reibinošas, sajauktas ar rožu dvesmu, kuras šajā novadā auga visās malās kā nezāles: ceļmalās, krāšņos dārzos, pie namu durvīm un pat lauku klajumā.

Šeit, krastā, šīm rozēm bija īstā vieta! Ar savu stipro aromātu tās pildīja visas malas, gaisu pārvērzdamās par dīvainu saldumu — smalkāku, nekā vīns un reibinošāku, nekā vīns.

Vilciens pagausināja savu skrējienu, it kā gribēdams ilgāk pakavēties šajā ziedošā dārzā, šajā lieglaimes jaukumā. Tas apstājās mazās stacijās dažu nelielu baltu namiņu priekšā un, izpūzdams garu svilpienu, tikpat lēnā, klusā gaitā traucās tālāk. Stacijā neviens neiekāpa. Visa dzīvā radība likās miegā iegrimusi, neiedrošinādamās izkustēties šajā karstajā ziedoņa rītā.

Sievietei vagonā uznāca snaudiens; acis viņai vērās ciet, bet ik mirkli viņa atkal tās atvēra, ķēra savu grozu, kas krita nost no ceļiem. Viņa satvēra to ar strauju kustību, brīdi pavērās visapkārt un atkal aizsnaudās; sviedru lāses viņai spīdēja uz pieres; viņa smagi elpoja, it kā viņai būtu mocoša aizdusa.

Viņas kaimiņš gurdeni nodūra galvu un gulēja cietu zemnieka miegu.

Pēc kādas mazas stacijas zemniece pēkšņi atmodās pavisam, atdarīja grozu un, izņēmusi no tā maizes klaipu, cietas olas, vīna pudeli un brīnišķas sarkanas plūmes, sāka ēst.

Puisis arī tikpat pēkšņi pamodās un sāka raudzīties uz viņu, ar acīm pavadīdams katru viņas kumosu, kas gāja no groza kaimiņienes mutē. Pievērsis viņai seju ar iekritušiem vaigiem, viņš it kā sastinga, salika rokas uz krūtīm, saknieba lūpas un uzlūkoja viņu stīvām acīm.

Viņa ēda kā daždien sieviete, kurai patīk brangi mieloties, olām piedzerdama klāt vīnu un lāgiem atvilkdama elpu.

Viss pazuda: maize, olas, plūmes, vīns. Kad viņa beidza ēst, jaunais puisis atkal aizvēra plakstiņus. Bet, sajuzdama grūtumu, viņa atlaida ņieburu, un kaimiņam pēkšņi atvērās acis.

Nekautrēdamās, viņa mierīgi pogāja vajā savu ģērbu. Kuplo krūšu spīlētas, drēbes pašķīrās, atklādamas krekla " malu un kailu miesu.

Juzdamās vieglāk, viņa teica itāliski:

«Karsti, taisni gaisa nav, ko elpot.»

Jauneklis viņai atbildēja tajā pašā valodā un tajā pašā izloksnē:

«Lielisks laiks ceļošanai.»

«Vai jūs no Pjemontas?» viņa jautāja.

«No Asti.»

«Bet es no Kazolas.»

Viņi bija no viena novada un sāka valodas. Viņi runāja un sprieda par dažādām lietām — garlaicīgām un

vispārīgām, par visu, ko parasti mēdz runāt vienkāršās tautas cilvēki un kas pilnīgi apmierina viņu gauso un aprobežoto prātu. Viņi runāja par savu apkārtni, un drīz viņiem radās kopēji paziņas. Minēdami vārdus, viņi atrada aizvien jaunus paziņas un drīz vien jau abi jutās pavisam draudzīgi. Vārdi viņiem ar steigu risa no lūpām, ar skanīgām galotnēm un itālisko melodismu. Beidzot viņi abi viens otram stāstīja paši par sevi.

Viņa bija precēta sieva ar trīs bērniem, kas atstāti māsas ziņā, jo viņa bija atradusi sev zīdītājas vietu pie kādas francūzietes Marseļā.

Viņš brauca darbu meklēt. Viņam teikuši, ka Marseļā ceļot daudz namu un viņš tur drīz uzmeklēšot darbu.

Iestājās klusums.

Tveice vērtās neizturama. Vagonu dzelzs jumti bija sakaitēti, un vilcienam līdzi skrēja putekļu mākonis, lauzdamies pa logiem iekšā. Apelsīnkoku un rožu smarža vērtās stiprāka un it kā smagāka, biezāka.

