de Misē Alfrēds

Izlase

Alfrēds de Misē Izlase

.

LAIKMETA BĒRNA GRĒKSŪDZE

Romāns

Pirmā daļa

.

I

Lai attēlotu savu dzīvi, tā vispirms jānodzīvo; tāpēc par sevi nerakstīšu.

Jau agrā jaunībā saslimu ar kādu dīvainu psihisku kaiti, tādēļ vēlos pastāstīt, kas ar mani notika trīs gados. Ja šī slimība būtu piemeklējusi vienīgi mani, es klusētu, bet ar to pašu sirgst vēl daudzi, tāpēc rakstīšu viņiem, kaut neesmu īsti pārliecināts, vai kāds manam stāstam pievērsīs uzmanību; starp citu, pat ja neviens manus vārdus neņemtu vērā, zināmu labumu tomēr gūšu — jo drīzāk no slimības atbrīvošos gluži kā slazdā iekritusi lapsa, kas nograuž savu iesprūdušo kāju.

II

Impērijas karos, kamēr vīri un brāļi cīnījās Vācijā, satrauktās mātes laida pasaulē nemierīgu, slimīgi nervozu paaudzi. Ieņemti divu kauju starplaikā, audzināti ģimnāzi_7 jās pie bungu skaņām — tūkstošiem zēnu, izmēģinot savu vārgo muskuļu spēku, draudīgi raudzījās cits citā. Laiku pa laikam ar zeltu izrakstītos mundieros ieradās asinīm notraipītie tēvi un spieda dēlus pie krūtīm, tad, nolikuši viņus zemē, kāpa atkal zirgos.

īstu dzīvi Eiropā toreiz dzīvoja viens vienīgs cilvēks; pārējie tikai centās elpot to pašu gaisu, ko viņš. Ik gadus Francija viņam dāvāja trīssimt tūkstoš jaunekļu; tie bija Cēzaram maksātie mesli, bet, ja viņa pēdās nesoļotu tik liels pulks, viņš nespētu sekot savam aicinājumam. Šī svīta viņam bija nepieciešama, lai šķērsotu pasauli un beidzot kristu vientuļas salas šaurajā ielejā, sēru vītola pavēnī.

Nekad vēl nebija aizvadīts tik daudz bezmiega nakšu kā šā vīra valdīšanas laikā; nekad nebija redzēts tāds daudzums izmisušu māšu pie cietokšņu mūriem; nekad nebija iestājies tik dziļš klusums ap tiem, kuri runā par nāvi. Tomēr ļaužu sirdīs bija tik daudz prieka, dzīvības un kareiviskas gatavības kā vēl nekad. Neredzēti spoža uzlēca saule, kas nožāvēja asiņu straumes. Runāja, ka, nosaukdams par Austerlicas sauli, šo spīdekli radījis dievs īpaši vienam cilvēkam. Taču īstenībā to radīja imperators pats ar saviem nemitīgi dunošajiem lielgabaliem, kad debesis apmācās tikai nākamajās dienās pēc kaujas.

Šo tīro gaisu no skaidrajām debesīm, pie kurām mirdzēja tik daudz slavas, spulgoja tik daudz tērauda, tieši to ieelpoja bērni. Viņi zināja, ka ir lemti asinspirtij, taču bija pārliecināti, ka Mirā nav ievainojams; viņi bija arī redzējuši imperatoru soļojam pa tiltu cauri tādai ložu krusai, ka uzskatīja viņu par nemirstīgu. Un kaut arī būtu jānomirst? Pat nāve toreiz likās skaista, varena un krāšņa savā kūsājošajā purpurā! Tik ļoti tā līdzinājās cerībai, tās nopļautie asni bija tik zaļoksnēji, ka tā pati šķita kļuvusi jaunāka, un neviens vairs neticēja vecumam. Visi Francijas šūpuļi un zārki kļuva par nāves vairogu; patiesi, sirmgalvji bija iznīkuši, palika tikai līķi un pusdievi.

Bet reiz nemirstīgais imperators, pakāpies uzkalniņā, vēroja, kā septiņas tautības apkauj cita citu; viņš prātoja, vai viņam piederēs visa pasaule vai tikai tās puse, kad pēkšņi, laižoties garām, eņģelis Azrails skāra viņu ar spārnu un iegrūda okeānā. Dzirdot imperatoru krītam, mirstošie varasvīri izslējās nāves gultās, un, izstiepuši mezglainos pirkstus, šie karaliskie zirnekļi saplosīja Eiropu gabalos, bet no Cēzara purpura togas uzšuva sev Arlekīna tērpu.

Kā ceļinieks, kas dienu un nakti, gan saulē, gan lietū, par spīti briesmām un nogurumam, nepārstāj soļot un, tikai sasniedzis mājas, sēžot pie ģimenes pavarda, pēkšņi sajūt nepārvaramu gurdenumu un ar mokām aizvelkas līdz gultai, tā arī Francija, Cēzara atraitne, pēkšņi sajuta savu ievainojumu. Nevarīgi sabrukusi, tā iemiga tik dziļi, ka bijušie karaļi noturēja to par mirušu un ietina baltā līķautā. Vecā, nosirmojusī armija pēdējiem spēkiem atgriezās mājās, un pamestajās pilīs atkal skumji iedegās ugunis.

Daudz ceļojuši un daudz nokāvuši, impērijas karavīri beidzot apskāva savas izvārgušās sievas, stāstīdami viņām par pirmo mīlestību; ielūkojoties dzimtās zemes strautos un ieraugot tajos savus grumbainos vaigus un sakropļotos stāvus, vīri vaicāja pēc bērniem, kas viņiem aizspiestu acis. Tēvi prasīja, kur ir viņu dēli. Zēni iznāca no skolām un, nemanīdami vairs ne zobenu, ne karavīru, savukārt jautāja, kur tēvi. Viņiem atbildēja, ka beidzies karš, ka Cēzars miris, bet franču konsulātu un vēstniecību priekštelpās izkārtas Vellingtona un Blīhera ģīmetnes ar uzrakstu «Salvatoribus mundi» l.

Uz sabrukušās pasaules drupām tad nostājās satrauktā jaunatne. Katrs no šiem bērniem bija kā lāse kvēlo asiņu, kuras pārplūdināja zemi; viņi bija dzimuši kara klēpī un karam. Piecpadsmit gadu bija sapņots par Maskavas sniegiem un Piramīdu sauli. Tālāk par savas pilsētas robežām neviens nebija ticis, taču bija zināms, ka aiz šo pilsētu vārtiem ved ceļš uz Eiropas galvaspilsētām. Domās viņiem piederēja visa pasaule; viņi vēroja zemi, debesis, ielas un ceļus; visapkārt bija tukšums, tikai kaut kur tālumā atbalsojās baznīcu zvanu skaņas.

Bāli rēgi melnos tērpos lēnām šķērsoja laukus; citi klauvēja pie namu durvīm un, tiklīdz tās atvērās, izvilka no kabatām garus, saburzītus pergamentus un padzina ļaudis no mājām. Arvien vēl trīcēdami bailēs, tāpat kā pirms divdesmit gadiem no šejienes aizejot, no visām malām pulcējās vīri. Katrs kaut ko pieprasīja, strīdējās, kliedza. Brīnums, ka viena pati nāve varēja sasaukt kopā tik daudz kraukļu!

Francijas karalis sēdēja tronī un, lūkodamies apkārt, pētīja, vai valsts ģerboņa rakstā nav palikusi kāda bite. Vieni sniedza karalim savas cepures, un viņš tajās meta naudu; otri atnesa krucifiksu, un viņš to skūpstīja; citi tikai skaļi kliedza viņam ausī dažādus slavenus vārdus, un viņš tiem lika doties lielajā zālē, kur atbalss šos vārdus atkārtoja vēl skaļāk; netrūka arī tādu, kuri rādīja karalim savas vecās mantijas, lielīdamies, ka no bitēm tajās vairs nav ne vēsts, un viņš tiem dāvāja jaunas drēbes.

Vērojot notiekošo, jaunatne joprojām cerēja reiz sagaidīt Cēzara ēnu izceļamies krastā Kannās un aizpūšam prom

' Pasaules glābēji. (Latīn.) visus ērmus; taču klusums ieilga un tikai pie apvāršņa rēgojās bālganas lilijas. Kad jaunekļi ieminējās par slavu, viņiem atbildēja: «Kļūstiet mūki!» Kad viņi runāja par godkāri, viņiem teica: «Kļūstiet mūki!» — par cerībām, mīlestību, spēku un dzīvību: «Kļūstiet mūki!»

Tad pēkšņi oratoru tribīnē uzkāpa cilvēks, kura rokās bija līgums starp karali un tautu; viņš sludināja, ka skaista ir slava un tāpat karavīru godkāre, bet ir vēl kaut kas skaistāks un to sauc — brīvība.

Jaunieši pacēla acis un atcerējās vectēvus, kuri arī runāja par brīvību. Viņi atminējās tēva māju tumšajos nostūros mīklainus garmatainu vīru marmora krūšutēlus ar latīņu uzrakstiem. Atminējās, ka vecmāmuļas, galvu šūpodamas, vakaros stāstīja par asiņu straumēm — daudz briesmīgākām nekā tās, ko izlējis imperators. Vārds «brīvība» slēpa sevī kaut ko savādu, tas lika straujāk pukstēt sirdīm, satrauca kā tālas, drausmas atmiņas un reizē kā dārgas, vēl tālākas cerības.

Dzirdot šo vārdu, viņi sarāvās, bet, ejot uz mājām, redzēja nesam uz Klamaru trīs grozus: trīs jaunekļi pārāk skaļi bija izrunājuši vārdu «brīvība».

Noskatoties skumjajā ainā, dīvains smaids pavīdēja jauniešu lūpās, bet citi oratori, uzkāpuši tribīnē, sāka publiski pierādīt, ko vērta godkāre un cik dārgi maksā slava; viņi attēloja kara šausmas, kaujas dēvējot par asinspirtīm. Un viņi runāja tik gari un ilgi, ka visas cilvēku ilūzijas sabira ap viņiem kā rudens lapas, un klausītāji, it kā mostoties no murgaina sapņa, pārvilka ar roku pār pieri.

Vieni sacīja: «Imperators krita tāpēc, ka tauta viņu vairs nevēlējās.» Citi sauca: «Tauta gribēja karali! ... Nē, brīvību! ... Nē, prātu! ... Nē, reliģiju! ... Nē, angļu konstitūciju, nē, absolūtismu!» — un beidzot kāds piebilda: «Nē, neko tamlīdzīgu, tikai mieru.»

Dzīvi, kas tagad jaunajai paaudzei atklājās, veidoja trīs stihijas: aiz viņiem savās drupās vēl drebēja uz visiem laikiem iznīcinātā pagātne ar absolūtisma paliekām. Priekšā pie neaptveramā apvāršņa — rītausma, nākotnes pirmā gaišā blāzma, bet starp šīm abām pasaulēm — starp veco kontinentu un jauno Ameriku — kaut kas līdzīgs Okeānam, kaut kas neskaidrs un vibrējošs — bangojoša, bojā gājušu kuģu atliekām pilna jūra, kur retumis pavīd tāla, balta bura vai kāda kuģa biezās dūmu vērpetes, vārdu sakot, tagadējais gadsimts, kas, nebūdams ne pagātne, ne nākotne, kaut gan atgādina abas, šķir tās vienu no otras, gadsimts, kad, sperot soli, nesaproti, vai zem kājām tev asni vai drupas.

Lūk, kādā haosā toreiz vajadzēja izvēlēties, lūk, kāda nākotne gaidīja spēka pilnos, drosmīgos jauniešus, impērijas dēlus, revolūcijas mazdēlus.

Taču viņi par pagātni vairs nesūrojās, jo nekam neticēt ir grūti; nākotni — to viņi mīlēja, bet kā? Kā Pigma-lions Galateju. Nākotne viņiem bija marmora mīļākā, un viņi gaidīja, kad tā sāks mosties un asinis ritēs tās dzīslās.

Tātad atlika tagadne, laikmeta gars, krēslas eņģelis — brīdis starp dienu un nakti; ietinies egoisma mantijā, tas sēdēja uz miroņkaulu maisa, trīcēdams mežonīgā aukstumā. Redzot šo rēgu — ne īsti mūmiju, ne embriju, visu sirdīs iezagās nāves bailes. Viņi tuvojās tam kā ceļotāji Strasburgā līgavas tērpā iebalzamētajai vecā Servendenas grāfa meitai: tās bērnišķais stāvs iedveš šausmas, jo uz trauslās, zilganbālās rokas mirdz laulības gredzens, bet galvā, kas gandrīz pārvērtusies pīšļos, oranžziedu vainadziņš.

Kā pirms vētras, lokot koku galotnes, mežam cauri brāžas negants vējš, kam seko dziļš klusums, tā Napoleons, šķērsojot pasauli, satricināja visu savā ceļā; karaļi jauta, ka sašūpojas viņu kroņi, un, aptvēruši ar rokām galvu, sataustīja uz tās tikai bailēs saslējušos matus. Pāvests nobrauca trīssimt jūdžu, lai dieva vārdā svētītu un kronētu Napoleonu, bet Napoleons izrāva viņam kroni no rokām. Tad drūmais mežs — vecā Eiropa — viscaur nodrebēja; pēc tam iestājās klusums.

Stāsta, ka, sastopot ceļā satracinātu suni, droši jādodas uz priekšu, nezaudējot aukstasinību, neatskatoties, nepieliekot soli, tad suns tikai, rūkdams caur zobiem, īsu brīdi sekos, bet, ja cilvēka kustībās izpaudīsies bailes un solis kļūs veicīgāks, suns acumirklī metīsies virsū un viņu sakodīs, jo pēc pirmā kodiena no suņa zobiem vairs neizvairīties.

Taču Eiropas vēsturē nereti bijuši gadījumi, kad valdnieks izdarījis šo pazudinošo žestu un tauta viņu saplosījusi; bet tas noticis tikai ar vienu cilvēku, ne jau ar visiem, vārdu sakot, bojā gāja karalis, nevis karaļa vara. Napoleona laikā šis žests pazudināja karaļa varu un ne vien to, bet arī baznīcu un aristokrātiju — kā garīgo, tā laicīgo varu.

Pēc Napoleona nāves šīs varas tika atjaunotas, kaut gan uzticību bija zaudējušas uz visiem laikiem. Apzināties iespējamo ir ļoti riskanti, jo prāts vienmēr paredz tālāko. Jēdzieni «tā varēja būt» un «tā bija» ir atšķirīgi, lūk, pirmais suņa kodiens.

Despotisma pēdējais uzliesmojums bija Napoleons. Viņš iznīcināja un izsmēja karaļus tāpat kā Voltērs svētos rakstus. Bet pēc viņa atskanēja varens grāviens: vecajai pasaulei uzkrita Svētās Helēnas salas akmens. Acumirklī debesīs iedegās prāta ledainais spīdeklis, līdzīgi nakts dieva vēsajai gaismai ietīdams pasauli bālā līķautā.

Arī līdz tam netrūka ļaužu, kas ienīda aristokrātiju, pulgoja mācītājus, sazvērējās pret karali; ne mazums uzstājās pret nelikumībām un aizspriedumiem; taču neparastākais bija tas, ka tauta tagad par to visu smējās. Sastopot muižnieku, mācītāju vai karali, kara vētrās rūdītie zemnieki, šūpodami galvu, sacīja: «Ahā! Ar šo mēs tikāmies citā vietā un laikā, tad viņš izskatījās pavisam citāds.» Un, runājot par troni vai altāri, viņi teica: «Tur nav vairāk kā četri dēļi, mēs paši tos sanaglojām, paši arī izjauksim.» Bet tad viņiem atgādināja: «Tauta, tu esi atgriezusies no maldu ceļiem, kur klīdi, tu taču pati atsauci savus karaļus un mācītājus.» Un viņi atbildēja: «Tie nebijām mēs, bet, lūk, tie pļāpas!» Un, kad viņiem piekodināja: «Tauta, aizmirsti pagājušo, kop zemi un esi paklausīga!» — viņi piecēlās kājās un kaut kas klusi nošķindēja. Sakustējās sarūsējis, izrobots zobens būdas kaktā. Tad runātāji steidzīgi piebilda: «Paliec vismaz mierīgi savā vietā un nemeklē kašķi, ja neviens tevi neaizskar!» Ak vai! Un viņi ar to samierinājās.

Taču jaunatne nerimāsJCilvēkos neapšaubāmi mājo divi slepeni spēki, kas cīnās savā starpā līdz nāvei: viens — gaišredzīgs un vēss — pieķeras tagadnei, rēķina, sver un tiesā pagātni; otrs slāpst pēc nākotnes, alkst nezināmā, Kad cilvēku uzveic kaislības, tām raudot seko saprāts un brīdina par draudošajām briesmām, bet, līdzko cilvēks apstājas un, paklausot saprāta balsij, saka: «Patiesi, esmu nelga. Kurp es eju?» — tūdaļ atsaucas kaislība: «Bet es? Vai esmu nolemta nāvei?»

Un tā jaunajās sirdīs rūgtin rūga nemiers. Pasaules varenie jaunatni notiesāja uz bezdarbību, dīkdienību, garlaicību; nodoti dažādu trulu pedantu rokās, jaunieši redzēja sev priekšā atkāpjamies putojošās bangas, pret kurām

viņi saspringtiem muskuļiem grasījās cīnīties. Šie kareivīgie gladiatori sirds dziļumos smagi cieta. Bagātākie kļuva par izvirtuļiem, trūcīgie samierinājās, iestājušies civilajā dienestā vai karadienestā, paši nabadzīgākie, aizrāvušies ar prātošanu un skaļām frāzēm, metās briesmīgajā bezmērķīgas darbības jūrā. Neiztika arī bez politikas, jo cilvēkam sava vājuma apziņa liek meklēt sakarus ar citiem, bet daba viņu apveltījusi ar pūļa instinktu. Viņi uzbruka sargkareivjiem pie likumdošanas palātas, skrēja skatīties izrādi, kur Talms savā parūkā atgādināja Cēzaru; viņi neganti ārdījās kāda liberāļu deputāta bērēs. Bet starp divu pretējo partiju locekļiem nebija neviena, kas, pārnācis mājās, ar rūgtumu neizjustu dzīves tukšumu un savu roku nevarību.

Sabiedrības dzīve ārēji likās bezkrāsaina, turklāt arī iekšēji tā ritēja drūmi un vienmuļi; tikumos valdīja vislielākā liekulība; angļu idejas, apvienojušās ar svētulību, nokāva katru prieku. Varbūt liktenis jau gatavoja sev jaunus ceļus, varbūt kāds eņģelis — nākotnes sabiedrības priekšvēstnesis — jau sēja sievietēm sirdīs ilgas pēc cilvēciskas neatkarības, kas viņām jāpieprasa. Taču nebija šaubu, ka visos Parīzes salonos — nedzirdēts brīnums! — vīrieši nošķīrās no sievietēm; viņas — baltos tērpos kā līgavas un viņi — melnos kā bāreņi sāka vērīgāk ielūkoties cits citā.

Tomēr nevajag pārprast: mūsdienu vīrieša tumšais uzvalks ir drūms simbols. Lai pie tā nonāktu, maz pamazām tika atmesti visi apkalumi, zieds pēc zieda noārdīti izšuvumi no mundieriem. Cilvēka prāts apgāza šīs ilūzijas, kaut gan, pats par tām sērodams, ilgojās mierinājuma.

Vispārējās pārmaiņas ietekmēja arī līdz šim brīvos un skaistos, jauneklīga svaiguma apdvestos studentu un mākslinieku tikumus. Nošķīrušies no sievietēm, vīrieši čukstēja dziļi aizskarošo vārdu «nicinājums». Viņi aizrāvās ar vīnu un kurtizānēm. Studenti un mākslinieki sekoja šim piemēram; uz mīlestību sāka raudzīties tāpat kā uz slavu un reliģiju — tā bija savu laiku nodzīvojusi ilūzija. Viņi sāka apmeklēt publiskos namus; grizete — šī sapņainā, romantiskā būtne, maigā, saldkairā mīlētāja tika pamesta aiz savas letes. Viņa bija trūcīga, un viņu vairs nemīlēja, bet viņai bija nepieciešami tērpi, cepures, un viņa pārdevās. Ak posts un bēdas! Jauneklis, kuram būtu vajadzējis viņu mīlēt, kuru viņa gribēja mīlēt, tas pats, ar kuru viņa senāk braukāja uz Verjēras vai Romenvilas mežu, dejoja

zaļumballēs, kurš koku paēnā cienāja viņu ar vakariņām, kurš garajos ziemas vakaros lampas gaismā veikala dziļumā tērzēja, daloties sūriem sviedriem pelnītajā maizes riecienā un savā cēlajā nabaga vīra mīlestībā, — tas pats tagad pameta viņu, lai vēlāk bālu, svina pelēku, slimu, uz mūžu pazudinātu, ar bada zīmogu uz lūpām un prostitūciju sirdī sastaptu publiskā nama nakts orģijās. ^

Ap to pašu laiku divi dzejnieki, mūsdienu lielākie ģēniji pēc Napoleona, sakopoja visas pasaules ilgu un sāpju elementus. Jaunās literatūras patriarhs Gēte, attēlojis savā «Verterā» kaislību, kas noved pie pašnāvības, radīja Faustu, vislielākā neģēļa tēlu, kāds jebkad iemiesojis ļaunumu un nelaimi. Gētes darbi sāka ieviesties Francijā. Bagāts, laimīgs un mierīgs, sēžot savā kabinetā starp gleznām un statujām, Gēte ar tēvišķīgu smaidu vēroja, kā Francija uzņem viņa drūmos gara ražojumus — tumsas darbus. Ar sāpju kliedzienu viņam atbildēja Bairons, satricinādams Grieķiju un nolikdams bezdibeņa malā Manfrēdu, it kā nebūtība varētu atrisināt drausmo noslēpumu, kas viņu apvija.

Piedodiet, ak, lielie dzejnieki, kas tagad pīšļos pārvērtušies atdusaties zemē! Piedodiet man! Jūs esat pusdievi, es — tikai cietējs cilvēkbērns. Taču rakstot nespēju jūs nenolādēt. Kāpēc jūs neapdziedājāt ziedu smaržas, dabas balsis, cerības un mīlestību, vīnogulājus un sauli, debess zilgmi un daili? Protams, jūs pazināt dzīvi un droši vien arī ciešanas, pasaule bruka ap jums, un jūs izmisumā raudājāt uz tās drupām; jūsu mīļākās jūs pievīla, draugi apmeloja, bet tautasbrāļi neprata novērtēt; sirdī jums valdīja tukšums, acu priekšā rēgojās nāve, un jūs bijāt kā divi sāpju kolosi. Bet sakiet man, jūs, dižciltīgais Gēte, — vai Vācijas veco, snaudošo mežu liegajos čukstos vairs neskan mierinātāja balss? Skaisto dzeju jūs uzskatījāt par zinātnes māsu, — vai tiešām nemirstīgajā dabā abas šīs māsas nevarēja rast dziedinošu zālīti sava lolojuma sirdij? Jūs bijāt panteists, antīkās Grieķijas slavinātājs, kaislīgs dievišķo formu cienītājs, — bet kāpēc jūs neielējāt lāsīti medus lieliskajos traukos, kurus pats pratāt radīt, jūs, kuram pietika pasmaidīt, lai bites laistos uz jūsu lūpām? Un tu, tu, Bairon, vai Ravennas tuvumā zerū Itālijas apelsīnkokiem, zem skaistajām Venēcijas debesīm un tavai sirdij dārgās Adri-jas jūras krastos — vai visur tu nebiji kopā ar savu mīļoto?

Ak vai, es, tavs uzrunātājs, esmu tikai nevarīgs bērns, taču

jau izcietis tik lielas sāpes, kādas tev varbūt svešas, tomēr nezaudēju cerības, tomēr slavēju dievu.

Kad tādējādi mūsu prātos ielauzās angļu un vācu idejas, visus pārņēma drūms, mēms riebums, kam sekoja briesmīga katastrofa. Paust vispārējus uzskatus taču nozīmē pārvērst salpetri šaujampulverī, bet lielais Gēte savās ģeniālajās smadzenēs kā destilācijas traukā uzsūca aizliegtā augļa sulu. Tie, kas Gēti nelasīja, bija pārliecināti, ka viņus katastrofa neskars. Nožēlojamās būtnes! Sprādziens ierāva arī viņus vispārējo šaubu bezdibenī.

Tas bija kā visa dievišķā un laicīgā noliegums, ko varētu dēvēt par vilšanos vai, ja vēlaties, par bezcerību. Šķietami letarģiskā miegā iemigusi cilvēce tās pulsa vērotājiem likās mirusi. Kādam zaldātam reiz jautāja: «Kam tu tici?» — un viņš vispirms sacīja: «Pats sev.» Taču Francijas jaunatne uz līdzīgu jautājumu atbildēja: «Nekam.»

Kopš tā laika it kā radās divas nometnes. Vienā pusē raudot lieca galvas eksaltētas būtnes, neveseli prāti, atklātas, bezgalības alkstošas dvēseles; iegrimušas slimīgos sapņos, tās atgādināja trauslas niedres rūgtuma okeānā. Otrā pusē reālu baudu vidū nelokāmi stāvēja cilvēki ar miesu un asinīm, nepazīdami citu rūpju kā skaitīt savu naudu. Visapkārt skanēja tikai elsas un skaļi smiekli — raudāja dvēseles, smējās miesa.

Lūk, ko runāja dveseles:

«Ak vai, ak vai! Reliģija iznīkst, mākoņi pārvēršas lietū, nav vairs ne cerību, ne gaidu, pat ne divu melnu, sakrustotu skaliņu, kuru priekšā izstiept rokas. Nākotnes spīdeklis aust lēnām, tas nespēj pacelties virs apvāršņa; to ieskauj mākoņi, un tā disks šķiet asinssarkans kā ziemas saule, tās ir deviņdesmit trešā gada asinis. Zudusi mīlestība un slava. Zemi klāj tumša nakts. Un, kad uzausīs gaisma, mēs būsim jau miruši.»

Miesa teica:—

«Cilvēki dzīvo virs zemes, lai kalpotu savām vajadzībām. Viņiem pieder vairāk vai mazāk dzeltenu vai baltu metāla ripiņu, kuras dod tiesības uz lielāku vai mazāku cieņu. Est, dzert, gulēt nozīmē dzīvot. Runājot par cilvēku attiecībām, draudzība nozīmē — aizņemties naudu, kaut gan reti gadās draugs, kuru tāpēc spējam pietiekami stipri mīlēt. Radniecība noder, lai iegūtu mantojumu, mīlestība — lai vingrinātu miesu; vienīgā intelektuālā bauda ir godkāre.»

Līdzīgi aziātu mērim, kas ceļas no Gangas izgarojumiem, zemi ātri šķērsoja briesmīga bezcerība. Jau dzejas princis Šatobriāns, ietinis šo drausmo elku savā svētceļnieka mantijā, novietoja to uz marmora altāra starp smaržīgiem svētā vīraka traukiem. Gadsimta dēli vairs nevienam nevajadzīga spara pilni, saspringuši dīkās rokas, dzēra no seklajiem kausiem saindēto dziru. Viss gāja bojā, kad pēkšņi no pazemes izlīda šakāļi. Dabas izdzimteņus ar savām asinīm sāka barot nedzīva, samaitājoša literatūra, kurai bija vienīgi forma, turklāt pretīga.

Vai kāds jebkad iedrošināsies atklāti sacīt, kas notika skolās? Vīri visu apšaubīja, jaunekļi noliedza. Dzejnieki apdziedāja bezcerību, jaunieši iznāca no skolām skaidrām galvām, svaigām, sārtām sejām, ar zaimiem uz lūpām. Starp citu, franču raksturā kā arvien dominēja jautrība un atklātība, tāpēc prāti viegli padevās angļu un vācu idejām, taču sirdis, pārāk nespējīgas cīnīties un ciest, vīta kā salauzti ziedi. Un tā, lūk, nāves aukstums lēnām un nemanāmi no galvas iezagās sirdīs. Mēs nejūsmojām par ļauno, mēs tikai noliedzām labo; bezcerības vietu ieņēma ne jūtīgums. Piecpadsmit gadus veci zēni, bezrūpīgi izlaidušies ziedošu krūmu paēnā, kavēja laiku ar valodām, no kurām šausmās nodrebētu Versaļas rāmās birzis. Svētā dievmaizīte, Kristus miesa — nemirstīgais dievišķās mīlestības simbols tagad kalpoja vēstuļu aizzīmogošanai; bērni izspļāva dievmaizītes.

Laimīgi tie, kam šie laiki pagāja secen! Laimīgi tie, kuri šķērsoja bezdibeņus, raugoties debesīs! Tādi, bez šaubām, bija, un viņi mūs pažēlos.

Dieva zaimošana prasa daudz spēka, taču atvieglo rūgtuma pārpilno sirdi, diemžēl to nevar apstrīdēt. Reiz kāds ateists, izvilcis no kabatas pulksteni, lūdza dievu, lai piecpadsmit minūšu laikā viņu nospertu zibens; tie viņam, protams, bija briesmīgi dusmu un baudas mirkļi. Tas bija bezcerības paroksisms, mēms izaicinājums debesu spēkiem. Sīks, nožēlojams radījums locījās zem pēdas, kas viņu samina; tas bija skaļš sāpju kliedziens. Un, kas zina, vai tas kungs, kam redzams viss, neuzskatīja to par lūgšanu?

Un jaunatne, apjūsmodama bezcerību, zināja, kur izlietot savu dīko spēku. Ņirgāšanās par slavu, reliģiju, mīlestību, par visu pasauli sagādā lielu gandarījumu dīkdieņiem. Līdz ar to viņi smejas paši par sevi, attaisnojas un reizē gūst mācību. Turklāt ir patīkami iedomāties sevi nelaimīgu,

kaut gan patiesībā tevī mīt tukšums un garlaicība. Starp citu, izvirtība, šis nāves pirmcēlonis, ir briesmīgs dzirnakmens — īsts novājināšanas līdzeklis.

Bet bagātnieki sprieda tā: «Reāla ir tikai bagātība, viss pārējais — sapnis; tāpēc baudīsim dzīvi un mirsim.» Mazturīgākie domāja: «Reāla ir tikai aizmiršanās, viss pārējais — sapnis; aizmirsīsimies un mirsim.» Un nabagie teica: «Reālas ir tikai ciešanas, viss pārējais — sapnis; nolādēsim un mirsim.»

Vai šī aina nav pārāk skumja? Vai es nepārspīlēju? Kā jums šķiet? Varbūt esmu mizantrops? Atļaujiet izteikt kādu atziņu.

Lasot Romas impērijas bojā ejas vēsturi, gribot negribot jāievēro, cik lielu ļaunumu šai valstij nodarīja kristieši, tiklīdz to rokās nāca vara, kaut gan tuksnesī viņi likās apbrīnojami.

«Domājot par dziļo neziņu, kādā grieķu priesteri ļāva grimt tautai,» saka Monteskjē, «gribas salīdzināt viņus ar Herodota aprakstītajiem skitiem, kuri kalpiem izdūruši acis, lai nekas tos neizklaidētu un netraucētu kult saimniekam sviestu. Neviena valsts lieta — miera līgums, karš vai pamiers, neviens tirdzniecības darījums, pat ne laulības nenotika bez mūku iejaukšanās. Nav grūti iedomāties, kāds ļaunums no tā cēlās.»

Monteskjē varētu piebilst: «Kristietība pazudināja imperatorus, bet izglāba tautu. Barbariem tā atvēra Konstan-tinopoles pilis, bet Kristus miera eņģeļiem — būdiņu durvis.» Runa bija par šīs pasaules varenajiem. Un kam gan interesēja līdz kaulu smadzenēm izvirtušās impērijas pirmsnāves gārdzieni un drūmais galvanisms, kas vēl raustīja izģindušo tirāniju uz Heliogabala un Karakallas kapenēm? Vai vērts bija glabāt ar Nerona aromātu piesātināto un Tibērija līķautā ietīto Romas mūmiju? Nē, diplomātu kungi, jums vajadzēja doties pie nabadzīgajiem un mierināt tos; vajadzēja ļaut tārpiem un kurmjiem sagrauzt apkaunojošos pieminekļus, bet no mūmijas klēpja radīt jaunavu, tikpat šķīstu kā Pestītāja māte, visu apspiesto ļaužu draudzeni — cerību.

Tā rīkojās kristiānisms; bet tagad, pēc tik daudz gadiem atskatoties, jāvaicā: ko paveikuši tie, kas to nokāva? Viņi zināja, ka nabagais, pakļaudamies bagātajam, bet vājais — stiprajam, domā: «Šajā pasaulē mani apspiež bagātais un stiprais, bet, kad viņš lūkos iekļūt paradīzē, es, nostājies

pie vārtiem, apsūdzēšu viņu dieva taisnās tiesas priekšā.» Un tāpēc — ak vai! — nabagais visu pacietīgi panesa.

Taču Kristus pretinieki nabagajam teica: «Tu pacietīgi gaidi taisnās tiesas dienu, bet taisnības nav; tu gaidi aiz-kapa dzīvi, lai pieprasītu gandarījumu, bet aizkapa dzīves nav; tu uzkrāj savas un savas ģimenes asaras, bērnu kliedzienus un sievas elsas, lai nāves dienā noliktu tās dievam pie kājām, bet dieva nav.»

Bez šaubām, dzirdot to, nabagais aiztrauca asaras, apklusināja sievu un, pasaucis bērnus līdzi, izslējās tīrumā kā vērsis. Bagātajam viņš teica: «Apspiedēj, arī tu esi tikai cilvēks.» Un mācītājam: «Mierinātāj, tu meloji man.» Tieši to vēlējās Kristus pretinieki. Sūtīdami nabago izkarot brīvību, viņi varbūt cerēja, ka tas atnesīs cilvēcei laimi.

Bet ja nu reiz nabagais sapratīs, ka mācītāji viņu krāpj, bagātie aplaupa, ka visiem cilvēkiem ir vienādas tiesības, ka labumi atrodami tikai šajā pasaulē un nabadzība ir nelikumīga? Ja kādā jaukā dienā, ticēdams vienīgi sev un savām rokām, viņš pēkšņi iesauksies: «Karu bagātniekiem! Arī es gribu baudīt šās zemes dzīvi, tāpēc ka citas dzīves nav! Arī man nepieciešama zeme, ja debesis ir tukšas! Zeme nepieciešama kā man, tā citiem, jo visi esam vienlīdzīgi!» Ak, lielie prātnieki, kas iedvesāt viņam šīs domas, — ko jūs teiksiet, ja viņš tiks uzvarēts?

Bez šaubām, jūs esat filantropi, jūsu spriedumi par nākotni, protams, pareizi, un pienāks reiz diena, kad mēs jūs svētīsim, bet pagaidām nudien tas nav iespējams. Kad senos laikos apspiedējs sacīja: «Zeme pieder man!» — apspiestais atbildēja: «Toties man pieder debesis!» Bet ko lai viņš atbild tagad?

Mūsu gadsimta slimību izraisa divi cēloņi: tauta, kas pārdzīvojusi 1793. un 1814. gadu, nes sirdī divējas rētas. Viss, kas bijis, jau pagājis. Tas, kam jānāk, vēl nav klāt. Citu mūsu posta noslēpumu atminējumu velti meklēt!

Lūk, cilvēks, kura nams sagruvis; viņš nojauc to, lai celtu jaunu. Apkārt mētājas lūžņi, bet viņš gaida ķieģeļus jaunajai celtnei. Atlocītām piedurknēm un lauzni rokā viņš gatavs skaldīt akmeņus un jaukt cementu, kad pēkšņi viņam pavēstī, ka ķieģeļu nebūs, un ieteic notīrīt un izmantot vecos. Kā jums šķiet, ko lai iesāk šis cilvēks, kas saviem mazuļiem nebūt nevēlas darināt ligzdiņu no lūžņiem? Taču akmeņlauztuves ir dziļas, darba rīki pārāk trausli, lai izcirstu akmeņus. «Nogaidiet,» viņam saka, «gan pamazām tos dabūsiet. Nezaudējiet cerības, strādājiet, virzieties uz priekšu, piekāpieties!» Ko visu gan viņam neieteica! Bet tas, kuram vecās mājas vairs nav un nav arī vēl jaunās, tas nezina, kur tikmēr patverties no lietus, kur gatavot vakariņas, kur strādāt un atpūsties, kur dzīvot un nomirt, un viņam taču ir pavisam mazi bērni.

Varbūt es dziļi maldos, bet vai arī mēs nelīdzināmies šim cilvēkam? Ak, nākamo gadsimtu tautas! Kad svelmainā vasaras dienā jūs lieksieties pār arklu dzimtenes zaļojošajos laukos, kad spožajos saules staros redzēsiet, ka zeme, jūsu dāsnā māte, tērpusies rīta rotā, uzsmaida savam mīļotajam dēlam — strādniekam, kad, noslaucījuši svētos sviedrus no rāmajām pierēm, ar skatienu aptversiet bezgalīgo plašumu, kur līdz pat apvārsnim ne vārpiņa nepacelsies augstāk par citām un dzeltenīgajā labībā vīdēs tikai zilas rudzupuķes un margrietiņas, ak, brīvie ļaudis, pateikdamies dievam par to, ka esat dzimuši, lai novāktu šo ražu, atcerieties mūs, kas vairs nebūsim dzīvi, atgādiniet sev, ka jūsu tagadējo mieru pirkām mēs par dārgu maksu; žēlojiet mūs vairāk nekā citus savus priekštečus. Mums netrūkst kopīgu ciešanu, par kurām žēlumu pelnīja arī viņi, taču mēs zaudējām to, kas viņiem bija mierinājums. [1]

Pastāstīšu, kādos apstākļos pirmoreiz saslimu ar gadsimta slimību.

Pēc kādas masku balles sēdēju pie lieliski klāta vakariņu galda. Ap mani krāšņos masku tērpos bija draugi, visapkārt, starodami skaistumā un priekā, rosījās jauni kungi un dāmas; pa labi un pa kreisi izmeklēti ēdieni, vīna pudeles, lustras un ziedi; virs galvas dārdēja orķestris, bet man iepretī sēdēja apburoša būtne — mana dievinātā mīļākā.

Toreiz man bija deviņpadsmit gadu; bēdas un slimības es vēl nepazinu, mans raksturs bija reizē lepns un atklāts, biju cerību pilns un nepratu valdīt savu jūsmīgo sirdi. Izdzertais vīns rūga manās dzīslās; bija viens no tiem reibuma mirkļiem, kad viss, ko redzi un dzirdi, šķiet runājam par mīļoto. Daba tad liekas daudzšķautņains dārgakmens, kurā iegravēts noslēpumains vārds. Tu labprāt vēlies apskaut ikvienu, kura lūpās pavīd smaids, un jūties kā brālis visam dzīvajam. Ar mīļāko biju norunājis tonakt tikšanos, un, raugoties viņā, es lēnām liku glāzi pie lūpām.

Kad pagriezos, lai paņemtu šķīvi, man pēkšņi nokrita zemē dakšiņa. Noliecos, bet, uzreiz to neatradis, pacēlu galdauta malu, lai paskatītos, kur tā palikusi. Zem galda ieraudzīju savas dievinātās kurpīti uz viņai blakus sēdošā jaunekļa zābaka; abu kājas krustojās un savijušās ik pa brītiņam maigi kļāvās kopā.

Nezaudējot savaldu, es mierīgi izslējos, palūdzu citu dakšiņu un turpināju tāpat vakariņot. Arī mana mīļotā un viņas galda biedrs likās pavisam mierīgi, abi gandrīz nesarunājās un viens otrā neskatījās. Atbalstījis elkoņus uz galda, šis jauneklis jokoja ar citu dāmu, kura rādīja viņam savu kakla rotu un rokas sprādzes. Mana dārgā sēdēja nekustīgi, viņas stingais, aizplīvurotais skatiens pauda tvīksmi.

Vakariņu laikā nemitīgi abus novēroju, taču kustībās un sejās nemanīju nekā nodevīga. Mielasta beigās, kad pasniedza desertu, ļāvu tīšām izslīdēt no rokām salvetei un, vēlriez noliecies, pārliecinājos, ka abi joprojām sēž tāpat, cieši sakļāvušies.

Biju solījies pēc vakariņām pavadīt mīļāko uz mājām. Būdama atraitne, viņa ar kāda veca radinieka starpniecību, kurš pieklājības pēc viņu pavadīja sabiedrībā, baudīja lielu brīvību. Kad šķērsoju vestibilu, viņa mani pasauca.

— Oktāv, esmu klāt, — viņa teica, — brauksim!

Es iesmējos un, neko neatbildējis, izgāju laukā. Pēc dažiem soļiem apsēdos ceļmalā uz akmens stabiņa. Par ko es domāju, pats nezinu; šī sieviete, kuras dēļ nekad nebiju greizsirdīgs, kuru nemēdzu turēt aizdomās, ar savu neuzticību bija mani tā apstulbinājusi, ka zaudēju skaidro saprātu. Nule redzētais nelika šaubīties, es šķitu dabūjis ar mietu pa pieri un neatceros, kas īsti manī norisa, kamēr sēdēju uz stabiņa; zinu tikai, ka, neviļus paraudzījies debesīs, manīju krītošu zvaigzni un, sveicinot šo bēgošo gaismas uzliesmojumu, ko dzejnieki dēvē par sabrūkošu pasauli, svinīgi pacēlu cepuri.

Neko neapjēgdams, neko nesajuzdams un it kā zaudējis domāšanas spējas, es ļoti mierīgi pārnācu mājās. Nekavējoties izģērbos un apgūlos, bet, līdzko noliku galvu uz spilvena, mani sagrāba tik spēcīgas atriebības alkas, ka acumirklī izslējos un, sasprindzis muskuļus, ka tie šķita kā pārakmeņojušies, pieplaku pie sienas. Tad iekliedzos un

izstieptām rokām izlēcu no gultas, taču kāju pirksti bija tik krampjaini savilkti, ka spēju spert soli tikai uz papēžiem. Pilnīgā bezprātā, stings kā līķis pavadīju apmēram pusstundu. Tā bija pirmā naida lēkme, ko pārdzīvoju.

Jauneklis, kuru pārsteidzu savai mīļākajai blakus, bija viens no maniem labākajiem draugiem. Nākamajā dienā jauna advokāta Deženē pavadībā devos pie viņa; mēs paņēmām pistoles, sameklējām vēl otru sekundantu un gājām uz Vensēnas mežu. Visu ceļu vairījos runāt ar pretinieku un viņam pat netuvojos; tā centos apspiest kārdinājumu sist vai apvainot viņu — kopš likums pieļauj divkaujas, šāda veida dusmu izpausme man šķita pretīga un lieka. Taču nespēju novērst no viņa savu iznīcinošo skatienu. Tas bija kāds no maniem bērnības draugiem, un ilgus gadus mēs viens otram bijām dažādi pakalpojuši. Viņš labi zināja, cik ļoti mīlu savu draudzeni, un vairākkārt bija licis skaidri saprast, ka viņam kā draugam tāda veida sakari ir svēti un, pat mīlēdams to pašu sievieti, viņš nemūžam nespētu pievilt mūsu draudzību un stāties manā vietā.

Vārdu sakot, es viņam pilnīgi uzticējos un spiedu roku varbūt daudz sirsnīgāk nekā citiem.

Alkatīgā ziņkārē vēroju šo jaunekli, kurš mēdza spriest par draudzību kā īsts senlaiku varonis un kuru vakar biju pieķēris glāstām manu mīļāko. Pirmoreiz mūžā sastapos ar tādu neģēli. Lai redzētu, kāds viņš īsti ir, es nīgri pētīju viņu no galvas līdz kājām. Mēs pazināmies kopš desmit gadu vecuma, abi bijām dzīvojuši no dienas dienā visciešākā, patiesākā draudzībā, bet nu man šķita, ka redzu viņu pirmo reizi. Minēšu šeit kādu salīdzinājumu.

Labi pazīstamā spāņu lugā akmens statuja, dieva taisnās tiesas sūtīta, ierodas vakariņās pie uzdzīvotāja. Šis izvirtulis izturas pieklājīgi un cenšas izlikties vienaldzīgs. Bet statuja pieprasa, lai viņš sniedz roku. Tiklīdz cilvēks paklausa, viņu pārņem nāves aukstums un, krampjaini raustīdamies, viņš nokrīt zemē.

Un tā ikreiz, kad pēc ilgāka laika pēkšņi pieviļos drauga vai mīļākās uzticībā, savas jūtas pēc šā atklājuma nespēju izteikt savādāk, kā vien salīdzinot tās ar statujas rokas spiedienu. Jā, es patiesi sajutu marmora vēso roku, it kā ar ledainu skūpstu mani būtu skāris īstenības nāvējošais saltums; tas bija akmens cilvēka pieskāriens. Ak vai! Šis briesmīgais viesis ne reizi vien klauvēja pie manām durvīm, ne reizi vien mēs vakariņojām kopā!

Beidzot sagatavošanās bija galā, mēs ar sāncensi ieņēmām vietas viens otram iepretī un lēnām sākām tuvoties. Viņš šāva pirmais, ievainodams mani labajā rokā. Es acumirklī pārliku pistoli kreisajā, taču nespēju to pacelt, man trūka spēka, un es nokritu uz viena ceļa.

Tad manīju piesteidzamies savu ienaidnieku gluži bālu un satrauktu. Redzot, ka esmu ievainots, pieskrēja arī sekundanti, bet viņš, tos atstūmis, saņēma manu sašauto roku. Sāncensis bija cieši sakodis zobus un nespēja parunāt. Sapratu, ka viņš nobijies. Viņš cieta visbriesmīgākās mokas, kādas cilvēks spēj pārdzīvot.

— Ej prom! — es viņam uzkliedzu. — Ej noslauki savas rokas X kundzes palagos!

Viņam trūka elpas un man tāpat.

Mani iesēdināja fiakrā, kur mūs gaidīja ārsts. Ievainojums nebija bīstams, lode kaulu nebija skārusi, bet mans uzbudinājums tobrīd liedza brūci pārsiet. Brīdī, kad fiakrs sāka jau kustēties, pamanīju durtiņās drebošu roku: sāncensis vēlreiz man tuvojās. Par atbildi es tikai papurināju galvu; biju tik nikns, ka velti būtu pūlējies sevi pārvarēt un viņam piedot, kaut arī labi zināju, ka viņa nožēla ir patiesa.

Kad biju pārbraucis mājās, no brūces straumēm plūstošās asinis mani ļoti novārdzināja; vārgums lika aizmirst naidu, kās man sagādāja vairāk ciešanu nekā ievainojums. Ar baudu atlaidos gultā, un šķiet, nekad nebiju dzēris neko spirdzinošāku par pirmo glāzi ūdens, ko man pasniedza.

Kad apgūlos, sākās drudzis. Un tad es ļāvu vaļu asarām. Nespēju aptvert, ka mīļotā mani vairs nemīl, un jo mazāk to, ka viņa mani krāpusi. Nesapratu, kāpēc sieviete, kura iemīlējusi citu, melo, ja viņu uz to nespiež pienākums vai savtīgas intereses. Divdesmit reižu dienā vaicāju Deženē, kā tas iespējams.

— Ja viņa būtu mana sieva, — sacīju, — vai ja es viņai maksātu, tad vēl saprastu, kāpēc viņa mani krāpj, bet, ja vairs nemīl, — kāpēc atklāti to nepasaka? Kāpēc viņa mani pieviļ?

Nezināju, ka mīlā var arī krāpt; tad es biju tikai bērns, kaut gan jāatzīstas, tas man nav skaidrs vēl tagad. Mīlēdams es vienmēr to sievietei atklāti pasaku un tikpat godīgi atzīstos, ja vairs nemīlu, arvien uzskatīdams, ka šai ziņā mūsu griba ir nevarīga un noziedzība ir tikai melos.

Uz visiem maniem jautājumiem Deženē atbildēja:

— Viņa ir nožēlojama sieviete; zvēriet man, ka vairs nesatiksieties.

Es svinīgi to apzvērēju. Turklāt Deženē man ieteica neko viņai nerakstīt, nepārmest un pat neatbildēt uz vēstulēm. Mazliet pārsteigts par drauga uzstājību un sašutis par to, ka viņš spēj iedomāties pretējo, es visu apsolīju.

Tomēr pirmais, ko darīju, tiklīdz varēju piecelties un iet laukā, — steidzos pie mīļotās. Sastapu viņu vienatnē bēdīgi sēžam uz krēsla savā istabā pat kārtīgi nesaposušos. Apbēru viņu negantiem pārmetumiem; izmisumā biju kā apreibis. Kliedzu tā, ka skanēja visa māja, taču vārdus lāgiem pārtrauca nevaldāmas asaras, es iekritu gultā un ļāvu tām plūst.

— Ak, neuzticīgā! Ak, nožēlojamā! — es raudot saucu. — Tu zini, ka iedzīsi mani kapā, — vai tas tev sagādā prieku? Ko esmu tev nodarījis?

Viņa metās man ap kaklu, teica, ka tikusi pavedināta, padevusies kārdinājumam; mans sāncensis šajās liktenīgajās vakariņās viņu piedzirdījis, viņa uz mirkli aizmirsusies, kļūdījusies, nevis noziegusies; vārdu sakot, viņa labi saprotot, ka nodarījusi man pāri, bet, ja es viņai nepiedošot, arī viņa miršot. Lai mani nomierinātu, viņa izsmēla visas asaras, kas pavada īstu nožēlu, visu daiļrunību, kāda piemīt bēdām; bāla un apjukusi, neaizpogātā tērpā, uz pleciem krītošiem matiem viņa bija nometusies ceļos istabas vidū — nekad vēl es viņu nebiju redzējis tik daiļu, un, kaut gan trīcēju riebumā, šis skats manī modināja viskvēlāko iekāri.