Ceļinieki atkal aizsnaudās.

Acis viņi atvēra gandrīz reizē. Saule grima jūrā, tās zilo autu apliedama gaismas plūdiem. Gaiss vērtās spirgtāks un vieglāks.

Zīdītāja aizelsās; ņieburs viņai bija atlaists, vaigi ļekani, acis kā pūcei. Nomāktā balsī viņa teica:

«Es neesmu devusi krūti jau no vakardienas; man ir tik grūti, ka es laikam pakritīšu nemaņā.»

Viņš klusēja, nezinādams, ko lai saka. Viņa turpināja:

«Kam tik daudz pienā kā man, tam krūts jādod vismaz trīs reizes dienā, citādi ir ļoti grūti, it kā sirdi žņaugtu kāds slogs; es nevaru paelpot, esmu kā salauzta. Tīrais posts, kad ir tik daudz piena.»

«Jā, tiešām posts,» viņš piekrita. «Jums droši vien ir gaužām grūti.»

Viņa tiešām likās gluži slima, nomākta un vārga.

«Kā es drusku piespiežu,» viņa gaudās, «piens tek kā strūkla. Nudien, jums būtu interesanti to redzēt. Dažs labs nemaz netic. Kazolā visi kaimiņi skrēja pie manis skatīties.»

«Jā, jā!»

«Bet tas man bēdās nevar līdzēt. Ja tā būtu, es jums uz pēdām parādītu.»

Un viņa apklusa.

Vilciens apstājās. Pašā krastmalā stāvēja sieviete ar zīdaini klēpī; tas vienā laidā brēca. Māte bija vāja un skrandās ģērbta.

Zīdītāja viņā noskatījās un līdzcietīgi teica:

«Tev nu gan es varētu līdzēt. Un mazais brēkulis līdzētu man. Es neesmu bagāta, citādi jau es vietas dēļ nebūtu atstājusi māju, savus tuviniekus un manu mīļo bēnniņu, bet nudien, es maksātu piecus frankus, lai šo nabadziņu varētu desmit minūtes paturēt pie krūts. Un labi būtu viņam un man. Es būtu kā no jauna piedzimusi.»

Viņa atkal apklusa. Tad ar karsto roku vairākas reizes noglaudīja savu nosvīdušo pieri un izdvesa:

«Es nevaru vairs izturēt. Es laikam tūlīt miršu.»

Ar neapjaustu žestu viņa pavisam atpogāja drēbes.

Parādījās labā krūts — milzīga, piebrieduši, ar tumšu, tumšu galu.

«Ak, Kungs! Ak, Kungs!» vaidēja nabaga sieviete. «Ko lai es daru?»

Vilciens sakustējās un sāka braukt pa puķu laukiem, kuru elpa piedvašoja silto vakaru. Lāgiem bija redzamas zvejnieku laivas ar stingušām burām, it kā snaudošas zilā jūras līmenī. To attēli ūdenī likās kā citas laivas, aukšpēdu apgāztas.

Jauneklis mulsdams teica:

«Es . .. kundze .. . varētu … jums palīdzēt.»

Viņa atteica vārgā balsī:

«Ja, jūs būtu loti laipns. Es būtu jums gaužām pateicīga. Es nevaru vairs ilgāk izturēt, nevaru.»

Viņš nometās zīdītājas priekšā ceļos.

Viņa pieliecās viņam klāt, ar ierasto zīdītājas žestu pielikdama krūti pie viņa lūpām. Kamēr viņa sniedza to jaunajam puisim, tumšajā galiņā izspiedās piena lāse. Lūpām satvēris šo resno krūšu galu kā sulīgu augli, viņš sāka zīst. Viņš zīda kāri un vienmērīgi.

Lai būtu ērtāk, viņš rokām apņēma sievietes viduci un dzēra lēniem malkiem, kustinādams kaklu kā bērns.

«No šīs nu būs gana,» viņa iesaucās, «ņemiet otru.»

Viņš paklausīgi sāka zīst otru.

Viņa uzlika abas rokas jauneklim uz muguras un elpoja vieglāk, brīvāk, baudīja puķu smaržas, kas plūda vagona logā līdzi caurvējam, ko radīja vilciena skrējiens.

«Cik te jaukas smaržas», viņa teica.

Viņš neatbildēja, tikai dzēra no šī dzīvā avota, acis aizvēris, it kā gribēdams šo prieku izbaudīt līdz galam.

Viņa lēni atvirzījās.

«Nu jau pietiks. Man tagad ir labi. Esmu kā no jauna piedzimusi.»

Viņš piecēlās un ar delnas virspusi noslaucīja lūpas.

Savus dzīvības traukus, kuri izspīlēja ņieburu, viņa paslēpa drēbēs.

«Jūs bijāt man ļoti palīdzīgs. Esmu jums tik pateicīga.»

Viņš atbildēja laipnā atzinības tonī:

«Pateicīgam jābūt man, nevis jums: es divas dienas nebiju ēdis!»

VECMĀMIŅAS PADOMS

Mežainā pakalnē pacēlās pils senā stilā; lieli koki to apņēma tumšā zaļumā; no bezgalīgā parka atvērās skats gan lejā uz mežu, gan uz apkārtējiem laukiem. Dažus soļus no fasādes bija akmens baseins, kurā peldējās marmora sievietes; citi baseini, cits citam pāri, aizklīda līdz kalna pakājei, un to ietvertais strauts šalkdams lija no viena otrā. Sākot ar pašu pili, laipnu kā veca koķete, un beidzot ar gliemežvāku izrotātām grotēm, kur atdusējās cita gadsimta amori, viss šajā senlaicīgajā mītnē bija saglabājis veco laiku zīmes; viss likās stāstām par mūsu senču senajām ieražām, seniem tikumiem, aizšalkušo flirtu, vieglo grāciju.

Nelielā Luija XV stila salonā, kura sienas rotāja ganiņi, kas lakstojās ar ganītēm, skaistas dāmas un kungi elegantās parūkās, lielā atzveltnī pusguļus sēdēja veca sieviete. Gar abiem sāniem nokarājās viņas kaulainās mūmijas rokas, un, kad viņa nekustējās, viņa likās mirusi. Viņas miglainās acis bija vērstas lauku tālumā un šķita vērojam jaunības rēgus.

Pa vaļējo logu lāgiem iešalca zāļu smaržas un puķu aromātā kūstošā vēja elpa, kas uz viņas krunkainās pieres vēdināja sirmos matus un sirdī modināja tālas atmiņas.

Viņai blakus samta soliņā sēdēja jauna meitene ar brūnu bizi un tamborēja musturus altāra drēbei.

Viņai bija sapņainas acis, un, kaut viņai rokas strādāja, viņa pati bija sapņos iegrimusi.

Vecmāmiņa pievērsa viņai galvu.

«Berta,» viņa teica, «palasi man avīzi; drusku taču jāzina, kas notiek pasaulē.»

Jaunā meitene paņēma avīzi un ātri pārskatīja to:

«Daudz politikas, vecmāmiņ; vai to var nelasīt?»

«Jā, jā, mīļais bērns, to tu vari nelasīt. Vai nav kādi mīlestības notikumi? Vai tiešām Francijā jau miris bruņnieciskā galantuma gars, un neviens vairs nerunā par līgavu laupīšanu, par divkaujām dāmu dēļ, par drosmīgām dēkām?»

Meitene ilgi meklēja.

«Te jau būs,» viņa sacīja. «Virsraksts: «Mīlestības drāma.»»

Krunkas savilkās smaidā vecās sievietes sejā.

«Lasi,» viņa teica.

«Tas ir mīlestības stāsts ar sērskābi. Kāda dāma, atriebdamās sava vīri metresei, izdedzināja tai abas acis. Zvērināto tiesa viņu attaisnojusi, atzinusi nevainīgu, un tiesas namu viņa atstājusi, ļaužu baram sveicienus saucot un applaudējot.»

Vecmāmiņa sakustējās krēslā, atkārtodama:

«Tas ir briesmīgi, jā, tas taču ir briesmīgi! Lasi ko citu, mīļais bērns.»

Berta meklēja, un tajā pašā tiesu hronikas nodaļā atrada rakstu: «Smaga drāma. Ļoti tikumīga jauna meitene neviļus iekritusi kāda jaunekļa skaujās un, atriebdamās savam mīļākajam, kam bijusi neuzticīga sirds un trūcīgi ienākumi, iešāvusi četras revolvera lodes. Divas lodes ieskrējušas krūtīs, viena plecā un viena gurnā. Jauneklim jānodzīvo kropļa mūžs, bet meiteni tiesa attaisnojusi, publikai applaudējot. Beigās avīze ļoti nosodīja paļāvīgo meiteņu kārdinātāju.»