Aizgāju kā salauzts, acīs man metās tumšs, es tikko turējos kājās. Nevēlējos viņu vairs redzēt; tomēr pēc ceturtdaļstundas atgriezos. Neizprotams, izmisīgs spēks man lika to darīt; slepeni kāroju viņu vēlreiz iegūt, glāstīt burvīgo miesu, izdzert sausu rūgto biķeri un pēc tam nogalināt kā viņu, tā sevi. Vārdu sakot, es dziļi nicināju viņu, tomēr dievināju; jautu, ka šī mīlestība ir mana bojā eja, bet dzīvot bez tās nespēju. Zibenīgi uzdrāzos augšā pa kāpnēm, labi pazīdams šo māju, kalpotājiem neko neprasīju, bet gāju tieši uz viņas istabu un atvēru durvis.

Atradu viņu sēžam pie spoguļa, izrotājušos dārglietām. Istabene sukāja viņai matus, mana mīļākā turēja rokā gabaliņu sarkana krepa un viegli berza ar to vaigus. Man šķita, ka sapņoju; nespēju ticēt, ka šī ir tā pati sieviete, kuru pirms ceturtdaļstundas redzēju asarās uz grīdas; es

stāvēju kā pārakmeņojies. Izdzirdusi veramies durvis, viņa pagrieza galvu un smaidot teica:

— Tas esat jūs?

Posdamās uz balli, viņa gaidīja manu sāncensi, kuram vajadzēja viņu pavadīt. Ieraugot mani, viņa iekoda lūpā un sarauca pieri.

Sakustējos, lai ietu prom. Palūkojos viņas gludajā, sasmaržotajā pakausī, kur mezglā savītajos matos mirgoja briljanta ķemme; šis pakausis, dzīvības spēka avots, bija melnāks par elli; to ieskāva divas spīdošas bizes, virs kurām viegli šūpojās sidrabotas vārpiņas. Uz pleciem un kakla, baltākiem par pienu, iezīmējās stingras, biezas pūciņas. Matu augstajai sasukai piemita savādi nekaunīgs skaistums, kas it kā ņirgājās par nekārtību, kādā pirms brīža biju viņu redzējis. Pēkšņi metos uz priekšu un atvēzējies iesitu ar dūri pa šo pakausi. Mana mīļākā pat neiekliedzās; rokām aizsegusi seju, viņa sakņupa, bet es ātri izskrēju laukā.

Kad pārnācu mājās, drudzis atjaunojās ar tādu spēku, ka biju spiests likties gultā. Mana brūce atvērās un stipri sāpēja. Ieradās Deženē, es viņam izstāstīju visu notikušo. Mierīgi mani uzklausījis, viņš, ne vārda neteikdams, brīdi staigāja šurp un turp, it kā nesaprazdams, ko iesākt. Beidzot, apstājies manā priekšā, skaļi iesmējās.

— Vai tā ir jūsu pirmā mīlestība? — viņš vaicāja.

— Nē, — es atbildēju, — pēdējā!

Nakts vidū, gulēdams tramīgā miegā, šķitu sapnī sadzirdējis smagu nopūtu. Atvēris acis, ieraudzīju pie gultas spokainu stāvu — savu mīļāko. Noturējis to par slimu smadzeņu rēgu, nespēju apspiest baiļu kliedzienu. Izlēcis no gultas, skrēju uz istabas otru galu, bet viņa man tuvojās.

— Tā esmu es, — viņa teica un, apskāvusi mani abām rokām, vilka sev klāt.

— Ko tu no manis vēlies? — es saucu. — Laid vaļā! Esmu gatavs tevi uz vietas nogalināt!

— Nu tad dari to! — viņa sacīja. — Es tevi pievīlu, tev meloju, esmu nekrietna, nicināma sieviete, bet mīlu tevi un nespēju bez tevis dzīvot.

Es palūkojos viņā. Cik viņa skaista! Viņas ķermenis trīcēja, no mīlas aizplīvurotajām acīm strāvoja saldkaisle; viņas krūtis bija atsegtas, lūpas kaisa. Es viņu pacēlu savās rokās.

— Lai notiek, — teicu, — bet visvarenā dieva priekšā pie sava tēva dvēseles zvēru, ka pēc tam tūlīt nogalināšu tevi un ari pats sevi.

Paņēmu nazi, kas gulēja uz kamīna, un pabāzu to zem spilvena.

— Pietiek, Oktāv. — Viņa pasmaidīja un, mani skūpstīdama, sacīja: — Netrako. Nāc, mans mīļais bērns! Visas šīs šausmas ir kaitīgas, tev ir drudzis. Dod šurp nazi!

Manīdams, ka viņa grasās atņemt nazi, es teicu:

— Uzklausiet mani, nezinu, kas esat un kādu komēdiju spēlējat, bet par sevi varu galvot — es neko netēloju. Es mīlēju jūs, kā vien cilvēks virs zemes spēj mīlēt, un, sev par nelaimi un postu, vēl joprojām neprātīgi mīlu. Jūs atnācāt man pateikt, ka mīlat arī mani; gribu tam ticēt, tomēr zvēru pie visa, kas pasaulē svēts, — ja šonakt būsiet mana, tad rīt neviens cits jūs vairs neiegūs. Dieva priekšā, — es atkārtoju, — dieva priekšā zvēru, ka nekad nebūsiet vairs mana mīļākā, jo neieredzu jūs tikpat stipri, cik mīlu. Dieva priekšā zvēru — ja šodien man piederēsiet, rīt agri jūs nogalināšu.

To pateicis, kā prātu zaudējis, nokritu zemē. Apmetusi ap pleciem mēteli, viņa aizskrēja.

Uzzinājis šo notikumu, Deženē sacīja:

— Kāpēc jūs viņu aizraidījāt? Jūs esat visai izvēlīgs, viņa ir skaista.

— Jūs jokojat? — es iesaucos. — Vai domājat, ka tāda var būt mana mīļākā? Vai ticat, ka es jebkad būtu ar mieru dalīties? Iedomājieties tikai, viņa pati atzīstas, ka pieder citam, bet jūs gribat, lai aizmirstu, ka viņu mīlu un arī padaru par savējo? Ļoti žēl, ka jūs tā saprotat mīlestību!

Deženē atbildēja, ka viņš mīl tikai pērkamas sievietes un nemēdz būt tik prasīgs kā es.

— Dārgais Oktāv, — viņš piebilda, — j ūs vēl esat pārāk jauns. Jūs daudz kārojat, daudz ko ļoti skaistu, kā pasaulē nav. Jās ticat neparastai mīlestībai; var būt, ka esat spējīgs tā mīlēt, gribu tam ticēt, taču nenovēlu to. Gan jums būs vēl citas mīļākās, draugs, un kādreiz jūs nožēlosiet šās nakts notikumus. Kad šī sieviete pie jums atnāca, viņa neapšaubāmi jūs mīlēja; pašlaik varbūt viņa jūs vairs nemīl, varbūt guļ jau otra skavās, bet šonakt šajā istabā viņa mīlēja jūs, — un kas jums daļas par pārējo? Jūs palaidāt garām lielisku nakti, nudien, un nožēlosiet to, jo tā vairs neatgriezīsies. Sieviete piedod visu, tikai noraidījumu ne.

Ja viņa nāca pie jums, apzinādamās un atzīdama savu vainu, un, iespējams, pat ar aizdomām, ka tiks atraidīta, tad viņas mīlestība pret jums droši vien bija neparasta. Ticiet man, šo nakti jūs nožēlosiet, jo, atkārtoju, otras tādas nebūs.

Deženē vārdos skanēja tik vienkārša un dziļa pārliecība, tik šausmīgs miers, ko iedveš dzīves pieredze, ka, klausoties viņā, es sarāvos. Kamēr viņš runāja, mani atkal pārņēma varens kārdinājums doties pie mīļotās vai aizrakstīt, lai viņa atnāk pie manis. Tomēr nebiju spējīgs piecelties; un tikai tas mani paglāba no kauna vēlreiz pārsteigt viņu gaidām manu sāncensi vai pat jau viņa skavās. Taču iespēja rakstīt vienmēr vēl palika; neviļus sev jautāju, vai viņa ierastos, ja es rakstītu.

Kad Deženē aizgāja, sajutu tik briesmīgu uzbudinājumu, ka nolēmu, vienalga, kādā veidā, darīt tam galu. Pēc šausmīgas cīņas riebumu tomēr uzveica mīlestība. Aizrakstīju savai dārgajai, ka mēs vairs neredzēsimies, un lūdzu, lai viņa nekad šurp nenāk, ja nevēlas tikt padzīta. Nepacietīgi zvanīju sulainim un liku cik iespējams ātri aiznest vēstuli. Tiklīdz durvis aizvērās, saucu viņu atpakaļ... Sulainis to nesadzirdēja; saukt otrreiz neiedrošinājos un, aizklājis seju ar rokām, ļāvos visdziļākajam izmisumam. [2]

Nākamajā rītā, kad uzlēca saule, es vispirms iedomājos: «Ko tagad iesākt?»

Man nebija ne sabiedriskā stāvokļa, ne nodarbošanās. Biju studējis gan medicīnu, gan tieslietas, nespēdams izšķirties ne par vienu no šīm profesijām; pusgadu nostrādāju pie kāda baņķiera, bet tik nekārtīgi, ka biju spiests savlaicīgi aiziet, pirms mani padzen. Nemācījos slikti, tikai pavirši; manai atmiņai bija nepieciešami vingrinājumi, jo es aizmirsu visu tikpat ātri kā iegaumēju.

Mans vienīgais dārgums bez mīlestības bija neatkarība. Kopš pusaudža gadiem es neprātīgi to dievināju un, var teikt, biju dziļi ieslēdzis sirdī kā svētumu. Rūpēdamies par manu nākotni, tēvs reiz ilgi runāja ar mani par dažādām profesijām, neliegdams brīvu izvēli. Ar elkoņiem atbalstījies uz palodzes, stāvēju savā istabā pie loga, vērodams vientuļu, panīkušu papeli dārzā. Apsvēris visdažādākās karjeras iespējas, apņēmos kādu no tām izvēlēties. Pārcilāju tās prātā citu pēc citas no pirmās līdz pēdējai, tad, nejuzdams tieksmi ne pēc vienas no tām, iegrimu sapņos. Pēkšņi zeme man zem kājām it kā sagrīļojās, un es sāku apjaust slepeno, neredzamo spēku, kas virza to izplatījumā; zeme likās ceļamies debesīs; šķita, esmu uz kuģa; koks aiz loga manu acu priekšā atgādināja mastu; izslējies, atpletis rokas, es iesaucos:

— Būt par vienas dienas pasažieri šajā ēterā peldošajā kuģī — nē, ar to nepietiek! Būt tikai par sīku, melnu punktu šajā kuģī — tas ir par maz! Nē, es būšu cilvēks, taču ne jau nu kādas īpašas sugas!

Tas bija mans pirmais svētais solījums, ko četrpadsmit gadu vecumā devu dabai. Kopš tā laika visu, ko esmu mē ģinājis, darīju, paklausot tēvam, taču nespēdams pārvarēt riebumu.

Tātad es biju brīvs — ne jau slinkuma dēļ, bet sekojot paša gribai; turklāt mīlēju visu dieva radību un niecīgu daļu no tā, ko radījis cilvēks. Dzīvē pazinu tikai mīlestību, sabiedrībā — tikai savu mīļoto un neko vairāk nevēlējos. Iemīlējies tūlīt pēc ģimnāzijas beigšanas, no sirds ticēju, ka šī mīlestība būs mūžīga, un nekas cits man nebija prāta Es mēdzu dzīvot mājās. Dienas pavadīju pie mīļotās; mans lielākais prieks bija divatā doties ārpus pilsētas un meža sūnās vai zālē gulēt viņai blakus; dabas krāšņums man vienmēr bija izraisījis spēcīgāko uzbudinājumu. '7 Ziemu mēs braukājām pa viesībām un masku ballēm, jo viņai ļoti patika sabiedrība, un tā šai dīkajai dzīvei nebija gala; tieši tāpēc, ka domāju vienīgi par viņu, kamēr viņa bija uzticīga, manā galvā radās pilnīgs tukšums, kad viņa mani pievīla.

Attēlojot manu toreizējo garīgo līmeni, vispareizāk būtu to salīdzināt ar mūsdienās bieži sastopamajiem dzīvokļiem, kur sakopotos visdažādāko stilu un zemju mēbeles. Mūsu gadsimtam trūkst ārējās formas. Laikmeta zīmogs nav uzspiests ne mājām, ne dārziem, itin nekam. Ielās redzami vīri gan apcirptām bārdām kā Anri III laikos, gan gludi skūtiem vaigiem, dažs ar matu sakārtojumu atgādina Ra faela gleznas, cits — Kristu. Tāpēc bagātnieku nami ir īstas retu lietu krātuves: antīkā māksla, gotu māksla, renesanse, Luiia XIII stils — viss jukjukām. Vārdu sakot, nekad vēl nepieredzēta parādība — mums piemīt kaut kas no visiem laikmetiem, tikai no tagadējā ne; mūsu stils — eklektisms;

mēs pieņemam visu, kas pagadās, — šo to skaistumam, šo to ērtībām, vienu lietu tās senatnīguma, otru īpašā neglītuma dēļ; un tā mēs dzīvojam tikai uz vecā drupām, it kā tuvotos pasaules gals.

Tāds bija mans prāts; biju daudz lasījis, starp citu, mācījos gleznot. Daudz ko zināju no galvas, taču neko neapguvu sistemātiski, tāpēc man galva bija reizē tukša un pilna kā piesūcināts sūklis. Aizrāvos ar visiem dzejniekiem pēc kārtas, taču, būdams viegli ietekmējams pēc dabas, es pēdējam no izlasītajiem dzejniekiem arvien ļāvu iedvest sev nepatiku pret pārējiem. Biju sevi padarījis par lielu drupu kolekciju, līdz beidzot, nomācis visas slāpes pēc kaut kā jauna, vēl nezināma, pats pārvērtos drupās.

Tomēr šajās vecā paliekās bija kaut kas gluži jauns: mana cerību pilnā, vēl pavisam bērnišķā sirds.

Cerības, kuras nekas nebija vājinājis un samaitājis, kuras augstākā mērā bija sakāpinājusi mīlestība, šīs cerības pēkšņi saņēma nāvīgu triecienu. Visaugstākā lidojuma brīdī tās ievainoja mīļākās viltus, un, iedomājoties to, es jutu, ka sirdī kaut kas iet bojā, trīcēdams nāves agonijā kā ievainots putns.

Sabiedrība, kas nodara tik daudz ļauna, atgādina Indijas čūsku, kura mitinās kāda auga lapās — tām piemīt spēja dziedināt no čūskas dzēliena. Arī sabiedrībai netrūkst pretlīdzekļu slimībām, kuras pati izraisa. Tā, piemēram, kārtīgs cilvēks, kurš rīta cēlienu ziedo darīšanām, noteiktas stundas apciemojumiem, noteiktas darbam un mīlestībai, tāds cilvēks droši var zaudēt mīļāko. Viņa darbi un domas līdzinās bezbailīgiem karavīriem ugunslīnijā; ja lode ķer vienu, pārējie saslēdz ciešāk rindas, un zaudējums nav manāms.

Kad paliku viens, man šāda glābiņa nebija, gluži otrādi, mana dārgā māte daba sāka man likties daudz lielāka un tukšāka nekā jebkad. Es būtu glābts, ja spētu galīgi aizmirst mīļoto. Netrūkst taču cilvēku, kuriem nevajag daudz, lai sadziedētu brūces. Neuzticīgu sievieti viņi nespēj mīlēt, bet viņu rīcība tādos gadījumos ir apbrīnojami stingra. Bet vai deviņpadsmit gadu vecs jauneklis, nepazīdams neko, ilgodamies pēc visa, sajuzdams sevī visu kaislību dīgļus, var tā mīlēt? Vai šādā vecumā pazīst šaubas? Pa labi un pa kreisi, tuvu un tālu visās pusēs skan vilinošas balsis. Viss ir ilgas, viss ir sapņi. Īstenība jaunajai sirdij nav šķērslis; nav tāda ozola visvarenākā un zarainākā, kur nemājotu nimfas; un, ja jums būtu simts roku, jūs droši

vien tās atplestu tukšumā, vajadzētu tikai ieskaut tajās mīļoto — un tukšums piepildīts.

Par sevi varu teikt, ka nespēju iedomāties dzīvi bez mīlestības, un, ja man ieteica ko citu, es klusēju. Manās jūtās pret šo sievieti bija kaut kas mežonīgs, un tas manai dzīvei uzspieda drūma askētisma zīmogu. Pastāstīšu kādu piemēru. Viņa man uzdāvināja medaljonu ar savu miniatūru ģīmetni; es to glabāju pie sirds, kā mēdz darīt daudzi, bet, reiz pie senlietu tirgotāja uzgājis metāla ķēdīti ar dzelkšņainu plāksnīti miesas šaustīšanai, piestiprināju medaljonu pie tās un nēsāju pakārtu kaklā. Tiklīdz mazliet pakustējos, asie dzelkšņi dūrās man krūtīs, sagādājot neparastu baudu, un es vienmēr spiedu tos sev klāt, lai vēl skaudrāk izjustu dūrienus. Protams, zināju, ka tas ir neprāts, taču mīlestība spējīga uz vēl lielākām aplamībām.

Kad mīļākā mani pievīla, briesmīgo medaljonu vairs nenēsāju. Nespēju izteikt, ar kādām skumjām noņēmu to no ķēdītes un kā iesmeldzās sirds, šķiroties no tās.

«Ak, nabaga brūces!» es nodomāju. «Vai tiešām jums jāsadzīst? Ak, mana dārgā, ievainotā sirds, kādu balzamu tev uzlikt?»

Velti lūkoju ienīst šo sievieti; viņa, var teikt, bija iezīdusies man miesā un asinīs; nolādēju viņu un tomēr ilgojos. Kā tikt ar to galā? Kā apspiest ilgas? Kā uzveikt atmiņas par miesu un asinīm? Makbets, nogalinājis Dunkanu, teica, ka viņa rokas vairs nenomazgātu pat okeāns; arī manas brūces tas nenoskalotu. Pateicu to Deženē:

— Ko lai iesāku? Tiklīdz apguļos, viņas galva šķiet man līdzās uz spilvena.

Man*ā dzīvē viss saistījās tikai ar šo sievieti; šaubīties par viņu nozīmēja apšaubīt visu; nolādēt viņu — noliegt visu; zaudēt viņu — visu izpostīt. Es nekur vairs negāju, sabiedrība man likās pilna necilvēkiem, plēsīgiem zvēriem un krokodiliem. Draugiem, kas lūkoja mani izklaidēt, atbildēju:

— Jums, protams, taisnība, bet ticiet droši — neko tamlīdzīgu neuzsākšu.

Nostājies pie loga, es domāju:

«Tūlīt, tūlīt viņa ieradīsies, esmu par to pārliecināts; viņa jau nāk, jau iegriežas ielā, dzirdu viņas soļus. Bez manis viņa nespēj dzīvot tāpat kā es bez viņas. Ko viņai teikšu? Kādu seju rādīšu?»

Tad atcerējos viņas nodevību.

— Ak, lai viņa šeit nerādās! — iesaucos. — Lai pat netuvojas! Es viņu varētu nosist!

Pēc savas pēdējās vēstules neko' par viņu nebiju dzirdējis.

«Ko gan viņa galu galā pašreiz dara?» nodomāju. «Mīl citu? Nu tad mīlēsim citu arī mēs! Bet ko?»

Un, domās meklējot šo «citu», sadzirdēju sevī it kā tālu balsi, kas sauca:

— Tu! Tu gribi mīlēt citu, nevis mani? Vai divi mīlētāji, kuri slēdz viens otru savās skavās, vai tie vairs nebūsim mēs — es un tu? Vai tas iespējams? Vai esi sajucis prātā?

— Gļēvuli, — Deženē man teica, — kad jūs beidzot aizmirsīsiet šo sievieti? Vai tas jums tik milzīgs zaudējums? Tad ir gan laime būt par viņas mīļāko! Ņemiet taču pirmo, kas pagadās!

— Nē, — es atbildēju, — visai liels zaudējums tas nav. Vai neesmu pienācīgi rīkojies? Vai viņu no šejienes nepadzinu? Ko jūs vēl gribat? Pārējais — mana darīšana. Vērsis, kuru matadors arēnā ievainojis, drīkst taču ierauties kaktiņā, nogulties un netraucēti nobeigties. Sakiet — ko lai tagad iesāku te un tur, vienalga, kur? Kas ir tās jūsu pirmās pagadījušās? Jūs man parādīsiet skaidras debesis, kokus un mājas, vfrus, kuri tērzē, dzer, dzied, sievas, kuras dejo, zirgus, kas aulekšo. Bet tā jau nav dzīve, tas ir tikai dzīves troksnis. Pietiek, pietiek, lieciet mani beidzot mierā! [3]

Pārliecinājies, ka mans izmisums nav remdējams, ka es neviena nevēlos paklausīt un neatstāšu savu istabu, Deženē pa īstam sāka uztraukties. Kādu vakaru viņš ieradās ļoti nopietnā izskatā. Uzsācis sarunu par manu mīļoto, Deženē ironiski turpināja klāstīt par sievietēm visu sliktāko, ko domāja. Kamēr viņš runāja, es, atbalstījies uz elkoņa, piecēlies gultā pussēdus, uzmanīgi klausījos.

Bija viens no tiem drūmajiem vakariem, kad vēja gaudas atgādina mirēja vaidus. Rūtīs sitās brāzmains lietus, ko lāgiem nomainīja nāves klusums. Tik sliktā laikā cieš visa daba: koki draudīgi šūpojas vai skumji liec galvas; lauku putni paslēpjas krūmos; pilsētas ielas kļūst tukšas. Mana brūce sāpēja. Vēl vakar man bija mīļākā, bija draugs, bet mīļākā mani pievīla, draugs sagādāja ciešanas. Skaidri neatskārtu, kas noris manā galvā; brīžam šķita, ka redzu baismīgu sapni, ka atliek tikai aizvērt acis, lai rītā laimīgs pamostos; brīžam mana dzīve likās naivs, smieklīgs murgs, kura mānīgums nupat atklājies. Deženē sēdēja man iepretī pie lampas; viņš izskatījās nelokāms un bargs, pastāvīgu smīnu lūpās. Šis cilvēks bija cēlsirdīgs, taču sauss kā pumeks. Pāragra dzīves pieredze bija viņa priekšlaicīgās plik-paurības cēlonis; viņš pazina dzīvi un savā laikā ne mazums raudāja, taču viņa sāpes bija bruņās tērptas; viņš bija materiālists un nebijās nāves.

— Oktāv, — Deženē teica, — vērojot, kas jūsos noris, man šķiet, ka ticat tādai mīlestībai, kādu rakstnieki tēlo romānos un dzejoļos; vārdu sakot, jūs ticat visam, ko uz mūsu planētas stāsta, nevis tam, kas uz tās notiek. Tas tāpēc, ka jums nav veselīgu spriedumu, un jūs varat nonākt ļoti lielā postā.

Dzejnieki mīlestību attēlo gluži kā skulptori daiļumu, kā mūziķi rada melodijas; apveltīti ar smalku, ļoti jūtīgu dvēseli, viņi apzinīgi, ar lielu dedzību sakopo dzīves vistīrākos elementus, matērijas skaistākās līnijas, dabas labskanīgākās balsis. Stāsta, ka Atēnās bijis daudz daiļu meiteņu, Praksitels tās zīmējis citu pēc citas; pēc tam no šīm dažādajām daiļavām, kurām katrai bijuši savi trūkumi, viņš radījis savu Veneru, izveidojot vienreizēju skaistuma ideālu. Pirmais mūzikas instrumenta izgudrotājs un šās mākslas likumdevējs iepriekš ilgi klausījies niedru šalkās un sarkankrūtīšu dziesmās. Tā dzejnieki, iepazīdami dzīvi, vērojuši neskaitāmas vairāk vai mazāk pārejošas mīlestības un dziļi izjutuši, cik augstu eksaltācijas pakāpi var sasniegt kaislība; atņemot cilvēka dabai visu, kas to pazemo, viņi radījuši mīklainus vārdus, kuri mūžam dzīvos cilvēku lūpās: Dafnids un Hloja, Hero un Leandrs, Pirams un Tizbe.

Meklēt reālajā dzīvē šiem nemirstīgajiem paraugiem līdzīgu mūžīgu un tīru mīlestību nozīmētu meklēt pilsētas laukumā sievieti tik daiļu kā Venera vai likt lakstīgalām dziedāt Bēthovena simfonijas.

Pilnība nepastāv; saprast to — cilvēka prāta augstākais sasniegums; ilgoties pēc tās — pats bīstamākais neprāts. Atveriet logu, Oktāv! Vai neredzat bezgalību? Vai nejaušat, ka debesīm nav robežu? Vai saprāts jums to nesaka? Bet vai bezgalība ir aptverama? Vai jūs, kas piedzimāt vakar un nomirsiet rīt, varat iedomāties kaut ko, kam navr gala? Šis neaptveramais skats pasaulē izraisījis vislielākās aplamības. No tā cēlusies reliģija; lai iekarotu bezgalību, Katons pārgrieza sev rīkli, kristīgie ļāva sevi saplosīt lauvām, hugenoti — katoļiem; visas pasaules tautas stiepušas rokas pretī milzu izplatījumam un tīkojušas traukties tajā. Nelga vēlas iegūt debesis, gudrais tās apbrīno, liec ceļus, bet nealkst pēc tām.

Pilnība, draugs, tāpat kā bezgalība, nav radīta mums. Nemeklējiet to nekur, neprasiet nekam — ne mīlestībai, ne skaistumam, ne laimei, ne tikumam; taču mīliet to, lai kļūtu tikumisks, skaists un laimīgs, cik vien cilvēkam iespējams.

Pieņemsim, ka jūsu kabinetā pie sienas karājas Rafaela glezna, kuru jūs uzskatāt par pašu pilnību; pieņemsim, ka vakar vakarā, aplūkojot to tuvāk, jūs vienā no gleznas personāžiem atklājāt rupju zīmējuma kļūdu — kroplīgu locekli vai nedabisku muskuli, līdzīgu tam, kāds, kā stāsta, attēlots uz romiešu gladiatora rokas; jūs, bez šaubām, izjutīsiet lielu nepatiku, tomēr savu gleznu ugunī nemetīsiet; jūs tikai atzīsiet tās nepilnību, kaut arī atsevišķas vietas pelna apbrīnu.

Mēdz būt sievietes, kuru krietnās rakstura īpašības un skaidrā sirds liedz mīlēt vienlaikus divus vīriešus. Jūs ticējāt, ka tāda ir arī jūsu mīļotā. Patiesi, tā būtu bijis labāk. Jūs atklājāt, ka viņa jūs krāpj, — bet vai tas liek jums šo sievieti nicināt, ļauni pret viņu izturēties, vārdu sakot, uzskatīt, ka viņa pelna jūsu naidu?

Kaut arī mīļākā nekad jūs nebūtu krāpusi un tagad mīlētu vienīgi jūs, Oktāv, padomājiet, cik tālu no pilnības vēl būtu viņas mīlestība, cik cilvēciski sīka tā būtu, pakļauta liekulīgās pasaules likumiem. Padomājiet, ka pirms jums viņa jau kādam piederējusi un varbūt ne vienam vien, bet pēc jums piederēs vēl citiem.

Iegaumējiet: jūsu mīļotās idealizētais tēls, kas tagad vairs neatbilst īstenībai, šobrīd jūs noved izmisumā. Bet, tiklīdz atskārtīsiet, ka jūsu iedoma pati par sevi bijusi cilvēciski sīka un aprobežota, jums kļūs skaidrs, cik maza nozīme tam, vai stāvam pakāpi augstāk vai zemāk uz cilvēciskās nepilnības milzīgajām, satrunējušajām kāpnēm.

Jūs taču labprāt piekritīsiet, ka jūsu mīļākajai bija un būs vēl citi mīļākie, — vai nav tiesa? Jūs droši vien apgalvosiet, ka tas jūs ne mazākā mērā neuztrauc, ja tikai viņa jūs mīlētu un ja viņai nebūtu neviena, kamēr Viņa mīl jūs. Bet es teikšu: ja viņa bez jums piederējusi vēl kādam, tad nav svarīgi, vai tas bijis vakar vai pirms pāris gadiem. Un,

ja viņai būs vēl mīļākie, kāda nozīme, vai tas notiks rīt vai pēc trim gadiem? Ja viņai lemts jūs mīlēt tikai zināmu laiku un ja viņa jūs patiesi mīl, tad taču vienalga, vai šī mīlestība ilgs divus gadus vai vienu pašu nakti. Jūs esat vai neesat vīrietis, Oktāv? Vai neredzat, kā lapas krīt no kokiem, kā uzlec un noriet saule? Vai nedzirdat, kā līdz ar katru jūsu sirds pukstu tikšķ dzīves pulkstenis? Nu tad sakiet man, neprātīgais, veroties pa šo plaukstas platuma logu bezgalībā, — kāda gan starpība, vai mīlam veselu gadu vai tikai stundu?

Sievieti, kas uzticīgi mīl divus gadus, jūs saucat par godīgu; acīm redzot, jums ir īpašs kalendārs, kurā teikts, cik ilgā laikā vīrieša skūpsti izžūst uz sievietes lūpām. Jūs saredzat lielu atšķirību starp sievietēm, kuras atdodas naudas dēļ un kuras dara to sava prieka pēc, starp tām, kas atdodas aiz godkāres vai arī aiz pieķeršanās. Pērkamām sievietēm jūs maksājat vairāk vai mazāk. Dažām no tām, kuru tuvumā meklējat juteklisku baudu, jūs uzticaties, dažām ne; ne visām, kuras iegūstat aiz godkāres, jūs izrādāt līdzīgu cēlumu; un, runājot par tām, kurām pieķeraties, — vienai jūs dāvājat ceturto, otrai trešo daļu savas sirds, citai pusi no tās, raugoties pēc šīs sievietes izglītības, tikumības, labās slavas, izcelšanās, daiļuma, temperamenta un apstākļiem — pēc tā, ko ļaudis teiks, cik tobrīd pulkstenis, un pēc tā, ko todien dzērāt pie pusdienām.

Jums, Oktāv, netrūkst pielūdzēju, tāpēc ka esat jauns, kaislīgs, jums ir iegarena seja pareiziem vaibstiem, mati rūpīgi sakārtoti, bet tieši tāpēc jūs, mans draugs, nepazīstat sievietes.

Daba galvenokārt vēlas, lai dzīvas būtnes rada sev līdzīgas; dzīvība visur — gan kalnu galotnēs, gan okeāna dzīlēs — bīstas nāves. Un dievs, saglabājot, ko pats radījis, lēma, lai kopošanās akts dzīvajai radībai sniedz augstāko baudu. Sūtot savai sievišķīgajai pusei apaugļojošo putek-snīti, palma trīc aiz mīlas svelmainajā vējā; briedis mātītei, kas pretojas, uzšķērž vēderu; dūja dreb kā iemīlējusies mimoza zem baloža spārniem; bet vīrietis, apskaudams draudzeni pie visvarenās dabas krūts, jūt sirdī uzliesmojam dievišķo dzirksti, kas radījusi viņu pašu.

Ak, mans draugs! Kad kailām rokām skaujat skaistu, ziedošu sievieti, kad bauda izraisa asaras, kad jaušat uz lūpām mīlestības zvērestus un sirdī ieplūst bezgalība, tad nebīstieties tai padoties un atklāt jūtas kaut vai kurtizānei.

Tikai nesajauciet vīnu ar skurbumu; neticiet, ka ari kauss, no kura dzerat dievišķo dziru, ir dievišķs; nebrīnieties, ja vakarā to atradīsiet tukšu un saplēstu. Tāda ir sieviete — trausls trauks, ko podnieks veidojis no māla.

Slavējiet dievu par to, ka viņš jums rāda debesis, neiz-tēlojieties, ka esat putns, ja jums ir spārni. Pat putni nav spējīgi lidot augstāk par mākoņiem — pārāk lielā augstumā tiem trūkst gaisa; un cīrulis, kas dziedot uzšaujas rīta miglainajās debesīs, nereti bez dzīvības nokrīt tīrumā uz vagas.

Ņemiet no mīlas to, ko atturībniekiem sniedz vīns; ne kļūstiet dzērājs. Ja jūsu mīļākā ir uzticīga, skaidru sirdi, tad mīliet viņu tieši tāpēc, bet, ja viņa tāda nav, kaut arī jauna un skaista, tad mīliet viņu skaistuma un jaunības dēļ, mīliet arī, ja viņa ir jauka un gudra; un, pat ja viņai trūkst šo īpašību, bet viņa gluži vienkārši jūs mīl, tad to mēr neatraidiet viņu. Mīlestība katru nakti mums negadās ceļā.

Neplēsiet matus un nerunājiet par pašnāvību, ja jums radies sāncensis. Jūs sakāt, ka mīļākā jūs krāpj ar citu; tāpēc cieš pašlepnums, bet pamēģiniet tik apmainīt vārdus, iestāstīt sev, ka ar jums viņa pieviļ jūsu sāncensi, un, rau, jūs jau ar to leposieties.

Neuzstādiet sev nekādus noteikumus un nesakiet, ka vēlaties būt vienīgais savai mīļotajai, jo, pats būdams vīrietis, turklāt nepastāvīgs, jūs līdz ar to būsiet spiests klusībā piebilst: «Ja vien tas iespējams.»

Ņemiet par labu laiku, kāds pagadās, vēju, kāds tas pūš, sievieti, kāda tā ir īstenībā. Spānietes, skaistākās no sievietēm, mīl uzticīgi; viņas ir atklātas un kaislas, taču sirdī slēpj dunci. Baudkārās itālietes meklē vīriešus platiem pleciem un mīļākos mērī ar drēbnieka olekti. Anglietes ir jūsmīgas un melanholiskas, bet vēsas un mākslotas. Vācietes — maigas un piemīlīgas, tomēr banālas un bezgaumīgas. Francūzietes — asprātīgas, elegantas un kaislas, taču velnišķi melīgas.

Galvenais — nevainojiet sievietes par to, kādas tās ir; mēs paši viņas tādas esam padarījuši, pie katras izdevības sakropļodami dabisko.

Daba, gādājot par visu, radīja jaunavu, lai tā kļūtu mīļākā; bet pēc pirmā bērna viņai izkrīt mati, krūtis kļūst plakanas, uz miesas paliek rētas. Sieviete ir radīta, lai būtu māte. Zudušā skaistuma dēļ vīrietis droši vien viņu pamestu, ja bērns viņam raudot neķertos klāt. Lūk, tāda ir ģimene, cilvēku izgudrotais likums; kas no tā novēršas, ir pretdabisks. Lauku sievietes ir kā radītas bērnu dzemdētājās un zīdītājas tāpat kā viņu vīri — arāji, un tieši te slēpjas šo cilvēku spēks. Viņiem nav lieko matu un kosmētikas, un viņu mīlestība nav samaitāta. Savās naivajās mīlas attiecībās viņi nepamana, ka Amerika jau atklāta. Nebūdamas jutekliskas, šīs sievietes ir garīgi veselas; viņu rokas ir cietas, taču ne sirdis.

Civilizācija sakropļo dabisko. Pēc mūsu paraduma pilsētas meiteni, kas radīta, lai staigātu saulē, priecātos par atlētu kailumu, lai izraudzītos sev kādu un mīlētu, kā tas noticis Spartā, šo meiteni mēs turam aiz atslēgas; taču viņa aiz krucifiksa slēpj romānu; bāla un dīka viņa samaitājas spoguļa priekšā, nakšu klusumā zaudē neskarto daiļumu, kas viņu slāpē un kam nepieciešama brīvība. Tad pēkšņi viņa tiek izrauta no šā cietuma, kaut gan nepazīst dzīvi, nemīl neviena, tikai ilgojas pēc tā visa; kāda vecāka sieva viņu apmāca, iečukst ausīs nekaunīgus vārdus un iegrūž gultā pie sveša vīrieša, kurš viņu izvaro. Un te nu sākas laulība, tā sakot, kulturāla ģimenes dzīve. Un, skat, šī meitene jau gaida bērnu. Viņas mati, krūtis, miesa zaudē svaigumu; mīlētājas pievilcība viņai jau zudusi, kaut gan viņa nav vēl mīlējusi! Viņa bijusi grūta, dzemdējusi, bet joprojām nesaprot, kāpēc tam bija jānotiek. Viņai pienes bērnu un saka: «Jūs esat māte.» — «Es neesmu māte,» viņa atbild, «lai šo bērnu atdod kādai zīdītājai, man krūtīs nav piena.» Vīrs viņu atbalsta, jo sieva ar bērnu viņam vairs nav tīkama. Par jauno māti rūpējas, gādā, viņas asinīm slacīto gultu pārklāj ar Briseles mežģīnēm; viņu kopj, viņa atspirgst pēc grūtniecības. Nākamajā mēnesī mēs viņu jau sastopam Tilērijās ballē un operā. Bērns atrodas Šaijo vai Okserā, vīrs — kādā publiskajā namā. Desmit jaunekļu stāsta viņai par mīlestību, pieķeršanos, simpātijām, zvēr mūžam turēt savās skavās, sola visu, pēc kā ilgojas sirds. Viņa izvēlas vienu no šiem jaunekļiem, velk to pie sevis; laupījis viņai godu, viņš pagriežas un aiziet uz bilžu. Un nu viņa pamesta raud veselu nakti, tad atskārš, ka no asarām sasarkst acis. Viņa rod sev mierinātāju, par kura zaudējumu savukārt meklēs mierinājumu pie cita; tāda dzīve turpinās līdz trīsdesmit gadiem vai pat ilgāk. Un tad pārsātināta un izvirtusi, neko cilvēcisku sevī nesaglabājusi, pat ne riebumu, šī sieviete kādu vakaru sastop glītu, melnīgsnēju jaunekli kvēliem skatiem un cerību pilnu sirdi;  saskatījusi jauneklī savu jaunību, viņa atminas visu pārdzīvoto un sniedz jauneklim savu dzīves skolu, mācot viņu ļ nemūžam vairs nemīlēt.

Lūk, sieviete, kādu mēs paši viņu izveidojam, tādas ir mūsu mīļākās. Un kas par to? Viņas tomēr ir un paliek sievietes un nereti sagādā mums tīkamus brīžus.

Ja esat noteikts un pašpārliecināts, īsts vīrietis, tad dodu jums šādu padomu: metieties droši dzīves straumē, nenoraidiet ne kurtizānes, ne dejotājas, ne pilsones, ne marķīzes. Esiet uzticīgs vai neuzticīgs, laimīgs vai nelaimīgs, pievilts vai cienīts; tikai iegaumējiet — ja vien jūs mīl, viss cits kopš šī brīža lai top mazsvarīgs.

Ja esat parasts vidusmēra cilvēks, manuprāt, pirms izvēlaties, derētu kādu laiku pameklēt, taču neceriet rast mīļotajā to, par ko sapņojāt.

Ja esat vājas gribas, ar tieksmi pakļauties citiem un iesakņoties visur, kur vien redz mazliet zemes, tad iegādājieties stipras, necaurlaidīgas bruņas, jo, paļaujoties uz savu vājo raksturu, jūs neieaugsiet tur, kur laidāt saknes; jūs nokaltīsiet kā neapputekšņots augs, neziedēsiet un nenesīsiet augļus. Jūsu dzīvības sula aizplūdīs citur; visas jūsu darbības būs bālas kā vītola lapas; paša asaras jums sniegs vienīgo veldzi, un jūs baros tikai paša sirds.

Bet, ja esat aizrautīgs, ticat sapņiem un vēlaties tos piepildīt, teikšu skaidri un gaiši: «Mīlestības nav.»

Es piekrītu jums un atzīstu — mīlēt nozīmē pilnīgi atdoties ar dvēseli un miesu vai, pareizāk sakot, saplūst vienā būtnē ar otru, mīlēt nozīmē — kopā staigāt saulē, svaigā gaisā, labības laukos un pļavās, it kā divi būtu viens ar četrām rokām, divām galvām un divām sirdīm. Mīlestība ir ticība, zemes laimes reliģija; tā ir mirgojošs trīsstūris par pasauli sauktās svētnīcas kupolā. Mīlēt nozīmē brīvi doties šajā svētnīcā, vedot blakus otru — spējīgu saprast, kāpēc kāda doma, vārds vai zieds liek jums apstāties un pacelt acis uz šo dievišķo trīsstūri. Attīstīt cilvēka cēlākās spējas ir laime, lūk, kāpēc talants ir liela vērtība; taču visaugstākā laime ir divkāršot šīs spējas, savienojot kādu sirdi un prātu ar savējo. Neko labāku dievs cilvēkam nav dāvājis, tieši tāpēc mīlestība ir vairāk vērta nekā talants. Bet sakiet man — vai tā mīl mūsu sievietes? Nekādā ziņā, tas jā-

atzīst. Viņām mīlestība nozīmē pavisam ko citu: aizplīvurotām sejām izlavīties no mājām, paslepen rakstīt vēstules, bailīgi zagties uz pirkstu galiem, nodoties intrigām un ņirgāties, raidīt ilgpilnus skatienus, uzcirsties sastīvinātā, pārspīlēti kuplā kleitā un izdvest tiklas nopūtas, pēc tam aizbultēt durvis, nomest šo tērpu, pazemot sāncensi, krāpt vīru, padzīt izmisušus mīļākos. Mīlēt mūsu sievietēm nozīmē kavēt laiku, spēlējot melus, kā bērni spēlē paslēpes, — pretīga sirds izvirtība, ļaunāka par visām romiešu izlaidībām Priapa saturnālijās, deģenerējusies parodija gan par pašu grēku, gan arī par tikumību; zemiska, slepena komēdija, kur saprotas ar čukstiem un netiešiem skatieniem, kur viss ir sīks, izsmalcināts un reizē kroplīgs kā Ķīnas porcelāna statuetes; nožēlojams izsmiekls par to, kas pasaulē skaists, neglīts, svēts un grēcīgs; ēna bez miesas, visas dieva radības skelets.

Tā nakts klusumā dzēlīgi runāja Deženē.

VI

Nākamajā dienā vēl pirms pusdienām devos uz Buloņas mežu, laiks bija apmācies. Nonācis pie Maijo vārtiem, ļāvu zirgam iet, kurp tīk, un, iegrimis domās, pamazām atsaucu atmiņā, ko bija teicis Deženē.

Šķērsojot kādu aleju, izdzirdu saucam savu vārdu. Atskatījies ieraudzīju garāmbraucošā vaļējā karietē savas mīļotās sirdsdraudzeni. Viņa vēlēja kučierim pieturēt un, laipni sniegdama roku, aicināja līdzi pusdienās, ja man neesot nekā cita, ko darīt.

Šī sieviete — Levasera kundze — bija neliela auguma apaļīga gaišmate; kaut gan mūsu attiecības nebija naidīgas, nez kāpēc viņa man nekad nepatika. Tomēr nespēju pretoties kārdinājumam pieņemt ielūgumu; pateicoties spiedu viņai roku, paredzēdams sarunu par manu mīļoto.

Levasera kundze lika kalpam aizvest manu zirgu, es iekāpu karietē — viņa tajā brauca viena, — un mēs nekavējoties devāmies atpakaļ uz Parīzi. Sāka līt, un vajadzēja uzsliet karietei jumtu; tā, divatā noslēgti no pasaules, mēs sākumā klusējām. Lūkojos viņā ar nepasakāmām skumjām; viņa bija ne vien manas nodevīgās mīļākās draudzene, bet arī uzticības persona. Pagājušajās laimes dienās mūsu tikšanās vakaros Levasera kundze nereti bija trešā. Ar

kādām mokām es tad panesu viņas klātieni! Ne reizi vien nepacietīgi skaitīju mirkļus, kurus viņa pavadīja ar mums. Droši vien tieši tas bija manu antipātiju cēlonis. Labi zi nāju, ka manu mīlestības sakaru viņa atbalsta, reizēm mūsu ķildu dienās viņa pat nostājās manā pusē, tomēr, par spīti draudzīgajām attieksmēm, nespēju piedot viņai uz* bāzību. Kaut arī sirsnīga un iztapīga, viņa man šķita neglīta un apnicīga. Ak vai! Bet nu pēkšņi viņa man likās pat daiļa! Vēroju viņas rokas, drēbes, man patika katra viņas kustība, es tajās lasīju savu pagātni. Viņa skatījās manī, noģizdama, ko viņas tuvumā izjūtu, cik daudz atmiņu manī izraisās. Tā tas turpinājās visu ceļu — es skatījos viņā, viņa man uzsmaidīja. Beidzot, kad iebraucām Parīzē, Levasera kundze saņēma mani pie rokas.

— Tātad? — viņa ievaicājās.

— Tātad, — es šņukstēdams atbildēju, — ja vēlaties, pastāstiet viņai visu.

Un man straumēm sāka līt asaras.

Pēc pusdienām, kad apsēdāmies pie kamīna, viņa sacīja:

— Galu galā vai tas ir tik nenovēršami? Vai tiešām nav iespējams neko labot?

— Ak, kundze, — es teicu, — nekā nenovēršama nav, tikai manas sāpes, un tās mani nobeigs. Par sevi man nav daudz ko stāstīt: mīlēt vairs nespēju ne viņu, ne kādu citu, bet iztikt bez mīlestības nevaru.

Dzirdot šos vārdus, Levasera kundze atgāzās pret sēdekļa atzveltni, un viņas seja pauda līdzjūtību. Labu laiku viņa šķita kaut ko pārdomājam un vaicājam sev, it kā sirdi saklausīdama atbalsi. Acis aizplīvurojās, un viņa likās iegrimstam atmiņās. Tad viņa pastiepa roku, un es viņai tuvojos.

— Tāpat kā es, — čukstēja Levasera kundze, — tieši tāpat. Savā laikā es arī pārdzīvoju to pašu.

Spēcīgs saviļņojums liedza viņai turpināt.

Skaistākā no visām mīlestības māsām ir līdzjūtība. Es turēju Levasera kundzes roku savējā; gandrīz vai gulēdama manās skavās, viņa sāka cildināt manu mīļoto, stās tīdama visu to labāko, ko vien spēja izdomāt, žēlodama mani un attaisnodama viņu. Man kļuva vēl skumjāk — kā viņai atbildēt? Tad pēkšņi Levasera kundze ierunājās par sevi.

Viņa teica, ka nesen viņu pametis mīļākais. Viņa upurē jusi tam daudz — bija cietis viņas materiālais stāvoklis un

pods. Jau vairākkārt viņai bija draudējis vīrs, kura atriebīgo dabu viņa labi pazina. Šis stāsts, ko pavadīja asaras, mani ieinteresēja, un, klausoties Levasera kundzes bēdās, es aizmirsu savējās. Apprecināta pret pašas gribu, viņa ilgi bija pretojusies jūtām, taču nožēloja tikai vienu — to, ka mīļākais viņu vairs nemīl. Šķita, ka viņa zināmā mērā vaino pati sevi, jo vieglprātīgās uzvedības dēļ nebija pratusi paturēt mīļāko.

Atvieglinājusi sirdi, Levasera kundze pamazām apklusa, un viņā pamodās šaubas.

— Nē, kundze, — es teicu, — tā nevar būt nejaušība, kas mani šodien noveda Buloņas mežā. Ļaujiet ticēt, ka cilvēku sāpes ir pasaulē nomaldījušās māsas, bet kaut kur mīt labs eņģelis, kas dažreiz tīšam vieno vārgās rokas, kuras trīcot sniedzas pret debesīm. Mēs atkal tikāmies, un jūs mani aicinājāt līdzi, tāpēc, lai vai kā, nenožēlojiet, ka atklājāt sirdi un neslēpāt savas bēdas. Man uzticētais noslēpums ir tikai no jūsu acīm atraisījusies asara, kas iekrita man tieši sirdī. Neliedziet dažreiz jūs apciemot, un cietīsim abi kopā.

Tā runājot, mani pārņēma liela sirsnība, un es neviļus apliku roku Levasera kundzei ap vidukli; man prātā nenāca, ka tas viņu varētu apvainot, bet viņa šo kustību likās nemanām.

Namā, kur dzīvoja Levasera kundze, valdīja dziļš klusums. Kāds bija saslimis, tāpēc bruģis mājas priekšā tika nokaisīts salmiem, lai ekipāžas brauktu garām bez trokšņa. Apskāvis Levasera kundzi, sēdēju viņai blakus, ļaujoties vissirsnīgākajām jūtām — dalītām bēdām.

Draudzīgā atklātībā turpinājām sarunu. Viņa uzticēja man savas bēdas, es viņai klāstīju savējās, un starp šīm abpusējām sāpēm jautu augam neizprotamu maigumu, sadzirdēju savādu, mierinošu skaņu, it kā dzidru, dievišķīgu akordu, ko veido divu žēlabainu balsu saskaņa.

Noliecies pār Levasera kundzi, cauri asarām skatījos viņas sejā. Kādā klusuma brīdī piecēlies un mazliet attālinājies, ievēroju, ka sarunas laikā Levasera kundze diezgan augstu uzslieto kāju ar pirkstgaliem atbalstījusi pret kamīna malu; lejup noslīdējusī kleita pilnīgi atsedza stilbu. Šķita dīvaini, ka, redzot manu mulsu, Levasera kundze stāvokli nemainīja, tad, dažus soļus atkāpies, es novērsos, lai viņa varētu sakārtoties; viņa tomēr to nedarīja. Atgriezies nostājos pie kamīna un klusēdams vēroju šo nevīžību,

kas likās pārāk izaicinoša, lai to paciestu. Beidzot, sastopot viņas skatienu un atskāršot, ka viņa pati visu lieliski redz un saprot, mani ķēra it kā zibens, kļuva skaidrs, ka biju kritis par upuri cilvēciskai nekaunībai un bēdas viņa tikai izmantoja kārdināšanai. Ne vārda neteicis, paņēmu cepuri; viņa lēnām pārvilka kājai kleitu, bet es, zemu palocījies, aizgāju.

VII

Pārnācis mājās, atradu istabas vidū lielu koka lādi. Bija nomirusi viena no manām krustmātēm, un man pienācās neliela daļa viņas atstātā mantojuma. Lādē starp citām nevajadzīgām lietām atradās dažas putekļiem klātas, vecas grāmatas. Aiz gara laika nolēmu kādu pārlapot. Lielākoties tie bija Luija XV laika romāni; krustmāte tos droši vien bija mantojusi, bet, būdama ļoti dievbijīga, glabāja nelasītus, jo tie, var teikt, bija īsti ķeceru raksti.

Man piemīt dīvaina tieksme pārdomāt visu, kas ar mani notiek, pat nenozīmīgākos faktus, meklējot tiem zināmu loģisku un morālu pamatojumu; it kā lūgšanu krelles es tos neviļus cenšos savērt vienā diedziņā.

Var likties bērnišķīgi, taču, dabūjis šīs grāmatas, es savā toreizējā noskaņojumā biju bezgala sajūsmināts. Aizrautīgi lasīju tās ar rūgtumu un neizsakāmām skumjām salauztajā sirdī un smaidu uz lūpām.

— Jā, jums taisnība, — es grāmatām sacīju, — jums vienīgajām zināmi dzīves noslēpumi; jūs vienīgās iedrošināties teikt, ka reāla ir tikai izvirtība, liekulība un samaitātība. Topiet mani draugi, uzlieciet manas dvēseles brūcēm savu kodīgo indi, iemāciet mani jums ticēt!

Kamēr es aizvien vairāk gremdējos šādā tumsībā, manu dievināto dzejnieku darbi un mācību grāmatas izmētātas gulēja putekļos. Dusmu lēkmēs es tās mīdīju kājām.

— Un jūs, — es tām sacīju, — jūs, neprātīgie sapņotāji, nožēlojamie skaistu vārdu virknētāji, jūs mācāt tikai ciest, jūs esat šarlatāni, ja zinājāt patiesību, nelgas, ja bijāt atklāti, meļi kā vienā, tā otrā gadījumā, meļi, kas mānāt cilvēka sirdi ar dažādām pasaciņām, — jūs es sadedzināšu visus līdz pēdējam!

Tad talkā nāca asaras, un es pārliecinājos, ka reālas ir tikai manas sāpes.

— Sakiet jel beidzot, — lielā uzbudinājumā es iesaucos, — sakiet, labie un ļaunie gari, labā un sliktā padomnieki, sakiet, ko man vajadzētu darīt! Izvēliet no sava vidus šķīrējtiesnesi!

Paķēris veco bībeli, kas gulēja uz galda, uz labu laimi atvēru to.

— Atbildi tu, svēto rakstu grāmata, — es teicu, — palūkosimies mazliet, kādi ir tavi uzskati!

Apstājos devītajā nodaļā pie šādiem Eklēziasta vārdiem:

«Es pārcilāju to savā sirdi, un man bija grūti atrast tur saprātu. Ir taisnīgie, un ir gudrie, un viņu darbus vada dieva roka; taču cilvēki nezina, vai pelna mīlestību vai naidu.

Viss tiek taupīts nākotnei, un nekā nav noteikta, jo liktenis visiem ir vienāds — kā godīgajiem, tā negodīgajiem, kā labajiem, tā ļaunajiem, tiklajiem un netiklajiem, tiem, kuri gatavi piedot, un tiem, kuri piedošanu nicina. Nevainīgais saņem to pašu, ko grēcinieks, zvēresta lauzējs to pašu, ko patiesības apzvērētājs.

Ļaunākais slēpjas tur, ka visus, kas dzīvo zem saules, sagaida viens un tas pats. Tieši tāpēc cilvēkbērnu sirdis dzīves laikā pilda naids un nicināšana, bet vēlāk viņus pieskaitīs mirušajiem.»

Izlasījis šos vārdus, es apjuku; nebiju zinājis, ka bībelē izteiktas šādas domas.

— Tātad arī tu, cerību grāmata, šaubies! — es teicu.

Ko gan domā astronomi, paredzēdami nozīmētā laikā, norādītā stundā visnepastāvīgākā debesīs klejojošā ķermeņa — komētas krišanu? Ko domā dabas pētnieki, rādot mums mikroskopā dzīvību, kas mīt ūdens pilienā? Varbūt viņiem šķiet, ka viss novērotais ir viņu pašu izgudrojums, ka viņu mikroskopi un teleskopi noteic dabas likumus? Un ko gan domāja pirmais cilvēku likumdevējs, kad, pētīdams, kādam jābūt sociālās celtnes pirmajam pamatakmenim, droši vien dusmās par kāda oratora nekaunību uzsitis pa savām bronzas likumu tabulām, sajuta, ka viss viņā sauc pēc atriebes? Vai taisnību viņš izgudroja? Bet vai kaunu izdomāja tas, kurš pirmais noplūca augli kaimiņa dārzā un, noslēpis to zem mēteļa, zaglīgi veroties apkārt, laidās lapās? Un tikumu — vai to izgudroja tas, kurš pirmais, notvēris zagli, atņēmis viņam sava darba augļus un nepacēlis pret viņu roku, vainīgajam piedeva, sacīdams: «Sēdies šeit un ņem vēl arī šo!» — un, tā atmaksājis ļaunu ar labu, pievērsa skatienu debesīm, jauzdams, ka sažņaudzas sirds, sariešas asaras un ceļi liecas līdz zemei? Ak dievs, ak dievs! Lūk, sieviete, kas zvēr mīlestību, bet pieviļ mani ar citu, lūk, vīrietis, kurš apliecina man draudzību un ieteic rast mierinājumu izvirtībā; lūk, otra sieviete raud un vēlas mani mierināt ar savu stilbu kailumu; lūk, bībele, kas runā par dievu un atbild: «Varbūt... tam visam nav nekādas nozīmes.»

Es piesteidzos pie atvērtā loga.

— Vai tiešām jūs esat tukšas? — lūkodamies augstajās, bālajās debesīs, iesaucos. — Atbildiet man! Vai, pirms es nomirstu, jūs šajās divās rokās ieliksiet ko citu, ne tikai sapni?

Laukumā aiz logiem valdīja dziļš klusums. Kamēr es tā stāvēju, izstieptām rokām raudzīdamies tālē, atskanēja žēls bezdelīgas sauciens. Neviļus ar skatienu sekoju putnam; kad tas kā bulta nozuda netveramā tālē, man garām dziedot pagāja maza meitenīte.

VIII

Es tomēr negribēju padoties. Pirms īsti sāku uztvert dzīves gaišās puses, kuras līdz tam uzskatīju par tumšākajām, biju nolēmis izmēģināt visu. Tāpēc ilgu laiku cīnījos ar neskaitāmiem rūgtiem pārdzīvojumiem un mocījos briesmīgos sapņos.

Lielākais šķērslis uz izveseļošanos bija mana jaunība. Lai kur es atrados, lai ar ko nodarbojos, man prātā bija tikai sievietes; ieraugot sievieti, mani pārņēma trīsas. Daudzkārt naktīs pamodos gluži nosvīdis un spiedu lūpas pie sienas, juzdams, ka mani kaut kas slāpē.

Man bija vislielākā un varbūt retākā laime — ziedot mīlestībai savu nevainību. Bet tieši tāpēc ik doma par juteklisku baudu saistījās ar mīlestību, un tas mani pazudināja. Nemitīgi sapņojot tikai par sievietēm, dienām un naktīm neko citu nedarīju kā pārcilāju domas, ar kurām man galva bija pārpilna, domas par izvirtību, liekulīgu mīlestību un sievietes neuzticību. Iegūt sievieti man nozīmēja mīlēt viņu, bet, sapņodams vienīgi par sievietēm, īstas mīlestības iespējamībai vairs neticēju.

Visas šīs ciešanas manī iedvesa kaut ko līdzīgu niknumam; brīžam vēlējos šaustīt sevi kā mūks, lai uzveiktu iekāri, brīžam grasījos skriet uz ielas, laukos, vienalga, kur, krist ceļos pirmās sastaptās sievietes priekšā un zvērēt viņai mūžīgu mīlestību.

Dievs mans liecinieks, ka darīju toreiz, ko spēju, lai aizmirstos un kļūtu atkal vesels. Pret paša gribu manī valdīja pārliecība, ka cilvēku sabiedrība ir netikumu un liekulības perēklis, kur viss atgādina manu mīļāko, tāpēc vispirms nolēmu noslēgties no pasaules un dzīvot vientulībā. Atsāku senās studijas, iedziļinājos vēsturē, antīko dzejnieku darbos, anatomijā. Mūsu mājas piektajā stāvā pilnīgā nošķirtībā dzīvoja vecs, ļoti gudrs vācietis. Ar mokām pierunāju viņu mācīt man vācu valodu; beidzot tam piekritis, nabaga vīrs sirsnīgi ķērās pie darba. Mana pastāvīgā izklaidība viņu dziļi sarūgtināja. Nereti, sēžot man blakus pie nokvēpušās lampas, viņš, sakrustojis rokas virs grāmatas, pacietīgi ar izbrīnu noraudzījās manī, kamēr, iegrimis sapņos, nemanīju ne viņu, ne viņa līdzjūtību.

-— Cienījamais draugs, — beidzot es viņam teicu, — jūsu pūles ir veltīgas, kaut gan esat labākais cilvēks pasaulē. Cik smagu pienākumu jūs uzņēmāties! Jums vajadzēs pamest mani manam liktenim; mēs abi tur neko nespējam līdzēt — ne jūs, ne es.

Nezinu, vai viņš saprata, ko gribēju teikt; klusējot viņš paspieda man roku, un vācu valodu mēs vairs nemāci jāmies.

Pēkšņi sajutu, ka vientulība mani nevis dziedē, bet pazudina, un pilnīgi mainīju dzīves veidu. Izbraucu uz laukiem, aulekšoju zirgā pa mežiem, medīju vai paukojos bez atelpas; biju kā salauzts aiz noguruma, un, kad, veselu dienu tā svīdis un jājis, vakarā iekritu gultā, ozdams pēc pulvera un zirgu staļļa, es, noslēpis galvu spilvenā un ietinies segās, kliedzu:

— Rēgs! Rēgs! Vai tiešām tu neesi paguris? Vai pienāks reiz nakts, kad tu no manis atkāpsies?

Bet kāda jēga šīm veltīgajām pūlēm? Vientulība mani atgrieza pie dabas, bet daba — pie mīlestības. Stāvot Obser-vansas ielas anatomikumā starp līķiem un slaukot rokas savā asinīm notraipītajā priekšautā, bāls kā līķis no trūdu smakas es neviļus aizgriezos, un gara acu priekšā slīdēja zaļojoši labības lauki, smaržojošas pļavas un domīga vakara harmonija.

— Nē, — es sev teicu, — zinātne mani nespēj mierināt; velti iedziļinos nedzīvajā daba, es pats te iešu boja kā zilgans slīkonis nodīrāta jēra ādā. No savas jaunības neizdziedēšos; gribu dzīvot tur, kur ir dzīvība, bet, ja mirt, tad vismaz zem atklātām debesīm.

Es devos prom, paņēmu zirgu un pazudu Sevras vai Ša-viljas alejās, apgūlos kādā vientuļā, ziedošā gravā. Ak vai! Šīs birzis un pļavas man sauca:

— Ko tu šeit meklē, nabaga zēn? Mēs zaļojam, tērpjamies cerību krāsā.

Tad atgriezos pilsētā, klaiņoju krēslainajās ielās, skatījos gaišajos logos, šajās noslēpumainajās ģimenes ligzdiņās, kuras cilvēki sev novijuši, garāmbraucošajās ekipāžās un pretimnācējos. Ak, kāda vientulība! Cik skumji vijas dūmi virs jumtiem! Cik drūmas līkumotās ielas, kuras min visi, kur ļaudis lej darba sviedrus, kur, aizskarot cits citu ar elkoni, soļo tūkstošiem svešu cilvēku; kloāka, kur biedrojas tikai miesa, dvēseli pametot vientulībā, kur tikai ielas sievietes, garām ejot, pasniedz jums roku! «Ļaujies, ļaujies izvirtībai, un tu necietīsi!» Tā pilsēta kliedz cilvēkam, tas ar ogli rakstīts uz sienām, ar dubļiem uz bruģa, ar izplūdušām asinīm — sejās.

Un reizēm kādās spožās svinībās, sēžot viesistabas nomaļā stūrītī, vērodams sievietes, kuras sārtos, gaišzilos un baltos tērpos, kailām rokām un vijīgām cirtām draiskojās ap mani kā gaismā apskurbuši ķerubi harmonijas un skaistuma sfērās, es klusībā domāju:

«Kāds lielisks dārzs! Cik koši ziedi, ko noplūkt un ieelpot smaržas! Ak, margrietiņas, margrietiņas! Ko sacīs jūsu pēdējā ziedlapiņa tās plūcējam? «Mīl, mazdrusciņ, nemaz ...» Tāda ir pasaules morāle, tāds ir jūsu smaidu nobeigums. Un tieši virs šā drūmā bezdibeņa jūs vieglprātīgi lidināties savos ziediem rotātajos, gaisīgajos tērpos; jūs skraidāt kā stirnas uz mazo kājiņu pirkstgaliem virs pretīgās īstenības!»

— Ak dievs! — iesaucās Deženē. — Kāpēc viss jāņem tik nopietni? Kur tas redzēts? Jūs žēlojaties, ka tiek tukšotas pudeles? Pagrabos netrūkst vīna mucu, bet vīnakal-nos — pagrabu. Drīzāk pagatavojiet krietnu, maigiem vārdiem apzeltītu makšķeri, uzspraudiet uz āķa biti par ēsmu un steidzieties notvert aizmirstības upē jauku mierinātāju, svaigu un lunkanu kā zutis. Bet, ja tā izslīdēs starp pirkstiem, paliks vēl citas. Mīliet, mīliet, jums neciešami gribas mīlēt! Jaunībai vajag iztrakoties, un jūsu vietā es

drīzāk nolaupītu portugāļu karalieni nekā studētu anatomiju.

Tādi padomi bija jādzird ik brīdi, un, kad pienāca laiks, es skumju sirdi devos mājup, ar mēteli aizklājis seju. Nometos ceļos pie savas gultas, un mana sirds guva atvieglojumu. Kas tās bija par asarām! Cik svēti solījumi! Galilejs reiz, uzsitis zemei, iesaucās: «Un tomēr tā griežas!» Tieši tāpat es uzsitu sev pa krūtīm.

IX

Pēkšņi visdziļāko bēdu brīdī izmisums, jaunība un nejaušība lika man spert soli, kas izšķīra manu likteni.

Biju aizrakstījis savai mīļotajai, ka nevēlos vairs viņu sastapt; šo vārdu es patiesi turēju, kaut gan naktis pavadīju zem viņas logiem, sēžot uz soliņa pie durvīm; logos redzēju gaismu, saklausīju klavieru skaņas, aiz mazliet pašķirtajiem aizkariem reizēm šķitu pamanām kādu ēnu.

Reiz naktī, kad atkal sēdēju uz soliņa, mocīdamies neciešamās skumjās, man garām grīļodamies pagāja kāds novēlojies strādnieks. Viņš nemitīgi murmināja nesakarīgus vārdus, kas mijās ar prieka izsaucieniem, tad apklusa un pēc brītiņa uzsāka dziedāt. Vīrs bija piedzēries, un ļenganās kājas viņu nesa no ielas vienas notekas malas uz otru. Viņš atkrita uz soliņa man iepretī pie kādas mājas. Tur, atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem, laiciņu šūpojās uz priekšu un atpakaļ, tad cieši aizmiga.

Iela bija tukša, sauss vējš cēla gaisā putekļus, pie skaidrajām debesīm spīdēja mēness, apgaismodams vietu, kur gulēja svešais. Tātad mēs bijām divatā — es un šis piedzērušais, kurš, neapjauzdams manu klātieni, atpūtās uz akmens soliņa varbūt ar vēl lielāku baudu nekā savā gultā.

Šis cilvēks negribot novērsa mani no sāpēm. Es piecēlos un, lai tiktu vaļā no viņa sabiedrības, sāku iet prom, bet tad atgriezies atkal apsēdos. Trūka spēka pamest durvis, pie kurām nebūtu klauvējis, pat ja man solītu karaļvalsti. Mazliet pastaigājies šurp un turp, es beidzot neviļus apstājos pie gulētāja.

«Tik cieši aizmidzis!» nodomāju. «Bez šaubām, šis cilvēks sapnī neredz neko; sieva bēniņos, kur viņi pavada naktis, varbūt šobrīd ver durvis kaimiņam. Gulētāja drēbes

ir skrandās, vaigi iekrituši, rokas raupjas; tas droši vien ir kāds nabags, kuram nereti trūkst maizes. Daudz smagu rūpju, neciešama satraukuma viņu sagaida pamostoties, bet šovakar viņam kabatā bija viens ekijs, un, iegājis krodziņā, viņš nopirka aizmiršanos no posta un bēdām. Ar nedēļas peļņu pietika, lai mierīgi nogulētu vienu nakti, varbūt viņš to pirka uz savu bērnu vakariņu rēķina. Tagad mīļākā var droši viņu krāpt, draugs — kā zaglis ielavīties viņa netīrajā alā; es varētu viņu sapurināt aiz pleca un saukt, ka viņu grib nosist vai ka viņa mājās izcēlies ugunsgrēks, — viņš tikai pagrieztos uz otriem sāniem un gulētu tālāk.

«Bet es? Es?» lieliem soļiem šķērsodams ielu, turpināju savus prātojumus. «Es taču neguļu, kaut arī šovakar man kabatā ir tik daudz naudas, ka par to šis vīrs varētu gulēt veselu gadu; esmu pārāk lepns un neprātīgs, lai iedrošinātos spert kāju krodziņā, man nav ne jausmas, ka nelaimīgie turp dodas, lai, nākot laukā, justos laimīgi. Ak dievs! Pietiek ar vienu vienīgu vīnogu ķekaru, ko saspiedušas kājas, lai izgaistu smagākās rūpes un tiktu sarauti slepenākie tīkli, kurus ļaunie gari stiepj mums ceļā. Mēs raudam kā sievietes, ciešam kā mocekļi; izmisumā mums šķiet, ka pasaule sabrūk pār mūsu galvām, un raudot mēs apsēžamies kā Ādams pie Ēdenes vārtiem. Taču, lai sadziedētu brūces, kas lielākas par pasauli, vajag tik pamāt ar roku un izskalot rīkli. Cik sīkas ir mūsu ciešanas, ja tās šādi nomierināmas! Mēs brīnāmies, ka debesu vara, kurai redzams viss, nesūta šurp savus eņģeļus, kas izpildītu mūsu lūgšanas. Tai nav vajadzības sevi apgrūtināt, jo, redzot mūsu ciešanas, iekāres, iedomīgo, zemu kritušo prātu un visu posta okeānu ap mums, tā samierinās, izkārusi mūsu ceļa malās sīkus, melnus augļus. Ja šis vīrs tik saldi guļ uz sola, kāpēc es tāpat nevaru gulēt uz savējā? Mans sāncensis varbūt šo nakti pavadīs pie manas mīļākās; rīta agrumā viņš iznāks laukā, viņa pusapģērbta to pavadīs līdz durvīm un ieraudzīs mani šeit. Viņu skūpsti mani neuzmodinās, un viņi uzsitīs man uz pleca. Es tikai pagriezīšos uz otriem sāniem un gulēšu tālāk.»

Un tā pilns mežonīga prieka devos meklēt kādu krodziņu. Pusnakts bija pāri un visi krogi jau slēgti; tas mani kaitināja. «Ka tā?» es domāju. «Pat šāds mierinājums man liegts?» Izskraidīju malu malas, klauvējot pie vīna veikaliem un saucot: — Vīnu! Vīnu!

Beidzot uzgāju kādu vēl neaizvērtu krodziņu, palūdzu pudeli vīna un, nevērodams, vai tas labs vai slikts, lieliem malkiem izdzēru; sekoja otra pudele, pēc tam trešā. Ārstēju sevi kā slimnieks un dzēru ar varu, it kā vīns būtu ārsta parakstītas zāles manas dzīvības glābšanai.

Drīz vien mani kā mākonis apņēma vīna tvaiks, jo biezajam dzērienam laikam kaut kas bija piejaukts. Izdzēris to vienā paņēmienā, es acumirklī apreibu, manīju, ka galvā viss jūk, tad noskaidrojas, pēc tam atkal sagriežas. Pēdīgi, jaušot, ka domu pavediens tūlīt pārtrūks, pacēlu acis uz debesīm, it kā atvadītos no sevis, un, uzlicis elkoņus uz galda, sakņupu pār tiem.

Tikai tad ievēroju, ka neesmu zālē viens. Krodziņa otrā galā sēdēja daži nesimpātiski vīri uzburbušām dzērāju sejām, sēcošām balsīm. Drēbes liecināja, ka viņi nepieder vienkāršiem ļaudīm, bet arī ne vidusšķirai; vārdu sakot, tie nāca no viszemākajām padibenēm, no tiem aizdomīgajiem sabiedrības slāņiem, kur nevienam nav ne stāvokļa, ne mantas, ne nodarbošanās, ja tomēr ir kāds amats, tad pavisam nelāgs; tie nepieder ne bagātniekiem, ne nabagiem, kaut gan apveltīti ar vienu netikumiem un otru likstām.

Noliekušies pār riebīgi netīrām kārtīm, vīri pusbalsī strīdējās; starp viņiem sēdēja vēl gluži jauna, glīta, labi ģērbusies meiča, kura, šķiet, līdzinājās pārējiem vienīgi ar savu aizsmakušo, aizlauzto balsi, it kā gadus sešdesmit būtu bijusi iekšāsaucēja tirgus būdās, taču seja meičai bija svaiga un sārta. Pamatīgi mani nopētījusi, viņa droši vien bija pārsteigta, ka esmu ienācis šajā krodziņā; biju eleganti ģērbies, un manu izskatu varēja dēvēt gandrīz vai par izsmalcinātu. Maz pamazām meiča man tuvojās, ejot garām galdiņam, viņa pacilāja uz tā saliktās pudeles un, redzot visas trīs iztukšotas, pasmaidīja. Ievēroju viņas skaistos, žilbinoši baltos zobus; saņēmis meičas roku savējā, lūdzu viņu sēsties man blakus; viņa labprāt paklausīja un uzsauca, lai pasniedz vakariņas.

Klusējot skatījos viņā asaru pilnām acīm. To manījusi, meiča pavaicāja, kāpēc es raudu. Taču nespēju atbildēt. Papurināju galvu, kā gribēdams, lai asaras plūst vēl vairāk, kaut gan jutu, ka tās jau straumēm līst pār vaigiem. Meiča noprata, ka man ir kādas slepenas bēdas, tomēr cēloni nepūlējās izdibināt. Izvilkusi kabatasdrāniņu, viņa, līksmi tiesādama vakariņas, ik pa brītiņam slaucīja man vaigus.

Šajā sievietē bija kaut kas baismīgs un reizē pievilcīgs, viņā tik dīvaini mijās nekaunība ar līdzjūtību, ka nezināju, ko domāt. Ja viņa mani būtu saņēmusi pie rokas uz ielas, es sajustu riebumu, bet šī būtne, kuru nekad agrāk nebiju sastapis, nesacījusi ne vārda, apsēdās vakariņot man iepretī un, savā kabatasdrāniņā slaucīdama man asaras, likās tik neparasta, ka es sēdēju samulsis, reizē sašutis un apburts. Dzirdēju krodzinieku vaicājam, vai viņa mani pazīst; meiča atbildēja apstiprinoši un lūdza netraucēt. Drīzumā kāršu spēlmaņi izklīda, krodziņa saimnieks, no ārpuses aizvēris slēģus un aizbultējis durvis, iegāja dibenistabā, un es paliku divatā ar šo sievieti.

Notikušais bija risinājies strauji, es ļāvos savādam bezcerības uzplūdumam un šķitu sapņojam, manas domas maldījās kā labirintā. Likās — esmu sajucis prātā vai arī padevies kādai pārdabiskai varai.

— Kas tu esi? — pēkšņi iesaucos. — Ko vēlies no manis? Kā tu pazīsti mani? Kas lika tev slaucīt man asaras? Vai tas ir tavs amats un tu domā, ka es tevi iekāroju? Es tev pat pirkstiņa nepieduršu. Ko tu te dari? Atbildi! Vai tev vajadzīga nauda? Par cik tu pārdosi savu līdzjūtību?

Es piecēlos un grasījos iet prom, taču manīju, ka grīļojos. Acīs viss dubultojās, mani pārņēma neciešams vārgums, un es saļimu uz sola.

— Jūs nejūtaties labi, — satvērusi mani pie rokas, meiča teica. — Jūs dzērāt kā neapzinīgs bērns, kāds tiešām arī esat. Palieciet šeit sēžam un nogaidiet, līdz garām brauks fiakrs. Pasakiet, kur dzīvo jūsu māte, un jūs aizvedīs mājās, ja jūs mani... Ja patiesi liekos jums neglīta, — viņa smejoties piebilda.

Viņai tā runājot, pacēlu acis. Varbūt vīna tvaiks mani bija maldinājis, varbūt nebiju meiču pirmīt labi apskatījis vai arī tobrīd neredzēju visai skaidri — nezinu, tikai pēkšņi ievēroju, ka šai nelaimīgajai piemīt liktenīga līdzība ar manu mīļāko. To atskārtis, es sastingu ledainās šausmās. Mēdz būt tādas šaušalas, no kurām mati slejas stāvus; vienkārši ļaudis tad apgalvo, ka nāve lidinās virs galvas, bet šoreiz tā nebija nāve, kas pārlaidās manējai.

Mani skāra gadsimta slimība, pareizāk sakot, meiča, kas bija līdzīga tai; tātad, pieņēmusi šīs būtnes bālos, ironiskos vaibstus un aizsmakušo balsi, man iepretī krodziņa dziļumā apsēdās gadsimta slimība.

Kad pēkšņi ievēroju šis sievietes līdzību ar manu mīļāko, manas slimās smadzenes savā varā sagrāba kāda šausmīga, nepārvarama iedoma, un es to nekavējoties piepildīju.

Mušu sakara sākuma posmā mana dārgā dažreiz paslepeni atnāca mani apciemot. Tajās dienās mazajā istabiņā bija svētki: tur radās ziedi, kamīnā jautri sprēgāja uguns, es gatavoju labas vakariņas, arī gulta tika uzposta kāzu rotā, lai uzņemtu mīļoto. Nereti, kad viņa sēdēja uz dīvāna pie spoguļa, es klusēdams vēroju viņu, un mūsu sirdis sarunājās. Skatījos, kā viņa, līdzīgi fejai Mabei, pārvērš paradīzē vientuļo stūrīti, kur bieži biju raudājis. Viņa bija šeit, šajās četrās skumjajās sienās, starp šīm grāmatām, izmētātajām drēbēm un vecajām mēbelēm, — cik maigu gaismu viņa viesa manā nabadzībā!

Kopš biju viņu zaudējis, atmiņas mani vajāja bez žēlastības, tās laupīja man miegu. Grāmatas, istabas sienas stāstīja par viņu, tās kļuva neciešamas. Gulta dzina mani laukā uz ielas; ja es, tajā iekritis, neraudāju, tā iedvesa man šausmas.

Tātad es aizvedu pie sevis mājās ielas sievieti, liku viņai apsēsties ar muguru pret mani un līdz pusei izģērbties. Tad sakārtoju istabu tieši tā, kā to citkārt darīju savas mīļākās dēļ. Mīkstos atzveltņus novietoju tāpat, kā tie reiz stāvēja kādā neaizmirstamā vakarā. Mūsu priekšstatos par laimi parasti dominē viena noteikta atmiņā — par citām pārāka diena vai stunda, it kā spilgtākais, neizdzēšamais paraugs; starp daudzajiem pārdzīvojumiem gadās brīdis, kad cilvēks, līdzīgi Teodoro kādā Lope de Vegas komēdijā, iesaucas: «Likteni, iedzen zelta naglu savā ratā!»

Visu sakārtojis, es iekūru kamīnu un, apsēdies pie tā, ļāvos bezgalīgam izmisumam. Ielūkojos savas sirds dzīlēs, lai izjustu, kā tā sāpēs sažņaudzas un lūst. Tajā pašā laikā klusītiņām dungoju kādu tiroliešu romanci, ko mēdza dziedāt mana dārgā:

Allra volta gieri biele,

Blanche rossa com'un'Ноте;

Ma ora no. Non son piū biele,

Consumalis dal amore.[4]

Ieklausījos, kā banālā romance atbalsojas manas sirds tuksnesi.

«Tāda ir cilvēku laime,» es domās teicu, «tāda mana mazā paradīze; mana feja Mabe — ielas sieviete. Mana mīļotā nebija vairāk vērta. Tad, redz, kādas mieles kausā, no kura dzērām dievišķo nektāru! Lūk, mīlas līķis.» !

Dzirdot mani dziedam, ari nabaga meiča man pievienojās. Es nobālu kā nāve: aizsmakusi, rupjā balss, kas plūda no šis būtnes, kura atgādināja manu mīļoto, šķita kā visa pārdzīvotā simbols. Kaut viņa vēl bija jaunības plaukumā, viņas kaklā guldza pati netiklība. Nodomāju, ka tāda droši vien kļuvusi manas mīļotās balss pēc neuzticības. Atcerējos Faustu, kas, dejojot Brokenā ar kailu raganu, redz no mutes tai izlecam sarkanu peli.

— Klusē! — es meičai uzsaucu. Tad piecēlies tuvojos, viņa smaidot apsēdās uz gultas, un es noguļos viņai blakus kā skulptūra uz sava paša kapa.

Mani laikabiedri, lūdzu jūs, kas šajā brīdī, meklējot izpriecas, steidzaties uz balli vai operu, bet vakarā pirms iemigšanas lasīsiet kādu nodrāztu vecā labā Voltēra ķengu rakstu, kādu trāpīgu Pola Kurjē asprātību vai runu par ekonomiskiem jautājumiem vienā no mūsu palātas komisijām, jūs, kas savās porās uzsūksiet kroplīgās ūdensrozes vēsos izgarojumus, tās ūdensrozes, ko Prāts dēsta mūsu pilsētas sirdī, lūdzu, nicinoši, augstprātīgi nesmaidiet, ja šī mana neizprotamā grāmata nejauši nonāks jūsu rokās, pārāk neraustiet plecus, neesiet visai pārliecināti, ka sūdzos par iedomātu slimību, ka cilvēka prāta spējas tomēr ir apbrl nojamākais, kas mums piemīt, un ka šajā pasaulē reālas ir tikai biržas spekulācijas, veiksme kāršu spēlē, pudele bordo pie galda, laba veselība, vienaldzība pret pārējiem, bet vakarā — gultā — kaira miesa ar gludu, smaržīgu ādu.

Reiz arī jūsu sastingušajā, mierīgajā dzīvē var ielauzties vētras brāzmas, liktenis var uzpūst krāšņajiem kokiem, kurus jūs laistāt ar klusajiem aizmirstības upes ūdeņiem; arī jūs, mani bezkaislīgie kungi, reiz varat nonākt izmisumā, tad acīs jums sanesīsies asaras. Neteiksim, ka jūs var pievilt mīļākās — tas taču būtu mazāks zaudējums, nekā kad nobeigtos jūsu zirgs; bet ņemiet vērā, ka zaudējumi mēdz būt arī biržā, spēlējot kārtis, jums rokās var gadīties līdzīga kombinācija kā partnerim; ja spēlmanis neesat, tad j neaizmirstiet, ka jūsu ekiji, jūsu miers, kas balstās uz naudu, jūsu laimes zelta un sudraba*pamats, atrodas kāda

baņķiera rokās, kurš var bankrotēt, vai ari tas noguldīts valsts obligācijās, kuras iespējams zaudēt. Piebildīšu, ka jūs savā ledainajā vēsumā tomēr varat kādu iemīlēt, jūsu sirdī pēkšņi kļūs vaļīgāka kāda šķiedriņa, un jums izlauzīsies it kā sāpju kliedziens. Bet reiz, kad izbeigsies jutekliskie prieki, kas laupa jums dīko spēku, kad īstenība un ikdiena jūs pievils un, iekritušiem vaigiem klejojot netīrajās ielās, jūs pametīsiet acis visapkārt, var gadīties, ka pusnaktī jūs apsēžaties uz vientuļa soliņa.

Ak, marmoraukstie cilvēki, varenie egoisti, neatdarināmie prātnieki, kuri nekad neesat spēruši izmisīgu soli, nekad neesat pieļāvuši nevienu aritmētisku kļūdu, ja tas ar jums tomēr notiktu, tad savā bojā ejas brīdī atcerieties Abelāru, kas zaudēja Eloīzu. Viņš taču mīlēja to vairāk nekā jūs savus zirgus, savus zelta ekijus un miļākās; šķirts no viņas, viņš zaudēja vairāk, nekā jebkad spētu zaudēt jūs, vairāk nekā, otrreiz izdzīts no paradīzes, zaudēja tumsas valdnieks — jūsu pavēlnieks Sātans, kuram jūs kalpojat, — jo Abelārs taču mīlēja Eloīzu ar tādu mīlestību, par kādu neraksta avīzēs un no kuras jūsu sievas un meitas teātros un grāmatās neredz pat ēnas; pusi dzīves viņš taču ziedoja, skūpstot viņas skaidro pieri, mācot viņai Dāvida psalmus un Zaula himnas; bez viņas neviena cita viņam nebija, un tomēr dievs sūtīja mierinājumu.

Ticiet man, ja jūs savā postā iedomāsieties Abelāru, tad uz veco Voltēru, maigo dieva zaimotāju, un Kurjē jokiem skatīsieties pavisam citām acīm; jūs sapratīsiet, ka prāts cilvēku var izdziedēt no ilūzijām, nevis no ciešanām, ka dievs to radījis kā labu saimnieku, nevis kā žēlsirdīgo māsu. Jūs sapratīsiet, ka cilvēka sirds nav teikusi pēdējo vārdu, kad viņš iesaucas: «Nekam neticu, jo nekā neredzu!» Jūs meklēsiet ap sevi ko līdzīgu cerībai, raustīsiet baznīcu durvis, lai palūkotos, vai tās vēl atvērtas, bet durvis būs aizmūrētas; jūs gribēsiet kļūt mūki, bet liktenis kā izsmieklu atsūtīs jums pudeli lēta vīna un kurtizāni.

Un, ja jūs izdzersiet šo pudeli, pieņemsiet kurtizāni un aizvedīsiet viņu uz gultu, tad neaizmirstiet, kādas var būt sekas.

OTRĀ DAĻA

I

Pamodies otrā rītā, es sajutu tik dziļu riebumu pret sevi pašu, uzskatīju, ka esmu tik zemu kritis, tā apkaunots, ka pirmajā mirklī mani pārņēma briesmīgs vilinājums. Izlēcis no gultas, liku svešajai tūlīt pat saģērbties un pēc iespējas drīzāk pazust, tad apsēdos un, izmisīgi lūkodamies apkārt, neviļus pievērsu skatienu sienai, kur karājās manas pistoles.

Kaut arī cilvēks slimīgās iedomās, tā sakot, atplestām rokām tiecas pretī nebūtībai, kaut arī sirds pieņem nežēlīgu lēmumu, tomēr šķiet, ka jau fiziskā darbība vien, noceļot no sienas ieroci, pielādējot to, un, acīm redzot, arī saskare ar vēso metālu iedveš instinktīvas, no gribas neatkarīgas bailes; pirksti drudžaini gatavojas, rokas stingst. Katru, kas nolēmis iet nāvē, pati daba velk atpakaļ. Tāpēc mani pārdzīvojumi, kamēr meiča ģērbās, nav izsakāmi, varu teikt vienīgi to, ka pistole it kā brīdināja: «Apdomā, ko gribi darīt!»

Patiesi, vēlāk es nereti domāju, kas būtu noticis, ja šī meiča saģērbusies nekavējoties aizietu, kā biju licis. Pazemojuma iespaids droši vien ātri izgaistu; skumjas nav bezcerība, un liktenis tās vienojis kā māsas, lai pirmā nekad mūs nepamestu divatā ar otru. Tiklīdz meiča būtu prom un gaiss istabā tīrs, es sajustu atvieglojumu. Paliktu tikai nožēla, kurai dievišķais piedošanas gars liedz kādu nogalināt. Un es, bez šaubām, būtu izārstēts uz mūžu; izvirtība tiktu padzīta no mana sliekšņa uz visiem laikiem, un riebums, kuru izraisīja pirmā iepazīšanās ar to, nekad vairs neatgrieztos.

Taču notika pavisam citādi. Cīņa, kas manī norisa, smagās, uzmācīgās domas, derdzīgums, bailes un pat dusmas (jo es vienlaikus cīnījos ar daudz dažādām jūtām) — šie liktenīgie spēki mani pienagloja pie atzveltnes krēsla; un, kamēr atrados visbīstamākā neprāta varā, pretīgā meiča, noliekusies pie spoguļa, domāja tikai par to, kā labāk sakārtot tērpu, un smaidot vislielākajā mierā sukāja matus. Šie koķetērijas paņēmieni ilga vairāk nekā ceturtdaļstundu, un es tikmēr gandrīz viņu aizmirsu. Beidzot, iztrūcies no kāda trokšņa, nepacietīgi atskatījos un ar neslēptām dusmām lūdzu šo sievieti atstāt mani vienu, viņa acumirklī saposās un, sūtīdama gaisa skūpstu, nospieda durvju rokturi.

Pēkšņi atskanēja zvans. Steidzīgi piecēlies, tik tikko paguvu atvērt durvis uz mazu blakus istabiņu, kur meiča noslēpās. Nākamajā brīdī ienāca Deženē kopā ar diviem kaimiņu jaunekļiem.

Dažkārt dzīves notikumi atgādina milzīgas, jūras dzelmē sastopamas straumes. Liktenis, nejaušība, providence — vai nav vienalga, kā tās nosauc. Tie, kas noliedz kādu nosaukumu, pretstatīdami tam citu, tikai rotaļājas ar vārdiem. Taču neviens no viņiem, runājot par Cēzaru vai Napoleonu, neteiktu: «Tas bija augstākās varas izredzētais.» Acīm redzot, viņi pārliecināti, ka debesu ievērību pelna tikai varoņi un ka purpura krāsa dievus saista tāpat kā vēršus.

Laikam £an cilvēka prātam nav aptverams, cik daudz šajā pasaulē izšķir paši nenozīmīgākie sīkumi, cik lielas pārmaiņas mūsu liktenLrada šķietami nesvarīgas parādības un apstākļi. Tas pats sakāms par mūsu ikdienas darbiem, tie atgādina mazas, trulas bultas, kuras pierodam tēmēt tieši mērķī vai tā tuvumā, izveidojot no šiem sīkajiem panākumiem kaut ko abstraktu un precīzu, tā saucamo piesardzību vai gribu. Tad pēkšņi uzpūš vējš, un, rau, pati mazākā no bultām, visvieglākā un neievērojamākā, paceļas un nozūd tālē, dabas neaptveramajā klēpī.

Cik dziļi satriekti mēs tad esam! Kur paliek mūsu griba un piesardzība, šie klusā lepnuma rēgi? Kur pagaist spēks, pasaules valdnieks, cilvēka šķēps dzīves cīņās? Mēs velti to veicinām naidā, velti lūkojam tā aizsegā vairīties no draudošā trieciena; kāda neredzama roka novērš asmeni, un mūsu spēka uzplūds, novirzīts tukšumā, liek mums krist vēl zemāk.

Tai brīdī, kad vēlējos tikai vienu — nomazgāt savu vainu, varbūt pat sodīt sevi, brīdī, kad mani pārņēma dziļš riebums, uzzināju, ka jāiztur bīstama pārbaude, un es to neizturēju.

Deženē staroja. Vispirms, atlaidies uz dīvāna, viņš sāka zoboties par manu seju, kura, pēc viņa domām, liecināja par bezmiega nakti. Nebiju noskaņots klausīties zobgalībās un skarbi lūdzu viņu paturēt tās pie sevis.

Nelikdamies ne zinis, viņš līdzīgā tonī sāka paskaidrot, kāpēc šeit ieradies. Gribējis pavēstīt, ka manai mījotai vienlaicīgi bijuši nevis divi, bet gan veseli trīs mīļākie, vārdu sakot, pret manu sāncensi viņa izturējusies tikpat negodīgi kā pret mani; to uzzinājis, nabaga puisis sacēlis tādu traci, ka tagad par viņu runājot visa Parīze. Sākumā, uzmanīgi neieklausījies, lāgā neizpratu, ko Deženē stāsta, bet, licis viņam reizes trīs visu sīki atkārtot un iedziļinājies šajā briesmīgajā notikumā, es biju tik sašutis un pārsteigts, ka nespēju' parunāt. Vispirms man nāca smiekli, jo nu biju pārliecināts, ka mana mīļotā bijusi visnekrietnākā sieviete; taču es viņu biju mīlējis un, pareizāk sakot, arvien vēl mīlēju. «Vai tas iespējams?» bija vienīgais, ko varēju izteikt.

Tad Deženē draugi apstiprināja stāstīto. Mana bijusī mīļākā pārsteigta pati savās mājās, un tracis, kas tur izcēlies starp viņu un abiem sāncenšiem, vairs neesot nekāds noslēpums. Apkaunojumā viņa bijusi spiesta pamest Parīzi, lai izvairītos no lielāka skandāla.

Bija skaidrs, ka šo zobgalību lauvas tiesa attiecās uz manu divkauju šīs sievietes dēļ un neuzveicamo kaisiību pret viņu, proti, uz manu sakaru ar šo notikumu. Dzirdot, ka viņa pelna visapkaunojošākās iesaukas, ka patiesi ir nicināma un varbūt izdarījusi vēl daudz ko ļaunāku, nekā bija atklājies, es ar rūgtumu atskārtu, ka esmu tāds pats pievilts nelga kā daudzi citi.

Tas man nepatika. Jaunekļi, to noprazdami, kļuva atturīgāki, bet Deženē bija īpašs nolūks; cieši apņēmies izdziedināt mani no šīs mīlestības, viņš cīnījās bez žēlastības it kā pret īstu slimību. Mūsu ilggadējā draudzība, kas balstījās uz savstarpējiem pakalpojumiem, piešķīra viņam zināmas tiesības, un, tā kā mērķis bija slavējams, viņš tās izmantoja nešaubīgi.

Tātad Deženē mani nebūt nesaudzēja, turpretī, ievērojis manu apjukumu un kaunu, nekavējās darīt visu, lai šīs jūtas pēc iespējas padziļinātu. Drīz vien mana nepacietiba kļuva pārāk skaidri samanāma, un viņš vairs neiedrošinājās līdzīgā garā turpināt. Mitējies Deženē nolēma diplomātiski klusēt, kas mani kaitināja vēl vairāk.

Nu bija man kārta uzdot jautājumus; es staigāju šurp un turp pa istabu. Klausīties Deženē stāstā bija neciešami grūti, tomēr gribēju to dzirdēt vēlreiz. Pūlējos smaidīt, izlikties mierīgs, taču velti. Sākumā izrādījis pretīgu plāpī-gumu, Deženē pēkšņi šķita zaudējis valodu. Kamēr es lieliem soļiem šķērsoju istabu, viņš, vienaldzīgi noraudzīdamies, ļāva man skraidīt kā lapsai krātiņā.

Nav izsakāms, ko toreiz pārdzīvoju. Sieviete, kuru tik ilgu laiku biju dievinājis, kuras zaudējums man sagādāja skaudras sāpes, vienīgā, kuru biju mīlējis, kuru vēlējos apraudāt līdz savai nāves stundai, pēkšņi bija pārvērtusies nekaunīgā, ciniskā radījumā, jaunu vīriešu seklu joku, vispārēja nosodījuma un izsmiekla objektā! Šķita, ka manu plecu skar sakveldēta dzelzs, iededzinot neizdzēšamu kauna zīmi.

Jo vairāk domāju, jo dziļāka kļuva tumsa ap mani. Reizēm, pagriezis galvu, uztvēru vēsu smīnu vai ziņkāru skatienu, kas man sekoja. Deženē negāja prom, viņš labi zināja, ko dara: mēs abi bijām seni paziņas, viņš saprata, ka esmu spējīgs uz dažādām neprātībām un mans straujais raksturs var pārkāpt visas robežas, tikai vienu ne. Lūk, kāpēc viņš centās manas ciešanas pazemot un, ietekmējot prātu, rast ceļu uz sirdi.

Redzēdams, ka esmu nonācis vēlamajā noskaņā, Deženē nekavējās dot pēdējo triecienu.

— Vai jums šis notikums nav pa prātam? — viņš vaicāja. — Vislabākās tomēr ir beigas. Vārdu sakot, mans dārgais Oktāv, scēna pie X kundzes notika gaišā mēnesnīcas naktī, taču, kamēr abi sāncenši savas dāmas mājās strīdējās un gatavojās pārgriezt viens otram rīkli, uz ielas zem logiem mierīgi pastaigājās kāds trešais, kura siluets ļoti atgādināja jūs, tāpēc arī noturēts par jums.

— Kas to izgudrojis? — es iesaucos. — Kas mani redzējis uz ielas?

— Jūsu mīļākā pati, viņa to stāsta katram, kas vēlas dzirdēt, turklāt tikpat jautrā tonī kā mēs jums par viņu. Viņa apgalvo, ka jūs joprojām viņu mīlot, uzmanot viņas durvis, ka jūs... Vārdu sakot, visu, ko vien iedomājas; pietiek, ja zināt, ka viņa nevienam neko neslēpj.

Es melot nepratu, un allaž, kad vēlējos kaut ko noslēpt, seja mani nodeva. Taču patmīļa un kauns liecinieku klātienē atzīt savu vājumu spieda mani papūlēties.

«Ļoti iespējams, ka tobrīd biju uz ielas,» nodomāju, «bet, ja zinātu, ka mana mīļākā ir daudz ļaunāka nekā šķiet, es, bez šaubām, tur neatrastos.»

Galu galā nospriedis, ka neviens mani skaidri saskatīt nevarēja, mēģināju liegties. To darot, stipri pietvīku, pats sajuzdams šīs izlikšanās veltīgumu. Deženē pasmīnēja.

— Piesargieties, — es viņam teicu, — piesargieties! Neaizej iet par tālu!

Nezinādams, kur īsti izgāzt savas dusmas, joprojām staigāju šurp un turp kā neprātīgs. Būtu vajadzējis smieties, bet es to nespēju. Turklāt acīm redzamie fakti lika man atzīt savu kļūdu — es biju uzveikts.

— Kā to varēju zināt? — iesaucos. — Man nebija ne jausmas, ka šī nožēlojamā ...

Deženē saknieba lūpas, kā sacīdams: «Jūs zinājāt pietiekami daudz.»

Es aprāvos, tad sāku murmināt nesakarīgus, muļķīgus vārdus. Pēdējās piecpadsmit minūtēs nemitīgi uztraucoties, sakarsētās asinis pulsēja deniņos tik stipri, ka vairs neatbildēju par sevi.

— Izmisumā raudot stāvu uz ielas! Bet pie viņas tikmēr šī tikšanās! Kā? Un tajā pašā naktī viņa par mani smējusies? Smējusies par mani? Vai tiešām, Deženē? Vai jūs nesapņojat? Vai tā ir patiesība? Vai tas maz ticams? Kā jūs to zināt?

Tā, pats neapjēgdams, ko runāju, zaudēju galvu; un aizvien vairāk manī auga nepārvaramas dusmas. Beidzot paguris apsēdos, man trīcēja rokas.

— Mīļais draugs, — Deženē teica, — neņemiet visu tik ļoti pie sirds. Vientulīgā dzīve, kas nu jau ilgst divus mēnešus, jums ļoti kaitējusi; redzu, jums nepieciešama izklaidēšanās. Brauciet šovakar mums līdzi vakariņās, bet rīt dosimies brokastot ārpus pilsētas.

Nekustīgi ierāvies kaktiņā, velti pūlējos kaut mazliet saņemties. «Ak tā,» es nodomāju, «šī sieviete mani piekrāpusi, pretīgi padomi mani saindējuši, es nerodu patvērumu ne darbā, ne nogurumā; divdesmit gadu vecumā mans vienīgais glābiņš no izmisuma un netikuma bija svētās, smagās ciešanas! Bet tagad — ak dievs! — šī svētā relikvija, pat tā saplēsta manās rokās! Nu vairs neapvaino manu mīlestību, bet izmisuma! Izsmiet! Kā drīkst mani izsmiet, kad raudu! Tas likās neiespējami. Domājot sirdī uzvilnīja pagātnes atmiņas. Acu priekšā kā rēgi, liekdamies pār bezdibeni, bezgalīgu un tumšu kā nebūtība, cita pēc citas iznira mūsu mīias naktis, un bezdibeņa dzīlēs atbalsojās klusi, ironiski smiekli: «Lūk, tev par to atlīdzība!»