Te nu vecmāmiņa gaužām sašuta, un balss viņai sāka trīcēt:

«Jā, jūs visas esat prātu zaudējušas, pilnīgi jukušas. Dievs jums devis mīlestību, vienīgo prieku dzīvē; cilvēks tai pielicis klāt galanto pielūgšanu, vienīgo izpriecu garajās stundās, un te ņu jūs nākat un piejaucat vēl sērskābi, revolvera lodes; tas jau ir tas pats, kā spāniešu vīnam piejaukt netīrus dubļus!»

Berta nesaprata savas vecmāmiņas sašutumu.

«Bet, mīļā vecmāmiņa, šī sieviete tikai atriebās. Iedomājies, viņa bija precēta sieva, bet vīrs viņu pievīla!»

Vecmāmiņa izbrīnā pietrūkās.

«Kādas gan idejas jums sludina, šolaiku meitenēm!»

Berta atbildēja:

«Bet laulība taču ir svēta, mīļo vecmāmiņ!»

Vecmāmiņas izsmalcinātu manieru gadsimtā dzimušās sievietes sirds uztraukumā trīcēja.

«Mīlestība, tā ir svēta,» viņa teica. «Klausies, meitiņ, ko tev saka vecmāmiņa, kas pārdzīvojusi trīs paaudzes un krustām šķērsām pazīst vīriešus un sievietes. Laulībai un mīlestībai nav nekā kopīga. Cilvēki precas, lai gādātu ģimeni, un ģimeni gādā, lai radītu sabiedrību. Sabiedrība nevar dzīvot bez laulības, un ja sabiedrība ir ķēde, tad ģimene ir tās loceklis.

So gredzenu apvienošanai vienmēr lieto vienādu materiālu. Laulībā jāapvieno cilvēki ar vienādām ieražām, vienādu stāvokli, līdzīgām rasēm, jāstrādā vispārējo interešu labā, bagātības un bērna labā. Cilvēki, mīļā meitiņa, precas tikai reizi un tādēļ, ka pasaule to prasa; mīlēt savā mūžā var divdesmit reizes, jo tādus mūs daba radījusi. Redzi, laulība ir likums, bet mīlestība — instinkts, kas mūs dzen gan pa labi, gan pa kreisi. Ir radīti likumi, kas cīnās ar mūsu instinktiem, un tā tam jābūt, bet instinkts vienmēr ir stiprāks, un nevajaga tam pretoties, jo Dievs pats to radījis, bet likumus izdod tikai cilvēki.

Ja dzīvi neizdaiļotu ar mīlestību, neizdaiļotu, cik vien pilnīgi iespējams, kā bērnu zālēm piejauc cukuru, tad, mana mīļā, neviens ar to negribētu mierā būt.»

Berta apmulsumā atvēra lielas, platas acis un čukstus atteica:

«Mīlēt, vecmāmiņ, var tikai reizi!»

Vecmāmiņa pacēla savas trīcošās rokas pret debesīm, it kā piesaukdama mirušo galantuma Dievu, un sašutumā iesaucās.

«Jūs visi esat izvirtuši par nejedzigu, nejauku cilti. Kopš revolūcijas pasaule nav vairs pazīstama. Visur jums ir lieli vārdi, jūs ticat vienlīdzībai un mūžīgai kaislībai. Jums ļaudis raksta dzejas, stāstīdami, ka no mīlestības varot mirt. Manā laikā dzejas rakstīja, lai mūs mācītu vairāk mīlēt. Kad mums kāds muižnieks patika, mēs sūtījām pie viņa savu pāžu. Kad mūsu sirdīm uznāca jaunas kaprīzes, mēs pēdējam mīļākajam teicām: piedod, — vai paturējām abus divus.»

Jaunā meitene, gluži bāla, ar pūlēm teica:

«Tad sievietes bijušas negodīgas.»

Vecmāmiņa pietrūkās:

«Negodīgas? Tādēļ, ka viņas mīlēja, drīkstēja to teikt un pat dižoties ar to? Nē, mīļā meitiņ, ja kaut viena no mums, Francijas cienījamākajām dāmām, būtu palikusi bez mīļākā, viss galms par viņu būtu smējies. Un jūs iedomājaties, ka jūsu vīri visu savu mūžu mīlēs tikai jūs? Jā, tas jau būtu skaisti, ja tikai tas būtu iespējams!