Ja būtu uzzinājis tikai to, ka ļaudis par mani ņirgājas, es atbildētu: «Jo sliktāk viņiem pašiem,» — un pat nedusmotos, bet es vienlaik atklāju, ka mana mīļotā bijusi nekrietna. Tātad, pirmkārt, mans apsmiekls bija publisks, mana rīcība neapgāžami pierādīta, tai bija divi aculiecinieki, kuri, apgalvojot, ka mani redzējuši, neaizmirsa paskaidrot, kādos apstākļos tas noticis, un tāpēc visi drīkstēja mani nosodīt; otrkārt, ko varēju atbildēt? Kam pieķerties? Kam veltīt savas domas? Ko iesākt, ja pats dzīvības centrs — mana sirds sadragāta, nokauta, iznīcināta? Ak, ko tur runāt! Ja viņa, kuras dēļ būtu gatavs paciest izsmieklu un kaunu, panest vissmagāko posta nastu, ja šī sieviete, kura man dārga, bet kura mīl citu, sieviete, kurai vairs nelūdzu mīlestības, vēlēdamies vienīgi raudāt pie viņas sliekšņa un tālumā ziedot savu jaunību atmiņām, un rakstīt viņas vārdu, vienīgi šo vārdu uz savu cerību kapa, ja šī sieviete . . . Ak, domājot par to, man šķita, ka miršu ... Viņa taču mani izsmēja, tieši viņa pirmā rādīja uz mani ar pirkstu, ļaudama saplosīt dīkdieņu pūlim, šai tukšajai, garlaikotajai sabiedrībai, kas zobojas par visiem, kuri to nonicina un aizmirst; tā bija viņa ar savām lūpām, kas neskaitāmas reizes kļāvušās pie manējām, viņa ar savu miesu, manas dzīvības avotu, tā bija mana miesa un asinis, no kurienes nāca šis apvainojums, jā gan, pats ļaunākais, zemiskākais un rūgtākais — nežēlīgs izsmiekls, kas iespļauj sejā sāpēm.

Jo vairāk gremdējos savās domās, jo lielākas auga manas dusmas. Bet vai tās bija dusmas? Nezinu, kā nosaukt jūtas, kas mani plosīja. Neapšaubāmi virsroku beidzot guva nevaldāma atriebības kāre. Taču kā lai atriebjas sievietei? Es būtu maksājis visu, ko man prasītu, par līdzekli, kas viņu ievaino, — bet par kādu? Man nebija nekādu ieroču, pat ne to, kurus lietoja viņa; nespēju atbildēt viņai līdzīgā valodā.

Aiz stikloto durvju priekškara pēkšņi ievēroju ēnu; blakus istabiņā gaidīja pretīgā meiča.

Viņu biju piemirsis.

— Paklausieties! — iesaucos, uzbudinājumā pielēkdams kājās. — Es mīlēju, mīlēju kā neprātīgs, kā nelga! Esmu pelnījis jūsu zobgalības. Bet — dievs mans liecinieks — varu pierādīt, ka vēl neesmu tāds muļķis, par kādu mani turat!

To sacīdams, ar kājas spērienu atgrūdu stiklotās durvis un parādīju viņiem meiču, kas sēdēja, ierāvusies kaktiņā.

— Ejiet iekšā! — es teicu. — Jūs, Deženē, uzskatāt mani par neprāti, kas spēj mīlēt tikai vienu sievieti, bet pats mīlat kurtizānes, tad paverieties uz savas augstās gudrības paraugu, kas zviln tur atzveltni. Pavaicājiet viņai, vai šo nakti esmu pavadījis zem X kundzes logiem, viņa jums kaut ko pastāstīs. Bet tas vēl nav viss, — piebildu, — tas nav vienīgais, kas man jums sakāms. Šovakar jūs brauksiet vakariņās, rīt dosieties pastaigā ārpus pilsētas; es braukšu jums līdzi, ticiet droši, jo kopš šā brīža ne soli no jums neatkāpšos. Mēs nešķirsimies, pavadīsim kopā augas dienas; jums būs rapieri, kārtis, kauliņi, punšs — viss, ko vēlaties, tikai nepametiet mani vienatnē. Tātad jūs būsiet ar mani, es ar jums, norunāts? Gribēju savā sirdī ierīkot mīlestības mauzoleju, bet tagad šo mīlestību aprakšu citā kapā — ak augstais dievs! — kaut arī man vajadzētu to aprakt savā sirdī.

Pēc šiem vārdiem es atkal apsēdos, kamēr viņi iegāja blakus istabā, un izjutu, cik lielu baudu var sagādāt apmierināta patmīļa.

Tiem, kas brīnīsies, ka es turpmāk pilnīgi mainīju dzīves veidu, teikšu, ka viņi nepazīst cilvēka sirdi un nezina, ka divdesmit gadus iespējams šaubīties, vai spert kādu soli, bet, kad solis jau sperts, par vēlu atkāpties. [5]

Izvirtības mācība atgādina reiboni: vispirms pārņem neizprotamas šaušalas un reizē bauda, it kā stāvot uz augsta torņa. Kamēr bikla, slepena izvirtība pazemo viscēlāko cilvēku, atklātai, drosmīgai uzdzīvei, ko varētu nosaukt par izvirtību brīvā gaisā, piemīt zināms dižums, pat runājot par vissamaitātāko cilvēku. Tas, kurš, iestājoties naktij, tinies mantijā, inkognito dodas aptraipīt savu dzīvi un slepenībā nomest liekulīgo ikdienas masku, atgādina itālieti, kas, neiedrošinādamies naidnieku izaicināt divkaujā, uzbrūk no mugurpuses. No nomaļā kakta, kur paslēpjas cilvēks, gaidot nakti, ož pēc slepkavības, kamēr trokšņainu orģiju pastāvīgais dalībnieks šķiet gandrīz varonis — kaut kas te atgādina kauju, kādu lepnas cīņas ilūziju. «Tā dara visi un slēpj to; dari arī tu tāpat, bet neslēpies,» saka lepnums, un, līdzko mēs noliekam šīs bruņas, tajās atspulgo saule.

Stāsta, ka Damokls redzējis zobenu virs savas galvas; šķiet, arī izvirtulis redz kaut ko līdzīgu, kas nemitīgi sauc: «Turpini, turpini vien, es turos mata galā!» Tiešs viņa dzīves atainojums — masku ekipāžas, kuras parādās karnevāla dienās. Veca, noplukusi, visiem vējiem pieejama kariete, degošo lāpu gaisma krīt nobalsinātajās sejās; vieni smej, otri dzied; pa vidu rosās sievietēm līdzīgas būtnes — tās patiesi ir nožēlojamas sievišķīguma atliekas, kas tomēr nav pilnīgi zaudējušas cilvēcisko seju. Viņas ļaujas glāstiem, saņem apvainojumus; nevienam nav zināms, kas viņas ir un kā viņas sauc. Liesmojošo sveķu gaismā viss šūpojas un trīc neprātīgā skurbumā, ko it kā sarga kāds dievs. Brīžam maskas, šķiet, sakļaujas un skūpstās; iebraucot ceļa grambās, kāds izkrīt no karietes, — bet kas par to? Vieni nez no kurienes nāk, citi nez kur pazūd, taču zirgi aulekšo tālāk.

Ja, pirmkārt, šis skats izraisa pārsteigumu, tad, otrkārt, riebumu, kam seko žēlums. Te patiesi redz tik daudz spēka vai, pareizāk sakot, tik neparasti daudz nelietderīgi izmantota spēka, ka nereti tam padodas pat cēlākie un dižākie gari. Tas viņiem liekas drosmīgi un bīstami, bet tā viņi sevi pazudina, viņi pieķeras uzdzīvei kā Mazepa savam mežonīgajam zirgam, viņi saaug ar to, pārvēršas kentauros un vairs nemana ne asiņainās pēdas, kuras uz kokiem atstāj viņu ādas strēles, ne purpursarkanās vilku acis, kas nolūkojas viņiem pakaļ, ne tuksnesi, ne kraukļu barus.

Jau attēloto apstākļu ietekmē metos šādā dzīvē un tagad vēlos pastāstīt, ko pieredzēju.

Kad pirmoreiz pats piedalījos izslavētajās uzdzīvēs, kuras dēvē par teātru masku ballēm, biju jau dzirdējis par pa-valdonības laikmeta izpriecām un Francijas karalieni, kas pārģērbusies par vijolīšu pārdevēju. Bet šajās masku ballēs es sastapu vijolīšu pārdevējas pārģērbtas par marki-tantēm. Velti cerēju atrast tur izvirtību. Sodrēji, belzieni un līdz nemaņai apdzērušās sievietes starp sadauzītām pudelēm — tā vēl nav izvirtība.

Kad pirmoreiz piedalījos uzdzīvotāju dzīrēs, biju jau dzirdējis par Heliogabala rautiem un par grieķu filozofu, kurš no jutekliskām baudām izveidojis sava veida kultu. Cerēju rast ko līdzīgu, ja ne baudu, tad vismaz aizmirstību, bet atradu visļaunāko — garlaicību, kura cenšas baudīt dzīvi, un angļus, kuri cits citam saka: «Es daru šo un to, tātad — uzjautrinos. Es maksāju tik un tik zelta monētu, tātad man pienākas tik un tik daudz prieka.» Un starp šiem dzirnakmeņiem viņi samaļ savu dzīvi.

Kad pirmoreiz redzēju kurtizānes, biju jau dzirdējis par Aspaziju, kas, sēžot Alkiviadam klēpī, strīdējusies ar Sokrātu. Cerēju redzēt kaut ko izlaidīgu, nekautru un reizē jautru, izaicinošu un kvēlu, kaut ko dzirkstošu kā šampanietis, bet atradu pavērtas mutes, trulus skatienus un zaglīgas rokas.

Kad pirmoreiz redzēju titulētas kurtizānes, biju jau lasījis Bokačo un Bandello, bet galvenais — Šekspīru. Man sapņos rādījās dedzīgas skaistules, šie elles ķerubi, brīvās dzīves baudītājas, kurām Dekamerona kavalieri, izejot no baznīcas, sniedz svēto ūdeni. Neskaitāmas reizes ar zīmuli skicēju viņu poētiski aušīgās, savā pārdrošībā tik atjautīgās galviņas, šīs vieglprātīgās mīlētājas, kuras ar vienu acu uzmetienu liek pārdzīvot veselu romānu un soļo pa dzīvi peldošā, līganā gaitā kā trauslas, lidojošas sirēnas. Es iedomājos fejas «Jaunajās novelēs», tās allaž skurbst no mīlas, ja vien nav pilnīgi apreibušas. Taču sastapu sievietes — vēstuļu rakstītājas, precīzu tikšanās stundu noteicējas, kuras svešiniekam prot tikai melot, slēpt savu zemiskumu zem liekulības maskas un visur saskatīt vienīgi atdošanos un aizmirstību.

Kad pirmoreiz iegāju spēļu namā, biju jau dzirdējis par zelta straumēm, par ceturtdaļstundā iegūtām bagātībām, par kādu Anrī IV galma augstmani, kurš uz vienas kārts laimējis simttūkstoš ekiju — summu, ko maksā viņa apģērbs . .. Bet redzēju arī drēbju nomātavu, kur strādnieks, kam nav vairāk kā viens vienīgs krekls, var dabūt uzvalku par divdesmit sū vienam vakaram, redzēju žandarmus sargājam šā nama ieeju un izsalkušus cilvēkus, kuri, paspēlējuši pēdējo maizes kumosu, iešauj sev lodi pierē.

Kad pirmoreiz piedalījos kādā no slēgtām vai publiskām uzdzīvēm, kas pieejamas katrai no trīsdesmittūkstoš sievietēm, kurām Parīzē atļauts pārdoties, biju jau dzirdējis par dažādu laikmetu saturnālijām, par visneiespējamākām orģijām no Babilonas līdz senās Romas laikiem, no Priapa

Ii'mpļa līdz Briežu parkam, un visur pie ieejas lasīju nemainīgu uzrakstu: «Bauda.»

Ar! mūsdienās es tur atradu vienu vienīgu vārdu, kas saglabājies no tiem laikiem, vārdu «prostitūcija», taču tas bija mūžam neizdzēšami iegravēts nevis lepnajā saules krāsas metālā, bet visblāvākajā sudrabā, kuram tonējumu, šķiet, piešķir vēsā, nespodrā mēness gaisma.

Kad pirmoreiz redzēju pūli... Tas notika kādā briesmīgā Pelnu dienas rītā, atgriežoties no masku balles *Kurtiljā. Kopš vakara lija smalks, ledains lietus, ielas pārvērtās dub ļainās peļķēs. Masku karietes, saduroties aizķerdamas cita citu, brauca nekārtīgā virknē starp divām kroplīgu vīru un sievu rindām, kas drūzmējās uz ietvēm. Šiem drūmajiem skatītājiem, kuri stāvēja kā mūris, no vīna sasarkušajās acīs slēpās tīģera niknums. Veselas jūdzes garumā šī ļaužu siena kaut ko rūca caur zobiem un neatkāpās ne soli, kaut gan kariešu riteņi skāra viņu krūtis. Es stāvēju kājās uz soliņa vaļējā karietē; pa laiciņam kāds skrandainis, iznācis no pūļa, iegāza mums sejās lamu vārdu šalti, pēc tam apbēra mūs miltiem. Drīz vien uz mums sāka lidot dubļu pikas, taču mēs turpinājām ceļu uz Mīlestības saliņu un jauko Romēnvilas mežu, kur reiz, guļot zālē, biju dāvājis tik daudz skūpstu. Viens no maniem draugiem, kas sēdēja uz bukas, nokritis uz bruģa, gandrīz nositās. Pūlis metās viņam virsū, lai nogalinātu. Vajadzēja izlēkt no karietes un steigties palīgā. Kādam trompetistam, kurš jāja pa priekšu, plecā trāpīja bruģakmens — bija aptrūcis miltu. Neko tamlīdzīgu nekad vēl nebiju redzējis.

Sāku iepazīt savu gadsimtu, izprast laikmetu, kurā dzīvojam. [6]

Deženē savās lauku mājās bija sapulcējis jauniešus. Lieliski vīni, lepni klāts galds, kāršu spēle, dejas, izjādes — tur netrūka nekā. Deženē bija bagāts un dzīvoja ļoti grezni. Viņam piemita senatnīga viesmīlība un mūslaiku tikumi. Starp citu, pie viņa varēja atrast vislabākās grāmatas, viņa runas veids liecināja par izglītotu, labi audzinātu cilvēku. Deženē bija īsta mīkla.

Ierados pie viņa drūmā noskaņojumā, ko nekas nespēja gaisināt; Deženē izturējās pret to saudzīgi. Kad neatbildēju uz jautājumiem, neko vairs nevaicāja; galvenais, ko viņš vēlējās, — kaut es aizmirstu savu mīļāko. Bet es jāju medībās, pie galda izrādījos tikpat līksms kā pārējie viesi, un vairāk viņš neprasīja.

Pasaulē netrūkst cilvēku, kuri, no sirds vēlēdamies jums palīdzēt, bez sirdsapziņas pārmetumiem sviedīs vissmagāko akmeni, lai nosistu mušu, kas jums kož. Viņiem rūp tikai viens — kā atturēt jūs no ļauna; tas nozīmē, ka viņi nerimsies, iekams nebūs padarījuši jūs līdzīgu sev. Vienalga, kādiem līdzekļiem sasnieguši mērķi, viņi priekā berzēs rokas un pat neiedomāsies, ka, no vilka bēgot, varat uzkrist lācim.

Nepieredzējušu jaunekļu lielākais posts, ka viņu pasaules priekšstats saistās ar pirmajiem satriecošajiem iespaidiem; taču jāatzīst, ka ir vēl kāda cita ļoti nelaimīgu cilvēku suga, tie šādās reizēs neizpaliek un jaunietim saka: «Tu pareizi dari, ticēdams ļaunumam, mēs zinām, ko tas nozīmē.» Tā, piemēram, man gadījās dzirdēt ko ļoti dīvainu: starp ļaunu un labu esot zelta vidusceļš — zināma vienošanās starp bezsirdīgām sievietēm un tādiem pašiem vīriešiem; viņi to dēvē par īslaicīgu aizraušanos. Par to runā kā par tvaika mašīnu, ko izgudrojis kāds kariešu meistars vai būvuzņēmējs. Šie cilvēki man teica: šādos gadījumos vienojamies par to un to, sakām tādus un tādus vārdus, kas izraisa tādu un tādu atbildi, rakstām vēstules tādā veidā un krītam ceļos — šādā.

Viņiem viss bija iepriekš nosacīts kā parādē, — bet mati šiem krietnajiem cilvēkiem jau sirmoja.

Man viņi likās smieklīgi. Diemžēl sievietei, kuru nicinu, nekad nespētu pateikt, ka viņu mīlu, kaut arī labi zinātu, ka to prasa noteikumi un ka viņa tāpēc nepievilsies. Nemēdzu krist pie kājām sievietei, nenolikdams tur arī savu sirdi. Tāpēc man svešas tās būtnes, kuras sauc par viegli pieejamām, un, ja kādreiz esmu uzķēries uz viņu makšķeres, tad tikai aiz neziņas vai lētticības.

Saprotu, ka var aizmirst dvēseli, bet nekad nepieļauju, ka to aizskar. Šie vārdi skan lepni — varbūt, bet es nevēlos sevi ne lielīt, ne pazemot. Visvairāk ienīstu sievietes, kuras apsmej mīlestību, un neliedzu viņām izjust pret mani to pašu; starp mums nekad nebūs strīdu.

Daudz pārākas par viņām ir kurtizānes: arī tās tāpat prot melot, taču kurtizānes spēj arī mīlēt, kamēr šīs sievietes — ne. Atceros kurtizāni, kas mīlēja mani un reiz kādam trīsreiz bagātākam vīrietim, ar kuru dzīvoja, teica: «Jūs esat man apnicis, aizeju pie sava mīļākā.» Šī meiča bija vērtīgāka par daudzām citām, kuru glāsti neko nemaksā.

Visu vasaru es pavadīju pie Deženē, kur uzzināju, ka mana bijusī mīļākā aizbraukusi un pavisam pametusi Franciju; šī vēsts manī izraisīja neuzveicamas skumjas.

Vērodams šo man neparasto sabiedrību Deženē mājās, sākumā izjutu savādu, dziļu un sāpīgu ziņkāri, kura lika man kā tramīgam zirgam uz visu raudzīties greizi. Lūk, kāds bija tās galvenais cēlonis.

Deženē tolaik bija neparasti daiļa mīļākā, sirsnīgi viņam pieķērusies. Kādu vakaru, kopā pastaigājoties, izteicos, ka šī meiča pelna apbrīnu gan ar savu skaistumu, gan padevību. Vārdu sakot, es dedzīgi cildināju šo sievieti, likdams noprast, ka Deženē var uzskatīt sevi par laimīgu.

Viņš neko neatbildēja. Tāds bija viņa paradums, un es pazinu viņu kā nejūtīgāko cilvēku pasaulē. Pienāca nakts, viesi izklīda pa savām'istabām; ceturtdaļstundu pēc tam, kad biju apgūlies, izdzirdu klauvējienu pie durvīm. Pārliecināts, ka tas būs kāds no viesiem, kas mokās ar bez miegu, uzsaucu, lai ienāk.

Ienāca puskaila sieviete, bālāka par nāvi, ar ziedu pušķi rokās; pie ziediem bija piekarināta zīmīte ar nedaudz vārdiem: «Oktāvām viņa draugs Deženē. Ar noteikumu — atmaksāt līdzīgi.»

Izlasot to, mani ķēra kā zibens. Acumirklī aptvēru, ko nozīmē Deženē rīcība: pamatojoties uz maniem izteicieniem, viņš atsūtīja savu mīļāko kā dāvanu pēc turku parauga. Pazīdams viņa raksturu, zināju, ka te nav ne vēsts no dižošanās ar cēlsirdību, ne mazākā viltus; viņš tikai vēlējās mani pamācīt. Šī meiča mīlēja Deženē, es šo sievieti bij-u slavējis, un Deženē bija nolēmis, vienalga, vai viņa dāvanu pieņemšu vai ne, pierādīt, ka nav vē£ts iemīlēties.

Tas lika man padomāt. Nabaga meiča raudot neiedrošinājās notraukt asaras, bīdamās, ka es tās manīšu. Ar ko Deženē viņai bija draudējis, sūtīdams šurp? Nespēju iedomāties.

— Jaunkundz, — es teicu, — neskumstiet. Ejiet uz savu istabu un nebīstieties.

Viņa atbildēja, ka nedrīkstot pamest mani līdz rītam, citādi Deženē viņu sūtīšot atpakaļ uz Parīzi, bet viņas māte esot trūcīga, tāpēc viņa neiedrošinoties aiziet.

— Skaidrs, — es teicu, — jūsu māte ir trūcīga un droši vien arī jūs, tāpēc, ja es vēlētos, jūs izpildītu Deženē pavēli. Jūs esat skaista, tas mani var iekārdināt. Jūs raudat, taču ne manis dēļ, un pārējais man vienaldzīgs. Ejiet prom, es apņemos parūpēties, lai jūs uz-Parīzi neaizsūta.

Man piemīt kāda dīvainība: pārdomas lielākoties ir noteikta, pastāvīga cilvēka prāta īpašība, taču man tās nozīmē no gribas neatkarīgu tieksmi, kas uznāk lēkmjveidīgi kā vētrains kaisles uzliesmojums. Laiku pa laikam tā neviļus pamostas manī, pavisam negaidot, lai kur es atrodos. Bet, reiz modusies, šī tieksme nav uzveicama. Tā mani aizvilina, kur pašai tīk un kā vien vēlas.

Kad meiča aizgāja, es, apsēdies gultā, iegrimu domās.

— Vai zini, draugs, — es sev teicu, — šo meiču tev sūtīja pats dievs. Kaut arī Deženē negribētu atdot tev savu mīļāko, viņa pārliecība, ka tu varētu iemīlēties, varbūt nemaz nav maldīga.

Vai labi aplūkoji šo būtni? Liels dieva brīnums noticis miesās, kas viņu radījušas. Tādai nepieciešama vismodrākā mātes acs, kamēr cilvēks, kurš vēlas tevi izdziedināt, neko prātīgāku nespēdams izgudrot, lūko savienot jūsu lūpas, lai tu mācītos nemīlēt.

Kā to izskaidrot? Droši vien bez tevis šo sievieti apbrīno arī citi, taču bez mazākā riska; pie citiem viņa drīkst izmēģināt, kādus kārdināšanas paņēmienus vien vēlas; tikai tu biji apdraudēts.

Lai kāds ir Deženē dzīves veids, viņam netrūkst arī sirds, reiz viņš dzīvo. Ar ko viņš atšķiras no tevis? Šis cilvēks netic nekam, nebīstas nekā, nepazīst rūpju un varbūt arī nekādu bēdu, tāpēc nav šaubu, ka pat niecīgs dzēliens pēdā viņam iedvestu šausmas, jo kas notiktu, ja viņš zaudētu miesu? Dzīva viņā taču ir vienīgi tā. Kas tad ir šis cilvēks, kurš savu dvēseli šausta kā grēku nožēlotājs miesu? Vai iespējams dzīvot bez prāta?

Padomā par to, iztēlojies jaunekli, kurš skauj savās rokās daiļāko sievieti. Viņš ir jauns un kaislīgs, viņš atzīst, ka šī būtne ir skaista, un apliecina viņai to; viņa atbild, ka mīl viņu. Tad pēkšņi kāds uzsit jauneklim uz pleca un saka: «Tā ir pērkama sieviete.» Neko vairāk, un viņš par sevi ir drošs. Ja būtu sacīts: «Viņa ir ragana!» — jauneklis varbūt joprojām mīlētu un dāvātu ne mazāk skūpstu šai sievietei, bet viņa ir pērkama, tāpēc mīlestības vārds tiks pieminēts tikpat daudz kā planēta Saturns.

Kāds tad īsti ir šis vārds? Taisnīgs, pelnīts, neapstrīdams, nodrāzts vārds — piekrītu. Bet galu galā tomēr tikai vārds. Vai miesu spēj nokaut viens vārds?

Un ja tu mīli šo miesu? Tev ielej vīnu un saka: «Nemīli to, par sešiem frankiem var dabūt četras.» Un ja tu apreibsti?

Bet Deženē mīl savu mīļāko, jo viņš tai maksa. Vai viņa mīlestības veids ir īpašs? Nekādā ziņā; tāds mīlestības veids nav mīlestība, un pret sievieti, kura ir mīlestības cienīga, tāpat kā pret to, kura nav tās vērta, viņš nejūt neko. Gluži vienkārši — viņš nemīl nevienu.

Kas viņu tiktāl novedis? Vai tāds viņš bijis kopš dzimšanas vai tā pārvērties vēlāk? Mīlēt ir tikpat dabiski kā ēst un dzert. Deženē nav cilvēks. Varbūt pundurītis vai milzis? Kā? Vai tiešām viņš vienmēr ir tik drošs par savu bezkaislīgo miesu? Vai patiesi bez bailēm apskauj sievieti, kura viņu mīl? Un viņš pat nenobāl? Vai tiešām nepazīst citas maiņas kā vien zeltu pret miesu? Kādas dzīres ir viņa dzīve, un kādus dzērienus viņš sniedz savos kausos? Lūk, trīsdesmit gadu vecumā viņš jau atgādina veco Mitri-datu — čūsku inde viņam pierasta un tuva.

Šeit ir liels noslēpums, kam nepieciešama atslēga, mans bērns. Lai kā lūkotu attaisnot izvirtību, jāatzīst, ka tā ir dabiska vienu dienu, vienu stundu, šovakar, ne vairs rīt, ne vienmēr. Nav pasaulē tautas, kas neuzskatītu sievieti par vīrieša ceļa biedreni un mierinātāju vai arī par viņa dzīves neaizskaramu svētumu, — un kas gan sievieti tāpēc negodā? Bet pēkšņi bezdibenī, ko dieva roka izrakuši starp cilvēku un dzīvnieku, ielec bruņojies karavīrs; tad jau drīzāk derētu atteikfies no runas spējas. Kas ir šis mēmais Titāns, kurš, skūpstot miesu, iedrošinās noslāpēt garīgo mīlestību un uzspiež savām lūpām kauna zīmi — mūžīgās klusēšanas zīmogu, kas viņu pārvērš trulā dzīvniekā?

Šī mīkla nav atrisināma. Te strāvo vēsmas no drūmo mežu biezokņiem, tā saucamajām slepenajām apvienībām, te aprakts noslēpums, ko, sēdami iznīcību, cits citam čukst eņģeļi, kad pār zemi nolaižas nakts. Šis cilvēks ir labāks vai ļaunāks, nekā viņu radījis dievs. Viņa miesa līdzinās neauglīgas sievietes miesai — vai nu daba nav izveidojusi viņu līdz galam, vai arī tur tumsā sakuplojusi kāda kaitīga nezāle.

Tātad ne darbs, ne studijas nav varējušas tevi izdziedināt, mans draugs; aizmirst un izprast — tā tava devīze. Tu

šķirstīji mirušas grāmatas, tu esi pārāk jauns, lai pārvērstos drupās. Paveries apkārt, tevi ielenc pelēka ļaužu masa. Starp dievišķiem hieroglifiem mirgo sfinksu acis; atšifrē dzīves grāmatu! Saņem drosmi, jaunais mācekli, meties neuzveicamajā Stiksas straumē, un lai tās sērīgie ūdeņi nes tevi pretī nāvei vai dievam!

IV

«Vienīgais labums, pieņemot, ka tur vispār varēja būt kas labs, — šīs mānīgās baudas sēja sirdī sāpju un rūgtuma sēklu, kas līdz galam izsmēla manus spēkus.» Tik vienkāršus vārdus par savu jaunību teicis humānākais cilvēks, kāds jebkad bijis, svētais Augustīns. Tikai retais no tiem, kuri rīkojās līdzīgi, sacītu to pašu, taču visiem šie vārdi glabājas sirdīs; es savējā nerodu citus.

Pēc laukos nodzīvotās vasaras decembrī atgriezos Parīzē, kur augu ziemu pavadīju izpriecu braucienos, masku ballēs un rautos, gandrīz nešķirdamies no Deženē, kurš par mani jūsmoja, turpretī es par sevi nemaz. Jo ilgāk tā dzīvoju, jo lielāks dvēseles nemiers mani māca. Drīz man sāka likties, ka šī dīvainā pasaule, kas pirmajā acumirklī atgādina dziļu bezdibeni, sašaurinās gandrīz uz katra soļa; kur agrāk rēgojās spoks, pieejot tuvāk, atšķīru tikai ēnu.

Deženē vaicāja, kas ar mani notiek.

— Bet ar jums? — es atvaicāju. — Kas notiek ar jums? Varbūt atcerējāties mirušu tuvinieku? Varbūt miklā laika dēļ sirdī atvērusies veca rēta?

Un lāgiem šķita, ka viņš mani saprot/ kaut gan neatbild. Mēs sēdāmies pie galda un dzērām līdz nemaņai; nakts vidū ar pasta zirgiem braucām brokastot desmit, divpadsmit jūdžu ārpus pilsētas; atgriezušies nomazgājāmies vannā, tad sēdāmies pie pusdienām, pēc tam pie kāršu galda, beidzot gājām gulēt; un galu galā, palicis viens pie savas gultas, es aizbultēju durvis un, nokritis ceļos, raudāju. Tāda bija mana vakarlūgšana.

Cik savādi! Lepnums mani mudināja izlikties par to, kas nemaz nebiju; es lielījos ar saviem piedzīvojumiem, attēlodams tos daudz ļaunākā gaismā, nekā īstenībā bija, un šī lielība sagādāja man neparastu baudu, ko caurstrāvoja skumjas. Stāstot patiesu notikumu, sajutu vienīgi garlaicību, toties, izdomājis kādu neprātību, kādu pasaciņu par uzdzīvi vai orģijām, kurās nemaz nebiju piedalījies, nez kāpēc jutos apmierināts daudz vairāk.

Visnepanesamākie man bija izpriecu braucieni, kad nonācām Parīzes apkaimē, kur kādreiz staigāju kopā ar mīļoto. Tad, pēkšņi ieslēdzies sevī, nošķīros no pārējiem, ar neizsakāmu rūgtumu vērodams krūmus un kokus, spēru tiem pat ar kāju, it kā gribētu pārvērst tos pīšļos. Atgriezies pie citiem, nemitīgi murmināju: «Dievs mani neieredz, dievs mani neieredz!» Pēc tam stundām ilgi klusēju.

Par katru nieku mani tirdīja liktenīga doma, ka patiesība ir kaila.

«Sabiedrība savu liekulību,» es prātoju, «dēvē par tikumību, lūgšanu krelles par reliģiju, mantiju, kas velkas pa zemi, — par pieklājību. Gods un morāle ir sabiedrības istabenes; savam vīnam tā piejauc garā nabago asaras, un tie viņai tic; tā pastaigājas nolaistām acīm, kamēr saule spīd pie debesīm; tā dodas uz baznīcu, uz ballēm un sanāksmēm, bet, kad pienāk vakars, atraisa tērpa jostu, un zem tā atklājas bakhante ar āža kājām.»

Bet šīs domas man pašam iedvesa šausmas, jo sapratu — ja zem drēbēm ir miesa, tad jābūt arī skeletam.

«Vai iespējams, ka tas ir viss?» neviļus sev jautāju. Atgriežoties pilsētā, uz ceļa sastapu mazu, skaistu meitenīti, kas gāja mātei pie rokas, es nopūties sekoju viņai ar skatienu un pats atkal šķitu kā bērns.

Tagad ik dienas tikos ar draugiem, un mēs savā izlaidīgajā dzīves veidā ieviesām zināmu kārtību, taču sabiedrību es nepametu. Sastopot sievieti, mani vienmēr pārņēma neciešama mulsa, sievietes rokai pieskāros ar bailēm. Biju stingri apņēmies nekad vairs neiemīlēties.

Bet reiz, vakarā pārnācis no balles ar smagi ievainotu sirdi, jutu — vainīga ir mīlestība. Pie galda man blakus bija sēdējusi pati burvīgākā, izsmalcinātākā būtne, kādu vien spēju iedomāties. Aizvēris acis, lai iemigtu, atkal skatīju savā priekšā viņas tēlu. Šķitu pagalam; acumirklī nolēmu nekad vairs viņu nesastapt, vairīties no vietām, kuras, kā zināms, viņa mēdza apmeklēt. Mans drudzis ilga divas nedēļas, un gandrīz visu šo laiku pavadīju, guļot uz dīvāna, pret paša gribu nemitīgi atsaukdams atmiņā pat nenozīmīgākos vārdus, kurus bijām pārmijuši.

Nekur citur pasaulē cilvēkus tik ļoti neinteresē, ko dara kaimiņi, kā Parīzē, tāpēc mani paziņas, redzējuši mūs kopā ar Deženē, drīz vien izdaudzināja mani par lielāko izvirtuli.

Tāds sabiedrības spriedums mani pārsteidza: agrāk, kad pārtraucu sakarus ar mīļāko, tiku uzskatīts par vientiesi un iesācēju, bet tagad mani pēla par nejūtīgumu un cietsirdību. Runāja pat, ka es nekad neesot mīlējis, ka mīlestība man nozīmējusi tikai rotaļu, tas esot pilnīgi skaidrs, un runātājiem šķita, ka šie vārdi man ir liela uzslava, ļaunākais, ka pārpilns ar nožēlojamu godkāri es uztvēru tos ar sajūsmu.

Tīkoju pēc blazēta cilvēka slavas, taču arī iekāres man nebija svešas un sakairinātā iztēle nepazina robežas. Sāku apgalvot, ka nicinu sievietes; mans prāts izsīka mānīgās fantāzijās, un es teicu, ka vērtēju tās augstāk par īstenību. Vārdu sakot, mans vienīgais prieks bija izkropļot savas dabiskās īpašības. Padzirdējis kādu neparastāku domu, kas aizskar vispārējo spriedumu, nekavējoties kļuvu tās piekritējs, nebīdamies atbalstīt visaplamākos uzskatus.

Mana lielākā nelaime bija tieksme atdarināt to, kas pārsteidz nevis ar skaistumu, bet ar dīvainībām, un, kaut gan neatzinu sevi par atdarinātāju, aizrāvos ar pārspīlējumiem, lai liktos oriģināls. Manuprāt, nekā pasaulē nebija laba, pat ne ciešaща, nebija nekā, par ko būtu vērts lauzīt galvu, bet, līdzko iekaisu diskusijā, šķita, ka franču valodā trūkst vārdu, lai pietiekami augstā stilā cildinātu to, ko atbalstīju, taču šī kaisme acumirklī izgaisa, ja maniem uzskatiem kāds pievienojās.

Tādas bija mana dzīves veida dabiskās sekas. Man bija apriebies tā dzīvot, tomēr nevēlējos neko mainīt.

Simiglianle a quella 'nleima Che non pud trovar posa in su le piume,

Ma con dar voltā, suo dolore scherma.

, Dante [7]

Dantes «Dievišķā Komēdija», Šķīstītava, VI dziesma:

Tu atgādini slimnieci,

Kas pēļos nespēj gulēt mierīgi,

Bet grozās, raisoties no sāpēm vaļā.

Tieši tā es spīdzināju savu prātu, lūkodams to piemānīt, un, cenzdamies nebūt es pats, nemitīgi kritu maldos.

Kamēr nerimās godkāre, mana sirds cieta un manī gandrīz vienmēr mita divi cilvēki — viens smēja, otrs raudāja. Tā bija it kā pastāvīga prāta un sirds pretdarbība. Paša dzēlīgie smiekli man reizēm sagādāja nepanesamas ciešanas, bet visdziļākajās sāpēs gribējās smieties.

Kāds reiz plātījās, ka māņticīgas bailes viņam svešas un ka nekas viņu nevar nobiedēt. Draugi viņa gultā noguldīja ģindeni un paši, nolēmuši slepeni pavērot, kā viņš, pārnācis mājās, izturēsies, paslēpās blakusistabā. Viņi nesadzirdēja ne skaņas, bet nākamajā rītā, atvēruši durvis, redzēja draugu sēžam gultā un rotaļājamies ar kauliem — viņš bija sajucis prātā.

Man ar šo cilvēku bija zināma līdzība, tikai es vismīļāk rotaļājos ar manai sirdij dārgā skeleta kauliem — mīlestības paliekām, ar vienīgo, kas man bija saglabājies no pagātnes.

Taču nevar teikt, ka visā šajā nekārtīgajā dzīves veidā nebūtu arī jauku brīžu. Deženē draugi bija jauni un interesanti, daudzi no viņiem bija mākslinieki. Reizēm, sapulcējušies, lai uzdzīvotu, mēs pavadījām brīnišķīgus vakarus. Viens no šiem jaunekļiem bija iemīlējies skaistā dziedonē, kura apbūra mūs ar svaigo, melanholisko balsi. Nereti, sasēdušies lokā, klausījāmies dziesmās, kaut gan galds bija klāts. Daudzkārt, kad pudelēm sprāga korķi, kāds no mums ar Lamartina sējumu rokās saviļņotā balsī lasīja priekšā dzejas. Vajadzēja redzēt, kā viss cits tad izgaisa! Stundas lidoja, un, kad mēs — dīvainie uzdzīvotāji — klusēdami sēdāmies pie galda, mums acīs mirdzēja asaras.

It īpaši Deženē, kas parasti likās vēsākais un nejūtīgākais cilvēks pasaulē, šajās reizēs kļuva gluži nepazīstams — viņš ļāvās tik neparastai ekstāzei, ka atgādināja dzejnieku. Bet lāgiem pēc šiem saviļņojumiem viņu pārņēma neprātīga jautrība. Tiklīdz vīns sakāpa galvā, Deženē lauza visu, kas gadījās pa rokai; viņu sagrāba postīšanas gars visā savā cīņas gatavībā, un gadījās, ka, aizrāvies šajās trakulībās, viņš iemeta krēslu aizvērtā logā ar tādu blīkšķi, ka negribot vajadzēja bēgt.

Nespēju apspiest sevī vēlēšanos izpētīt šo savādnieku. Viņš šķita man raksturīgs kādas nezināmas, kaut kur eksistējošas ļaužu šķiras pārstāvis. Grūti bija noteikt, vai viņa dīvainos izlēcienus nosaka kāda bezcerīga slimība vai izlutināta bērna untumi.

Sevišķi nervozu uzbudinājumu Deženē izjuta svētku dienās. Viņa mākslotā aukstasinība tad likās tik komiska, ka aiz smiekliem varēja nobeigties. Reiz, krēslai metoties, Deženē pierunāja mani divatā iziet uz ielas ērmīgos kostīmos ar maskām uz acīm un mūzikas instrumentiem rokās. Nopietnā izskatā mēs klaiņojām augu nakti, saceldami briesmīgu troksni. Atraduši uz bukas aizmigušu kučieri, izjūdzām zirgus no karietes, tad, izlikdamies, ka nākam no balles, skaļi viņu saucām. Kučieris pamodās, bet pēc pirmā pātagas cirtiena zirgi aizrikšoja, pamezdami viņu uz augstā sēdekļa. Tajā pašā vakarā nonācām ari Elizejas laukos. De-ženē kā īsts laupītājs apturēja garāmbraucošu ekipāžu; ar draudiem nobiedējis kučieri, viņš pavēlēja tam izkāpt un nogulties uz vēdera. Skats bija bezgala smieklīgs. Tad Deženē atrāva karietes durtiņas, un mēs ieraudzījām aiz bailēm sastingušu jaunekli un kādu dāmu. Deženē lika man sekot viņa piemēram, un, atvēruši karieti abās pusēs, mēs kāpām pa vienām durvīm iekšā, pa otrām laukā, kamēr nabaga cilvēki karietes tumsā bija pārliecināti, ka viņiem garām plūst vesela laupītāju banda.

Manuprāt, tie, kuri apgalvo, ka sabiedrība bagātina dzīves pieredzi, paši brīnās, ka viņiem tic. Sabiedrība atgādina neskaitāmus virpuļus, starp kuriem nav sakara; visi laižas baros kā putni. Vienas pilsētas dažādiem kvartāliem nav nekā kopīga, un katrs cilvēks no Šosēdantēnas varētu tikpat daudz iemācīties Marē kā Lisabonā. Tiesa gan, kopš pasaules tapšanas laikiem šiem dažādajiem virpuļiem cauri iet septiņi nemainīgi personāži: pirmais ir cerība, otrs — sirdsapziņa, trešais — sabiedriskā doma, ceturtais — skaudība, piektais — skumjas, sestais — lepnums, bet septītais — cilvēks.

Tātad es un mani draugi — mēs bijām putnu bars un turējāmies kopā gan spēlējot, gan braukājot apkārt līdz pa

vasarim ...

— Bet galu galā, — lasītājs iebildīs, — kādas sievietes jums bija? Es neredzu izvirtības, pašas izvirtības!

Ak, nožēlojamās būtnes, kurām dots sievietes vārds, kā sapnis jūs pavīdējāt dzīvē, kas pati aizritēja kā sapnis, — ko par jums lai saku? Vai var saglabāt atmiņas, ja nav bijis pat cerību ēnas? Kur man jūs rast? Vai ir vēl kas neatsaucīgāks cilvēka sirdī? Vai var būt tajā kaut kas vēl vairāk izplēnējis?

Runājot par sievietēm, minēšu divas, lūk, viena no tām.

Spriediet paši, ko iesākt jaunai, skaistai, nabadzīgai šuvējai, kurai astoņpadsmit gadu un ilgu pilna sirds? Uz darba galda viņai priekšā guļ romāns, kur runa tikai par mīlestību; viņa nav izglītota, viņa nesaprot, ko nozīmē morāle; viņa vienmēr tikai šuj un šuj, sēžot pie loga, aiz kura pēc policijas pavēles garām vairs nesoļo baznīcas procesijas, toties ik vakarus klīst ducis patentētu ielasmeitu, kas reģistrētas tajā pašā policijā; sakiet, lūdzu, — ko domā šī meiča, augu dienu šuvusi tērpu vai cepuri, gurdām rokām un acīm krēslas stundā apsēdusies pie loga un atbalstījusi elkoņus uz palodzes? Viņas darinātajā tērpā, cepurē, ko piegriezušas šīs nabaga čaklās rokas, lai ģimenei sagādātu vakariņas, redz dižojamies ielasmeitu; trīsdesmit reižu dienā šuvējas durvju priekšā piestāj īrēta ekipāža, no kuras izkāpj prostitūta, kas numurēta kā fiakrs, kurā viņa braukā, un ar nicīgi savilktu seju ierodas paklīrēties spoguļa priekšā, pielaikot, novilkt un desmitreiz no jauna uzģērbt mugurā tērpu, šuvējas bezmiega nakšu skumjā, pacietīgā darba augli. Šuvēja ierauga šo sievieti izvelkam no kabatas sešas zelta monētas, kamēr viņa pati, veselu nedēļu strādājot, pelna tikai vienu; viņa aplūko prostitūtu no galvas līdz kājām, uzmanīgi nopētī rotas lietas, pavada ar skatienu līdz karietei, bet tad — ak, ko lai dara! — kādā tumšā naktī, kad vakarā aptrūcis darba, kad māte guļ slima, šuvēja paver durvis un pastiepj roku, lai apturētu kādu garāmgājēju.

Tāds ir kādas man pazīstamas meitenes dzīves stāsts. Viņa prata mazliet spēlēt klavieres, mazliet rēķināt, zīmēt, bija mācījusies arī vēsturi un gramatiku, vārdu sakot, no visa pa druskai. Cik daudzkārt ar rūgtumu noskatījos šajā nožēlojamajā dabas bērnā, ko izkropļojusi sabiedrība! Cik bieži sekoju šīs cietušās, nenobriedušās dvēseles blāvajiem gaismas atspulgiem tās tumšajā naktī! Nereti lūkoju uzpūst izdzisušās oglītes zem nožēlojamās pelnu kaudzes. Ak vai! Viņas garie mati patiesi bija pelnu krāsā, un mēs viņu iesaucām par Pelnrušķīti.

Es nebiju tik bagāts, lai varētu algot šai meitenei skolotājus, pēc mana lūguma Deženē šo bērnu ņēma savā gādībā. Viņš lika atkārtot visu, ko viņa jau kādreiz mācījusies. Taču nevienā jomā viņai nebija ievērojamu sekmju: tiklīdz skolotājs aizgāja, viņa, sakrustotām rokām nostājusies pie loga, stundām ilgi raudzījās laukā. Cik bēdīgs laika kavēklis! Kāda gara nabadzība! Reiz piedraudēju nedot vairs naudu, ja viņa nemācīsies; meitene klusēdama ķērās pie mācībām, taču drīzumā uzzināju, ka viņa slepenībā bēg no mājām. Kurp viņa devās? Dievs to zina. Palūdzu, lai viņa izšuj man naudas maku, pirms aiziet pavisam; šo skumjo relikviju glabāju ilgi, tā karājās manā istabā pie sienas kā viens no drūmākajiem pieminekļiem visam, kas pasaulē iet bojā.

Un tagad sekos cits stāsts.

Ap desmitiem vakarā pēc trokšņainas, nogurdinošas dienas ieradāmies pie Deženē, kurš bija aizgājis mājās dažas stundas ātrāk, lai veiktu nepieciešamo sagatavošanos. Orķestris jau spēlēja, un zāle, mums atnākot, bija viesu pilna.

Vairums dejojošo meiteņu bija aktrises; man paskaidroja, ka viņas vērtē augstāk par citām, jo ikviens cenšas pēc viņu labvēlības.

Tiklīdz iegāju zālē, mani ierāva valša virpulī. Esmu allaž bijis šīs patiešām jaukās dejas cienītājs — nezinu nevienas citas, kas būtu tik cēla un vēl vairāk piemērota jaunam, skaistam dejotāju pārim. Salīdzinājumā ar valsi pārējās dejas šķiet tikai muļķīga, banāla konvencija vai iemesls tukšām sarunām. Pusstundu, skaujot rokās, raut līdzi dejā pret pašas gribu trīcošu sievieti un pat ar zināmu risku griezties tā, ka nav izprotams, vai sarga šo būtni vai uzmācas tai, — tas tiešām jau nozīmē daļēji iekarot viņu. Dažas tad atdodas ar tik kairu biklumu, ar tik maigu, tīru paļāvību, ka nav skaidrs, vai viņai blakus izjūtat bailes vai iekāri, vai, kļaujot viņu pie krūtīm, tūlīt tīksmē pamirsiet vai salauzīsiet kā trauslu niedres stiebriņu. Vācija, šīs dejas dzimtene, katrā ziņā ir zeme, kur prot mīlēt.

Es griezos dejā ar lielisku itāliešu teātra dejotāju, kura karnevālu laikā viesojās Parīzē; viņas bakhantes masku tērps bija darināts no panterādas. Sapņaināku būtni nekad neesmu sastapis. Slaida un stalta viņa dejoja apbrīnojami strauji, tomēr kustības šķita lēnas; raugoties viņā, varēja likties, ka viņa partneri apgrūtina, bet es viņu nejutu savās rokās, viņa griezās kā apburta.

Pie krūtīm viņai bija piesprausts milzīgs ziedu pušķis, kura aromāts mani neviļus skurbināja. Uztverot niecīgāko manas rokas mājienu, dejotāja liecās kā indiāņu liāna — pilna maigas, neatvairāmas tvīksmes, it kā apvīdama mani ar smaržainu zīda plīvuru. Pēc katra mūsu pagrieziena klusi nošķinda viņas kakla rota, atsizdamās pret metāla jostiņu; ar savām dievišķajām kustībām viņa man atgādināja burvīgu zvaigzni, turklāt smaidīja kā feja, kas tūlīt aizlidos. Liegās, saldkairās valša skaņas, šķiet, nāca tieši no dejotājas lūpām, bet melnām, kuplām bizēm apvītā galva bija atliekta, it kā trauslais kakls nespētu noturēt šo smagumu.

Kad valsis beidzās, es, ieskrējis kādā buduārā, atkritu krēslā. Sirds strauji pukstēja, biju stipri saviļņots.

— Dievs! Vai tas iespējams? — iesaucos. — Ak, neparasti skaistais briesmoni! Tu, burvīgā čūska! Ak. maigais zalkti ar gludo, plankumaino ādu, kā tu glaudies un izlokies! Cik labi tava māsa čūska tevi iemācījusi ar ābolu zobos vīties ap dzīvības koku! Ak, Meluzīna, Meluzīna! Vīriešu sirdis ir tavas. Tu lieliski to saproti, kaut gan tavs sapņainais gurdums šķiet neko neuztveram. Tu pati zini, ka pazudini, gremdē, tu zini, ka tie, kas tev pieskarsies, cietīs. Tu zini, ka cilvēki mirst no tava smaida, no tavu ziedu aromāta, no kairās elpas, — tieši tāpēc tu atdodies ar tādu tvīksmi, tāpēc tavs smaids ir maigs, tavi ziedi svaigi, tāpēc tu liec savas rokas tik liegi mums uz pleciem. Ak vai, ak vai! Ko īsti tu vēlies?

Profesors Hallē teicis briesmīgus vārdus: «Sieviete ir cilvēces nervi, vīrietis — muskuļi.» Pat ievērojamais zinātnieks Humbolts atzinis, ka cilvēku allaž ieskauj neredzama atmosfēra. Es nerunāju par sapņotājiem, kuri seko Spallan-cāni sikspārņu virpuļojošam lidojumam un šķiet atraduši dabā sesto maņu. Noslēpumainā daba, kas mūs rada, izsmej un nokauj, pati par sevi jau ir diezgan draudīga, tās vara pietiekami stipra, lai mēs vēl vairāk sabiezinātu tumsu, kas ap mums. Bet vai vīrietis, noliegdams sievietes varu, var uzskatīt, ka īsti dzīvojis? Ja rokas viņam nekad nav trīcējušas, atlaižot daiļu deju partneri? Ja viņš balles zālē, mūzikai skanot, kad smacīgais gaiss aizmiglo lustras, nekad nav izjutis nepasakāmi uzbudinošo magnētismu, kas strāvo no jaunas sievietes, elektrizējot šo būtni arī pašu, un viļņojas pār viņu kā alojes smarža virs kvēpināmā trauka, ko šūpo vējš?

Biju pagalam apskurbis. Līdzīgs reibums pārņem, kad mīli, un tas man nebija svešs — zināju, ko nozīmē gaišais oreols, kas apvij mīļoto. Taču manu sirdi neviena tik vētraini nebija saviļņojusi, ietekmējot tikai ar savu skaistumu, ziediem un plēsīga zvēra lāsumaino ādu, ar īpašām kustībām, ar valša paņēmienu, ko iemācījusies no kāda āksta, ar savas daiļās rokas vijīgumu, taču bez vārdiem un domām, pat neuzskatot par vajadzīgu izrādīt, ka apzinās savu varu. Kas īsti bijis haoss, ja tāds ir septiņu dienu darba auglis?

Tā tomēr nebija mīlestība, ko izjutu, tā bija iekāre, cita vārda nezinu. Pirmoreiz manī ieskanējās jaunas stīgas. Šā daiļā dzīvnieka izskats atmodināja otru dzīvnieku, kurš snauda dziļi manī. Es skaidri zināju, ka neteikšu šai sievietei, ka viņu mīlu vai ka viņa mani savaldzinājusi, pat ne to, ka viņa ir skaista. Manas lūpas alka tikai vienu — skūpstīt viņas muti un sacīt: «Apvij man savas gurdās rokas, noliec man uz krūtīm' šo atliekto galvu, piekļauj manām lūpām savu maigo smaidu!» Mana miesa kāroja viņas miesu, biju apreibis no skaistuma kā no vīna.

Garām pagāja Deženē, vaicājot, ko daru.

— Kas ir šī sieviete? — es viņam pajautāju.

— Kura? Par ko jūs runājat? — viņš atvaicāja.

Pie rokas aizvedu viņu uz zāli. Itāliete mūs pamanīja. Viņa uzsmaidīja, es soli atkāpos.

— Ak, lūk, kas! — Deženē teica. — Jūs dejojāt ar Marko?

— Kas tā par Marko? •— es jautāju.

— Tur tā gurdenā būtne, kura, skatoties uz mums, smaida. Viņa jums patīk?

— Nē, — es atteicu, — mēs dejojām, un gribēju uzzināt viņas vārdu, citādi viņa man nepatīk.

Tā lika runāt kautrība, bet, tiklīdz Deženē aizgāja, skrēju viņam pakaļ.

— Jūs pārāk steidzaties, — viņš smiedamies sacīja. — Marko nav gluži parasta meiča, viņa ir mūsu Milānas sūtņa X kunga mīļākā, un viņi drīz precēsies. Viens no sūtņa draugiem atveda Marko šurp. Bet paļaujieties uz mani, — Deženē piebilda, — es ar viņu parunāšu, neļausim taču jums nomirt, ja neradīsies cits glābiņš. Varbūt izdosies pierunāt Marko palikt vakariņās.

To pateicis, Deženē aizgāja. Redzot viņu tuvojamies Marko, pārdzīvoju savādu satraukumu, bet nespēju viņiem izsekot, abi nozuda starp viesiem.

«Vai tiesa?» domāju. «Vai tiešām nonākšu līdz tam? Vēl kā! Vienā acumirklī! Ak dievs! Vai tiešām iemīlēšos tādā sievietē? Bet galu galā,» es prātoju, «aizskarta tikai mana juteklība, sirds nejūt itin neko.»

Tā centos sevi nomierināt. Brītiņu vēlāk Deženē man uzsita uz pleca.

— Tūlīt dosimies vakariņās, — viņš teica, — jūs vedīsiet Marko pie galda, viņa jauš, ka jums iepatikusies, un viss nokārtots.

— Paklausieties, — es sacīju, — pats sevi vairs nesaprotu. Šķiet, ka redzu kalvē klibo Vulkānu ar nokvēpušu

bārdu skūpstām Veneru. Mulsām acīm tas veras sava upura apaļīgajās miesās. Viņš pilnīgi iegrimis šīs sievietes — sava vienīgā dārguma vērošanā. Viņš lūko priekā iesmie-ties, izliekas trīcam aiz laimes un pēkšņi iedomājas savu tēvu Jupiteru debesu tronī.

Deženē, neko neatbildējis, paskatījās manī, tad, saņēmis pie rokas, vilka prom.

— Esmu noguris, — viņš teica, — man ir skumji, troksnis mani nomāc. Iesim vakariņās, tas mūs uzmundrinās.

Mielasts bija lielisks, taču es tajā piedalījos tikai kā skatītājs. Nespēju pieskarties ēdienam, lūpas atteicās paklausīt.

— Kas jums kait? — Marko ievaicājās.

Sēdēju sastindzis kā statuja un mēmā apbrīnā pētīju viņu no galvas līdz kājām.

Viņa iesmējās. Iesmējās arī Deženē, pa gabalu vērodams mūs. Viņai priekšā uz galda stāvēja liela kristāla glāze, kuras neskaitāmās dzirkstošās šķautnes, atspulgodamas lustras gaismu, vizēja kā prizma septiņās varavīksnes krāsās. Marko laiski pastiepa roku un ielēja Kipras zeltīto vīnu, šo saldo austrumnieku dzērienu, kuru reiz vēlāk Kip ras salā atzinu par rūgtu.

— Ņemiet! — sniedzot glāzi, viņa man teica. — Per voi, bambino mio.1

— Par tevi un mani, — sniegdams to atpakaļ, sacīju.

Viņa pacēla glāzi sev pie lūpām, pēc tam es to izdzēru

sausu, likdamies noskumis, ko Marko man nolasīja no acīm.

— Vai vīns ir slikts? — viņa vaicāja.

— Nē, — es atbildēju.

— Vai jums sāp galva?

— Nē.

— Varbūt jūtaties noguris?

— Nē.

— Tātad tās ir mīlas ilgas?

Izteikusi to lauzītā franču valodā, Marko kļuva nopietna. Zināju, ka viņa dzimusi Neapolē, un vārds «mīlestība» viņai neviļus atgādināja Itāliju.

Bet tad izcēlās tracis. Galvas viesiem bija iekarsušas, glāzes šķindēja, pat bālākās sejas jau sārtojās, vīns krāsoja vaigus, it kā aizstājot tajos kauna tvīkumu; neskaidra čala

‘ Par jums, manu puisēn. (Itāi).

kā jūras paisums brīžam pieņēmās, brīžam atslāba; acis gan pēkšņi iekvēlojās, gan sastinga, truli raudzīdamās tukšumā; nesapratu, kāds dīvains vējš dzina šos mainīgos reibuma viļņus citu pēc cita. Kā pirmais vilnis mierīgā jūrā, kas vēstī vētras tuvošanos, piecēlās kāda sieviete; pamājusi visiem apklust, viņa vienā paņēmienā izdzēra glāzi, ar šo kustību neviļus izjaukdama savu sasuku, vesels zelta matu klēpis pārkrita pleciem; sieviete pavēra lūpas, grasīdamās uzsākt galda dziesmu, plaksti bija nolaisti. Viņa smagi elpoja, pāris reižu no aizžņaugtajām krūtīm izlauzās aizsmakušas skaņas, pēkšņi seja nobāla, un sieviete atslīga krēslā.

Nu sākās briesmīga kņada, kas nerimās vairāk nekā stundu līdz pat mielasta beigām. Tajā nebija iespējams atšķirt ne smieklus, ne dziesmas, ne kliedzienus.

— Ko jūs par to teiksiet? — vaicāja Deženē.

— Neko, — es teicu. — Aizspiežu ausis un vēroju.

Kamēr ilga šī bakhanālija, daiļā Marko sēdēja klusēdama, neko nedzēra un, mierīgi atbalstījusies uz kailā elkoņa, laiski ļāvās sapņiem. Viņa nelikās ne pārsteigta, ne sašutusi.

— Vai nevēlaties sekot viņu piemēram? — es pavaicāju.

— Jūs man nupat piedāvājāt Kipras vīnu — vai pati nemaz nevēlaties to nobaudīt?

Tā runājot, pielēju viņas glāzi pilnu līdz malām, lēnām pacēlusi, viņa to iztukšoja visu uzreiz, pēc tam, nolikusi uz galda, no jauna pieņēma savu izklaidīgo pozu.

Jo vairāk es vēroju Marko, jo dīvaināka viņa man likās — nekas viņu neuzjautrināja, taču nekas arī neizraisīja skumjas. Šķiet, nebūtu viegli viņu nedz sakaitināt, nedz arī savaldzināt. Viņa darīja, ko viņai lika, bet neko pēc savas ierosmes. Iedomājos mūžīgā miera eņģeli, un man prātā iešāvās, ja šā eņģeļa bālā statuja atdzīvotos, tā atgādinātu Marko.

— Kāda tu esi — laba vai ļauna? — es jautāju.

— Skumja vai priecīga? Vai esi mīlējusi? Vai ilgojies, lai tevi mīl? Ko tu mīli? Naudu, izpriecas? Zirgus, laukus, balles? Vai tev kāds patīk? Par ko tu sapņo?

Bet viņa uz maniem jautājumiem atbildēja vienādi — ar smaidu, pa pusei jautru, pa pusei sērīgu, ar smaidu, kas pauda: «Vai nav vienalga?» — un tas bija viss.

Es tuvināju lūpas viņas mutei. Viņa dāvāja man skūpstu — nevērīgu, vēsu kā viņa pati, pēc tam pielika pie lūpām kabatas lakatiņu.

— Marko, — es teicu, — posts tam, kas tevi iemīlēs!

Viņa pavērās manī savām melnajām acīm, tad pievērsa

tās debesīm un, pacēlusi uz augšu pirkstu, līdz ar šo neatkārtojamo itāliešu žestu klusi izdvesa savas tautas sieviešu iecienīto vārdiņu: — Forsē.1

Tikmēr pasniedza desertu; vairums viesu bija jau aizgājuši — daži smēķēt, citi spēlēt kārtis. Pie galda palika pavisam nedaudzi, dažas sievietes dejoja, citas snauda. Atkal spēlēja orķestris, sveces izdega, tās nomainīja ar jaunām. Atminējos Petronija rautus, kad lampas dziest ap iemigušajiem viesiem, bet vergi, uz pirkstu galiem ielavījušies zālē, zog kungu sudrabu. Jāpiebilst, ka neapklusa arī dziesmas, trīs angļi, trīs drūmi subjekti, kuri uz kontinentu brauc ārstēties, par spīti troksnim, nepārtrauca dziedāt uzsākto balādi, visžēlabaināko, kāda jebkad radusies viņu purvainajā zemē.

— Nāc, — es Marko teicu, — brauksim prom!

Piecēlusies viņa pieķērās manam elkonim.

— Līdz rītam! — uzsauca Deženē.

Mēs izgājām no zāles.

Kad tuvojāmies Marko mājai, sirds man sita divtik strauji, es nespēju parunāt. Tamlīdzīgu sievieti sastapu pirmo reizi. Viņa nejuta ne iekāri, ne riebumu, un, jauzdams, ka trīc manas rokas, pieskaroties šai nejūtīgajai būtnei, es nezināju, ko domāt.

Viņas istaba šķita reizē skumja un kairinoša kā viņa pati, to vāji apgaismoja blāva lampa. Atzveltņi un dīvāns bija mīksti kā gulta, un rādījās, ka viss šai telpā darināts tikai no dūnām un zīda. Pirmajā acumirklī mani pārsteidza stipra turku kvēpināmo svecīšu smarža, šīs svecītes, protams, nepārdod mūsu ielās, tās bija ievestas no Konstanti-nopoles, un to smarža ir skurbinošākā un bīstamākā no visām. Marko pazvanīja, ienāca istabene. Neteikusi ne vārda, Marko kopā ar viņu nozuda alkovā, un brīdi vēlāk ieraudzīju Marko guļam tur savā raksturīgajā nevērīgajā pozā, atbalstījušos uz elkoņa.

Stāvēdams kājās, es viņā noskatījos. Dīvaini, jo vairak viņu vēroju un jo daiļāka viņa man likās, jo jaušamak gaisa iekāre, kuru viņa man iedvesa. Varbūt kāda magnētiska spēka ietekmē Marko klusēšana un stingums pārņēma arī mani. Es rīkojos tāpat kā viņa — atlaidos uz dīvāna iepretī, un man sirdī ieplūda nāves aukstums.

1 Varbūt. (Itāl.)

Asiņu pulsācija artērijās — savāds pulkstenis, kura tikšķi saklausāmi tikai naktīs. Cilvēks, kura uzmanību šai laikā nenovērš ārēji iespaidi, iedziļinās sevī; viņš sadzird savas sirds pulsu. Par spīti nogurumam un skumjām, es nespēju aizvērt acu. Marko skatiens savukārt bija pievērsts man. Mēs klusējām un rāmi raudzījāmies viens otrā.

— Ko jūs tur darāt? — viņa beidzot ievaicājās. — Vai nenāksiet man blakus?

— Nākšu, — es atbildēju. — Jūs esat tik skaista!

Atskanēja vārga, vaidam līdzīga nopūta — pārtrūka

viena no Marko arfas stīgām. Izdzirdis šo skaņu un pagriezis galvu, manīju, ka rītausmas pirmie bālie stari jau krāso rūtis.

Piecēlies atvilku aizkaru, istabā ieplūda spilgta gaisma. Piegājis pie loga, brītiņu pastāvēju; debesis bija skaidras, neviens mākonītis neaizēnoja sauli.

— Vai beidzot jūs nāksiet? — Marko atkārtoja.

Ar mājienu lūdzu viņu vēl mazliet pagaidīt. Aiz zināmas piesardzības viņa bija izvēlējusies no centra attālāko kvartālu; iespējams, ka viņai bija vēl kāds dzīvoklis, jo viņa mēdza rīkot pieņemšanas. Pie Marko nereti viesojās viņas mīļākā draugi, un istaba, kurā atradāmies mēs, droši vien bija tikai tāda «mīlestības ligzdiņa»; aiz logiem manu acu priekšā tālu izpletās Luksemburgas dārzs.

Kā ūdenī iegremdēts korķis raustās zem rokas, kas to tur, un, izslīdējis starp pirkstiem, uzpeld virspusē, tā manī sakustējās kaut kas, ko nespēju ne uzveikt, ne atvairīt. Skats uz Luksemburgas dārza alejām mani aizkustināja, un visas pārējās domas izgaisa. Cik daudzreiz, mācību laikā aizbēdzis no skolas, pilns neapvaldītas poēzijas, iedziļinājies interesantā grāmatā, gulēju uz šiem nelielajiem pau-guriņiem koku paēnā, jo — ak vai! — tādas bija manas jaunības orģijas! Veroties kailajos kokos, noziedējušajās puķu dobēs, nodzeltējušajos zālājos, prātā atausa neskaitāmas atmiņas. Desmit gadu vecumā es tur pastaigājos kopā ar brāli un audzinātāju, kaisot maizes drupatiņas salstošajiem putniņiem; sēžot kādā nostūrī, stundām ilgi vēroju meiteņu rotaļas, klausījos viņu bērnišķīgajās dziesmiņās, kuras mani saviļņoja. Nākot no skolas, lasīdams Vergīlija dzeju un ar kāju dzenādams akmentiņus, es vairākkārt šķērsoju vienu un to pašu aleju.

— Ak, manas bērnu dienas! Te nu jūs esat! — iesaucos. — Mans dievs, es atkal esmu pie jums!

Atskatījos. Marko bija aizmigusi, lampa izdzisusi, dienas gaismā istaba izskatījās pavisam citāda: tapetes, kuras bija likušās gaiši zilas, īstenībā bija zaļganas un izbalējušas, bet daiļā statuja Marko gulēja alkovā bāla kā nāve.

Neviļus sarāvos, palūkojos uz viņas gultu, pēc tam uz dārzu; mana nogurusi galva kļuva smaga. Pagājies dažus soļus uz priekšu, apsēdos pie atvērtā sekretāra, kas stāvēja pie otra loga. Atbalstījos pret to, un nejauši mans skatiens krita uz atplēstu vēstuli, tajā bija tikai nedaudz rindiņu. Es neapzināti ieskatījos vēstulē, nedomājot par saturu, līdz pēkšņi, atkārtoti lasot, aptvēru tās jēgu; biju pārsteigts, kaut visu īsti nesapratu. Paņēmis vēstuli rokā, pārlasīju vēlreiz kļūdaini uzrakstītās rindiņas.

«Viņa nomira vakar, pulksten vienpadsmitos vakarā sajuta. ka spēki zūd. Pasaukusi mani, viņa teica: «Luizona, drīz es tikšos ar savu draugu; atver skapi un sameklē palagu, kas pakārts uz naglas, tas ir tieši tāds pats kā ... tas otrs.» Sāku raudāt un nokritu ceļos, bet viņa izstiepa rokas un iesaucās: «Neraudi! Neraudi!» Pēc tam izdvesa tādu kā nopūtu ...»

Beigas bija noplēstas. Nespēju izteikt, cik dziļi mani ietekmēja šī ļaunā vēsts. Apgriezis lapu otrādi, salasīju Marko adresi un vakardienas datumu.

— Viņa mirusi? Kas mirusi? — neviļus iesaucos, tuvodamies Marko gultai. — Mirusi? Bet kas? Kas mirusi?

Marko atvēra acis. Viņa ieraudzīja mani sēžam uz gultas ar vēstuli rokā.

— Mana māte mirusi, — viņa sacīja. — Jūs tātad nāksiet man blakus?

Un, sakot to, viņa pastiepa roku.

— Klusē! — es teicu. — Guli un liec man mieru!

Viņa pagriezās uz sienas pusi un atkal iemiga. Laiciņu noskatījies viņā un pārliecināts, ka viņa vairs neko nesadzirdēs, uzmanīgi devos prom. [8]

Kādu vakaru sēdēju pie kamīna kopā ar Deženē. Logs bija atvērts. Bija viena no tām marta dienām, kad gaisā jaušamas pirmās pavasara vēsmas. Pēc lietus no dārza plūda maigs aromāts.

— Ko darīsim, draugs, kad pienāks pavasaris? — ievaicājos. — Es labprāt ceļotu.

— Darīšu kā pērn, — Deženē atbildēja. — Braukšu uz laukiem, kad pienāks laiks.

— Kā? — brīnījos. — Vai tiešām jūs ik gadus darāt vienu un to pašu? Tātad jūs atkal dzīvosiet tāpat?

— Bet kas cits, pēc jūsu domām, man atliek? — viņš atteica.

— Pareizi! — pietrūcies kājās, es iesaucos. — Tiesa gan — kas cits jums atliek? Ak, Deženē, kā tas man apnicis! Vai jūs nekad nenogurdina tāda dzīve?

— Nē, — viņš atbildēja.

Es stāvēju pie gravīras, kurā attēlota Magdalēna tuksnesī, neviļus saliku kopā plaukstas.

— Ko jūs darāt? — Deženē ievaicājās.

— Ja es būtu mākslinieks, — sacīju, — un vēlētos attēlot melanholiju, es nezīmētu sapņainu meiteni ar grāmatu rokās.

— Kāpēc jūs šodien esat tik dumpīgi noskaņots? — Viņš iesmējās.

— Nē, nudien, — es turpināju, — šai raudošajai Magdalēnai dvēsele pilna cerību; bālā, trauslā roka, kurā atbalstīta galva, vēl smaržo pēc vīraka, ar ko viņa svaidījusi Kristus kājas. Vai neredzat, ka šinī tuksnesī ir bezgala daudz domu, kuras reizē aicina un sauc? Tā nav melanholija.

— Tā ir sieviete, kas lasa grāmatu, — viņš strupi atteica.

— Turklāt laimīga sieviete, — es piebildu, — un laimīga grāmata.

Deženē saprata, ko es gribēju sacīt; viņš manīja, ka mani māc dziļas skumjas, un pavaicāja, kāds tām cēlonis. Vilcinājos ar atbildi, kaut gan sirds sāpēs vai lūza.

— Galu galā, dārgo Oktāv, ja jūs kaut kas apbēdina, nekavējoties uzticieties man, runājiet atklāti, un jūs atradīsiet manī draugu.

— Zinu, — es atbildēju, — jūs esat mans draugs, taču manām sāpēm drauga nav.

Viņš uzstāja, lai neko neslēpju.

— Nu labi, — es teicu, — uzticēšos jums, bet ko tas dos, ja jūs neko nespēsiet līdzēt un es pats vēl jo mazāk? Vai vēlaties, lai izkratu sirdi, vai lai pasaku tikai pirmo, kas iešaujas prātā, attaisnojot sevi?

— Esiet atklāts, — viņš atbildēja.

— Lai notiek, — sacīju, — lai notiek, Deženē. Savā laikā un vietā jūs devāt man derīgus padomus, tagad lūgšu jūs uzklausīt mani, tāpat kā es toreiz uzklausīju jūs. Jums gribas zināt, kas man uz sirds, un es atbildēšu. Paaiciniet pirmo pretimnācēju un sakiet viņam: «Lūk, ļaudis, kuri savu mūžu pavada dzerot, jājot, smejoties, spēlējot kārtis, baudot visus iespējamos dzīves priekus; nekādi šķēršļi viņus nekavē, viņu likums — pašu iegribas, arī sieviešu viņiem netrūkst. Viņi ir bagāti. Viņiem nav nekādu rūpju, viņu dzīve paiet vienās izpriecās. Ko jūs par to domājat?» Ja vien šis cilvēks nebūs stingrs svētulis, viņš atbildēs, ka tā izpaužas cilvēciskās vājības, vai arī gluži vienkārši atzīs, ka tāda dzīve ir lielākā laime.

Tad ļaujiet šim cilvēkam tā padzīvot; apsēdiniet viņu pie galda blakus sievietei, ielieciet viņam rokā glāzi vīna, dodiet katru rītu sauju zelta un pēc tam sakiet: «Paklausies, kāda būs tava dzīve. Kamēr tu aizmidzis gulēsi blakus savai mīļotajai, stallī tavi zirgi ar pakaviem kārpīs zemi; kamēr tu drasēsi savu zirgu pa smilšainiem ceļiem, vīns norūgs tavos pagrabos; kamēr augām naktīm to dzersi, bankā vairosies tava bagātība. Tev atliks tikai vēlēties, un vēlmes piepildīsies. Tu esi laimīgākais no mirstīgajiem, bet pieraugi, neiedzer kādu vakaru pār mēru, tad tava miesa var zaudēt spēju baudīt. Tā būs lielākā nelaime, jo visas kaites ir dziedināmas, tikai šī ne. Kādā jaukā nakti tu aulekšosi pa mežu jautru draugu pulkā; zirgs paklups, un tu ievelsies dūņainā grāvī, bet cauri līksmo fanfaru skaņām draugi var nesadzirdēt tavus izmisušos saucienus; sargies, ka viņi neaiztrauc garām, tevi neievērojuši, un viņu skaļās klaigas neizgaist meža biezoknī, kamēr tu sadauzītiem locekļiem vilksies tumsā. Kādu vakaru tu zaudēsi kāršu spēlē, laime taču nav pastāvīga. Kad, pārnācis mājās, apsēdīsies pie kamīna, sargies atbalstīt galvu rokās, neļauj sāpēm aizmiglot acis un nelūkojies ar rūgtumu apkārt, meklējot draugu, bet galvenais — pēkšņi savā vientulībā neiedomājies tos, kas dzīvo kaut kur zem salmu jumta saticīgā ģimenē un vakaros iemieg rokrokā ar draugu; tev iepretī uz greznās gultas sēdēs bāla būtne, tava vienīgā uzticamā draudzene, kas mīl tavu naudu. Tu nolieksies pie viņas, lai atvieglotu smago sirdi, un viņa nopratīs, ka zaudējums kāršu spēlē droši vien ir ievērojams, ja esi tik bēdīgs; tavas asaras viņu stipri satrauks, jo tās viņai var likt atteikties no jauna tērpa un noraut gredzenus no pirkstiem. Nenosauc vārdā to, kas tevi apspēlējis, jo var gadīties, ka rīt viņa to satiek un uzsāk romānu ar tavas nelaimes vaininieku. Lūk, ko nozīmē cilvēciskas vājības, — vai esi pietiekami stiprs, lai izturētu? Vai esi īsts vīrietis? Tad vairies no pārsātinājuma — arī pārsātinātība ir nedziedināma slimība, mironis vairāk vērts nekā pārsātināts dzīvais. Vai tev ir sirds? Tad sargies mīlestības, dzīves baudītājam tā ir kaitīgāka par jebkuru slimību, tā viņu padara smieklīgu — izvirtulis taču maksā savām mīļākajām, bet sievietei, kura pārdodas, ir tiesības nicināt tikai vienu vīrieti — to, kuru viņa mīl. Vai tev ir kaislības? Tad bīsties savas sejas — zaldāts uzskata par kaunu aizmest ieročus, izvirtulis — izrādīt, ka viņam pasaulē ir kas svēts; viņu slavē tieši tāpēc, ka viņš visu skar marmoraukstām, eļļainām rokām, viss viņam slīd caur pirkstiem. Vai esi karstgalvis? Ja gribi dzīvot, mācies nokaut — vīns dažkārt izraisa ķildas. Vai tev ir sirdsapziņa? Tad sargies miega; izvirtulis, kurš pārāk vēlu nožēlo grēkus, atgādina kuģi, kam radusies sūce: tas nespēj ne atgriezties krastā, ne turpināt ceļu, vējš velti dzen to uz priekšu, okeāns kuģi ievelk sevī, kuģis apgāžas un nogrimst. Ja tev ir miesa, sargies ciešanu; ja tev ir dvēsele, sargies izmisuma. Ak, nelaimīgais, vairies no cilvēkiem! Kamēr iesi savu ceļu, tev liksies, ka redzi bezgalīgu klajumu, kur līdzīgi ziedu vītnēm, rokās saķērušies, kā gredzeni ķēdē aizvijas farandolas dejotāji, bet tā ir gaistoša mirāža; tie, kas lūkojas sev zem kājām, saprot, ka viņi turas zīda diedziņā virs bezdibeņa, taču šis bezdibenis klusējot aprij daudz upuru, neatstājot virspusē ne pēdas. Sargies paklupt! Pati daba tavā priekšā aizver savu dievišķo klēpi, koki un niedres vairs nepazīst tevi; tu esi pārkāpis savas mātes likumus, tu vairs neesi brālis viņas auklējumiem, un lauku putni apklust, ieraugot tevi. Tu esi vienpatis! Bīsties dieva! Viens dieva vaiga priekšā tu stāvi kā vēsa statuja uz savas gribas pjedestāla. Lietus, kas līst no debesīm, tevi vairs neatsvaidzina, bet iznīcina. Ga-rāmskrejoša vēsmiņa vairs nedāvā dzīvinošu skūpstu, visas dzīvās radības svēto vakarēdienu; tas satricina tevi, apgāž. Ik sieviete, kuru tu skūpsti, laupa daļu tava spēka, pretī nesniegdama neko; tu izsmel sevi, biedrojoties ar rēgiem; kur krīt tavu sviedru lāse, uzdīgst drūma kapu puķe. Mirsti! Tu esi naidnieks visam, kas mīl; saliecies zem vientulības nastas, negaidi vecuma! Neatstāj pēctečus uz zemes, neapaugļo savas samaitātās asinis, izgaisti kā dūmi, neatņem briestošam labības graudam saules staru!

Beidzis šo runu, atkritu atzveltnī, un man straumēm plūda asaras.

— Ak, Deženē, — elsodams iesaucos, — to jūs man neesat sacījis! Vai jūs to nezinājāt? Bet, ja zinājāt, kāpēc neteicāt?

Deženē nekustēdamies sēdēja kā lūgšanā saliktām rokām. Viņš bija nobālis, un asaras lēnām ritēja pār vaigiem.

Brīdi abi klusējām. Nosita pulkstenis; pēkšņi es iedomājos, ka tieši pirms gada šajā pašā dienā un stundā atklāju savas mīļākās neuzticību.

— Vai dzirdat pulksteņa sitienus?— iesaucos. — Vai dzirdat tos? Nezinu, ko tagad tie vēstī, bet šis mirklis ir baigs, tas izšķir manu dzīvi.

Es runāju ārkārtīgā uzbudinājumā, pats neaptverdams, kas ar mani notiek. Bet gandrīz tūlīt pat istabā iesteidzās sulainis. Saņēmis pie rokas, viņš aizveda mani sāņus un klusi teica:

— Mans kungs, atnācu pavēstīt, ka mirst jūsu tēvs, viņu ķērusi trieka, un ārsti vairs nedod cerības.

TREŠĀ DAĻA

Mans tēvs dzīvoja laukos — netālu no Parīzes. Aizbraucis tur, uz sliekšņa sastapu ārstu, kas sacīja:

Jūs nākat par vēlu. Tēvs gribēja apskaut jūs pēdējo

reizi.

Iegājis istaba, ieraudzīju mirušo tēvu.

— Cienītais, — es ārstam teicu, — lūdzu, parūpējieties, lai visi aiziet un atstāj mani vienu; tēvs vēlējās man ko teikt, un viņš man to pateiks.

Izpildot manu vēlēšanos, kalpotāji aizgāja, tad es tuvojos gultai un lēnām pacēlu līķautu, kas klāja tēva seju. Bet, līdzko pavēros viņā un metos klāt, lai noskūpstītu, es paģību.

Atžirdzis saklausīju kādu balsi:

— Ja viņš to prasīs, izdomājiet kaut ko, taču nekādā ziņā nepieļaujiet.

Nopratis, ka mani nevēlas laist pie mirušā, izlikos neko nedzirdējis. Redzot, ka esmu mierīgs, mani atstāja vienatnē. Nogaidījis, līdz mājās visi bija apgūlušies, paņēmu sveci un iegāju tēva istabā. Pie tēva gultas sēdēja jauns mācītājs.

— Vai ziniet, kungs, — es viņu uzrunāju, — neļaut bārenim pēdējo nakti pavadīt pie mirušā tēva gultas — tā ir pārāk liela nekaunība, nezinu, kas jums sastāstīts. Tomēr lūdzu, izejiet blakusistabā; ja notiks kas ļauns, es pats atbildēšu.

Mācītājs izgāja. Uz galda degošā vienīgā svece apgaismoja istabu; apsēdies mācītāja vietā, vēlreiz atsedzu tēva seju, kuru man vairs nebūs lemts redzēt.

— Ko vēlējāties man sacīt, tēt? — es vaicāju. — Kāda bija jūsu pēdējā doma, kad ar skatienu meklējāt dēlu?

Tēvs rakstīja dienasgrāmatu, kur mēdza atzīmēt visu, ko diendienā darījis. Šī piezīmju grāmata gulēja uz galda, un es redzēju, ka tā atvērta; piegājis pie galda, nometos ceļos; atvērtajā lapā bija ierakstīti tikai daži vardi: «Ardievu, dēls, es mīlu tevi un mirstu.»

Man nenobira ne asara, elsas neizlauzās no krūtīm. Kakls krampjaini sažņaudzās, mute likās aizzīmogota, es nekustēdamies raudzījos tēvā.

Mans nekārtīgais dzīves veids viņam bija zināms, un mana uzvedība viņu ne reizi vien sarūgtināja, dodot iemeslu pārmetumiem. Tiekoties mūsu sarunas allaž saistījās ar manu nākotni, manu jaunību un palaidnībām. Nereti tēva padomi mani paglāba no ļauna likteņa, bet it īpaši iespaidīgi tie bija tāpēc, ka tēva dzīve no sākuma līdz galam varēja derēt par tikumības, savaldības un labsirdības paraugu. Spriedu, ka pirms nāves tēvs vēlējies mani redzēt, lai vēlreiz lūkotu novērst no ceļa, kuru gāju, bet nāve bija atsteigusies pārāk ātri; viņš pēkšņi sajuta, ka pagūs izteikt tikai pāris vārdu, un pateica, ka mīl mani. [9]

Tēva kapa vietu norobežoja neliels koka žodziņš. Izpildot sen pirms nāves izteikto īpašo vēlēšanos, viņu apbedīja lauku kapsētā. Es gāju turp ik dienas un veselu cēlienu nosēdēju uz soliņa iežogojumā pie kapa. Pārējo laiku dzīvoju pilnīgā vientulībā mirušā tēva mājās, kur biju paturējis tikai vienu sulaini.

Lai cik smagas ciešanas sagādā mums kaislības, nekādas dzīves likstas nav salīdzināmas ar bēdām, ko izraisa nāve. Sēžot pie tēva gultas, vispirms apzinājos, ka esmu muļķīgs bērns, kas neko nezina un nepazīst; varu pat teikt, ka tēva nāve manai sirdij sagādāja fiziskas sāpes, un reizēm es noliecies lauzīju rokas kā nepieredzējis jauneklis, saskāries ar smago dzīves īstenību.

Pirmos mēnešus, dzīvojot laukos, aizmirsu domāt par pagātni un nākotni. Šķiet, tas nebiju es, kas agrāk dzīvoja; tas nebija izmisums, ko tagad izjutu, un nekādā ziņā neatgādināja manas senās nežēlīgās ciešanas; manī norisa morāls lūzums, it kā pagurums un vienaldzība pret visu, kam pievienojās asa smeldze, graužot manu sirdi. Augām dienām sēdēju ar grāmatu rokās, taču, nez par ko sapņodams, izlasīju maz vai, pareizāk sakot, itin neko. Prātā valdīja tukšums, viss manī klusēja; spēcīgais trieciens mani 4 ietekmēja tik stipri un ilgstoši, ka, pārvērties pilnīgi pasīvā būtnē, vairs nereaģēju ne uz ko.

Sulainis, vārdā Larivs, bija ļoti pieķēries manam tēvam, neskaitot tēvu, viņš varbūt bija labākais cilvēks, ko jebkad esmu pazinis. Augumā Larivs līdzinājās tēvam, un, tā kā livrejas sulainim nebija, viņš valkāja vecās drēbes, kuras tēvs viņam parasti atdeva. Larivs bija gandrīz viena vecuma ar manu tēvu, proti, arī viņam jau sirmoja mati, un, divdesmit gadu dzīvojot šajās mājās, viņš bija pieņēmis sava saimnieka manieres. Pēcpusdienā, staigājot pa savu istabu, dzirdēju Lariva soļus priekštelpā; durvis nebija aizvērtas, tomēr viņš nekad neienāca pie manis un mēs nepārmijām ne vārda, kaut gan dažreiz ievērojām viens otra asaras. Tā pagāja vakari, un tikai pēc saules rieta, kad jau pavisam satumsa, es iedomājos, ka jālūdz aizdegt sveces, bet viņš — ka laiks tās atnest.

Mājās visu atstājām pa vecam, neaizskārām ne papīrīti. Lielais ādas atzveltnis, kurā mēdza sēdēt tēvs, kā parasti stāvēja pie kamīna; viņa galds, grāmatas — viss palika uz vietas; es neaiztiku pat putekļus, kuri klāja tēva mēbeles, ļ jo viņš necieta, ka, apkopjot istabu, tās pārvieto. Tukšajā mājā, kur allaž valdīja klusums un miers, nemanīja nekādu pārmaiņu, taču lāgiem, kad, ietinies tēva mājas tērpā apsēdos viņa mīkstajā krēslā, man šķita, ka sienas ar žēlumu manī noraugās un klusā balsī kāds it kā vaicā: «Kur aizgājis tēvs? Mēs skaidri redzam — šeit sēž bārenis.»

Saņēmis vairākas vēstules no Parīzes, atbildēju, ka vēlos pavadīt vasaru vienatnē uz laukiem, kā to bija darījis tēvs. Sāku izprast dzīves patiesību, ka sava daļa laimes rodama ik nelaimē un dziļas bēdas, par spīti visām runām, var būt arī liels mierinājums. Lai kādas vēstis atnes dieva sūtnis, skarot mūsu plecu, tās allaž iedarbojas labvēlīgi, novēršot mūs no dzīves likstām, un, kur tās ierunājas, viss pārējais klusē. Sīkas, īslaicīgas bēdas zaimo un apsūdz debesis; patiesi dziļas ciešanas neapsūdz un nezaimo, tās uzklausa dieva balsi.

No rītiem stundām ilgi vēroju dabu. Aiz logiem redzēju dziļu ieleju, tās vidū slējās ciemata baznīca; viss ap mani bija vienkāršs un mierīgs. Pavasarīgā ainava, plaukstošās lapas un ziedi neatstāja tik drūmu iespaidu, par kādu mēdz runāt dzejnieki, saskatīdami dzīves pretstatos nāves izsmieklu. Manuprāt, šī seklā doma, ja vien nav tīša antitēze, īstenībā pieder tiem, kuri visu izjūt tikai daļēji. Pēc nejēdzīgi notriektas nakts, rītausmā izejot laukā degošām acīm un tukšām rokām, kāršu spēlmanis var justies kā dabas ienaidnieks; bet vai zaļojošs koks nopels dēlu, kurš apraud tēvu? Asaras, kas līst pār vaigiem, ir māsas rasai, arī sēru vītola lapas atgādina asaras. Raugoties debesīs, mežos un laukos, es īsti sāku saprast, kas ir tie, kuri iedomājas atraduši mieru.

Larivam npbija ne mazākās vēlēšanās mani mierināt vai pašam meklēt mierinājumu. Pēc tēva nāves viņš bažījās, vai tik es nepārdošu māju un nevedīšu viņu līdzi uz Parīzi. Nez vai viņam bija kas zināms par manu pagātni, taču sākumā Larivs neslēpa zināmas bažas, bet, manīdams, ka esmu nolēmis palikt tēva mājās, veltīja man skatienu, kas dziļi iespiedās sirdī. Tajā dienā biju licis atvest no Parīzes lielu tēva portretu, piekāru to ēdamistabā pie sienas. Ienācis apkalpot pie galda, Larivs portretu ieraudzīja; skatīdamies gan manī, gan tēva attēlā, viņš neizpratnē apstājās. Lariva acis pauda tik skumju prieku, ka man kļuva smagi. Tās šķita sakām: «Kāda laime! Tātad mēs mierīgi varēsim ļauties savām sāpēm!» Es sniedzu viņam roku, un viņš šņukstēdams apklāja to skūpstiem. Jāatzīst, Larivam manas bēdas rūpēja tikpat kā savējās. No rītiem, ejot uz tēva kapu, vienmēr sastapu tur Larivu, kurš jau laistīja puķes; pamanījis mani, viņš nekavējoties devās mājās. Larivs mēdza mani pavadīt pastaigās, es parasti jāju, viņš soļoja kājām, tāpēc nevēlēju viņam nākt līdz, bet, nojājis simt soļu ielejā, vienmēr redzēju Larivu, kas, slaucīdams sviedraino pieri, ar spieķi rokā sekoja man aizmugurē. No kāda zemnieka nopirku viņam nelielu zirdziņu, un tā mēs abi kopā jājām caur mežiem.

Ciematā dzīvoja daži cilvēki, kuri agrāk bieži bija ciemojušies pie mana tēva. Tagad šīs durvis viņiem bija slēgtas, kaut gan reizēm to nožēloju; tomēr cilvēki man krita uz nerviem. Kādu laiku pēc tēva nāves, ieslēdzies savā vientulībā, nolēmu iepazīties ar tēva atstātajiem rakstiem. Larivs lielā godbijībā tos atnesa un, trīcošiem pirkstiem atraisījis sasietos aktu vākus, sarindoja manā priekšā.

Izlasījis pirmās lappuses, sajutu spirgtas vēsmas, kādas

mēdz strāvot virs rāma ezera; no apputējušajām lappusēm, kuras pārlasīju, plūda tēva mierīgā sirdsskaidrība. Prātā atausa visa viņa dzīve, varēju saskaitīt šīs cēlās sirds pukstus dienu pēc dienas. Gremdējos dziļā, saldā sapnī un, par spīti nopietnajam, stingrajam tonim, kas viscaur valdīja piezīmēs, atklāju tajās neizskaidrojamu jaukumu, tēva labsirdības mierīgo atblāzmu. Kamēr lasīju šo dzīves stāstu, tam klāt nemitīgi jaucās atmiņas par tēva nāvi; ar nepasakāmām skumjām sekoju šā dzidrā strauta plūsmai, kas manu acu priekšā nozuda Okeānā.

— Ak, taisnīgais cilvēk! — es iesaucos. — Cilvēk, kas nepazini baiļu un pārmetumu! Cik skaidrs bija tavs dzīves ceļš! Pieķeršanās draugiem, dievišķs maigums pret manu māti, dabas apbrīna, visaugstākā padevība dievam — lūk, tava dzīve! Nekam citam tavā sirdī nebija vietas. Neskarts sniegs kalnu galotnēs nav tīrāks par tavu svētīto vecumu, tavi baltie mati to atgādina. Ak, tēvs, mans tēvs! Dāvini man šos matus, kas jaunāki par maniem gaišajiem! Iemāci mani dzīvot un mirt tā, kā tu to darīji! Zemē, kur atdusies, iedēstīšu savas jaunās dzīves zaļoksnējo zariņu, laistīšu to ar savām asarām, un bāreņu aizgādnis dievs neliegs tam sakuplot virs bērna bijīgajām sāpēm un sirmgalvja atmiņām.

Pārlasījis dārgā tēva rakstus, sakārtoju tos, tad nolēmu arī pats rakstīt dienasgrāmatu, liku iesiet līdzīgu burtnīcu un, rūpīgi izpētījis tēva piezīmēs viņa dzīves kārtību, apņēmos sekot tai visos sīkumos. Tāpēc katrs pulksteņa sitiens izraisīja man asaras. «Lūk, ko šajā stundā darīja tēvs,» es nodomāju un vienmēr rīkojos tieši tāpat: lasīju, pastaigājos vai brokastoju. Tādā veidā pieradinājos pie kārtīga dzīves veida, šī precīzā noteiktība man bija bezgala tīkama. Likos gulēt lielā labsajūtā, un vēl tīkamāku to darīja manas skumjas. Tēvs daudz bija nodarbojies ar dārzkopību, atlikušo dienas daļu viņš mēdza veltīt zinātnei, pastaigām, turklāt fiziskais darbs viņam katrā ziņā nomainīja garīgo. Es piesavinājos arī viņa labdarību, turpinādams tēva pasākumus nelaimīgu cietēju labā. Pastaigājoties centos uzmeklēt cilvēkus, kuriem nepieciešama mana palīdzība, — mūsu ielejā tādu netrūka. Drīz vien nabaga ļaudis sāka mani pazīt. Ko piebilst vēl? Jā, droši varu teikt: ja sirds ir laba, sāpes to tikai apskaidro. Pirmoreiz mūžā jutos laimīgs, dievs svētīja manas asaras, bet sāpes mācīja tikumu.

Ill

Kādu vakaru, pastaigājoties liepu alejā ciemata nomalē, redzēju no vientuļas mājas iznākam jaunu sievieti. Ģērbusies ļoti vienkārši, viņa bija aizplīvurojusies tā, ka seju saskatīt nevarēju, taču augums un gaita likās tik valdzinoši, ka vēl ilgi sekoju viņai ar skatienu. Kad sieviete šķērsoja pļavu, viņai pieskrēja klāt balts kazlēniņš, kas ganījās savvaļā. Pāris reižu to noglaudusi, sieviete sāka raudzīties apkārt, it kā meklējot gardāku zālīti. Man blakus auga zīdkoks, nolauzu zariņu un, turot to rokā, tuvojos. Kazlēniņš lēnām un bailīgi nāca man pretī, tad apstājās, neiedrošinādamies zariņu ņemt. Saimniece mudinot pamāja kazlēni-ņam, bet tas tikai tramīgi raudzījās viņā; tad, pienākusi rtian klāt, viņa pielika roku zariņam, un kazlēniņš to žigli satvēra. Es paklanījos šai sievietei, un viņa devās tālāk.

Atgriezies mājās, pavaicāju Larivam, kas dzīvo minētajā ciemata vietā; tur bija neliela, vienkārša māja ar dārzu. Larivam tā bija zināma, tajā mita tikai divas sievietes — viena vecāka, izdaudzināta ar savu lielo dievbijību, otra vēl pajauna — Pirsona kundze. Tieši viņu biju sastapis. Jautāju Larivam, kas viņa ir un vai kādreiz apmeklējusi manu tēvu. Larivs atbildēja, ka viņa esot atraitne, dzīvojot ļoti noslēgti un pie tēva nākusi pavisam reti. Tas bija viss, ko Larivs pastāstīja, pēc tam es vēlreiz devos pie savām liepām un apsēdos uz soliņa.

Mani pārņēma savāda smeldze, redzot atkal kaziēniņu steidzamies man klāt. Piecēlos, izklaidīgi lūkodamies uz taciņu, pa kuru Pirsona kundze bija aizgājusi, tad sāku iet pa to un, iegrimis sapņos, aizklīdu diezgan tālu kalnos.

Ap vienpadsmitiem vakarā iedomājos, ka laiks doties atpakaļ; ilgajā pastaigā noguris, gribēju iegriezties kādās mājās, kuras pa gabalu redzēju, palūgt krūzīti piena un riecienu maizes. Tobrīd sāka krist lielas lietus lāses, vēstīdamas negaisu, un es nolēmu to pārlaist turpat. Kaut gan iekšā dega gaisma un dzirdēja soļus, pēc mana klauvējiena neviens neatsaucās; piegāju pie loga palūkoties, vai mājās kāds atrodas.

Zemā telpa bija spilgti apgaismota, pie gultas sēdēja saimnieks, kas bija man pazīstams; pieklauvējis pie rūts, pasaucu viņu. Durvis atvērās, un es pārsteigts acumirklī pazinu Pirsona kundzi, kura vaicāja, kas nāk.

Viņas atrašanās šeit man bija tik negaidīta, ka viņa

manu pārsteigumu ievēroja. Palūdzis atļauju patverties no lietus, iegāju. Nespēju iedomāties, ko viņa šajās attālajās, vientuļajās lauku mājās tik vēlā stundā dara, bet pēkšņi žēls vaids lika atskatīties, un es ieraudzīju gultā saimnieka sievu ar nāves zīmogu sejā.

Pirsona kundze, sekojusi man pa pēdām, apsēdās savā iepriekšējā vietā iepretī nabaga vīram, kurš šķita pagalam satriekts, un deva zīmi, lai ievēroju klusumu — slimā bija iemigusi. Paņēmis krēslu un apsēdies kaktiņā, gaidīju, kad pārstās negaiss.

Kamēr tā sēdēju, Pirsona kundze, lāgiem piecēlusies, piegāja pie gultas un klusītiņām sarunājās ar saimnieku. Viens no saimnieka bērniem, kuru biju iecēlis klēpī, pārstāstīja, ka Pirsona kundze šeit ierodoties ik vakarus, kopš māte saslimusi, un dažreiz paliekot arī pa nakti. Viņa izpildīja žēlsirdīgās māsas pienākumus, jo apkaimē bez viņas un vienīgā ārsta — liela nejēgas nekādas citas palīdzības slimniekiem nebija.

— Tā ir Brigita Roze, — mazais man pačukstēja. — Vai jūs viņu nepazīstat?

— Nē, — es tikpat klusi atteicu. — Kāpēc viņu sauc par Rozi?

Mazais atbildēja, ka īsti nezinot, bet iespējams, ka jaunībā viņa par savu krietnumu apbalvota ar rožu vainagu un iesauka palikusi kopš tiem laikiem.

Pirsona kundze tagad nebija aizplīvurojusies, un es varēju redzēt viņas atklāto seju; kad puisēns no manis aizgāja, pacēlis acis, pavēros Pirsona kundzē. Viņa stāvēja pie gultas ar krūzīti rokās, likdama to pie lūpām slimniecei, kas bija pamodusies. Pirsona kundze man šķita bāla, pakalsna, mati viņai bija pelēcīgi, gaiši. Par īstu skaistuli viņu nosaukt nevarēja. Lielās, melnās acis bija pievērstas slimniecei, un nabaga mirstošā būtne savukārt lūkojās viņā. Šajā vienkāršajā žēlsirdības un pateicības apmaiņā bija vārdos neizsakāms skaistums.

Lietus pieņēmās, tukšos laukus ieskāva dziļa tumsa, kurā biīžam spilgti uzliesmoja zibens. Pērkona dārdi, vēja kaucieni, dabas spēku negantā ārdīšanās uz salmu jumta — viss, kontrastējot ar bijīgo klusumu būdā, piešķīra ainai, kurai biju liecinieks, lielu svētsvinību un īpašu dižumu. Vēroju slimnieces trūcīgo gultu, lietus apskalotos logus, biezos dūmu mutuļus, ko vētras brāzmas sita atpakaļ, saimnieka trulo bezcerību, bērnu māņticīgās bailes, visu šo ne-

valdāmo stihiju, kas trakoja ap mirējas māju; un, kad in.iiis skatiens krita uz kluso, bālo būtni, kura uz pirkstu galiem staigāja šurp un turp, ne mirkli nepārtraukdama . (vii pacietīgo labdarību, it kā neievērodama ne vētru, ne mušu klātieni, ne savu vīrišķību, domādama vienīgi par to, ka viņa šeit nepieciešama, tad man šķita, ka viņas mierīgajā rīcībā saskatu kaut ko vēl skaidrāku par brīnišķi dzidram debesīm un ka šī sieviete ir pārdabiska būtne, kas, par spīti visām briesmām, ne mirkli nezaudē ticību savam dievam.