Es tev saku, ka laulība vajadzīga tikai sabiedrības pastāvēšanai, bet tā nekādi nesaskan ar mūsu dabu, — vai tu to saprati? Dzīvē ir tikai viena jauka lieta, tā ir mīlestība, un taisni to grib mums laupīt. Jums saka: «Mīlēt būs tikai vienu vīrieti,» bet tas ir tikpat aplami, kā kad man visu mūžu liktu ēst tikai tītaru. Bet šim vīrietim būs tikpat daudz mīļāko kā gadam mēnešu.

Kā tauriņš, lidinādamies no viena zieda pie otra, viņš ļausies saviem instinktiem, kas viņu dzīs pie katras sievietes; un es tad lai eju uz ielas ar sērskābes pudeli un izdedzinu acis nabaga sievietēm, kuras klausījušas savam instinktam, — neatriebjos viņam, bet viņām! Tā taču ir izvirtība, tas nav vairs cilvēks, ko Dievs radījis, lai tas patiktu, mīlētu un būtu mīlēts.

Jūsu tagadējā sabiedrība, jūsu zemnieku, pilsoņu, kungu kārtā iekāpušo sulaiņu sabiedrība man applaudēs un mani attaisnos. Bet es tev saku, ka tas ir kauns, ka jums nav ne jausmas, kas ir mīlestība; un es esmu priecīga, ka miršu agrāk, nekā pasaulē būs zudis bruņnieciskais galantums un sievietes, kuras prot mīlēt.

Jūs, tagadnes cilvēki, visu ņemat pārāk nopietni; nekulturālas sievietes atriebība, kas nokauj savu mīļāko, raisa līdzcietības asaras mietpilsoņu sirdīs, kuri sagājuši lasīt noziedznieku dvēselēs. Un tā ir jūsu gudrība, tas ir jūsu prāts? Sievietes šauj vīriešus un pašas gaužas, ka viņi nav vairs galanti!»

Jaunā meitene saņēma vecmāmiņas krunkainās rokas: «Lūdzu, nerunā vairs, mīļā vecmāmiņa.» Un, ceļos nometusies, asaru pilnām acīm viņa lūdzās, lai debesis viņai dod lielu kaislību — vienu, bet mūžīgu kaislību, romantisko dzejnieku jaunu ideālu. Bet vecmāmiņa, aizvien vēl apburošā svētā veselā prāta varā, ar ko galantie filozofi pildīja visu astoņpadsmito gadsimtu, skūpstīja viņai pieri un teica:

«Sargies, meitiņ, ja tu ticēsi šādai neprātībai, arī tu būsi nelaimīga!»

SATURS

Priekšvārds

Iveta

Pērles jaunkundze

Parisa kundze

Mana sieva

Gailis nodziedāja

Satikšanās

Žēlsirdīgās māsas 25 franki

Kniepadatas

Veltīgs skaistums

Vienībā spēks

Ceļā

Siltumnīca

Atklājums

Atzīšanās

Idille

Vecmāmiņas padoms

GIJs de Mopasāns

iveta

Rīga 1993

Parakstīts iespiešanai 23.07.<J3. Reftlstr. upi. .Vv 2-0823. Formāls 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs <Vt 1. Augstspiedums. Haltlkus gārnitura 9.24 fīz. Iespiedi Metiens 7000 eks. Pašūt. .Vi 251-1. Līgumcena. SIA «Alvina». Iespiesta tipogrāfija «Rota». LV 1011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40.

[1] miestiņš Parīzes tuvumā.

Content

de Mopasāns Gijs Iveta. Noveles

PRIEKŠVĀRDS

IVETA

PĒRLES JAUNKUNDZE

PARISA KUNDZE

MANA SIEVA

GAILIS NODZIEDĀJA

SATIKŠANĀS

ŽĒLSIRDĪGĀS MĀSAS 25 FRANKI

KNIEPADATAS

VELTĪGS SKAISTUMS

VIENĪBĀ SPĒKS

CEĻĀ

SILTUMNĪCA

ATKLĀJUMS

ATZĪŠANĀS

IDILLE

VECMĀMIŅAS PADOMS

SATURS