«Kas viņa ir?» es sev jautāju. «Kā te cēlusies? Vai sen dzīvo šeit? Laikam gan, ja ļaudis vēl atminas, ka viņa apbalvota ar rožu vainagu. Kāpēc līdz šim neko par viņu neesmu dzirdējis? Un viņa nāk viena uz šo būdiņu tik vēlā stundā? Kad briesmas būs garām un viņu vairs šurp neaicinās — vai viņa meklēs citus cietējus? Jā, cauri negaisiem un mežiem, pāri kalnu kalniem viņa nāk un iet vienkārši ģērbusies, aizplīvurotu seju, mazajā, trauslajā krūzītē nesdama dzīvību tur, kur tā izsīkusi, un pa ceļam apmīļodama kazlēniņu. Tādiem pašiem klusiem, mierīgiem soļiem viņa iet pretī savai nāvei. Tā viņa bija dzīvojusi šinī ielejā, kamēr es skraidīju pa spēļu namiem; droši vien viņa te dzimusi un tepat viņu arī apglabās kapsētas nostūrī blakus manam mīļotajam tēvam. Tā iznīks šī noslēpumainā būtne, par kuru neviens nerunā un par kuru bērni vaicā: «Vai jūs viņu nepazīstat?»»

Nespēju izteikt, ko pārdzīvoju; neiedrošinādamies elpot, kā sastindzis sēdēju kaktiņā, un šķita, ka, lūkojot viņai palīdzēt, pastiepjot roku, lai aiztaupītu lieku soli, es būtu zaimojis dievu, it kā pieskaroties svētajiem traukiem.

Vētra plosījās aptuveni divas stundas. Kad beidzot tā norima, slimniece, pacēlusi galvu no spilvena, sacīja, ka jūtas labāk un izdzertās zāles līdzējušas. Bērni tūlīt pieskrēja pie gultas un, pieķērušies Pirsona kundzes svārkiem, plati ieplestām acīm, kurās atplaiksnījās bažas un prieks, raudzījās mātē.

— Domāju gan! — neizkustēdamies no vietas, noteica vīrs. — Mēs likām baznīcā aizlūgt par tevi, un tas jau nemaksā lēti!

Dzirdot šos rupjos, muļķīgos vārdus, paskatījos Pirsona kundzē; tumšās ēnas zem acīm, bālā seja, visa viņas stāja neapšaubāmi liecināja par nogurumu, par to, ka bezmiega naktis izsmēlušas spēkus.

— Ak, manu nabaga vīriņ! — slimniece teica. — Lai dievs tev atlīdzina!

Es vairs nespēju valdīties. Bezgala sašutis par šiem ne-smalkjūtīgajiem cilvēkiem, kuri savā zemiskumā eņģeļa žēlsirdību vērtēja zemāk par mācītāja alkatību, pielēcu kājās, biju gatavs pārmest viņiem trulo nepateicību un nolamāt viņus, kā pelnījuši. Bet Pirsona kundze, paņēmusi rokās vienu no zemnieces mazuļiem, smaidot teica:

— Noskūpsti māmiņu, viņa ir glābta.

Dzirdot šos vārdus, es samulsu — nekad vēl tik maigā sejā krietnas sirds naivā apmierinātība nav izpaudusies patiesāk. Pēkšņi vairs nesaskatīju tajā ne gurduma, ne bāluma, tā staroja vistīrākajā priekā; arī Pirsona kundze pateicās dievam. Slimniece bija ierunājusies — un vai nebija vienalga, ko viņa sacīja?

Brīdi vēlāk Pirsona kundze palūdza bērniem piecelt kādu no mājas kalpiem, kas viņu aizvestu mājās. Piegājis viņai klāt, piedāvāju savus pakalpojumus. Teicu, ka nav vērts modināt kalpu, jo mums taču pa ceļam un, atļaudama sevi pavadīt, viņa mani pagodinās. Pirsona kundze ievaicājās, vai neesmu Oktāvs de T. Es to apstiprināju, savukārt pajautādams, vai viņa neatceras manu tēvu. Likās dīvaini, ka šis jautājums viņai izraisīja smaidu; viņa aši saņēma mani pie rokas, un mēs devāmies ceļā. [10]

Mēs gājām klusēdami, vējš norima, koki liegi trīsēja, purinot no zariem lietus lāses. Brīžam tālumā vēl nozib-snīja, tveicīgajā gaisā jauta miklo lapu aromātu. Drīz vien debesis noskaidrojās un kalnus apgaismoja mēness.

Man neizgaisa no prāta neparastā sagadīšanās, kuras dēļ nedaudz stundās šajos tukšajos laukos kļuvu par vienīgo pavadoni sievietei, kas, saulei lecot, vēl bija man sveša. Viņa ļāva sevi pavadīt, uzticēdamās mana tēva vārdam, un tagad, nevērīgi balstīdamās man uz elkoņa, droši soļoja blakus. Manuprāt, šīs uzticības pamatā bija liela drosme vai arī liela vienkāršība, bet laikam gan viņai netrūka to abu, jo ar katru nākamo soli mana sirds tapa lepnāka un tīrāka.

Mēs uzsākām sarunu par slimnieci, pie kuras nupat bijām, par to, ko redzējām ceļā; mums prātā nenāca parastie

|,иitdjumi, ar kādiem ļaudis apmainās, pirmoreiz tiekoties. Viņa izvaicāja mani par tēvu, turklāt aizvien vēl tādā pašā lotu, kā atbildot uz jautājumu, vai tēvu atceras, proti, gan-<Iгг/, jautri. Klausoties viņā, sāku noprast, kāpēc viņa tā mēdz runāt ne vien par nāvi, bet ari par dzīvi, ciešanām, par visu. Cilvēku sāpes viņai nelaupīja ticību dievam, un viņas smaidā es uztvēru pietāti.

Stāstīju viņai par savu vientulīgo dzīves veidu. Viņa ap galvoja, ka ar manu tēvu biežāk nekā viņa pati tikusies viņas krustmāte, vakaros viņi kopā spēlējuši kārtis. Tad viņa ielūdza mani ciemos, kur būšu gaidīts viesis.

Pusceļā pagurusi Pirsona kundze apsēdās uz soliņa, kuru no lietus pasargāja kuplas koku lapotnes. Es paliku stāvam, raudzīdamies, kā blāvie mēness stari krīt viņai sejā. Pēc īsa klusuma viņa piecēlās un, redzēdama, ka vilcinos, sacīja:

— Par ko jūs sapņojat? Laiks doties tālāk.

— Domāju, kāpēc dievs jūs radījis, — es atbildēju, — un nospriedu, ka droši vien tādēļ, lai jūs palīdzētu cietējiem.

— Šie vārdi skan tikai kā kompliments.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka izskatāties pārāk jauns.

— Gadās, — es teicu, — ka cilvēks patiesībā ir vecāks, nekā izskatās.

— Jā, — viņa smejoties atbildēja, — bet gadās arī, ka viņš ir jaunāks, nekā liecina vārdi.

— Tātad jūs neticat dzīves pieredzei?

— Zinu, ka vairums vīriešu tā mēdz dēvēt savas trakulības un neveiksmes; ko gan cilvēks jūsu vecumā zina?

— Kundze, divdesmit gadu vecs vīrietis var būt vairāk pieredzējis nekā trīsdesmit gadu veca sieviete. Brīvība, kuru bauda vīrietis, Jauj drīzāk iepazīt dzīvi; viņu nekas nekavē tiekties pēc tā, kas vilina, viņš izmēģina visu. Tiklīdz uzsmaida cerība, viņš nekavējoties dodas ceļā, steidzas skrien. Nonācis pie mērķa, atskatās — cerība palikusi aizmugurē, bet laime pievīlusi.

Runājot bijām sasnieguši neliela uzkalniņa virsotni, no kurienes veda ceļš uz ieleju; Pirsona kundze, šķietami sajūsmināta par stāvo nogāzi, mazliet pielika soli. Neviļus sekoju viņas piemēram, sākām skriet, turoties rokās, slīdējām pa miklo zāli. Beidzot kā divi bezrūpīgi putni lēkājot un smejoties nonācām kaina pakājē.

— Redziet nu! — Pirsona kundze sacīja. — Nupat vēl jutos nogurusi, bet tagad vairs ne. Un vai zināt ko? — viņa mīlīgi piebilda. — Ieteicu jums ar savu pieredzi darīt to pašu, ko daru es ar savu nogurumu. Mēs esam lieliski izstaigājušies un vakariņas tagad ēdīsim ar baudu.

V

Apciemoju viņu nākamajā dienā. Viņa sēdēja pie klavierēm, vecā krustmāte pie loga kaut ko izšuva, mazā istabiņa bija ziedu pilna, caur nolaistajām žalūzijām lauzās iekšā visburvīgākā saule, bet Pirsona kundzei blakus stāvēja liels putnu būris.

Cerēju atrast šajā sievietē gandrīz vai mūķeni, vismaz vienu no tām provincietēm, kuras nezina, kas notiek tālāk nekā divas jūdzes no mājām un, dzīvojot zināmā noslēgtībā, nemēdz pārkāpt tās robežām; mani vienmēr šausminājušas šur tur pilsētās zem neskaitāmu svešu namu jumtiem apraktas savrupas dzīves kā cisternas ar stāvošu ūdeni, gaiss šajos mājokļos šķiet sasmacis; viss, kas uz šīs zemes lemts aizmirstībai, pa daļai ir miris.

Uz Pirsona kundzes galda gulēja jaunākās avīzes un grāmatas, tiesa, viņa tām pat nepieskārās. Visapkārt valdīja vienkāršība, tomēr mēbelēs un drēbēs bija jaušama mode, tā sakot, svaigums, dzīvība. īpašu vērību viņa modei neveltīja, neaizrāvās ar to, taču gluži dabiski sekoja tai. Es apbrīnoju viņas gaumi, kas netiecās ne pēc kā uzkrītoša, viss šķita tikai jauns un patīkams. Pirsona kundzes runas veids norādīja uz nevainojamu izglītību, par visu viņa prata spriest brīvi un gudri; aiz ārējās vienkāršības slēpās dziļa, bagāta dvēsele. Daudzpusīgs, pastāvīgs prāts klusi valdīja pār viņas atklāto sirdi un noslēgtās dzīves paradumiem. Tā kaija debesu zilgmē, laižoties no mākoņu augstumiem, planē virs zāļu puduriem, kur novijusi ligzdu.

Mēs runājām par literatūru, mūziku un gandrīz vai par politiku. Ziemu Pirsona kundze bija ciemojusies Parīzē. Laiku pa laikam viņa rādījās arī sabiedrībā, tur redzētais derēja par pamatu spriedumiem, bet pārējo atklāja nojauta.

Tomēr visraksturīgākā Pirsona kundzes īpašība bija neizsīkstošs dzīves prieks, kas nekad nepārvērtās skaļā jaut-

tiki; varēja likties, ka viņa ir dzimusi puķe, kuras aromāts — prieks.

Ar viņas bālo seju un lielajām, melnajām acīm tas nepavisam nesaskanēja un pārsteidza galvenokārt tāpēc, ka viņas vārdi un skatieni skaidri pauda, ka viņa pazinusi ciešanas un dzīve viņai uzspiedusi zīmogu. Uzlūkojot Pirsona kundzi, nez kāpēc šķita, ka savu gaišo apgarotību viņa nav mantojusi šai pasaulē, bet to viņai piešķīris dievs un, par spīti saskarei ar cilvēkiem, viņa tikpat tīru un nesamaitātu atdos to atpakaļ dievam. Dažbrīd Pirsona kundze atgādināja mājsaimnieci, kas, vējam pūšot, aizliek roku svecei priekšā.

Pusstundu nosēdējis viņas istabā, nenocietos neizkratījis viņai sirdi. Domāju par pagātni, par savām bēdām un rūpēm, šurp un turp staigādams, noliecos pār puķēm, ieel poju smaržas, apbrīnoju saules gaismu. Palūdzu Pirsona kundzi kaut ko nodziedāt, viņa labprāt izpildīja šo vēlēšanos. Tikmēr stāvēju, atbalstījies pret palodzi, raudzīdamies būrī lēkājošajos putniņos. Man prātā iešāvās Montēņa izteiciens: «Es neieredzu un necienu skumjas, kaut gan cilvēki kā vienojušies tās īpaši godina. Viņi ietērpj tajās gudrību, tikumu, sirdsapziņu. Muļķīgs un pretīgs rotājums.»

— Kāda laime! — es neviļus iesaucos. — Kāds miers! Kāds prieks un reizē aizmirstība!

Labā krustmāte, pacēlusi galvu, ar izbrīnu paskatījās manī, Pirsona kundze aprāva dziesmu. Apzinādamies savu neprātīgo izturēšanos, es nosarku kā uguns un apklusis apsēdos.

Mēs izgājām dārzā. Zālē gulēja baltais kazlēniņš, tas pats, kuru redzēju iepriekšējā vakarā; pamanījis saimnieci, kazlēniņš acumirklī pieskrēja klāt un sekoja mums kā vecs paziņa.

Pirmajā alejas pagriezienā pie vārtiņiem pēkšņi parādījās bāls, plecīgs puisis melnā sutānveidīgā mētelī. Viņš ienāca nepiezvanījis un sveicināja Pirsona kundzi; šķita, ka, ieraugot mani, viņa seja, kas vispār nebija simpātiska, mazliet satumst. Šo abatu biju jau redzējis ciematā, viņu sauca Merkansons, viņš nesen beidza Svētā Sulpīcija semināru un bija rada mūsu draudzes mācītājam.

Merkansons bija drukns un vienlaik bāls, kas man nekad nav paticis, un tas patiesi atstāj nelāgu iespaidu: slimīga veselība — īsta nejēdzība! Turklāt lēnais, saraustītais runas

veids atklāja viņā pedantu. Man likās pretīga pat Mer-kansona gaita, kurai trūka jauneklīguma un nosvērtības; runājot par skatienu, var teikt, ka tā viņam vispār nebija. Ko lai domā par cilvēku ar tik neizteiksmīgām acīm? Tādas bija pazīmes, pēc kurām Merkansonu vērtēju, un tās mani diemžēl nepievīla.

Apsēdies uz soliņa, Merkansons sāka stāstīt par Parīzi, dēvēdams to par moderno Bābeli. Nule no turienes pārbraucis, viņš labi to pazina; Merkansons bieži bija ciemojies pie B. kundzes, kura esot īsts eņģelis, viņas salonā viņš lasījis sprediķus, un visi, ceļos nometušies, tajos klausījušies. (Ļaunākais, ka Merkansons stāstīja patiesību.) Viens no Merkansona draugiem, kuru viņš ievedis šajā sabiedrībā, nesen izslēgts no koležas, tādēļ ka pavedis kādu meiču; tas esot briesmīgi un reizē skumji. Pirsona kundzei Merkansons izteica neskaitāmus komplimentus, jūsmodams par viņas cēlsirdību pret zemniekiem; viņš esot dzirdējis par viņas labdarību un rūpīgo slimnieku kopšanu un pat to, ka viņa pati tos uzraugot. Tas ir ļoti skaisti, ļoti cēli. Viņš neaizmirsīšot to pastāstīt Svētā Sulpīcija seminārā. Vai neizklausījās tā, it kā viņš gatavotos pavēstīt to dievam?

Noguris no viņa runas plūdiem un atturēdamies nicīgi paraustīt plecus, es, apgūlies zālē, rotaļājos ar kazlēniņu. Merkansons pievērsa man savas trulās, neizteiksmīgās acis.

— Slavenajam Verņjo, — viņš teica, — arī piemita šāda dīvainība — sēžot zemē, rotaļāties ar dzīvniekiem.

— Tā ir ļoti nevainīga dīvainība, abata kungs, — es teicu. — Ja visas mūsu dīvainības būtu tādas, pasaule mierīgi pastāvētu bež tiem daudzajiem, kuri cenšas iejaukties tās dzīvē.

Mana atbilde Merkansonam nepatika, saraucis pieri, viņš sāka runāt ko citu. Viņš esot ieradies ar uzdevumu — ciemata draudzes mācītājs, viņa radinieks, stāstījis par kādu nabaga nespējnieku. Šis cilvēks dzīvojot tur un tur, viņš, Merkansons, jau viņu apmeklējis un palīdzējis; viņš cerot ka Pirsona kundze ...

Kamēr Merkansons runāja, es, raugoties Pirsona kundzē, nepacietīgi gaidīju viņas atbildi, it kā ar savu balsi viņa varētu kliedēt nepatīkamo iespaidu, ko atstāja Merkansons. Bet viņa, neko neteikusi, zemu paklanījās, un abats aizgāja.

Kad viņš bija prom, mūsu jautrība atgriezās. Nolēmām dot ies uz siltumnīcu dārza pašā galā.

Piet puķēm Pirsona kundze izturējās tieši tāpat kā pret Mvinn putniem un zemniekiem; lai viņa, šis labais eņģelis, justos priecīga un laimīga, visiem ap viņu vajadzēja būt laimīgiem, katram bija jāsaņem sava ūdens lāse, savs sauļos stars, tāpēc viņas nelielā, jaukā siltumnīca bija priekš-, imīgā kārtībā; kad to apskatījām, Pirsona kundze teica:

— Cienītais T. kungs, tāda, lūk, ir mana šaurā pasaulīte, jūs redzējāt visu, kas man pieder, un šeit mana valstība izbeidzas.

— Kundze, — es atbildēju, — ja mana tēva vārds, kura dēļ esmu izpelnījies godu apciemot jūs, ļaus man vēlreiz šeit iegriezties, ticēšu, ka laime no manis nav pavisam novērsusies.

Viņa sniedza man roku, un es to ar cieņu paspiedu, neiedrošinādamies celt pie lūpām.

Vakarā, atgriezies mājās, aizslēdzu durvis un likos gulēt. Acu priekšā joprojām rēgojās mazais, baltais namiņš; iztēlojos, kā nākamajā vakarā, izgājis no mājām, šķērsojis ciematu, es liepu alejā klauvēšu pie viņas vārtiņiem.

— Ak, mana nabaga sirds! — es iesaucos. — Lai slavēts dievs! Tu vēl esi jauna, spējīga dzīvot, spējīga mīlēt! [11]

Kādu vakaru ciemojos pie Pirsona kundzes. Bija pagājuši trīs mēneši, kopš tikāmies gandrīz ik dienas; ko lai stāstu par šo laiku, ja ne vienīgi to, ka bijām kopā? «Būt kopā ar mīļotiem cilvēkiem,» saka Labrijērs, «ar to mums pietiek. Kopā sapņot, sarunāties, kopā klusēt, domāt par viņiem vai par daudz ko vienaldzīgāku — viņu tuvumā nekas cits taču vairs nav svarīgs.»

Es mīlēju. Trijos mēnešoVmēs bijām veikuši garas pastaigas; Pirsona kundze man uzticēja savas pazemīgās žēlsirdības noslēpumus; abi šķērsojām ēnainās alejas — viņa uz maza zirdziņa, es — kājām, ar spieķīti rokā. Tā, līksmi tērzējot vai gremdējoties pārdomās, tuvojāmies zemnieku būdiņām un klauvējām pie durvīm. Mežmalā, kur pēcpusdienā viņu gaidīju, atradās neliels soliņš; mēs tikāmies it kā nejauši, bet pastāvīgi. No rītiem — mūzika, grāmatas, vakaros pie kamīna, kur mēdza sēdēt mans tēvs, kāršu partijas kopā ar krustmāti; vienmēr un visur bija klāt viņa, viņas smaids, viņas klātbūtne pildīja manu sirdi. Pa kādiem ceļiem, ak, augstais dievs, tu mani novedi nelaimē? Kādu nepielūdzamu likteņa lēmumu man vajadzēja izpildīt? Kāpēc šo brīvo dzīvi, mūsu valdzinošo tuvību, lielo mieru un plaukstošās cerības bija lemts . .. Ak dievs! Par ko gan sūdzas cilvēki? Vai ir vēl kas maigāks nekā mīlestība?

Dzīvot, jā, dziļi, spēcīgi izjust, ka esi dzīvs, esi cilvēks, ko radījis dievs, lūk, pirmā lielākā mīlestības labdarība. Nav šaubu — mīlestība ir neizskaidrojams noslēpums. Par spīti ierobežojumiem, jēlībām un, es pat teiktu, nejēdzībām, ar kurām cilvēki to apvelta, par spīti veselam aizspriedumu kalnam, kas to aprok, izkropļo un samaitā, par spīti visām drazām, kuras gāž tai virsū, sīkstā, liktenīgā mīlestība tomēr ir un paliek dievišķīgs likums, tikpat varens un neizprotams kā tas, kurš liek saulei spīdēt pie debesīm.

Sakiet — ko nozīmē šīs saites, daudz stiprākas un izturīgākas par dzelzi, ne saredzamas, ne sataustāmas? Ko nozīmē sastapt sievieti, redzēt viņu, teikt dažus vārdus un nekad vairs neaizmirst? Kāpēc tieši viņu, nevis kādu citu? Atsaucieties uz prātu, paradumu, jūtām, galvu, sirdi un izskaidrojiet, ja tas ir jūsu spēkos. Jūs saredzēsiet tikai divas būtnes, vienu šeit, otru tur, bet starp tām — kas starp tām? Gaiss, izplatījums, bezgalība. Ak, nelgas, jūs, uzskatīdami sevi par cilvēkiem, iedrošināties spriest par mīlestību! Vai jums tā ir bijusi, ja par to runājat? Nē, jūs tikai to nojautāt. Jūs apmainījāties skatieniem ar svešu, garām ejošu būtni un pēkšņi manījāt mostamies sirdī kaut ko neparastu. Jūs iesakņojāties zemē kā zālē slēpies grauds, kas pēkšņi jauš raisāmies dzīvību un drīz vien nobriedīs par vārpu.

Mēs sēdējām divatā pie atvērta loga, no nelielas strūklakas dārza galā līdz mums atlidoja ūdens čala. Ak dievs! Es labprāt saskaitītu lāsi pa lāsītei, kas nolija, kamēr mēs tā sēdējām, kamēr viņa runāja, bet es atbildēju. Tieši tad viņas tuvums mani skurbināja līdz neprātam.

Mēdz teikt, ka nekas nav tik ātri uztverams kā antipātijas, bet, manuprāt, vēl ātrāk nojaušam to, ka mūs saprot un mīlestība būs abpusēja. Cik vērtīgs tad šķiet katrs nenozīmīgākais vārds! Vai nav vienalga, ko runā lūpas, kad sirdis ieklausās viena otrā? Cik bezgala maigi ir pirmie skatieni, kurus veltījam sievietei, kas mūs saista! Vispirms vārdi, ko viens otram saka, šķiet bikls mēģinājums, viegla pārbaude, drīz pēc tam dzimst savāds prieks: sākam aptvert, ka modusies atbalss, esam iemiesojušies otrā cilvēkā. Kāda vienprātība! Un kāds miers tad pārņem, ja esat pārliecināti, ka viens otru mīlat, ka dārgajā būtnē rasta radnieciska dvēsele, kuru meklējāt! Vārdi pamirst lūpās, jau iepriekš zināms, ko viens otram teiksiet; sirdis plūst pāri, bet lūpas klusē. Ak, kāds klusums! Cik pilnīga aizmirstība!

Kaut ari mana mīlestība, modusies kopš pirmās tikšanās, vairs nezināja robežu, cieņa pret Pirsona kundzi liedza atzīties. Iespējams, man pietiktu drosmes, ja viņa nebūtu lik viegli dāvājusi savu draudzību, — viņas ietekme bija pārāk stipra, un es allaž šķīros no viņas pilns kaisles. Taču atklātība un uzticība, kādu Pirsona kundze man apliecināja, lika savaldīties. Starp citu, ja viņa mani uzskatīja par draugu, varēju pateikties tikai sava tēva vārdam. Tieši tāpēc izturējos ar vēl lielāku godbijību — gribēju būt šā vārda cienīgs.

Mēdz teikt, ka runāt par mīlestību jau nozīmē mīlēt. Mēs abi to pieminējām reti. Vienmēr, nejauši pieskaroties šim tematam, Pirsona kundze atbildēja it kā negribot, novirzīdama sarunu uz ko citu. Nesapratu viņas atturības cēloņus, taču par liekuļotu biklumu to nevarēja dēvēt; tādās reizēs šķita, ka viņas sejā iezogas tikko manāma nopietnības vai pat ciešanu ēna. Nekad nebiju taujājis Pirsona kundzei par viņas pagātni un nevēlējos to darīt arī turpmāk, tāpēc nekādus paskaidrojumus neprasīju.

Svētdienās ciematā notika zaļumballes, viņa uz tām gāja gandrīz vienmēr. Šādās reizēs Pirsona kundze ģērbās vienkārši, taču izvēlīgāk nekā parasti — zieds matos, košāka lenta vai kāds cits sīkums piešķīra viņai jaunāku, valšķīgāku izskatu. Dejas, kuras viņa, nemaz to neslēpdama, ļoti cienīja kā patīkamu fizisku vingrinājumu, radīja viņā nebēdnīgu jautrību. Balles laukumā viņai bija pastāvīga vieta blakus nelielajam orķestrim; viņa steidzās uz dejām smiedamās, jautri tērzēdama ar citām ciemata meičām, starp kurām gandrīz neviena viņai nebija sveša. Sākusi dejot, Pirsona kundze nemitējās ne mirkli. Manuprāt, tad viņa runāja ar mani daudz brīvāk, turklāt šajos deju vakaros valdīja ļoti draudzīgs noskaņojums. Joprojām valkādams sēras, es nedejoju, bet, stāvēdams Pirsona kundzei aizmugurē un redzēdams viņu tik lieliskā omā, nereti vien jutu kārdinājumu atzīties mīlestībā.

Nez kāpēc, iztēlojoties šo atzīšanos, man uzmācās nepārvaramas bailes, iedomājies to, es pēkšņi kļuvu nopietns visjautrāko sarunu vidū. Reizēm nolēmu viņai rakstīt, bet, neuzrakstījis ne līdz pusei, vēstules sadedzināju.

Tovakar, pusdienojot pie viņas galda, apbrīnoju mieru, kas valdīja šajā mājā. Domājot par savu tagadējo, kārtīgo dzīves veidu, par laimi, kopš pazinu šo sievieti, es vaicāju sev: «Ko gan vairāk? Kas zina? Varbūt tas ir viss, ko dievs tev lēmis? Kas notiktu, ja atzītos, ka viņu mīlu? Iespējams, viņa tad aizliegtu man nākt šurp. Vai viņa būtu laimīgāka nekā šodien, ja es viņai to pateiktu? Vai es pats tad justos laimīgāks?»

Stāvēju, atbalstījies pret klavierēm, un šīs pārdomas manī izraisīja skumjas. Diena jau dzisa, Pirsona kundze piecēlusies aizdedza sveci, atgriežoties pie krēsla, viņa pamanīja noritam man pār vaigu asaru.

— Kas kait? — viņa pajautāja.

Es novērsos.

Meklēju attaisnojošus vārdus, bet neatradu, vairījos no viņas skatiena. Piecēlies piegāju pie loga. Laukā valdīja klusums, pār liepu aleju, kurā sastapu viņu pirmo reizi, lēca mēness. Biju iegrimis tik dziļi sapņos, ka aizmirsu pat viņas klātieni, taču beidzot izstiepu rokas pret debesīm, un man izlauzās vaids.

Viņa piecēlās un, pienākusi klāt, nostājās aizmugurē.

— Kas jums kait? — viņa vēlreiz atkārtoja.

Atbildēju, ka, redzot šo tukšo, kluso ieleju, atcerējos

mirušo tēvu, tad atvadījos un aizgāju. Man pašam nebija visai skaidrs, kāpēc nolēmu noklusēt savu mīlestību. Tomēr, mājās vēl neiedams, kā prātu zaudējis, sāku klejot pa ciematu un mežu. Pamanījis kādu soliņu, apsēdos, tad, spēji pielēcis kājās, devos tālāk. Ap pusnakti tuvojos Pirsona kundzes mājai, viņa stāvēja pie loga. Ieraugot viņu, mani pārņēma trīsas, grasījos griezties atpakaļ, bet biju kā apburts; lēnām un skumji piegāju pie viņas loga un apsēdos uz sola zem tā.

Nezinu, vai viņa mani pazina, brītiņu vēlāk dzirdēju viņu maigā, dzidrā balsī dziedam kādu romanci, un gandrīz tūlīt pat man uz pleca nokrita zieds. Šo rozi biju redzējis šovakar viņai pie krūtīm. Pacēlis to, pieliku pie lūpām.

— Kas tur nāk? — viņa ievaicājās. — Tik vēlā stundā? Vai tas esat jūs?

Viņa nosauca mani vārdā.

Dārza vārtiņi bija vaļā. neatbildējis piecēlos un iegāju dārzā. Zālāja vidu apstājos, es rīkojos kā mēnessērdzīgs, neapzinoties, ko daru.

Pēkšņi ieraudzīju viņu iznākam uz kāpnēm, viņa kā šaubīdamās stāvēja, uzmanīgi vērdamās mēness apspīdētajā dārzā. Kad viņa dažus soļus tuvojās, steidzos pretī. Nespēju izteikt ne vārda, nokritis ceļos, satvēru viņas roku.

— Uzklausieties, — viņa teica, — es visu saprotu, bet, ja tas aizgājis tiktāl, jums jābrauc prom, Oktāv. Vai nenācāt šurp ik dienas, vai es neuzņēmu jūs kā gaidītu viesi? Vai ar to nepietika? Ko lai daru jūsu labā? Es dāvāju jums savu draudzību, žēl, ka jūs nespējāt ilgāk saglabāt man savējo.

VII

To pateikusi, Pirsona kundze apklusa, kā gaidot atbildi. Redzēdama, ka arī es skumji klusēju, viņa maigi atbrīvoja savu roku un, dažus soļus atkāpusies, vēlreiz apstājās, tad lēnām iegāja mājā.

Es paliku zālājā. Tieši tādu atbildi biju gaidījis. Nekavējoties pieņēmu lēmumu — gribēju aizbraukt. Gluži satriekts, taču bez mazākām šaubām piecēlos kājās un vēlreiz pārstaigāju dārzu. Palūkojos uz māju, uz viņas istabas logiem, tad, atvēris vārtiņus, izgāju laukā, atkal aizvēru tos un piekļāvu lūpas pie atslēgas.

Atgriezies mājās, pavēstīju Larivam, ka esmu nolēmis rīt agri doties no šejienes projām, un pavēlēju sagatavot visu nepieciešamo. Nabaga večuks bija pārsteigts, bet es ar mājienu liku paklausīt un neko nevaicāt. Viņš atnesa manu lielo ceļasomu, un mēs sākām to sakravāt.

Piecos no rīta, gaismai austot, pirmo reizi pavaicāju sev, kurp gribu braukt. Šis gluži dabiskais jautājums, kas līdz šim nebija ienācis prātā, laupīja man uzņēmību. Pametis skatienu uz ieleju, pievērsu acis apvārsnim. Mani māca nepārvarams vārgums, pagurumā zuda spēki. Apsēdos atzveltnī, pamazām sāka jukt domas; pieliku roku pie pieres — tā bija vienos sviedros. Mani kratīja nežēlīgs drudzis, tikai ar Lariva palīdzību aizvilkos līdz gultai. Galvā valdīja tāds juceklis, ka gandrīz nespēju atcerēties notikušo. Tā pagāja visa diena, pievakarē sadzirdēju mūzikas skaņas. Tās plūda no svētdienas zaļumballes, es lūdzu La-rivu iet un palūkoties, vai tur nav Pirsona kundzes. Viņas nebija; tad aizsūtīju sulaini uz viņas mājām. Visi logi tur bija aizvērti, kalpone Larivam pavēstīja, ka kundze kopā ar krustmāti aizbraukusi uz dažām dienām apciemot radus mazajā, diezgan patālajā N pilsētiņā. Turklāt Larivs atnesa man vēstuli, kas viņam bija iedota. Vēstulē bija rakstīts:

«Pagājuši trīs mēneši, kopš tiekamies, taču jau labu laiku vēroju, ka Jūs pret mani izjūtat to, ko Jūsu vecumā mēdz dēvēt par mīlestību. Man šķita, ka esat nolēmis šīs jūtas neatklāt un uzveikt sevi. Kaut gan cienīju Jūs vienmēr, tomēr tas man iedvesa vēl lielāku cieņu. Nevēlos pārmest notikušo, nedz arī to, ka Jums pietrūka gribasspēka.

Jūtas, kuras uzskatāt par mīlestību, nav nekas vairāk kā iekāre. Zinu, ka daudzas sievietes cenšas to izraisīt, tas glaimo viņu patmīlai; manuprāt, cilvēkiem, kuri mums tuvi, varam patikt arī bez šādiem paņēmieniem, taču bīstama šķiet pat šāda godkāra vēlēšanās, un jūtos vainīga, pieļaudama to attiecībā pret Jums.

Esmu dažus gadus vecāka, un tāpēc, lūdzu, labāk vairs nesatiksimies. Jūs velti pūlēsieties aizmirst savu vājuma brīdi; bijušais starp mums neatkārtosies, taču nekad ari pilnīgi neizdzisīs no atmiņas.

Šķiros no Jums ar skumjām, aizbraucu uz dažām dienām; ja atgriezusies vairs Jūs te nesastapšu, būšu ļoti pateicīga par šo Jūsu pēdējo draudzības un cieņas apliecinājumu.

Brigita Pirsona» [12]

Veselu nedēļu drudzis noturēja mani gultā. Tiklīdz biju spējīgs rakstīt, atbildēju Pirsona kundzei, ka, izpildot viņas vēlēšanos, aizbraucu. Rakstīju no tīras sirds, bez mazākā nolūka viņu piemānīt, taču turēt doto vārdu nebija man pa spēkam. Nenobraucām ne divas jūdzes, kad, uzsaucis kučierim, lai aptur, izkāpu no karietes. Sāku staigāt šurp un turp pa ceļu. Nespēju novērst acu no ciemata, kas pa gabalu bija vēl saskatāms. Pēc mokošām šaubām beidzot sajutu, ka doties tālāk nevaru un, kaut vai uz vietas nomirstu, atpakaļ karietē nekāpšu. Pavēlēju kučierim griezt apkārt un braukt nevis uz Parīzi, kā biju nodomājis, bet tieši uz N, kur atradās Pirsona kundze.

Nonācām tur desmitos vakarā. Apmeties viesnīcā, palūdzu kādu jaunekli parādīt ceļu uz Pirsona kundzes radinieku mājām un, savu rīcību daudz neapsvēris, steidzos turp. Durvis atvēra kalpone; pavaicājis, vai Pirsona kundze mājās, liku pavēstīt, ka esmu ieradies ar uzdevumu no Deprē kunga — mūsu ciemata mācītāja.

Kamēr kalpone manu lūgumu izpildīja, paliku gaidot nelielā, krēslainā pagalmā. Laukā lija, tāpēc iegāju neapgaismotajā kāpņu telpā. Pēc brītiņa kalpones pavadībā паса Pirsona kundze; ātri nokāpusi lejā pa kāpnēm, viņa tumsā nepamanīja mani; piegājis klāt, pieskāros viņas rokai. Pirsona kundze satrūkusies iesaucās:

— Ko jūs vēlaties?

Viņas balss trīcēja, un, kad kalpone atnesa sveci, redzot viņu tik nobālušu, es apjuku. Vai tiešām mana negaidītā ierašanāš viņu tā satraukusi? Man acumirkli iešāvās prātā šī doma, taču iestāstīju sev, ka viņa, bez šaubām, gluži vienkārši nobijusies, kā jau negaidīti pārsteigta.

Taču Pirsona kundze daudz mierīgāk jautājumu atkārtoja.

— Neliedziet man vēlreiz jūs redzēt, — es atbildēju. — Gribu aizbraukt, pamest mūsu ciematu, zvēru, ka izpildīšu, ko vēlaties, pat vēl vairāk — pārdošu tēva mājas, pārdošu arī visu pārējo, aizbraukšu uz ārzemēm un nekad vairs neatgriezīšos. Bet tikai ar vienu noteikumu, ka drīkstu jūs redzēt vēl pēdējo reizi, pretējā gadījumā palieku šeit; nebīstieties no manis, esmu cieši nolēmis rīkoties tieši tā.

Saraukusi pieri, viņa pameta apkārt savādu skatienu, tad gandrīz laipni teica:

— Atnāciet rīt, tad es jūs pieņemšu.

Pēc tam viņa aizgāja.

Ierados pie viņas nākamajā dienā ap pusdienas laiku. Mani ieveda istabā ar vecām, noplukušām tapetēm un senlaicīgām mēbelēm. Viņa viena pati sēdēja uz dīvāna. Apsēdos iepretī.

— Kundze, — es teicu, — nenācu klāstīt savas ciešanas, nedz atteikties no mīlestības. Jūs man rakstījāt, ka nav iespējams aizmirst to, kas bijis starp mums, un jums taisnība. Jūs apgalvojāt, ka tāpēc vairs nedrīkstam tikties un palikt draugi kā agrāk, bet jūs maldāties. Es mīlu jūs, taču nekādā ziņā neesmu apvainojis. Jūsu attieksme pret mani nedrīkst mainīties, jo jūs taču mani nemīlat. Ja mēs joprojām satiktos, jums būtu nepieciešams tikai kāds, kas galvo par mani, bet drošākais galvotājs ir tieši mana mīlestība.

Viņa dzīrās mani pārtraukt.

— Lūdzu, atļaujiet nobeigt. Neviens nezina labāk kā es, ka, par spīti cieņai pret jums un solījumiem, kas mani saista, stiprāka par visu ir mana mīlestība. Atkārtoju — neesmu ieradies, lai atteiktos no savām jūtām. Jūs taču pati sacījāt, ka jau sen tās nojautāt. Kas līdz šim man liedza jums atklāt šīs jūtas? Bailes jūs zaudēt, es baidījos, ka jūs mani vairs nevēlēsieties redzēt, un tieši tas tagad noticis. Pieņemiet mani ar vienu noteikumu — tiklīdz ierunāšos par mīlestību, tiklīdz man izlauzīsies kāds vārds vai žests, kas nav savienojams ar visdziļāko cieņu, jūsu durvis man būs slēgtas; kā klusēju līdz šai dienai, tā klusēšu joprojām. Jums šķiet, ka esmu iemīlējis jūs'pirms mēneša, bet nav tiesa, es mīlu jūs kopš mūsu iepazīšanās. Nopratusi manas jūtas, jūs tomēr nepārtraukti tikāties ar mani. Agrāk jūs mani pietiekami cienījāt, uzskatīdama, ka neesmu spējīgs jūs apvainot, bet kāpēc man šī cieņa jāzaudē tagad? Tieši to ierados pavaicāt. Ko esmu jums nodarījis? Es nokritu ceļos, neteicis ne vārda. Ko jaunu jūs atklājāt? Jau iepriekš jūs zinājāt visu. Tas notika vājuma brīdī, jo es cietu. Kundze, man ir divdesmit gadu, bet viss, ko dzīvē esmu pieredzējis, man ir tik pretīgs (varētu lietot pat spēcīgāku izteicienu), ka šodien ne sabiedrībā, ne vientulībā es nerastu nomaļa kaktiņa, kurā labprāt patvertos. Vienīgā vieta pasaulē, kur varu brīvi uzelpot, ir šī, ko no četrām pusēm ieskauj jūsu dārza žogs; jūs esat vienīgais cilvēks, kas liek man mīlēt dievu. Pirms iepazinu jūs, biju atteicies no visa; kāpēc gribat atņemt man pēdējo saules staru, ko augstākā vara vēl nav man laupījusi? Ja darāt to aiz bailēm — ar ko esmu varējis tās iedvest? Ko esmu jūsu priekšā noziedzies? Ja darāt to aiz līdzjūtības pret manām ciešanām, tad velti cerat, ka izveseļošos; pirms pāris mēnešiem tas droši vien bija iespējams, bet labāk vēlos redzēt jūs, kaut arī jācieš, un nenožēlošu to, lai notiktu kas notikdams. Vienīgā nelaime, no kā bīstos, — zaudēt jūs. Pārbaudiet mani! Tiklīdz manīšu, ka mūsu noruna nav izturama, es aizbraukšu; un varat tam droši ticēt, jo jau šodien, sūtīdama mani prom, redzat, ka esmu gatavs paklausīt. Ko jūs zaudēsiet, dāvājot man vēl mēnesi vai divus vienīgās iespējamās laimes?

Es gaidīju atbildi. Viņa spēji piecēlās, tad atkal apsēdās. Brīdi mēs klusējām.

— Ticiet man, — viņa teica, — tas nepavisam nav tā.

Man šķita, ka, vēlēdamās mīkstināt atbildi, viņa meklē izteicienus, kuri neliktos pārāk bargi.

— Vienu vārdu! — es pieceldamies iesaucos. — Tikai vienu vārdu! Jūsu sirdi es pazīstu un, ja nu tajā saglabājusies kaut drusciņa līdzjūtības pret mani, būšu pateicīgs. Sakiet šo vārdu! Tas izšķirs manu likteni.

Pirsona kundze papurināja galvu, sapratu, ka viņa šaubās.

— Jūs domājat, ka tas mani izdziedēs? — es iesaucos. — Lai dievs jums atstāj šo pārliecību, ja mani no šejienes padzīsiet...

Tā runājot, es lūkojos tālē un, iedomājoties, ka būs jāaizbrauc, pēkšņi izjutu tik dziļu, neciešamu vientulību, ka asinis sastinga dzīslās. Stāvēju, nenovērsdams acu no viņas, gaidot, ko viņa atbildēs; visa mana dzīve tagad bija atkarīga no viņas lūpu kustībām.

— Labi, — viņa sacīja, — uzklausiet mani. Jūsu ierašanās šeit ir ārkārtīga nepiesardzība. Nav vajadzības, lai ļaudis domātu, ka esat atbraucis manis dēļ. Sūtīšu jūs pie kāda mušu ģimenes drauga. Varbūt liksies, ka viņš dzīvo pārāk tālu un jūsu prombūtne būs ilgāka, nekā jums labpatiktu, tomēr svarīgākais — lai tā nebūtu pārāk īsa. Sakiet, ko gribat, — viņa smaidot piebilda, — bet nelielais ceļojums jūs nomierinās. Pa ceļam jūs apstāsieties Vogēzos un nobrauksiet līdz Strasburgai. Pēc mēneša vai labāk pēc diviem jūs atgriezīsieties un pavēstīsiet, kā izpildījāt uzdevumu, tad mēs atkal redzēsimies un es atbildēšu jums laipnāk nekā šobrīd.

IX

Tovakar pat saņēmu Pirsona kundzes vēstuli, adresētu R. D. kungam Strasburgā. Trīs nedēļas vēlāk, veicis uzdevumu, atgriezos mājās.

Ceļojuma laikā domājot tikai par Pirsona kundzi, biju atmetis cerības, ka spēšu viņu aizmirst. Taču noteikti apņēmos neizpaust savas jūtas — nepiesardzība, kuras dēļ viņu gandrīz zaudēju, sagādāja pārāk lielas ciešanas, lai vēlreiz atļautos riskēt. Cieņa liedza apšaubīt Pirsona kundzes godīgumu, un viņas aizbraukšanā es nesaskatīju ne mazākās liekulības. Vārdu sakot, biju pilnīgi pārliecināts, ka, tiklīdz ieminēšos par savām jūtām, viņas durvis man būs slēgtas uz visiem laikiem.

Sastapu viņu novājējušu un pārvērtušos. Parastais smaids bālajās lūpās likās skumjš. Viņa apgalvoja, ka slimojusi.

Bijušo mēs vairs nepieminējām. Acīm redzot, viņa nevēlējās neko atcerēties, bet es negribēju par to runāt. Drīz vien mūsu draudzīgās kaimiņu attiecības atjaunojās, tomēr zināma neveiklība un tāda kā mākslota familiaritāte neizzuda. Reizēm šķita, ka mēs viens otram teiktu: «Tā tas bija agrāk — lai paliek viss pa vecam.» Viņa uzticējās man, it kā dāvājot agrākās tiesības, un tam piemita zināma burvība. Bet mūsu sarunas tapa vēsākas, jo runājot acis bez vārdiem pauda citu. Visā, ko iedrošinājāmies sacīt, nekas nebija jāuzmin. Vairs necentāmies iedziļināties viens otrā kā senāk; zuda interese par katru vārdu, katru jūtu, zuda ziņkāre, ar kādu lūkojām viens otru novērtēt; viņa bija laipna pret mani, bet es nez kāpēc bijos no šīs laipnības; abi staigājām pa dārzu, bet pārgājienos ārpus mājas es viņu nepavadīju, mēs kopā vairs nešķērsojām mežus un ielejas; kad palikām divatā, viņa sēdās pie klavierēm, taču viņas balss manī tagad nemodināja prieka uzplūdus, kas atgādina cerību pilnas elsas. Atvadoties viņa kā vienmēr sniedza man roku, bet es tajā nesajutu dzīvību; mūsu brīvā izturēšanās nelikās dabiska, sarunas bija pārdomu pilnas, sirds dziļumos mēs glabājām asu smeldzi.

Labi sajutām, ka starp mums nostājies kāds trešais — mīlestība. To neliecināja mana izturēšanās, bet drīz vien tā izpaudās manā sejā: es zaudēju jautrību, spēku, veselīgo sārtumu vaigos. Nepagāja ne mēnesis, kad vairs nepazinu pats sevi.

Taču sarunās allaž uzsvēru savu riebumu pret augstāko sabiedrību, nevēlēšanos tajā atgriezties. Dažādi centos, lai Pirsona kundzei nebūtu jānožēlo, ka viņa atkal mani pieņēmusi. Reizēm, visdrūmākajās krāsās attēlodams pagātni, liku noprast, ka, spiests šķirties no viņas, būtu nolemts vientulībai, kas ļaunāka par nāvi; apgalvoju, ka neieredzu sabiedrību, un patiess mans dzīves stāsts, ko viņai izklāstīju, pierādīja, ka nemeloju; lāgiem tēlodams jautrību, kas nemaz neatbilda manam īstajam noskaņojumam, paskaidroju, ka, pieļaudama mūsu tikšanos, viņa paglābusi mani no briesmīgas nelaimes; gandrīz pēc katra apciemojuma es viņai par to pateicos, lai drīkstētu atgriezties vakarā vai nākamajā dienā.

— Visi mani sapņi par laimi, — sacīju, — visas manas

cerības un ilgas sakopotas šajā zemes stūrītī, kur mītat jūs; bez gaisa, kuru elpojat, man nebūtu dzīves.

Manīdama manas ciešanas, viņa nožēloja mani. Mana apņēmība iedvesa viņai līdzjūtību, un viņas vārdos, kustībās, izturēšanās veidā pret mani izpaudās kāds īpašs maigums. Viņa nojauta cīņu, kas manī norisa. Mana padevība glaimoja viņas patmīlai, bet bālā seja modināja žēlsirdīgās māsas instinktu. Reizēm es viņu sastapu uzbudinātu, gandrīz vai koķetu, reizēm viņa pa pusei spītīgi teica: «Rit nenāciet, nebūšu mājās.» Pēc tam, redzēdama, ka es noskumis padodos liktenim un aizeju, viņa, pēkšņi atmaigusi, piebilda: «īsti neko vēl nezinu, varat tomēr atnākt,» — vai arī, atvadījusies no manis laipnāk, sekoja līdz vārtiņiem ar skumjāku un maigāku skatienu.

— Nav šaubu, pats liktenis man lēmis jūs sastapt, — es viņai sacīju. — Jūs nepazīdams, es varbūt atkal nodotos uzdzīvēm. Dievs jūs sūtījis kā gaišu eņģeli, lai izrautu mani no bezdibeņa. Jums uzticēts svēts pienākums; zaudējot jūs, sāpes, kas manī plosās, priekšlaicīgā, liktenīgā dzīves pieredze un nežēlīgā cīņa starp manu jaunību un dzīves apnikumu novestu mani nez kur.

Šie atklātie vārdi dziļi ietekmeja Pirsona kundzi, kurai jūsmīga dievbijība bija raksturīga un sirds — tikpat ticīga, cik kvēla. Iespējams, ka vienīgi tāpēc Pirsona kundze ļāva man sevi apciemot kā agrāk.

Reiz, kad gatavojos doties pie viņas, kāds pieklauvēja pie durvīm — ienāca abats Merkansons, kuru biju sastapis Pirsona kundzes dārzā mūsu pirmajā tikšanās dienā. Sākumā viņš atvainojās, ka ieradies šeit, mani nepazīdams, un šī atvainošanās bija tikpat garlaicīga kā viņš pats; atbildējis, ka pazīstu viņu kā mūsu draudzes mācītāja radinieku, vaicāju, ko viņš vēlas.

Viņš apjucis grozījās no vienas puses uz otru, nevarēdams uzsākt sarunu, un kā cilvēks, kuram trūkst vārdu, taustīja visu, kas atradās uz galda. Beidzot Merkansons pavēstīja, ka Pirsona kundze saslimusi un lūgusi pateikt, ka šodien mani nepieņems.

— Saslimusi? Taču vakar mēs šķīrāmies diezgan vēlu un viņa vēl bija pilnīgi vesela!

Merkansons tikai palocīja galvu.

— Bet sakiet, abata kungs, — kāpēc vajadzēja ziņot kādam trešajam, ka viņa saslimusi? Pirsona kundze taču

nedzīvo pārāk tālu, un nebūtu liela nelaime, ja lieku reizi turp aizstaigātu.

Merkansons atbildēja tāpat kā iepriekš. Nespēju izprast, kāpēc viņš ieradies un kāpēc tieši viņam uzticēts šāds uzdevums.

— Labi, — es teicu. — Rīt tikšos ar Pirsona kundzi un viņa man visu izstāstīs.

Viņš atkal sastomījās: starp citu, Pirsona kundze viņam uzticējusi... Lūgusi pateikt... Viņš uzņēmies pienākumu ...

— Ko tas galu galā nozīmē? — es nepacietīgi viņu pārtraucu.

— Mans kungs, jūs pārāk iekaistat. Šķiet, Pirsona kundze ir nopietni slima. Viņa nevarēs jūs pieņemt veselu nedēļu.

Vēlreiz palocījis galvu, viņš aizgāja.

Bija skaidrs, ka aiz šā apciemojuma kaut kas slēpās: vai nu Pirsona kundze neizprotamu iemeslu dēļ mani vairs nevēlējās pieņemt, vai arī Merkansons bija iejaucies patvaļīgi.

Augu dienu es nepacietīgi gaidīju, nakamaja rīta jau agri klauvēju pie Pirsona kundzes durvīm, tās atvēra kalpone; viņa apgalvoja, ka kundze patiesi saslimusi, un, par spīti manām pūlēm, neņēma no manis nedz naudu, ko piedāvāju, nedz uzklausīja, ko taujāju.

Atgriezies ciematā, redzēju Merkansonu pastaigājamies, viņu lenca zēni, tēvoča mācekļi. Pārtraucis Merkansona runas plūdus, palūdzu viņu uz pāris vārdiem.

Viņš sekoja man līdz laukumam, nu bija mana kārta stomīties, jo nesapratu, ar ko īsti sākt, lai izvilinātu noslēpumu.

— Cienīgtēvs, — es teicu, — sakiet, lūdzu, — vai tiešām jūs man vakar nemelojāt, varbūt te slēpjas kas cits? Ciematā nav ārsta, ko paaicināt, tāpēc man ļoti svarīgi zināt, kas Pirsona kundzei noticis.

Dažādi izlocīdamies, Merkansons apgalvoja, ka Pirsona kundze esot slima, bet, zinādams vienīgi to, ko viņa lūgusi man pavēstīt, viņš lūgumu izpildījis. Runājot sasnieguši galvenās ielas galu, mēs nonācām tukšā, nomaļā vietā. Sapratis, ka ne viltus, ne lūgumi nelīdzēs, es, spēji apstājies, satvēru Merkansonu aiz abām rokām.

— Kas tad nu, cienītais? Vai lietosiet spēku?

— Nē, bet vēlos, lai jūs man atbildat.

— Es ne no viena nebīstos, kungs, un pateicu visu, kas sakāms.

— Jūs pateicāt visu, kas sakāms, nevis to, kas jums zināms. Pirsona kundze nav slima, es zinu, esmu par to pilnīgi pārliecināts.

— Kā jūs to zināt?

— Kalpone stāstīja. Kāpēc Pirsona kundze nevēlas mani pieņemt, kāpēc tieši jums lika to pavēstīt?

Šajā brīdī Merkansons pamanīja tuvojamies kādu zemnieku.

— Pjēr! — viņš uzsauca. — Uzgaidiet, man jums kas jāsaka!

Zemnieks pienāca klāt; neko vairāk Merkansons arī nevēlējās, jo labi saprata, ka trešā klātienē es neiedrošināšos viņu aizskart. Palaidu viņu vaļā, taču ar tik spēcīgu grūdienu, ka viņš atsitās ar muguru pret koku. Savīkstījis dūres un ne vārda neteicis, Merkansons aizgāja.

Visu nedēļu pavadīju stiprā satraukumā, trīs reizes dienā gāju pie Pirsona kundzes, bet vienmēr tiku noraidīts. Saņēmu viņas vēstuli, viņa rakstīja, ka mani biežie apciemojumi devuši vielu tenkām, un lūdza turpmāk nākt retāk. Par Merkansonu un slimību — ne vārda.

Šāda viņai neparasta piesardzība bija tik pretrunīga lepnajam nicinājumam, ar kādu viņa mēdza izturēties pret ļaužu valodām, ka sākumā vēstulei gandrīz nenoticēju. Taču, nerodot cita izskaidrojuma šādai rīcībai, atbildēju, ka vēlos tikai vienu — bez ierunām paklausīt. Tomēr izteicienos, kurus lietoju, pret paša gribu jautās tāds kā rūgtums.

Kad man bija ļauts Pirsona kundzi apciemot, es tīšām tur negāju un pat neaizsūtīju nevienu painteresēties par viņas veselību, likdams manīt, ka slimībai neticu; īstenībā biju tik nelaimīgs, ka reizēm nopietni prātoju, kā izbeigt nepanesamo dzīvi. Augām dienām gluži nožēlojamā izskatā klaiņodams pa mežu, reiz nejauši viņu sastapu.

Man gandrīz nepietika drosmes lūgt dažus paskaidrojumus, viņa nevēlējās atklāti atbildēt, un es pie šā jautājuma neatgriezos. Atlika skaitīt stundas, kuras pavadīju tālumā no viņas, un nedēļām ilgi dzīvot cerībās uz jaunu tikšanos. Ik brīdi jutu vēlēšanos krist viņai pie kājām un neslēpt izmisumu. Iegalvoju sev, ka viņa nespēs palikt vienaldzīga un dāvās man kaut dažus līdzjūtīgus vārdus, bet tad atkal prātā ienāca viņas negaidītā aizbraukšana, viņas stingrība, un, ar bailēm domājot, ka zaudēšu viņu pavisam, biju ar mieru labāk mirt nekā to pieļaut.

Un tā, nerodot nekādu iespēju atklāt savas mokas, man izsīka pēdējie spēki. Tagad viņas mājai tuvojos negribīgi. Nojautu, ka atradīšu tur jaunu sāpju avotu, un patiesi — katrs apciemojums man maksāja jaunas asaras, katrreiz atvadoties sirds man vai lūza, it kā mēs šķirtos uz mūžu.

Pirsona kundze savukārt zaudēja agrāko brīvo valodu un dabiskumu; viņa stāstīja, ka gatavojoties aizceļot, mākslotā nevērībā uzticēja, ka nolēmusi pamest laukus uz visiem laikiem, bet es, to dzirdot, jutos ne dzīvs, ne miris. Lāgiem viņa uz mirkli atguva vienkāršību un dabiskumu, bet tad ātri atkal ieslēdzās savā bezcerīgajā vēsumā, kas mani noveda līdz izmisumam. Reiz viņas izturēšanās mani sasāpināja līdz asarām. Manīju viņu neviļus nobālam. Kad gāju prom, viņa pie durvīm sacīja:

— Rīt došos uz Senlisu (tā sauca vienu no kaimiņu ciematiem). Tas atrodas pārāk tālu, lai ietu turp kājām. Ja neesat aizņemts, jājiet šurp agri no rīta, varēsiet mani pavadīt.

Pats par sevi saprotams, neliku uz sevi gaidīt. Uzaicinājums mani sajūsmināja, un es laimīgs likos gulēt; turpretī no rīta, izjājot no mājām, sajutu nepārvaramas skumjas. Dāvājot man atkal zaudētās priekšrocības būt par viņas pavadoni vientuļajos pārgājienos, Pirsona kundze, bez šaubām, bija sekojusi kādai iegribai, kas likās nežēlīga, jo viņa taču mani nemīlēja. Viņa zināja, ka ciešu. Kāpēc tik ļauni ņirgāties par manu gribasspēku, ja viņas uzskati nebija mainījušies?

Šī neviļus prātā iešāvusies doma mani pilnīgi pārvērta. Kad, kāpjot zirgā, Pirsona kundze atbalstīja kāju uz manas rokas, man straujāk iepukstējās sirds, pats nezinu, aiz kaisles vai dusmām.

«Ja mana mīlestība viņu aizkustinājusi,» es domāju, «tad kāpēc šī atturība? Ja viņa nav tikai koķete — kāpēc tik brīva izturēšanās?»

Tādi mēdz būt vīrieši. Pēc maniem pirmajiem vārdiem, manīdama, ka vairos no viņas skatiena, Pirsona kundze noprata pārvērtību, kas norisēja manī. Es klusēdams jāju ceļa otrajā pusē. Šķērsojot ieleju, Pirsona kundze bija mierīga un tikai lāgiem palūkojās atpakaļ, vai sekoju, bet, kad iejājām mežā, kur tumšajās alejās starp vientuļajām klintīm

dobji atbalsojās zirgu pakavu dipoņa, manīju viņu pēkšņi saraujamies. Brīžam viņa apstājās, it kā gaidot mani, jo turējos pa gabaliņu, bet, tiklīdz viņu panācu, aizauļoja tālāk. Drīzumā sasniedzām kalna nogāzi, kur vajadzēja jāt soļos. Tagad turējos viņai blakus, taču abi nepacēlām gal vas, beidzot saņēmu viņu pie rokas.

— Brigita, — es teicu, — vai ar savu gaušanos esmu jums apnicis? Kopš atgriezos, kopš sastopu jūs ik dienas un vakaros, pārnācis mājās, vaicāju sev, kad beidzot pienāks nāve, vai esmu jūs kaut kā apgrūtinājis? Vai divos mēnešos, kopš zaudēju mieru, spēku un cerības, esmu bildis jums kaut vārdu par liktenīgajām jūtām, kas mani plosa un pazudina, vai jūs to saprotat? Palūkojieties manī! Vai man vēl kas jāsaka? Vai neredzat manas ciešanas un to, ka naktis pavadu asarās? Vai šajos krēslainajos mežos nekur neesat sastapusi nelaimīgo, kurš sēž, pieri atbalstījis rokās? Vai šeit uz krūmiem nekad neesat atradusi asaru pēdas? Paraugieties manī, paraugieties uz kalniem — vai tie neatgādina, ka es jūs mīlu? Visi šie mēmie liecinieki — klintis, klajumi un vientuļās takas to zina. Kāpēc jūs vedāt mani šurp? Vai tāpat jau neesmu pietiekami nožēlojams? Vai tagad man aptrūcis gribasspēka? Vai neesmu bijis jums pietiekami padevīgs? Kādiem pārbaudījumiem, kādām mocībām jūs mani pakļaujat, un kāda pārkāpuma dēļ es to pelnu? Ja nemīlat mani — kāpēc tad esat šeit?

— Dosimies prom no šejienes, — viņa teica. — Pavadiet mani mājās. Jāsim atpakaļ.

Es satvēru viņas zirga pavadu.

— Nē, — es sacīju, — nē, nejāsim, jo esam sākuši runāt par mīlestību. Atgriezies jūs zaudēšu, tas skaidrs, es zinu, ko mājās man teiksiet. Jūs gribējāt pārbaudīt manu pacietību, izaicinājāt manas ciešanas droši vien tikai tādēļ, lai iegūtu tiesības mani padzīt; jums apnicis skumjais mīlētājs, kas nesūdzēdamies cieš un padevīgi dzer no jūsu nicināšanas rūgtā kausa. Jūs zinājāt, ka divatā ar jums šo vientulīgo mežu, koku paēnā, kur dzima manas jūtas, es nespēšu klusēt. Jūs vēlējāties, lai jūs apvainoju, — lai notiek, kundze, es zaudēšu jūs! Esmu gana raudājis, gana cietis, diezgan ilgi apspiedis savu neprātīgo kaisli, kas mani salauzusi. Nu pietiek mani spīdzināt!

Viņa sakustējās, kā grasīdamās nokāpt no zirga, bet es satvēris viņu rokās, piekļāvu lūpas viņas mutei. Tajā mirkli viņa nobālusi aizvēra acis, izlaida no rokam pavadas un noslīdēja zemē.

— Augstais dievs! — es iesaucos. — Viņa mani mīl! Viņa atbildēja manam skūpstam!

Nolēcis no zirga, steidzos viņai klāt. Viņa gulēja zemē. Es pacēlu viņu, viņa atvēra acis; pēkšņi šausmās notrīcējusi, viņa spēji atgrūda manu roku un, sākusi raudāt, aizskrēja.

Es paliku stāvam ceļa malā, viņu apbrīnodams; skaista kā diena viņa stāvēja pie koka, garie mati krita pār pleciem, rokas vēl sašutumā trīcēja, vaigus klāja sārtums, un uz tiem kā uz purpura mirdzēja asaru pērles.

— Netuvojieties! — viņa iesaucās. — Nenāciet klāt ne soli!

— Ak, mīļotā! — es teicu. — Nebīstieties! Ja esmu jūs nupat apvainojis, sodiet mani! Tas notika dusmu un sāpju mirklī. Dariet, ko vien vēlaties, jūs varat tagad aizbraukt, varat sūtīt mani, kurp tīk, es zinu — jūs mani mīlat, Brigita, un šeit esat daudz lielākā drošībā nekā karaļi savās pilīs.

Dzirdot šos vārdus, Pirsona kundze paskatījās manī asaru pilnām acīm, tajās zibenīgi atplaiksnīja visa mana nākotnes laime. Šķērsojis ceļu, noslīgu zemē viņas priekšā. Cik maz mīl tas, kurš spēj izpaust, ar kādiem vārdiem mīļotā apliecināja savas jūtas!

X

Būdams juvelieris un izvēlējies no savām dārglietām pērļu kakla rotu, ko dāvināt draugam, es, šķiet, ar lielu prieku apliktu to viņam ap kaklu, taču drauga vietā gan laikam drīzāk mirtu nekā pieņemtu šo rotu no juveliera.

Esmu novērojis, ka vairums vīriešu iespējami drīzāk cenšas iegūt mīļoto sievieti; es turpretī rīkojos citādi — ne jau aiz aprēķina, bet sekojot iedzimtam instinktam. Sieviete, kas mīl, taču pretojas, nemīl pietiekami stipri. Tā, kura mīl stipri un tomēr pretojas, apzinās, ka viņu mīl daudz mazāk.

Apliecinājusi savu mīlestību, Pirsona kundze izturējās pret mani ar vēl lielāku uzticību nekā jebkad. Mana cieņa iedvesa viņai gaišu prieku, un viņas daiļā seja uzplauka kā zieds; reizēm redzēju viņā neprātīgu jautrību, ko pēkšņi nomainīja domīgums, lāgiem viņa apgājās ar mani kā ar bērnu, lāgiem skatījās manī asaru pilnām acīm; reizēm izgudroja dažādus jokus, lai rastos iemesls pateikt maigāku vārdu vai dāvāt nevainīgu glāstu, pēc tam, pēkšņi pame-Uisi mani vienu, apsēdās nomaļus un iegrima sapņos. Vai pasaulē var būt vēl kas jaukāks? Kad viņa atģidās, es sēdēju kaut kur alejā, vērodams viņu pa gabalu.

— Ak, mans draugs! — es teicu. — Pats dievs priecājas, redzot, cik ļoti jūs mīlu.

Tomēr nespēju noslēpt viņai ne savu neganto kaisli, ne arī, cik grūti to apspiest. Kādu vakaru, ciemojoties viņas mājās, izstāstīju, ka no rīta saņēmu nepatīkamu vēsti — biju zaudējis ļoti svarīgu tiesas procesu, un tas ievērojami mainīja manu materiālo stāvokli.

— Un jūs par to vēl smejaties? — viņa ievaicājās.

— Persiešu dzejnieks saka: «Likteņa trieciens neskar to, kuru mīl daiļa sieviete,» — es atteicu.

Pirsona kundze neatbildēja, visu vakaru viņa likās jautrāka nekā parasti. Kad paspēlēju krustmātei kāršu partiju, Pirsona kundze netaupīja dzēlīgas zobgalības, sacīdama, ka es neko no šīs spēles nesaprotot, solīdamās apspēlēt mani galīgi, un beigās patiešām laimēja visu, kas bija man kabatā. Kad vecā krustmāte devās savā istabā, Pirsona kundze izgāja uz balkona, un es klusējot viņai sekoju.

Nakts bija burvīga: mēness jau grima aiz apvāršņa, un zvaigznes pie tumšzilajām debesīm mirdzēja spožāk. Ne mazākā vēsmiņa nešūpoja koku zarus, gaiss bija silts un smaržīgs.

Pirsona kundze, raudzīdamās debesīs, stāvēja, atbalstījusies ar elkoni pret margām; noliecies palūkojos viņas sapņainajā sejā. Pēc brītiņa pacēlu acis uz debesīm, mūs abus reibināja liega saldkaire. Kopā ieelpojām skābaržu tvanīgo aromātu, ar skatienu sekojām pēdējiem blāvās gaismas atspulgiem, kuri nozuda līdz ar mēnesi aiz kastaņu tumšajām lapotnēm. Atcerējos dienu, kad izmisis raudzījos šo skaisto debesu netveramajā tukšumā; atmiņas lika sarauties, šobrīd man viss šķita tik saturīgs! Jautu, ka sirdī dzimst pateicības himna un mūsu mīlestība traucas uz dievu. Apskāvu mīļoto, viņa lēnām pievērsa man seju — acīs mirdzēja asaras. Viņa saliecās kā niedre, pavērtās lūpas skāra manējās, un pasaule ap mums izgaisa.

Ak, laimīgo nakšu nemirstīgais eņģeli, vai iespējams izteikt, ko slēpj tava klusēšana? Ak, skūpstu noslēpumainais nektār, kas plūsti no izslāpušā lūpām! Ak, jūtu skurbums, saldkaisle, tu patiesi esi nemirstīga kā dievs! Ak, miesas augstākā dziņa, divu būtņu pilnīga sakušana, trīskārt svētā baudkāre, ko saka tavi slavinātāji? Viņi dēvē tevi par īslaicīgu, ak, visa radītājs spēks, viņi apgalvo, ka tu kā acumirklīga parādība apgaismo viņu aizslīdošo dzīvi. Šie vārdi nav ilgāki par mirstošā pēdējo elpu, tā runā rupjas, jutekliskas būtnes, brīnīdamās, ka dzīvo vienu stundu, un uzskatīdamas mūžīgās saules gaismu kā dzirksti, izšķīlušos no krama. Ak, mīlestība — pasaules pamats, tu esi dārga liesma dieva templī, ko nemitīgi sarga modra vestāliene — daba! Tu esi pavards, visas dzīvības avots! Pat iznīcības gari ietu bojā, ja izdzistu tavas liesmas! Nav brīnums, ja tavu vārdu zaimo, jo tu esi sveša tiem, kuri tic, ka skatījuši tevi atvērtām acīm, bet, sastopot uz zemes savus īstos apustuļus, kuru lūpas vieno skūpsts, tu pavēli tiem nolaist plak-stienus kā aizkarus, lai laimes seja kļūtu neredzama.

Taču jūs, baudas, sapņainie smaidi, pirmie glāsti, biklais «tu», mīļotās pirmais neskaidrais čuksts, mēs redzam jūs, jūs piederat mums; un jūs, jaukie ķerubi, kas, lidinoties alkovā, atgrieziet īstenībā cilvēku, kurš mostas no svētlaimes sapņa, vai neesat tikpat tuvi dievam kā viss pārējais? Ak, dārgie saldkaisles bērni, cik mīļi esat savai mātei! Tieši jūs, saistošās sarunas, noraujat plīvuru noslēpumiem, jūs, biklie, nevainīgie pieskārieni, skatieni, kuros jaušamas alkas, tieši jūs sākat nedroši ieskicēt sirdī mīļotās daiļuma neizdzēšamu attēlu! Ak, karaļvalsts! Ak, uzvara! Vienīgi jūs radāt mīlētājus! Bet kas spēj atainot tevi, īstā diadēma, tevi, skaidrā laime, un laimīgā pirmo skatienu uz īstenību, viņa atgriešanos ikdienā, uzskatot visu tikai caur sava prieka prizmu, sperot pirmos soļus dabā blakus mīļotai būtnei? Kādiem cilvēciskiem vārdiem attēlot viņu niecīgākos glāstus?

Tas, kurš jaunībā agrā rīta dzestrumā lēniem soļiem dodas prom no mīļotās mājām, kad dievinātās būtnes roka klusām aizvērusi durvis, un soļo nez kurp, vērojot mežus un pļavas, kurš, šķērsojot laukumu, nedzird, ka viņu uzrunā, un, apsēdies vientuļā vietā, bez iemesla smejas un

raud, un, spiežot plaukstas pie sejas, ieelpo vēl neizgaisušo aromātu, tad, pēkšņi aizmirsis visu pasauli, sarunājas ar kokiem ceļmalās un garām lidojošiem putniem, tas, kurš, beidzot nonācis cilvēku sabiedrībā, izturas kā laimīgs neprātis, lai pēc tam, nokritis ceļos, pateiktos dievam par savu laimi, tas nomirs nesūdzēdamies: viņam piederējusi mīļotā sieviete.

CETURTĀ DAĻA

Tagad vēlos pastāstīt, kāds liktenis piemeklēja manu mīlestību un kādas pārmaiņas notika manī. Kā tās izskaidrot? Nezinu. Runājot par tām, varu tikai piebilst: «Tā bija patiesība.»

Bija pagājušas tieši divas dienas, kopš kļuvu Pirsona kundzes mīļākais. Vienpadsmitos vakarā, nomazgājies vannā, brīnumjaukā naktī pa aleju devos pie viņas. Garīgā un fiziskā labsajūtā biju gatavs lēkt gaisā aiz prieka un stiept rokas pret debesīm. Viņa stāvēja kāpņu augšgalā, atbalstījusies pie margām, blakus zemē nolikusi degošu sveci. Viņa gaidīja mani un ieraudzījusi žigli steidzās pretī. Pēc brītiņa jau bijām ieslēgušies viņas istabā.

Viņa rādīja, kā pārveidojusi matu sasuku, kura man nebija patikusi, stāstīja, kā augu dienu ap to noņēmusies, sakārtodama pēc manas gaumes; rādīja, ka aizvākusi no alkova pretīgo gleznu melnajā ietvarā, kura man likās pārāk drūma, un pārmainījusi vāzēs ziedus — ar tiem bija pilnas malu malas; viņa izklāstīja visu, ko darījusi pēc mūsu pirmās tikšanās, atzinās, ka sapratusi manas ciešanas un arī pati cietusi, neskaitāmas reizes gribējusi braukt prom, lai bēgtu no savas mīlestības, un gudrojusi dažādus paņēmienus, kā vairīties manis; viņa uzklausījusi krustmātes un abata Merkansona padomus, nozvērējusies drīzāk mirt nekā piederēt man, bet tad pēc viena mana vārda, viena skatiena, pēc kāda gadījuma viss spēji izgaisis; un katru šo atzīšanos pavadīja skūpsts. Viņa labprāt gribēja man dāvināt visu, par ko viņas istabā biju priecājies, lūdza tūlīt

pat ņemt līdzi un nolikt uz sava kamīna uz galdiņiem izvietotās greznumlietiņas, kuras kaut kad bija saistījušas manu uzmanību. Viņas turpmāko rīcību — no rīta, vakarā, jebkurā laikā tagad noteikšot es pēc sava prāta, viņa ar mieru man pakļauties; ļaužu valodas viņai vienaldzīgas, viņa tikai izlikusies, ka uztraucas par tām, gribēdama attālināt mani no sevis, bet nu viņa vēloties būt laimīga un aizbāzt ausis; nupat viņai palikuši trīsdesmit gadi, un tāpēc man viņa drīz vien vairs nepatikšot.

— Sakiet — cik ilgi jūs mani mīlēsiet? Vai jūsu skaistajos vārdos, ar kuriem tik labi protat sagrozīt galvu, ir kaut drusciņa patiesības?

Un nekavējoties sekoja maigi pārmetumi, ka esmu atnācis par vēlu, ka pēc vannas, pārlieku noņemdamies ar savu tualeti, esmu par daudz vai par maz sasmaržojies, turklāt ne viņas gaumē; ka viņa tīšām palikusi rīta kurpēs, lai es redzētu viņas kailās kājiņas, kas ir tikpat baltas kā rokas, bet vispār viņa nemaz neesot glīta un vēlētos būt simtkārt glītāka; skaista viņa bijusi piecpadsmit gadu vecumā. Viņa staigāja šurp un turp kā neprātīga aiz mīlestības, priekā piesarkusi, nezinādama, ko izdomāt, ko teikt, ko iesākt, lai vēl un vēlreiz man atdotos ar miesu un dvēseli, un visu, kas viņai piederēja.

Es, gulēdams uz dīvāna, jautu, ka līdz ar katru viņas vārdu cits pēc cita izgaist pagātnes nelāgie mirkļi. Pie mana apvāršņa atkal atausa mīlestības zvaigzne, un likās — esmu dzīvības pilns koks, kas, nopurinājis vējā sausās lapas, tērpjas svaigā zaļumā.

Viņa sēdās pie klavierēm, solīdamās nospēlēt kādu Stra-dellas melodiju. Vairāk par visu es cienu garīgu mūziku, un melodija, kuru viņa jau reiz bija dziedājusi, man šķita ļoti skaista.

— Tā nu es jūs pamatīgi piemānīju, — beigusi viņa sacīja. — Šo dziesmu es pati sacerēju, bet jūs noticējāt tam, ko melsu.

— Pati sacerējāt?

— Jā, un, lai uzzinātu, kā jums tā patiks, iestāstīju, ka autors ir Stradella. Es nemēdzu spēlēt savas kompozīcijas, ja vispār izdodas kaut ko sacerēt, bet pašlaik vēlējos kaut ko pārbaudīt, un, kā redzat, man laimējās, es jūs piemānīju.

Kāds dīvains mehānisms ir cilvēks! Kas var būt vēl nevainīgāks par šādu viltību? To spētu izgudrot katrs daudzmaz apķērīgs bērns, lūkodams pārsteigt skolotāju.

Atzīdamās Pirsona kundze sirsnīgi smējās, taču man pēkšņi it kā pārlaidās mākonis, mana seja pārvērtās.

— Kas jums kait? — viņa vaicāja. — Kas notika?

— Nekas, nospēlējiet vēlreiz šo melodiju.

Viņai spēlējot, es staigāju šurp un turp, pārvilcis roku pār pieri, kā aizgaiņādams miglu, situ kāju pret grīdu un raustīju plecus, smiedamies par savu neprātu; beidzot apsēdos uz zemē nomesta spilvena, viņa pienāca man klāt. Jo sīkstāk pretojos tumsas garam, kura varā tobrīd atrados, jo vairāk tumsa manās smadzenēs sabiezēja.

— Vai tiešām jūs tik lieliski melojat? — es jautājņ. — Un jūs šo melodiju sacerējāt pati? Tātad meli jums padodas viegli? '

Viņa izbrīnījusies pavērās manī.

— Ko tas nozīmē? — viņa vaicāja.

Nepasakāmas bažas iezagās viņai sejā. Viņa, protams, nespēja iedomāties, ka savā neprātā pārmetīšu tik nevainīgu joku, viņu nopietni satrauca vienīgi manas skumjas, bet, jo nenozīmīgāks šķita to cēlonis, jo pārsteidzošāka mana uzvedība. Pirmajā brīdī Pirsona kundze vēl bija pār liecināta, ka es tikai tēloju, bet, redzot mani aizvien vairāk nobālam un gandrīz vai zaudējam samaņu, viņa, pavērtām lūpām noliekusies pār mani, sastinga kā statuja.

— Augstais dievs! — viņa iesaucās. — Vai tas iespējams?

Varbūt lasītājs pasmaidīs par šīm rindiņām, bet mani vēl tagad, tās rakstot, pārņem trīsas. Nelaimei, tāpat kā slimībai, ir savas pazīmes, un, atrodoties jūrā, nav nekā bīstamāka par sīku, melnu punktu pie apvāršņa.

Dienai austot, mana dārgā Brigita, iestūmusi istabas vidū baltu, apaļu galdiņu, salika tajā vakariņas, pareizāk sakot, brokastis, jo putni jau čivināja un puķu dobēs dūca bites. Ēdienus viņa bija gatavojusi pati, bet es neņēmu mutē ne pilītes, iekams manu glāzi viņa nebija pielikusi pie savām lūpām. Zilgana rīta gaisma cauri raibajiem kokvilnas aizkariem krita viņas daiļajā sejā un lielajās, mazliet gurda jās acīs; viņu māca miegs, un, apskāvusi mani, viņa nolieca galvu uz mana pleca ar neskaitāmiem maigiem vārdiem lūpās.

Nespēju pretoties tik valdzinošai uzticībai, un mana sirds no jauna ļāvās priekam; pārliecināts, ka esmu pilnīgi atbrīvojies no ļaunā murga, kura varā nupat atrados, lūdzu Brigitu piedot neizprotamo neprāta mirkli.

— Mans draugs, — es viņai sirsnīgi teicu, — dziļi nožēloju, ka netaisni pārmetu tev šo nevainīgo joku, bet, ja tu mani mīli, nemelo nekad, pat ne mazākajos sīkumos: meli man derdzas, es tos neciešu.

Viņa apgūlās; kaut gan pulkstenis jau rādīja ceturto rīta stundu, es tomēr vēlējos nogaidīt, kamēr viņa iemigs. Redzēju skaistās acis aizveramies un, kad, noliecies pār pagalvi, atvadoties viņu noskūpstīju, dzirdēju, ka viņa miegā smaidot kaut ko čukst. Beidzot, nosolījies baudīt laimi un nekam neļaut to aptumšot, es mierīgu prātu aizgāju.

Bet nākamajā dienā Brigita it kā starp citu teica:

— Savas domas, visu, kas iešaujas prātā, es mēdzu pierakstīt biezā burtnīcā un vēlētos, lai jūs izlasāt, ko rakstīju par jums mūsu pazīšanās pirmajās dienās.

Kopīgi izlasījām visu, kas attiecās uz mani, pievienodami neskaitāmas komiskas piebildes, pēc tam es izklaidīgi pārlapoju burtnīcu. Ātri šķirstot lapas, man pēkšņi krita acīs kāds lieliem burtiem rakstīts teikums, izlasījis dažus vārdus, kuri likās visai nenozīmīgi, grasījos turpināt, bet Brigita sacīja:

— Nelasiet to!

Uzmetu burtnīcu uz galda.

— Tiesa gan, — es teicu, — pats vairs nesaprotu, ko daru.

— Vai atkal jau sākat dusmoties? — acīm redzot, jauzdama manu slimību atkārtojamies, viņa smiedamās vaicāja. — Ņemiet burtnīcu. Vēlos, lai jūs to izlasāt.

— Nerunāsim par to. Ko interesantu tur atradīšu? Jūsu noslēpumi, dārgā, pieder tikai jums pašai.

Burtnīca palika uz galda, taču es velti pūlējos atraut skatienu no tās. Pēkšņi šķita, ka man ausīs kāds kaut ko čukst, un acu priekšā iznira Deženē kalsnā seja ar ledaino smaidu. «Ko šeit dara Deženē?» vaicāju sev, it kā redzēdams viņu īstenībā. Viņa seja tāda izskatījās tovakar, kad manas lampas gaismā viņš sludināja savu izvirtības mācību.

Joprojām nenovērsu skatienu no burtnīcas, un atmiņā uzpeldējuši neskaidri, sen dzirdēti, sen aizmirsti vārdi lika sažņaugties sirdij. Pār mani pārlaidās šaubu gars, pamezdams sirdī pilienu indes; tās tvans sakāpa galvā, un, sākoties slimīgam reibonim, es sagrīļojos. Kādu noslēpumu Brigita negrib man atklāt? Es labi sapratu, ka atliek tikai pieliekties un atvērt burtnīcu. Bet kurā vietā? Kas zina, kādu lappusi nejauši biju uzšķīris?

Turklāt patmīļa liedza pieskarties burtnīcai. Vai patiesi patmīļa?

«Ak dievs!» ar neciešamām skumjām nodomāju. «Vai tiešām pagātne ir rēgs? Vai tā var izlauzties no sava kapa? Ak, nelaimīgais, vai nekad tu vairs nespēsi mīlēt?»

Pēkšņi iešāvās prātā visas manas nicīgās domas par sievietēm, lielīgās, ironiskās frāzes, kuras biju atkārtojis kā iemācītu runu, kā lomu savas izvirtīgās dzīves laikā, — un cik savādi! Kamēr agrāk, plātīdamies ar šīm frāzēm, es pats tām ticēju, tagad to patiesīgumu apšaubīju.

Pazinu Pirsona kundzi jau četrus mēnešus, taču neko nezināju par viņas pagātni un nekad par to nevaicāju. Ļāvos mīlestībai ar bezgala uzticību un aizrautību. Neiztaujājot nevienu un pat ne viņu pašu, izjutu dīvainu baudu. Turklāt aizdomas un greizsirdība manam raksturam bija svešas, tāpēc, atklādams tās sevī, biju vairāk pārsteigts nekā Brigita, vērojot tās manī. Savās pirmajās mīlas dēkās, tāpat arī ikdienā es nemēdzu būt aizdomīgs, drīzāk otrādi — biju nebēdnīgs, un, var teikt, šaubas bija man tālas. Lai noticētu, ka mīļākā mani krāpj, man pašam būtu jāpārliecinās par šo neuzticību. Pat Deženē, skaitīdams savas pamācības, allaž zobojās, ka mani viegli apvest ap stūri. Mans dzīves stāsts vien jau pierādīja, ka esmu drīzāk lētticīgs nekā aizdomu pilns, un tieši tāpēc Brigitas dienasgrāmata izraisīja tik dīvainas sajūtas, it kā manī pamostos jauna, pilnīgi sveša būtne; prāts sacēlās pret jūtām, un es ar šausmām domāju, kur tas mani novedīs.

Taču izciestās mokas, atmiņas par neuzticību, kurai biju liecinieks, briesmīgā atveseļošanās, ko sev uzspiedu, draugu runas, samaitātā sabiedrība, kurā agrāk dzīvoju, tajā novērotās bēdīgās patiesības, kuras nopratu vai ar liktenīgu gaišredzību uzminēju, un galu galā izvirtība, mīlestības nonievāšana, vilšanās — tas viss mita man sirdī, kaut gan pats to vēl īsti neapzinājos; un brīdī, kad biju gatavs atdzimt cerībām un dzīvei, šīs snaudošās fūrijas pamodušās satvēra mani pie rīkles un kliedza, ka ir šeit, pie manis.

Noliecies es atšķīru burtnīcu, tad, spēji to atkal aizvēris, nometu uz galda. Brigita vēroja mani, viņas skaistajās acīs nemanīja ne aizskarta pašlepnuma, ne dusmu; tajās mirdzēja tikai maigs nemiers, it kā viņai blakus atrastos slimnieks.

— Vai jums šķiet, ka man ir noslēpumi? — noskūpstījusi mani, viņa jautāja.

— Nē, —- es atbildēju, — domāju tikai, ka tu esi daiļa un, tevi mīlēdams, vēlētos mirt.

Pusdienās, pārnācis mājās, pavaicāju Larivam:

— Kāda īsti ir šī Pirsona kundze?

Larivs gluži pārsteigts paraudzījās manī.

— Tu šeit dzīvo daudzus gadus, tev viņa labāk pazīstama nekā man. Ko ļaudis par viņu saka? Ko ciematā par viņu domā? Kā viņa dzīvoja, pirms viņu pazinu? Ar ko satikās?

— Nudien, kungs, viņa nekad nav dzīvojusi citādi kā tagad, proti, pastaigājas ielejā, spēlē piketu ar krustmāti un palīdz nabagiem; zemnieki viņu iesaukuši par Brigitu Rozi. Neko sliktu par viņu neesmu dzirdējis, tikai to, ka viņa mēdz staigāt pa laukiem viena kā dienu, tā nakti, bet tas taču tiek darīts cildena mērķa labā. Viņa ir mūsu ciemata labdare. No paziņām, kas viņu apciemo, varu minēt vienīgi abatu un Dalana kungu, kurš ierodas šeit brīvdienās.

— Kas ir šis Dalana kungs?

— Pils īpašnieks, lūk, tās tur, aiz kalna; viņš brauc šurp tikai medībās.

— Vai viņš ir jauns?

— Jā, kungs.

— Vai Pirsona kundzei rada?

— Nē, viņš bija viņas vīra draugs.

— Vai sen jau viņas vīrs miris?

— Pirms pieciem gadiem Visu svēto dienā, tas bija cienījams cilvēks.

— Un šis Dalans, kā mēdz teikt, viņu aplido?

— Vai atraitni, kungs? Kā tad! Patiesību sakot... — Larivs apjucis aprāvās.

— Atbildi taču!

— Runā gan šā, gan tā... Bet es neko nezinu, pats savām acīm neesmu redzējis.

— Nupat vēl teici, ka ciematā sliktu par viņu nerunā.

— Starp citu, nekas tamlīdzīgs nav dzirdēts, un es domāju, kungs, ka jūs to zināt pats.

— Tātad — runā vai nerunā? Jā vai nē?

— Jā, kungs, vismaz man tā šķiet.

Piecēlies no galda, izgāju laukā, uz ielas sastapu Mer-kansonu. Domāju, ka viņš vairīsies tikties ar mani; gluži otrādi, viņš nāca klāt.

— Cienītais, — Merkansons uzsāka, — jūs pagājušo reizi man izrādījāt tādas dusmas, kādas mana rakstura cilvēkam neklātos pieminēt. Izsaku nožēlu par to, ka uzņēmos ne visai piemērotu pienākumu (viņš labprāt lietoja garus, sarežģītus teikumus), iejaukdamies jūsu darīšanās, turklāt ar zināmu nekautrību.

Es atbildēju tikpat pieklājīgi, cerēdams, ka viņš līdz ar to liks mani mierā, bet Merkansons sāka soļot blakus.

— Dalans! Dalans! — es murmināju. — Kas man par viņu varētu pastāstīt? Larivs taču pateica vienīgi to, ko drīkst sacīt sulainis. Bet kā viņš to uzzināja? No kādas istabenes vai zemnieka? Man nepieciešams liecinieks, kurš būtu redzējis Dalanu pie Pirsona kundzes un paskaidrotu viņu attiecības.

Dalans man neizgāja no prāta, un, nespēdams acumirklī runāt ko citu, sāku iztaujāt Merkansonu.

Vai Merkansons bija ļauns, muļķīgs vai viltīgs — tā arī neizdibināju; skaidrs bija viens, mani neieredzēdams, viņš centās man sariebt cik spēdams. Pirsona kundze, juzdama vissirsnīgāko draudzību pret ciemata mācītāju, neviļus izjuta to pašu arī pret viņa radinieku. Merkansons ar viņas draudzību lepojās un tāpēc bija arī greizsirdīgs. Ne vienmēr mīlestība izraisa greizsirdību, dažkārt šo neprātu iedveš arī kāda laipnība, maigāks vārds, daiļu lūpu smaids.

Sākumā mani jautājumi Merkansonu pārsteidza tieši tāpat kā Larivu. Vēl vairāk par tiem brīnījos es pats. Bet kurš gan šajā pasaulē spēj sevi izprast?

Pēc abata pirmajām atbildēm noģidu, ka, nojauzdams, ko vēlos izdibināt, viņš nolēmis klusēt.

— Vai iespējams, mans kungs, ka, pazīdams Pirsona kundzi tik sen un ciemojoties pie viņas kā ļoti tuvs draugs (vismaz man tā šķiet), jūs nekad neesat sastapis Dalana kungu? Bet, ja šodien jums ievajadzējies par viņu interesēties, rādās, ka tam ir īpašs cēlonis, kas man nekādā gadījumā nav jāzina. No savas puses varu piebilst, ka Dalans ir cienījams muižnieks, kuram netrūkst labsirdības un cilvēkmīlestības. Līdzīgi jums, mans kungs, viņš Pirsona kundzei ir ļoti tuvs draugs. Viņam pieder vesels pulks medību suņu, un savā pilī viņš mēdz rīkot lieliskas viesības. Tāpat kā jūs, viņš vienmēr muzicēja kopā ,ar Pirsona kundzi. Par labdarības pienākumiem jāsaka — viņš pilda tos nevainojami, atbraucis šeit, viņš līdzīgi jums allaž pavada šo kundzi pastaigās. Dalana ģimenei Parīzē laba slava. Sastopu viņu pie Pirsona kundzes gandrīz ikreiz, kad tur aizeju.

Viņa tikumībai neko nevar pārmest. Jūs, cienītais, bez šaubām, saprotat, ka runāju par gluži nevainojamu tuvību, kā tas pieklājas starp godājamiem cilvēkiem. Manuprāt, Dalans brauca šurp tikai medību nolūkos. Vīņš bija kundzes vīra draugs; stāsta, ka Dalans esot ļoti bagāts un izšķērdīgs; starp citu, tuvāk viņu pats nepazīstu, spriežu tikai pēc ļaužu valodām ...

Ar cik daudzām sarežģītām un neveiklām frāzēm šis trulais bende mani apbēra! Skatījos Merkansonā, sarkdams, ka uzklausu viņu, neiedrošinādamies neko jautāt vai pārtraukt viņa mēļošanu. Savu mīklaino runu Merkansons turpināja, kamēr vien pašam labpatika; viņš dūra man sirdī kā ar līku dunci, cik dziļi vien vēlējos. Pēc tam Merkansons aizgāja, aizturēt viņu nevarēju, kaut gan īstenībā neko noteiktu viņš man nepavēstīja.

Paliku uz ielas viens. Jau tuvojās nakts. Nesapratu, kas manī stiprāks — dusmas vai skumjas. Uzticība, ar kādu akli ļāvos mīlestībai pret dārgo Brigitu, man šķita tik tīkama un dabiska, ka nespēju ticēt laimes mānīgumam. Tīrās, neviltotās jūtas, kuras mani saistīja pie viņas, manuprāt, pietiekami apliecināja, ka Brigita tās pelnījusi, turklāt ļāvos tām, ne mirkli nešaubīdamies. Vai tiešām mūsu četri laimes mēneši būtu tikai sapnis?

«Bet, patiesību sakot,» es pēkšņi nodomāju, «šī sieviete man atdevās pārāk ātri. Vai sākumā novērotā tieksme vairīties, kas pēkšņi izgaisa pēc viena mana vārda, vai šī tieksme bija īsta? Vai neesmu sastapis sievieti, kādas ir daudzas? Nudien, viņas visas izliekas bēgam, lai mēs sekotu Līdzīgi rīkojas pat briežu mātes, tā izpaužas dzīvnieciskais instinkts. Vai Pirsona kundze pati neatzinās man mīlestībā mirklī, kad šķita — viņa nemūžam nekļūs mana? Vai man nevajadzēja šaubīties jau pirmajā tikšanās dienā, kad, būdama pilnīgi sveša, viņa vieglprātīgi atbalstījās uz mana elkoņa? Ja Dalans bija viņas mīļākais, tad ļoti iespējams, ka šī tuvība saglabājusies vēl šodien: tādām cilvēku attiecībām nemēdz būt ne sākuma, ne gala; mīlētāji tās atjauno tiekoties, bet šķīrušies aizmirst viens otru. Ja brīvdienās Dalans atkal šeit ieradīsies, abi, bez šaubām, satiksies, bet viņa var nepārtraukt sakaru arī ar mani. Kas ir viņas krustmāte, ko nozīmē tāds noslēpumains dzīves veids, kur lab-darbība kalpo par izkārtni? Ko nozīmē viņas izaicinošā brīvība, kas nebīstas tenku? Vai abas šīs sievietes ar savu mazo māju, izdaudzināto godīgumu un saprātu, kas tik ātri iedveš cilvēkiem uzticību un vēl ātrāk viņas nodod, nav tikai divas dēku meklētājas? Tā vai citādi, taču droši var galvot, ka aizvērtām acīm esmu iepinies mīlas intrigā, noturēdams to par romānu, — bet ko tagad iesākt? Bez abata, kurš nevēlas skaidri izteikties, un viņa radinieka, kurš runās vēl mazāk, nepazīstu neviena cita, kam prasīt padomu. Ak dievs, kur rast glābiņu? Kā uzzināt patiesību?»

Tā manī runāja greizsirdība, un galu galā, aizmirsis asaras un ciešanas, es divas diennaktis ar bažām prātoju, kāpēc Brigita man atdevās. Kā jau visi šaubu gari, sāku rakņāties jūtās un atmiņās, cenzdamies apstrīdēt faktus, piesieties vārdiem un sīki analizēt savu iemīļoto.

Iegrimis pārdomās, lēnām tuvojos Brigitas mājai. Vārtiņi bija atvērti, un, šķērsojot pagalmu, virtuvē redzēju gaismu. Biju nolēmis iztaujāt kalponi. Tāpēc, taustīdams kabatā dažas sudraba monētas, devos uz virtuves pusi un sasniedzu slieksni.

Pēkšņi mani atturēja dziļš riebums. Kalpone bija veca, kalsna, krunkaina sieva, allaž saliektu muguru — kā jau smaga darba strādniecei. Viņa lika netīros traukus mazgājamā b]odā. Trīcošajā rokā kalpone turēja nožēlojamu sveces galiņu, visapkārt bija sakrauti kastroli, šķīvji, ēdienu atliekas, pie kurām mielojās pieklīdis suns, ielavījies šeit tikpat bikli kā es; no miklajām sienām garoja silta, pretīga smaka. Mani ieraudzījusi, vecā viszinīgi pasmīnēja — viņa mani bija redzējusi rītos slepeni zogamies laukā no kundzes istabas. Aiz riebuma pret sevi un sava nāciena nolūku šajā vietā, kurā pilnīgi atbilda zemiskajam solim, ko gatavojos spert, es notrīcēju. Metos prom no vecās sievas kā no savas greizsirdības iemiesojuma, it kā viņas netīro trauku smaka nāktu tieši no manas sirds.

Brigita stāvēja pie loga, laistīdama savas mīļās puķes; dziļajā atzveltnī, spilvenos iegrimis, sēdēja kaimiņienes puišelis un, ieķēries Brigitai piedurknē, ar konfektēm piebāztu muti jocīgā, neskaidrā bērna valodā kaut ko šļupstēja. Apsēdies līdzās, noskūpstīju mazā apaļīgos vaidziņus, it kā gribēdams atgūt mazliet bērnišķās skaidrības. Brigita uzņēma mani bikli, savu tēlu manās acīs viņa saskatīja jau aizmiglotu. Arī es vairījos pacelt acis uz viņu; jo vairāk apbrīnoju viņas daiļumu un nevainīgo seju, jo nešaubīgāk ticēju, ka tāda sieviete, ja viņa nav eņģelis, ir viltīgs izdzimums. Centos atcerēties katru Merkansona vārdu, proti, salīdzināt šā vira mēlnesību ar savas mīļotās rakstura īpašībām un pievilcīgajām sejas līnijām.

«Viņa ir ļoti skaista,» nodomāju, «ļoti bīstama, ja prot tā pievilt, bet es viņu viltībā pārspēšu un nepadošos, viņa vēl iepazīs mani.»

— Mīļā, — pēc ilgāka klusuma es ierunājos, — nupat nosūtīju atbildi draugam, kurš lūdza padomu. Tas ir kāds ļoti naivs jauneklis. Atklājis, ka sievietei, kura nesen vi ņam atdevusies, vienlaik bijis arī otrs mīļākais, viņš savā vēstulē vaicā man, ko iesākt.

— Un ko jūs atbildējāt?

— Uzdevu divus jautājumus: vai viņa ir skaista, un vai jūs viņu mīlat? Ja mīlat — aizmirstiet, ja ir skaista, bet jūs nemīlat — paturiet baudas dēļ, ko viņa sniedz, pārmest sievietei pagūsiet vienmēr, bet, ja alkstat tikai skaistuma, vai tad nav gluži vienalga, kas ir jūsu mīļākā, — šī vai kāda cita?

Dzirdot šos vārdus, Brigita, nolikusi zemē puišeli, kuru pirms tam turēja klēpī, apsēdās uz dīvāna istabas otrā galā. Mēs sēdējām tumsā, viņas iepriekšējo vietu apgaismoja mēness, atstādams ēnā dīvānu, kur viņa atradās tagad. Nule teiktie vārdi bija tik asi, tik nežēlīgi, ka ievainoja mani pašu un manā sirdī ieplūda rūgtums. Bērns bailīgi sauca Brigitu un, raudzīdamies uz mums, arī noskuma. Viņa līksmās klaigas, bērnišķie šļupsti pamazām aprima, un viņš savā krēslā iemiga. Nu klusējām trijatā, kamēr mēnesi aizklāja mākonis.

Ienāca kalpone, lai vestu mazo mājās; tika atnestas sveces. Es piecēlos, piecēlās arī Brigita. Pēkšņi, piespiedusi rokas pie krūtīm, viņa nokrita zemē pie gultas.

Izbijies pieskrēju viņai klāt, paģībusi viņa nebija, tikai lūdza nevienu nesaukt. Viņa apgalvoja, ka jau sen — kopš jaunības ciešot spēcīgas sirdslēkmes, kuras vienmēr atsākoties tikpat negaidīti kā šoreiz, taču tās neesot bīstamas un zāļu nevajagot. Nometos ceļos viņai blakus, viņa mani maigi apskāva; saņēmis rokās viņas galvu, es atbalstīju to pret savu plecu.

— Ak, mans draugs, — viņa teica, — man jūsu žēl.

— Paklau, — es iečukstēju viņai ausī, — esmu nožēlojams nelga, kas neko nespēj paturēt sevī. Kas ir šis Dalans, kurš dzīvo kalna pilī un dažreiz apciemo tevi?

Viņa likās pārsteigta, izdzirdusi šo vārdu.

— Dalans? — Brigita atkārtoja. — Tas ir mana vira draugs.

Viņas skatiens it kā pauda: «Kāpēc tāds jautājums?»

Man šķita, ka viņas seja satumst. Es sakniebu lūpas. «Ja viņa mani pieviļ,» nodomāju, «tad nepareizi darīju, tā vaicādams.»

Brigita ar mokām piecēlās. Paņēmusi vēdekli, viņa lieliem soļiem sāka staigāt pa istabu. Viņas elpa bija smaga, biju viņu aizskāris. Brīdi viņa domīga stāvēja, un mēs apmainījāmies diviem trim vēsiem, gandrīz naidīgiem skatieniem. Beidzot, piegājusi pie rakstāmgalda, viņa atvēra to, izņēma ar zīda lentīti pārsietu vēstuļu sainīti un, nesakot ne vārda, nometa man pie kājām.

Es neskatījos ne viņā, ne vēstulēs; biju iesviedis akmeni bezdibenī un tagad saklausīju kritiena atbalsi. Brigitas sejā pirmo reizi ievēroju aizvainotu pašlepnumu. Viņas acīs vairs neatspoguļojās ne satraukums, ne žēlums, un, sajuzdams, ka acumirklī esmu gluži pārvērties, redzēju savā priekšā arī pavisam citu sievieti.

— Izlasiet! — viņa beidzot teica.

Piegājis viņai klāt, es sniedzu roku.

— Izlasiet, izlasiet! — viņa vēsi atkārtoja.

Es paņēmu vēstules. Tobrīd biju tik pārliecināts par Brigitas godīgumu un jutos tik netaisns, ka dziļi visu nožēloju.

— Jūs atgādinājāt, ka man jāizstāsta jums sava dzīve, — Brigita ieminējās. — Apsēdieties, tūlīt visu uzzināsiet. Pēc tam atdariet šīs atvilktnes un izlasiet to, kas rakstīts ar manu vai citu roku.

Brigita apsēdās un norādīja uz atzveltnes krēslu. Manīju, ka viņa runā ar mokām. Viņa bija nāves bāla, kakls viņai krampjaini sažņaudzās, svešādā balss bija tikko saklausāma.

— Brigita! Brigita! — es iesaucos. — Dieva vārds, nestāstiet neko! Dievs mans liecinieks — neesmu tāds, par kādu mani uzskatāt, nemēdzu turēt nevienu aizdomās vai kādam neuzticēties. Esmu pazudināts, mana sirds ir sakropļota. Bēdīga dzīves pieredze iegrūdusi mani bezdibenī, veselu gadu neredzēju neko vairāk kā ļaunumu. Dievs mans liecinieks — līdz šai baltai dienai neticēju, ka man pa spēkam viszemiskākā un neķītrākā loma pasaulē — greizsirža loma. Dievs mans liecinieks — es mīlu jūs, neviens bez jums mani neizdziedinās no pagātnes. Līdz šim man bija sakars vienīgi ar sievietēm, kuras mani pievīla vai arī nebija mīlestības vērtas. Es dzīvoju kā izvirtulis, mana sirds pilna neizdzēšamu atmiņu. Vai esmu vainīgs, ja meli,-nepamatotākās tenkas šodien aizskar mani sāpīgas stīgas, gatavas atsaukties visam, kas līdzinās ciešanām? Šovakar dzirdēju par kādu nepazīstamu cilvēku, par kuru agrak neko nezināju; nopratu, ka par jums un viņu klīst baumas, kas gan nav vēl nekāds pierādījums, nevēlos neko jautāt. Šīs baumas mani sāpināja, es jums to neslēpu, un tā ir nelabojama kļūda. Taču es drīzāk šīs vēstules iemetīšu ugunī nekā darīšu, ko likāt. Ak, mīļais draugs, nepazemojiet mani, netaisnojieties, nesodiet mani ar vēl lielākām mokām! Vai drīkstu jūs patiesi turēt aizdomās par neuzticību? Nē, jūs esat daiļa un skaidra; viens jūsu skatiens, Brigita, liecina, ka esat kvēlākās mīlas cienīga. Kaut jūs zinātu, kādu netiklību, kādu briesmīgu necilvēcisku neuzticību pieredzējis cilvēkbērns, kas stāv jūsu priekšā! Kaut jūs zinātu, kā pret viņu izturējās, kā izsmēja visu labo, kas viņā bija, kā centās sēt šaubas, greizsirdību, izmisumu! Ak vai, ak vai, mana dārgā, mana mīļotā, kaut jūs zinātu, ko mīlat! Nepārmetiet man neko, esiet vīrišķīga un žēlojiet mani; gribu aizmirst, ka bez jums vēl ir citas būtnes. Kas zina, kādi pārbaudījumi, cik smagi sāpju brīži mani vēl gaida! Man prātā nenāca, ka tā notiks, es nedomāju, ka būs jācīnās. Tikai kopš esat mana, saprotu, ko esmu izdari jis. Skūpstot jūs, sajūtu, cik aptraipītas ir manas lūpas. Dieva vārdā lūdzu, palīdziet man dzīvot! Dievs mani radījis labāku, nekā es jums tagad liekos.

Brigita, maigi mani apskāvusi, noskūpstīja. Viņa lūdza pastāstīt, kas izraisījis šo skumjo izskaidrošanos. Pateicu tikai to, ko biju uzzinājis no Lariva, neiedrošinādamies at zīties, ka biju izvaicājis arī Merkansonu. Brigita vēlējās, lai katrā ziņā uzklausu, ko viņa teiks. Dalana kungs senāk viņu mīlējis, taču viņš bijis vieglprātīgs, izlaidīgs un ļoti nenosvērts; Brigita likusi Dalanam noprast, ka nevēlas vēlreiz precēties, un lūgusi par to nerunāt; viņš arī vairs neuzstājis, un viņa apciemojumi kļuvuši aizvien retāki, bet nu viņš vispār vairs neatbraucot. Izvilkusi no sainīša, Brigita parādīja man kādu vēstuli — datums liecināja, ka tā rakstīta ne visai sen; atradis tur viņas vārdu apliecina jumu, neviļus nosarku; Brigita apgalvoja, ka piedod man visu, soda vietā pieprasīdama solījumu, ka, tiklīdz manī modīsies kaut niecīgākās aizdomas, es tās nekavējoties vi ņai uzticēšu. Mūsu norunu apzīmogoja skūpsts, un no rīta, kad devos prom, mēs abi Dalana kungu bijām aizmirsuši.

Zināma gļēva bezdarbība, ko caurstrāvo rūgts prieks, lūk, izvirtulim ļoti parasts stāvoklis. To izraisa izlaidīgais dzīves veids, kad visu noteic nevis miesas vajadzības, bet prāta iegribas, turklāt miesa vienmēr spiesta pakļauties. Jaunība un griba spēj pretoties pārmērībām, taču daba klusībā atriebjas, un, kad tā atgūst savu varu, griba mirst.

Redzot atkal ap sevi visu, kas vēl vakar šķita kārdinošs, taču nespējot vairs neko iegūt, cilvēkam atliek tikai nicinoši pasmīnēt. Jāpiebilst, ka tas, kas viņu tik neatturami valdzināja agrāk, viņam nekļūs vienaldzīgs arī turpmāk; izvirtulis kaislīgi pieķeras visam, ko mīl, viņa dzīve — viens vienīgs drudžainums; viņa miesai, kas alkst baudu, nepieciešami reibinoši dzērieni, kurtizānes un bezmiega naktis, tāpēc garlaicības un laiskuma dienās viņš asāk par citiem izjūt plaisu starp savu nevarību un kārdinājumiem, bet, lai ar tiem cīnītos, sauc talkā pašlepnumu, kas palīdz noticēt, ka viņš kārdinājumus nicina. Tā dzīves baudītājs uzspļauj pats savām uzdzīvēm un, pārejot no kaislīgas iekāres uz dziļu pārsātinātību, vēsā godkārē soļo pretī nāvei.

Kaut šiem uzdzīvotājiem vairs nepiederēju, mana miesa pēkšņi atcerējās bijušo. Pilnīgi saprotams, ka agrāk ar mani tas nebūtu noticis. Sāpes, ko izraisīja tēva nāve, pirmajā laikā aizēnoja visu pārējo. Pēc tam sekoja kvēla mīlestība. Kamēr dzīvoju vienatnē, skumjām nebija pretinieka. Vai svarīgi, kā vientulis pavada laiku — skumji vai priecīgi?

No zilganās rūdas iegūtais pusmetāls cinks, savienojoties ar tīru varu, iedzirkstas kā saules stars, tieši tāpat Brigitas glāsti atmodināja manī snaudošos spēkus. Tiklīdz viņa bija man blakus, es skaidrāk izpratu sevi.

Dažkārt jau agri no rīta biju dīvainā, grūti izskaidrojamā noskaņojumā. Pamodos neatspirdzis kā pēc uzdzīvē pavadītas nakts, kas izsmēlusi spēkus. Ārējie iespaidi mani nepanesami nogurdināja, viss pazīstamais un ierastais likās pretīgs un apnicis; runāju, tikai izsmiedams citus vai pats savas domas. Tad, apgūlies uz dīvāna it kā paralizēts, tīšām lauzu iepriekšējā vakara norunas par pastaigām. Centos atsaukt atmiņā katru izjustāko un sirsnīgāko vārdu, ko, būdams labā omā, biju veltījis savai mīļotajai, un nerimos, iekams šīs laimīgo dienu atmiņas nesagandēju ar dzēlīgiem jokiem.

— Vai tiešām jūs nevarat atstāt tās man? — Brigita skumji vaicāja.

— Ja jūsos patiesi mīt divi tik pretēji cilvēki, vai tad, ierunājoties jaunajam, jūs nevarētu aizmirst savus labos darbus?

Taču pacietība, ar kādu Brigita uztvēra manus muļķīgos izlēcienus, tikai vēl vairāk kāpināja manī rūgtu jautrību. Savādi, cilvēks, kurš cieš, vēlas sagādāt ciešanas arī tam, ko mīl! Nesavaldība — vai var būt vēl kāda nejaukāka slimība? Vai iespējama vēl lielāka pārestība par to, ko sievietei nodara vīrietis, kurš, nule atraisījies no viņas skavām, neizprotamu, ne ar ko neattaisnojamu untumu dēļ apsmej pašus svētākos un dārgākos viņu laimes nakšu noslēpumus? Tomēr Brigita no manis nevairījās, viņa sēdēja man blakus, noliekusies pār rokdarbu, kamēr manas lūpas, uz kurām vēl dega viņas skūpsti, negantā priekā neprātīgi zākāja mīlestību.

Tādās reizēs es ar neparastu baudu stāstīju par Parīzi, attēlodams savu izvirtīgo dzīvi kā labāko pasaulē.

— Jūs esat īsta mūķene, — es smējos, — jūs pat nenojaušat, ko šāda dzīve nozīmē. Nav nekā jaukāka par bezrūpīgiem cilvēkiem, kuri mīl, neticēdami mīlestībai.

Vai gribēju teikt, ka arī pats tai neticu?

— Nu tad pamāciet mani, kā patikt jums vienmēr! — Brigita sacīja. — Varbūt skaistules, pēc kurām ilgojaties, nemaz nebija glītākas par mani. Ja man trūkst viņu asprātība, kas jūs tā izklaidēja, tad esmu ar mieru to piesavināties. Rīkojieties, it kā mani nemīlētu, tikai neliedziet mīlēt jūs klusībā. Kaut arī līdzinos mūķenei, taču esmu tikpat padevīga dievam kā mīlestībai. Sakiet — kā lai to pierādu?

Un tad, gaišā dienas laikā grozīdamās spoguļa priekšā, it kā pošoties uz balli vai svētkiem, viņa ar mākslotu koķetēriju, ko pati necieta, pielāgojusies manam tonim, smiedamās lēkāja pa istabu.

— Kā es jums patīku? — viņa jautāja. — Kā jums šķiet, kurai no jūsu mīļākajām līdzinos? Vai esmu pietiekami daiļa, lai jūs spētu aizmirst, ka mīlestībai var vēl ticēt? Vai neizskatos pēc vieglprātes?

Bet pēkšņi šī mākslotā jautrība aprāvās, viņa aizgriezās, un es manīju, ka trīc viņas matos iespraustie nožēlojamie ziedi.

Nokritu ceļos pie viņas kājām.

— Beidz! — es teicu. — Tu pārlieku atgādini tās, kuras

lūko atdarināt, es biju par daudz zemisks, iedrošinādamies pieminēt šīs sievietes tavā klātbūtnē. Met prom ziedus uu šo tērpu! Aizskalosim neīsto jautrību ar patiesām asarām; nepiemini, ka esmu pazudušais dēls, mana pagātne pārāk labi zināma.

Taču jau pati šī nožēla bija ļauna — tā apliecināja, ka rēgi, kuri perinās manā sirdī, vēl dzīvi. Mans sašutums skaidri liecināja, ka Brigitas padevība, vēlēšanās patikt atsauc man atmiņā kādu netīru priekšstatu.

Un tas bija tiesa. Ierados pie Brigitas prieka pilns, zvērēju aizmirst viņas skavās ciešanas, aizmirst pagātni, uz ceļiem apliecināju viņai savu cieņu, tuvojos viņas gultai kā svētumam, liedams asaras, stiepu viņai pretī rokas; bet pēkšņi viena viņas kustība, -nometot tērpu, viens vārds lika atcerēties kādu pērkamu sievieti, kura reiz vakarā, izģērbjoties pie manas gultas, izdarīja līdzīgu kustību, pateica tieši to pašu.

“Nabaga padevīgā dvēsele! Kā toreiz tu cieti, redzot mani nobālušu savā priekšā, kad manas rokas, grasīdamās tevi apskaut, piepeši kā bez dzīvības, nolaidās uz taviem maiga jiem, vēsajiem pleciem! Tad skūpsts slēdza manas lūpas un tavs mīlas pilnais skatiens — dieva gaismas skaidrais stars — pēkšņi ieurbās man acīs kā vēja nesta bulta! Ak, Brigita, cik skaistas pērles toreiz bira no tavām skropstām! Kādā augstākās žēlsirdības dārgumu glabātavā tu ar pa cietīgu roku smēli savu skumjo, līdzjūtīgo mīlestību?

Ilgu laiku labās un sliktās dienas gandrīz vienmērīgi sekoja cita citai. Reizēm biju ass un izsmejošs, reizēm maigs un mīļš, gan skarbs un augstprātīgs, gan nožēlas pārņemts un bezgala padevīgs. No manis neatstājās Deženē tēls, kas, pirmoreiz parādījies, brīdināja mani no tā, ko grasījos darīt. Var teikt, ka šaubu un vēsa miera dienās es sarunājos ar Deženē. Nereti, aizskāris Brigitu ar dzēlīgu zobgalību, acumirklī nodomāju: «Deženē rīkotos vēl ļaunāk.»

Dažreiz, liekot galvā cepuri, lai dotos pie mīļotās, es, pavēries spogulī, noteicu:

— Tad ir gan liela bēda! Galu galā esmu ieguvis skaistu mīļāko; viņa pati ļāvās izvirtulim, lai tad ņem par labu mani, kāds esmu.

Smaidīgs ierados pie Brigitas un bezrūpīgi, droši atkritu atzveltnī; tad, skatīdamās manī savām lielajām, maigajām, tramīgajām acīm, pienāca klāt Brigita; saņēmu viņas mazās, baltās rokas un gremdējos nebeidzamos sapņos.

Kā lai nosauc to, kam nav vārda? Vai esmu labs vai ļauns? Neprātis vai greizsirdis? Nav vērts par to gudrot, jādodas tālāk; tā nu tas bija.

Mums kaimiņos dzīvoja pajauna sieviete — Daniela kundze, viņa bija visai glīta, turklāt ļoti koķeta un, būdama trūcīga, gribēja izlikties bagāta; šī dāma pēcpusdienās mēdza mūs apciemot un kopā spēlēt kārtis, kaut gan zaudējumi viņu nostādīja visai neveiklā stāvoklī. Daniela kundze labprāt dziedāja, taču balss viņai nebija. Šajā nepazīstamajā, tumšajā nomalē viņu bija apracis ļauns liktenis, viņā plosījās neciešamas izpriecu alkas. Viņa nemitīgi stāstīja par Parīzi, kur pavadīja divas trīs dienas gadā, un cītīgi sekoja modei; mana mīļā Brigita, līdzjūtīgi smaidot par Daniela kundzes iegribām, dedzīgi viņu šai ziņā atbalstīja. Daniela kundzes vīrs bija ierēdnis mērniecības resorā, svētku dienās viņš veda sievu uz departamenta galvaspilsētu, un jaunā sieviete, ērmīgi apkārusies rotām, aizrautīgi dejoja ar garnizona virsniekiem prefektūras salonos. Viņa atgriezās mājās nogurusi, taču mirdzošām acīm; tad viņa steidzās pie mums, lai pastāstītu par savām sīkajām uzvarām pār vīriešu sirdīm un rūgtajiem pārdzīvojumiem, kuriem bijusi par cēloni. Pārējo laiku Daniela kundze veltīja romānu lasīšanai, nepievērsdama ne mazāko uzmanību saimniecībai un ģimenes dzīvei, kas, starp citu, nebija sevišķi saskanīga.

Ikreiz, viņu sastopot, nepalaidu garām izdevību pazoboties, uzskatīdams, ka nekas nav smieklīgāks par viņas dzīves veidu; Daniela kundzes stāstus par ballēm es nereti pārtraucu ar jautājumiem par viņas vīru un vīratēvu, kurus viņa neieredzēja vairāk par visu — pirmo tāpēc, ka tas bija viņas vīrs, otru tāpēc, ka viņš bija vienkāršs zemnieks; vārdu sakot, allaž, kad bijām kopā, starp mums nekavējoties izraisījās strīdi.

Savās melnajās dienās es mēdzu pievērst uzmanību šai sievietei, vienīgi lai kaitinātu Brigitu.

— Vai redzat, cik pareizi Daniela kundze izprot dzīvi? Vai viņa ar savu jautro raksturu nebūtu burvīga mīļākā?

Pēc tam sāku viņu slavēt: Daniela kundzes nenozīmīgā pļāpāšana pārvērtās asprātīgās sarunās, viņas pārspīlētās prasības — gluži dabiskā vēlmē patikt. Vai viņa vainīga, ja nav bagāta? Toties domā tikai par izpriecām un atklāti atzīst to; viņa nevienam nelasa morāles sprediķus un arī pati tajos neklausās. Beidzot atļāvos pat ieteikt Brigitai ņemt piemēru no Daniela kundzes, apgalvodams, ka tieši tāds sievietes tips man patīk visvairāk.

Nabaga aprobežotā Daniela kundze tomēr uztvēra Bri gitas acīs skumjas. Viņa bija dīvaina būtne — tikpat laba un atklāta, kad prātu nenodarbināja lupatas, cik muļķīga tapa, līdzko par tām iedomājās. Un tad viņa spēra kādu viņai ļoti raksturīgu soli, proti, reizē labu un muļķīgu. Reiz, pastaigājoties divatā ar Brigitu, kad neviens abas netraucēja, Daniela kundze, apkritusi Brigitai ap kaklu, atklāja, ka esmu sācis viņu aplidot un dodu neapšaubāmus mājienus, taču, labi zinādama mūsu attiecības, viņa drīzāk mirtu nekā izjauktu draudzenes laimi. Brigita pateicās, un Daniela kundze, apmierinājusi sirdsapziņu, turpmāk raidīja man vēl maigākus skatienus, visiem spēkiem cenzdamās savaldzināt.

Vakarā, kad Daniela kundze bija aizgājusi, Brigita bargi man izstāstīja notikumu mežā un lūdza aiztaupīt viņai tamlīdzīgus apkaunojumus.

— Ne tādēļ, ka ņemu tos nopietni vai ticu tādām blēņām, — viņa teica, — bet, ja vien mani daudzmaz mīlat, domāju, ka nevajadzētu darīt zināmu citiem, ka šo mīlestību nejūtat katru dienu.

— Vai tiešām tas tik svarīgi? — es smejoties attraucu. — Jūs taču skaidri redzat, ka es par šo sievieti ņirgājos un tikai gara laika pēc.

— Ak, mans draugs, — Brigita sacīja, —- cik nožēlojami, ka jums jāgarlaikojas!

Pēc dažām dienām aicināju Brigitu līdzi uz prefektūras balli, lai pavērotu, kā Daniela kundze dejo; Brigita negribot piekrita. Kamēr viņa posās, es, stāvot pie kamīna, pārmetu, ka viņa zaudējusi agrāko jautrību.

— Kas jums kait? — es vaicāju (kaut gan zināju to tikpat labi kā viņa). — Kāpēc jums vienmēr tik sapīkusi seja? Patiesi, mūsu kopdzīvi divatā jūs padarāt skumju. Agrāk jūs pazinu daudz līksmāku, brīvāku, atklātāku; apzināties, ka esmu šīs pārmaiņas vaininieks, nav visai glaimojoši. Bet jums ir īsta mūķenes daba, jūs esat kā radīta klosterim.

Tas notika svētdienā; braucot pa galveno ielu, Brigita lūdza apturēt karieti, lai sasveicinātos ar dažām sirdsdraudzenēm, brašām, ziedošām lauku meičām, kuras devās uz zaļumballi zem liepām. Atvadījusies Brigita vēl ilgi pa karietes lodziņu raudzījās viņām nopakaļ. Šie vienkāršie deju vakari viņai kādreiz bija ļoti mīļi; manīju, ka viņa pie acīm pieliek kabatas lakatiņu.

Prefektūrā Daniela kundzi sastapām līksmības kalngalos. Aicināju viņu dejot tik bieži, ka to ievēroja visi, apbēru viņu neskaitāmiem komplimentiem, un viņa man atbildēja ļoti vēlīgi.

Brigita sēdēja iepretī, viņa nenovērsa no mums acu. Grūti izteikt, ko tovakar izjutu, tas bija vienlaik prieks un smeldze. Es skaidri redzēju, ka Brigita kļūst greizsirdīga, bet mani tas nebūt neaizkustināja, gluži otrādi, vēlējos sakaitināt viņu vēl vairāk.

Atgriezies mājās, gaidīju pārmetumus, taču Brigita neteica ne vārda un arī nākamajās divās dienās drūmi klusēja. Kad ierados pie viņas, viņa pienāca man klāt un noskūpstīja; pēc tam mēs apsēdāmies viens otram iepretī un, ierāvušies katrs sevī, tikai retumis pārmijām nenozīmīgus vārdus. Trešajā dienā, sākusi runāt, viņa veltīja man daudz rūgtu pārmetumu, sacīdama, ka mana uzvedība esot neizprotama, viņa nezinot, ko domāt, un izskaidrot to varot vienīgi tā, ka es viņu vairs nemīlot, bet viņai šāda dzīve liekoties nepanesama, un viņa gatava uz visu, lai tikai nebūtu jāpacieš mani dīvainie izlēcieni un vēsums. Brigitai acīs pamirdzēja asaras, un es jau dzīros lūgt piedošanu, kad neviļus viņai izlauzās daži asāki vārdi, aizskardami manu pašlepnumu. Atbildēju līdzīgā tonī, un mūsu ķilda kļuva vētraina. Sacīju, ka tas ir vienkārši smieklīgi, ja neprotu iedvest mīļotai sievietei pietiekamu uzticību un viņa nespēj paļauties uz mani pat sīkumos; Daniela kundze šeit bija tikai iegansts, jo Brigita lieliski saprata, ka uz šo būtni neraugos nopietni; nosaucu Brigitas iedomāto greizsirdību par īstāko despotismu, starp citu, piezīmēdams, ja šāda dzīve viņai apnikusi, atliek to pārtraukt.

— Lai notiek, — Brigita atbildēja. — Arī jūs esat gluži pārvērties, kopš piederu jums; droši vien tēlojāt komēdiju, lai pārliecinātu mani par savu mīlestību; tagad šī komēdija jums apnikusi, un neko citu kā vienīgi mokas jūs man vairs nespējat sagādāt. Pēc katra kaut kur padzirdēta vārda turat mani aizdomās, bet man jāpacieš atklāti apvainojumi. Jūs vairs neesat tas, ko mīlēju.

— Zinu gan, ko jūsu ciešanas nozīmē, — es atbildēju. — Varbūt tās atkārtosies uz katra soļa? Drīz es vairs nedrīkstēšu runāt ne ar vienu citu sievieti, tikai ar jums. Jūs tēlojat apvainoto vienīgi tāpēc, lai pati varētu apvainot mani. Jūs dēvējat mani par despotu, gribēdama padarīt par savu vergu. Es traucēju jūsu mieru — nu labi, tad dzīvojiet vesela, jūs mani vairs neredzēsiet.

Mēs šķīrāmies ar naidu un augu dienu nesatikāmies. Nākamajā vakarā ap pusnakti mani pārņēma nepārvaramas ilgas. Es raudāju, apbēru sevi ar visai pelnītiem pārmetumiem. Lamāju par neprāti, turklāt ļaunu neprāti, kas dara pāri labākajai, cēlākajai būtnei. Un tad steidzos pie Brigitas, lai kristu viņas priekšā ceļos.

Ieejot dārzā, redzēju gaismu logā, un neviļus sirdī iezagās aizdomas.

«Tik vēlā stundā viņa mani vairs negaida,» nodomāju. «Kas zina ko viņa patlaban dara? Vakar pametu Brigitu asarās; iespējams, tagad dzirdēšu viņu līksmi dziedam un nemaz nedomājam par to, ka arī es kaut kur esmu. Varbūt atradīšu viņu pie spoguļa, tāpat kā reiz atradu citu. Jāielavās klusītiņām, gan tad zināšu, kā rīkoties.»

Uz pirkstgaliem devos iekšā un, tā kā durvis nejauši bija atstātas pusvirus, nemanīts novēroju Brigitu.

Viņa pie galda kaut ko rakstīja savā burtnīcā, kas manī bija izraisījusi pirmās šaubas. Kreisajā rokā turēdama mazu, baltu kārbiņu, viņa lāgiem paraudzījās tajā ar tādu kā nervozu satraukumu. Miers, kas valdīja istabā, vēstīja ļaunu. Viņas sekretērs bija atvērts, tajā kārtīgi salikti, it kā nupat tur sarindoti, gulēja papīru sainīši.

Atdarot durvis, tās iečīkstējās. Brigita piecēlās, piegāja pie sekretēra, aizvēra to un smaidot pievērsās man.

— Oktāv, draugs, — viņa teica, — mēs esam divi bērni. Mūsu ķilda ir nejēdzība, un, ja tu tagad neatnāktu, es šonakt pat ietu pie tevis. Piedod man, esmu vainīga. Dariiela kundze rīt būs pie mums pusdienās. Ja vēlies, sodi mani par manu despotismu, kā tu to dēvē. Ja vien mani mīli, jūtos laimīga, aizmirsīsim notikušo un nebojāsim mūsu laimi. [13]

Jāatzīst, ka mūsu ķilda nebija tik skumja kā salabšana; Brigitai tā saistījās ar zināmu noslēpumainību, kas mani sākumā satrauca, vēlāk atstāja sirdī nemitīgas bažas.

Jo ilgāk tā turpinājās, jo vairāk manī attīstījās divas ļaunas, no pagātnes mantotas stihijas, kaut gan visiem spēkiem centos tās apspiest, — reizēm neganta greizsirdība,

kas izpaudās pārmetumos un apvainojumos, reizēm nežēlīga jautrība, mākslota vieglprātība, kas dziļi aizvainoja un apsmēja visdārgāko. Un tā, ne mirkli neliekot miera, mani vajāja nepielūdzamas atmiņas; redzot, ka izturos pret viņu kā pret neuzticīgu mīļāko vai pērkamu sievieti, Brigita pamazām ieslīga grūtsirdībā, kas pagalam sagandēja mūsu dzīvi; un ļaunākais — šī grūtsirdība, lai gan nojautu tās cēloni un apzinājos savu vainu, tikpat smagi māca arī mani. Biju jauns, un man patika izpriecas; dzīvojot divatā ar šo sievieti, vecāku par mani, sievieti, kura cieta un ilgojās, skatot ik dienas šo seju, kas kļuva aizvien nopietnāka, — tas viss modināja rūgtu nožēlu par zaudēto brīvību un atbaidīja manu jaunību.

Kad jaukās mēnesnīcas naktīs lēnā gaitā klejojām pa mežu, mūs abus māca dziļas skumjas. Brigita līdzjūtīgi raudzījās manī. Apsēdāmies uz klints virs dziļas aizas, uzkavējāmies tur stundām ilgi. Pievērtām acīm raudzīdamās manī, Brigita ienira manas dvēseles dzīlēs, pēc tam pievērsās dabai, debesīm, ielejai.

— Ak, nabaga zēn! — viņa teica. — Man tevis žēl! Tu vairs nemīli mani.

Lai nokļūtu līdz šai klintij, bija jānostaigā četras jūdzes caur mežu — divas turp un divas atpakaļ. Brigita nebijās ne noguruma, ne tumsas. Mēs devāmies ceļā vienpadsmitos vakarā un dažreiz pārnācām tikai no rīta. Pošoties tik gariem pārgājieniem, Brigita vilka mugurā zilu blūzi un vīriešu uzvalku, jautri piezīmēdama, ka viņas parastais tērps meža biezoknim nav piemērots. Noteiktiem soļiem ejot pa smiltīm man pa priekšu, viņā tik lieliski savienojās sievišķīgs smalkums un bērnišķa pārgalvība, ka es ik pēc brītiņa apstājos, viņu apbrīnodams. Šķita, ka ar šo pārgājienu Brigita uzņēmusies smagu, taču svētu pienākumu; viņa soļoja, mētājot rokas kā zaldāts un skaļi dziedot; šad tad, spēji apstājusies, viņa pienāca klāt un mani noskūpstīja. Tas notika, ejot uz klinti, atceļā viņa balstījās uz mana elkoņa — dziesmas tad apklusa, raisījās sirsnīgas sarunas, maigi vārdi, kurus viņa mēdza sacīt klusi, kaut gan divu jūdžu apkaimē ap mums nebija nevienas dzīvas būtnes. Neatminos, ka, atgriežoties mājās, mēs būtu teikuši viens otram kaut ko tādu, kas nepaustu mūsu draudzību un mīlestību.

Kādu vakaru, dodoties uz klinti, nolēmām iet jauna, pašu izvēlētā virzienā, tā sakot, cauri mežam, neturoties pie ceļa. Brigita gāja droši, un viņas samta cepurīte kuplajos, gaišajos matos piešķīra viņai tik brašu pusaudža izskatu, ka brīžam, pārvarot kādu bīstamu šķērsli, pat aizmirsu, ka manā priekšā atrodas sieviete. Kad, rāpjoties klintīs, aizmirsis viņu, biju jau pakāpies augstāk, viņai vairākkārt nācās saukt mani palīgā. Lieliskajā mēnesnīcas naktī šajā meža biezoknī sievišķīgā, pa pusei priecīgā, pa pusei žēlabainā balss, kas piederēja šim mazajam zeņķim, kurš, ķerdamies pie irbuleņu krūmiem un koku stumbriem, nespēja tikt ne no vietas, atstāja nepasakāmu iespaidu. Tad pacēlu viņu savās rokās.

— Vai ziniet, kundze, — es smiedamies teicu, — jūs esat mazs, jauks kalnu cilvēciņš, drosmīgs un veikls, bet baltās rociņas taču ir vienās skrambās, un, par spīti jūsu apkaltajiem zābakiem, spieķim un kareiviskajam izskatam, redzu, ka vajadzēs jūs pārnest šeit pāri.

Gluži aizelsušies mēs uzrāpāmies klintī; ap vidukli man bija apjozta siksna, pie kuras parasti karājās kārklu mizas ūdens blašķe. Kad klints bija sasniegta, mana dārgā Bri gita palūdza nodzerties, taču blašķe bija nozudusi kopā ar šķiltavām, kuras mēdzām izmantot īpašās reizēs — lasot uzrakstus uz ceļa stabiem, ja gadījās nomaldīties, kas ne reti notika. Tad, uzrāpies stabā, centos uzšķilt uguni un ātrumā saburtot pusizdzisušos nosaukumus; to visu darījām aušodamies kā divi bērni, kādi patiesi bijām. Derēja mūs redzēt kādās krustcelēs, kad pētījām ne tikai vienu vien, bet piecu sešu stabu uzrakstus, līdz atradām nepieciešamo. Bet tovakar mūsu mantas bija nozudušas kaut kur zālē.

— Neko darīt, — Brigita teica, — vajadzēs pārnakšņot tepat; galvenokārt tāpēc, ka esmu nogurusi. Šī klints būs pacieta gulta, bet mīkstināsim to ar sausām lapām. Apsēdīsimies šeit un nerunāsim vairs par to.

Nakts bija burvīga, spīdēja mēness; kā toreiz vēl redzu to kreisajā pusē. Brigita ilgi vēroja, kā tas pamazām ceļas augstāk aiz mežaino pakalnu robotās sienas, kas iezīmējās pie apvāršņa. Jo spilgtāk virs mežu biezokņa iznirušā mēness stari apgaismoja debesis, jo lēnāka un skumjāka kļuva Brigitas dziesmiņa. Beidzot viņa noliekusies apvija rokas man ap kaklu.

— Nedomā, — viņa teica, — ka nesaprotu tevi un pārmetu, ka esi ļauns pret mani. Tā taču nav tava vaina, draugs, ja tev trūkst spēka aizmirst pagātni; tu mani mīlēji no sirds, un, kaut ari man tādēļ vajadzētu mirt, nekad nenožēlošu dienu, kad kļuvu tava. Tu cerēji atdzimt jaunai dzīvei un manās skavās aizmirst sievietes, kuras tevi pazudinājušas. Ak, Oktāv, es kādreiz smējos, klausoties stāstos par tavu pāragro dzīves pieredzi, man šķita, ka tu lielies kā bērns, kurš nepazīst dzīvi. Biju pārliecināta, ka viss labais, kas tevī mīt, ja vien vēlēšos, atklāsies pēc mana pirmā skūpsta; Arī tu tam ticēji, bet mēs maldījāmies. Ak, manu zēn, tavas sirds rētas nav spējīgas sadzīt, tu laikam pārāk stipri mīlēji sievieti, kura tevi pievīla. Jā gan, vairāk nekā mani, ak vai, daudz vairāk, ja mana nelaimīgā mīlestība nespēj dzēst viņas tēlu; katrā ziņā viņa tevi nežēlīgi krāpusi, ja ar savu uzticību velti pūlos to nolīdzināt. Bet citas sievietes — ar ko šīs nožēlojamās sagandējušas tavu jaunību? Bauda, kuru viņas tev pārdeva, laikam bija ļoti asa un briesmīga, ja prasi, lai es viņas atdarinu. Tu viņas piemini pat manā klātbūtnē! Ak, manu zēn, tas ir sāpīgāk par visu. Labāk redzu tevi netaisnu un saniknotu pārmetam man iedomātus pārkāpumus Un atriebjamies par pārestībām, ko tev nodarījusi pirmā mīlestība, nekā lasu tavā sejā šo baismīgo jautrību, saskatu šo cinisko izvirtuļa smīnu, kas pēkšņi kā ģipša maska šķir mūsu lūpas. Saki, Oktāv, — ar ko tas izskaidrojams? Kāpēc tu dažreiz tik nicīgi runā par mīlestību un rūgti izsmej vismaigākās jūtas? Šķiet, šausmīgais dzīves veids dziļi ietekmējis tavu jūtīgo raksturu, ja tamlīdzīgi apvainojumi pret paša gribu joprojām tev raisās no lūpām. Pret paša gribu, jā gan, jo tava sirds ir cēla un tu sarksti par savu rīcību; tu mani pārāk mīli un tāpēc, redzot manas sāpes, ciet arī pats. Tagad es tevi pazīstu. Kad pirmo reizi tevi tādu ieraudzīju, mani pārņēma nepasakāms riebums. Man šķita, ka esi gluži vienkārši viltnieks, pagrimis cilvēks, kas tīšām tēlo mīlētāju, kaut patiesībā neko nejūt, un ka tā ir tava īstā seja. Ak, mans draugs! Biju nolēmusi mirt; cik drausma nakts tā bija! Tev mana dzīve sveša, tu nezini, ka arī man, jā, arī man ir tikpat bēdīga dzīves pieredze kā tev. Diemžēl dzīve šķiet jauka tikai tiem, kas to nepazīst. Jūs, mans dārgais Oktāv, neesat pirmais, ko mīlu. Dziļi sirdī man aprakts skumjš stāsts, taču vēlos, lai jūs to dzirdētu. Vēl agrā jaunībā tēvs mani apsolīja sava drauga vienīgajam dēlam. Viņi dzīvoja kaimiņos, un katram piederēja neliela, gandrīz līdzvērtīga lauku muiža. Mūsu ģimenes tikās ik dienas un, var teikt, dzīvoja kopā. Tad nomira mans tēvs, mēti

bijām zaudējuši daudz agrāk. Es paliku krustmātes uzraudzībā, viņu jūs pazīstat. Pēc tam krustmāte bija spiesta uz kādu laiku aizbraukt un uzticēja mani nākamajam vīratēvam. Viņš mani allaž saukāja par savu meitu, un visā apkaimē bija labi zināms, ka viņa dēls mani precēs, tāpēc mūs mēdza atstāt divatā, neierobežojot brīvību.

Šķita, ka šis jauneklis — nav vajadzības minēt viņa vārdu — mani mīlēja jau sen. Ar gadiem bērnības draudzība bija pārvērtusies mīlestībā. Paliekot divatā, viņš stāstīja par mūsu gaidāmo laimi, viņš apliecināja savu nepacietību. Biju tikai gadu jaunāka par viņu; bet tad viņš sadraudzējās kaimiņu mājās ar kādu pagrimušu cilvēku, īstu dēkaini, kura padomus uzklausīja. Es naivā uzticībā ļāvos līgavaiņa glāstiem, kamēr viņš bija nolēmis piemānīt tēvu, lauzt doto vārdu, laupīt man godu un pēc tam mani pamest.

Kādu rītu, paaicinājis mūs abus savā istabā, tēvs visas saimes klātbūtnē pasludināja mūsu kāzu dienu. Tajā pašā vakarā tikos ar līgavaini dārzā, kur viņš dedzīgāk nekā jebkad zvērēja man mīlestību, apgalvodams, ka uzskata mani par savu sievu, jo mūsu kāzu diena jau nolemta, bet dieva priekšā viņš esot mans vīrs kopš dzimšanas. Manu rīcību spēj attaisnot vienīgi jaunība, neziņa un uzticība. Es atdevos viņam vēl pirms kāzām, taču pēc nedēļas viņš atstāja tēva mājas un aizbēga kopā ar sievieti, kuru bija iepazinis pie sava jaunā drauga; viņš atrakstīja, ka aizbrauc uz Vāciju, un mēs nekad vairs neesam redzējušies.

Lūk, īsumā mans dzīves stāsts, mans vīrs par mani zināja tikpat, cik jūs. Esmu ļoti lepna, draugs, tāpēc, palikusi viena, zvērēju, ka nekad nevienam vīrietim vairs neļaušu nodarīt sev pāri. Satikusi jūs, šo zvērestu aizmirsu, taču ne sāpes. Mani vajag saudzēt; jūs esat ievainots, es tāpat — mums jārūpējas vienam par otru. Kā redzat, Oktāv, arī es zinu, ko nozīmē pagātnes atmiņas. Jūsu tuvumā tās man reizēm iedveš šausmas; esmu izturīgāka nekā jūs laikam tāpēc, ka vairāk cietusi. Taču pirmā atkal cietīšu es, neesmu vēl pilnīgi droša par sevi, esmu pārāk vāja; pirms tevi sastapu, mana dzīve šajā ciematā ritēja ļoti mierīgi, neskaitāmas reizes solījos tajā neko nemainīt. Tas viss liek man būt īpaši prasīgai. Un kas par to — es tomēr piederu tev. Kādā no saviem gaišajiem brīžiem tu sacīji, ka augstākā vara lēmusi man rūpēties par tevi kā par dēlu. Tiesa,

draugs, ne vienmēr es jūtos kā tava mīļākā, nereti gribētu būt tava māte. Nudien, kad dari man pāri, es neredzu tevī vairs mīļoto, tad tu man esi tikai slims, šaubu pilns vai spītīgs bērns, kuru vēlos kopt, izdziedināt, lai atkal atrastu to, ko mīlu un vienmēr mīlēšu. Kaut tikai dievs, kas mūs redz un dzird, dotu man pietiekami daudz spēka! — viņa, raugoties debesīs, piebilda. — Lai visu māšu un mīļāko dievs neliedz man veikt šo uzdevumu! Kaut arī būtu jākrīt, kaut mans lepnums tam pretotos un mana nabaga sirds pret pašas gribu lūztu, kaut visa mana dzīve ...

Brigita nenobeidza, vārdus pārtrauca asaras. Ak dievs! Nometusies ceļos, viņa saliktām rokām noliecās pār klinti viņas stāvs trīcēja kā virši vējā ap mums. Trauslā, cēlā būtne! Viņa lūdza dievu par savu mīlestību. Es viņu ap skāvu.

— Mans vienīgais draugs! — es iesaucos. — Mana mīļotā, mana māte un māsa! Aizlūdz par mani, lai es spētu tevi mīlēt, kā esi pelnījusi. Lūdz, lai varu dzīvot, lai tavas asaras noskalo tīru manu sirdi un mēs to sadalām dieva vaiga priekšā!

Mēs noslīgām uz akmeņiem. Ap mums valdīja klusums. Virs galvas pletās zvaigžņotas debesis.

— Vai tu tās pazīsti? — es Brigitai vaicāju. — Vai mūsu pirmo vakaru atceries?

Paldies dievam, pēc šā vakara pie klints vairs neatgriezāmies. Šis altāris palika neaptraipīts; iznirstot acu priekšā, starp manas dzīves nedaudzajām parādībām tas vienīgais joprojām vēl nav zaudējis gaišumu. [14]

Kādu vakaru, šķērsojot ciemata laukumu, ievēroju divus vīrus, kuri stāvēja sarunādamies, un viens no viņiem diezgan skaļi teica:

— Šis laikam ir ļoti rupjš pret viņu?

— Pati vainīga, — otrs atbildēja, — kāpēc izvēlējās tādu cilvēku? Viņam bijuši sakari tikai ar pērkamām sievietēm, nu viņa saņem sodu par savu neapdomību.

Tumsā neredzams grasījos pieiet tuvāk, lai palūkotos, kas ir runātāji, un saklausītu ko vairāk, bet, mani pamanījuši, vīri attālinājās.

Brigitu sastapu lielā satraukumā, bija smagi saslimusi viņas krustmāte. Mēs paguvām pārmīt tikai dažus vārdus. Veselu nedēļu man neizdevās viņu satikt, uzzināju, ka viņa izsaukusi ārstu no Parīzes; beidzot Brigita atsūtīja pēc manis.

. — Krustmāte mirusi, — viņa pavēstīja. — Man šajā pasaulē zudis vienīgais tuvais cilvēks. Esmu palikusi vienā un vēlos braukt prom.

— Vai tiešām es jums nenozīmēju neko?

— Ak, mans draugs, jūs zināt, ka es jūs mīlu un reizēm ticu arī jūsu mīlestībai. Bet vai varu uz to paļauties? Es piederu jums, bet jūs diemžēl nepiederat man. Uz jums var attiecināt Šekspīra rūgtos vārdus: «Darini ģērbu no lās-maina zīda, jo tava sirds līdzīga daudzkrāsainam opālam.» Bet man, Oktāv, — norādīdama uz savu sēru tērpu, viņa piebilda, — man nolemta viena krāsa, turklāt uz ilgu laiku, un es būšu tai uzticīga.

— Brauciet, ja vēlaties, bet es nonāvēšos vai arī sekošu jums. Ak, Brigita, — nometies ceļos, es turpināju, — pēc krustmātes nāves jūs šķietat palikusi viena. Vairs nežēlīgāk sodīt mani nav iespējams, nekad vēl neesmu tik sāpīgi izjutis, cik vienaldzīgs jums esmu. Atmetiet šo briesmīgo iedomu, es pelnu to, bet tā mani dzen postā. Ak dievs, vai tiešām jūsu dzīvē nozīmēju tik maz un, ja kaut ko nozīmēju, tad tikai manis nodarītā ļaunuma dēļ?

— Nesaprotu, kāpēc ļaudis par mums tik daudz runā, — Brigita teica. — Kopš laba laika ciematā un apkaimē klīst savādas valodas. Vieni mēļo, ka es tevi pazudinot, dēvē mani par nepiesardzīgu un vieglprātīgu; citi apsūdz jūs kā nežēlīgu, bīstamu ļaundari. Nez kā viņi ieniruši mūsu slepenākajās domās; viss, kas šķita zināms vienīgi man — jūsu nenosvērtais raksturs un skumjās scēnas, kuras tas izraisīja, viss viņiem skaidrs; tā man stāstīja krustmāte, kas, sen pati to jauzdama, tomēr klusēja. Varbūt tieši tas viņu iedzina kapā pirms laika, padarīja smagāku viņas aiziešanu? Bijušās draudzenes, tiekoties uz ielas, mani sveicina vēsi un novēršas, kad tuvojos; pat mīļās zemniecēs, šīs jaukās meičas, kuras mani ļoti cienīja, nicīgi rausta plecus,, redzot mūsu vienkāršajos deju vakaros manu vietu blakus orķestrim tukšu. Kā un ar ko tas izskaidrojams? To nezinu, un arī jums droši vien tas nav zināms, bet paciest to nespēju, tāpēc braukšu prom. Turklāt krustmātes nāve, viņas negaidītā briesmīgā slimība un galvenais — mana vientulība! Sī tukšā istaba! Nē, man trūkst spēka! Mans draugs, mans draugs, nepametiet mani!

Brigita raudāja, blakus istabā redzēju nekārtīgi izsvaidītas mantas, uz grīdas noliktu somu; viss liecināja, ka viņa gatavojas ceļam. Nebija šaubu, tūlīt pēc krustmātes nāves Brigita nolēmusi aizceļot bez manis, taču viņai pietrūka apņēmības. Un viņa patiesi likās tik nospiesta, ka gandrīz nespēja parunāt; viņas stāvoklis bija bēdīgs, bet vainīgs pie tā biju es. Vai nebija gana, ka viņa jutās nelaimīga, turklāt pacieta publiskus apvainojumus, kamēr cilvēks, kuram vajadzēja sniegt viņai atbalstu un mierinājumu, sēja tikai vēl lielākas sāpes un nemieru?

Juzdamies vainīgs, es kaunējos pats no sevis. Pēc tik daudz solījumiem, veltīgiem jūtu apliecinājumiem, pēc neskaitāmiem plāniem un cerībām, lūk, ko biju panācis un tikai triju mēnešu laikā! Šķitu sirdī glabājam dārgumu, bet atradu tajā indīgu žulti, sapņa ēnu un savas dievinātās nelaimi. Pirmo reizi ieraudzīju sevi īstā gaismā. Brigita man neko nepārmeta. Viņa gribēja aizbraukt, bet nespēja; viņa bija ar mieru uzņemties jaunas ciešanas. Pēkšņi man prātā iešāvās jautājums — vai nevajadzētu viņu pamest, vai mans pienākums nebūtu bēgt un atbrīvot viņu no sloga?

Piecēlies iegāju blakus istabā un apsēdos uz Brigitas ceļasomas. Tur, atbalstījis pieri rokās, ilgi sēdēju kā sastindzis. Palūkojos apkārt uz pa pusei iesaiņotajām lietām uri drēbēm, kas bija izmētātas pa krēsliem. Ak jā, es labi pa zinu tās! Daļa manas sirds piederēja visam, kas saistījās ar Brigitu. Sāku apsvērt, cik lielu postu esmu viņai nodarījis; acu priekšā atkal iznira Brigita liepu alejā, kur viņai pa pēdām tecēja balts kazlēniņš.

— Ak, cilvēkbērns! — es iesaucos. — Ar kādām tiesībām tu tā rīkojies? Kā iedrošinājies nākt šurp un pieskarties šai sievietei? Kā drīkstēji sagādāt viņai sāpes? Saglaudis matus spoguļa priekšā, tu, pašapmierinātais švīt, dodies pie savas izmisušās mījākās; tu meties spilvenos, kur viņa nupat lūgusi dievu par jums abiem, un nevērīgi spied viņas trauslās, vēl trīcošās rokas. Tu veikli proti sagrozīt nabaga galviņu un mīlestības neprātā esi ļoti daiļrunīgs, mazliet atgādinot advokātu, kas sasarkušām acīm atstāj tiesas zāli pēc zaudēta, nejēdzīga procesa. Tu tēlo pazudušo dēliņu, rotaļājies ar ciešanām un nevērīgi ar dzēlīgiem vārdiem izdari slepkavību buduārā. Ko tu atbildēsi dievam, kad būsi paveicis savu? Kurp dodas sieviete, kura tevi mīl? Kurp slīdi tu, kādā bezdibenī gatavojies krist, kad viņa gaida tavu palīdzību? Ar kādu seju reiz apraksi šo bālo, nelaimīgo draudzeni, kā viņa nupat aprakusi savu vienīgo un pēdējo aizstāvi? Jā, jā, nav šaubu, tu viņu apraksi, jo tava mīlestība viņu nokauj un sadedzina. Tu ļāvi savām fūrijām saplosīt viņu, bet tieši viņa tās savaldīja. Ja neatkāpsies no šīs sievietes, viņa ies bojā tevis dēļ. Uzmanies! Viņas sargeņģelis kavējas, tas klauvē pie viņas durvīm, lai padzītu šo liktenīgo, pazemojošo mīlestību; tas Brigitai iedvesa domu par aizbraukšanu un šobrīd varbūt čukst ausīs pēdējo brīdinājumu. Ak, slepkava! Bende! Piesargies! Te izšķiras jautājums par dzīvību vai nāvi!

Tā runājot pats ar sevi, pēkšņi dīvāna stūrī ievēroju svītrainu kokvilnas kleitiņu — jau salocītu likšanai ceļasomā. Man prātā atausa kāda no mūsu nedaudzajām laimes dienām. Noglaudis kleitiņu, paņēmu to rokās.

— Tevi pamest? — es teicu. — Zaudēt tevi? Ak, mīļā!, Tu gribi aizbraukt bez manis?

Nē, es nespēju Brigitu atstāt, pašlaik tā būtu gļēvulība; viņa nupat bija zaudējusi krustmāti, palikusi viena, slepens nelabvēlis izplatīja ļaunas tenkas. Tas varēja būt vienīgi Merkansons, viņš droši vien visiem izstāstījis mūsu sarunu par Dalanu un, redzēdams mani greizsirdīgu, secinājis un uzminējis pārējo. Bez šaubām, tieši šī čūska apspļāvusi manu dārgāko ziediņu. Vispirms jāsoda viņš, pēc tam jānolīdzina Brigitai nodarītās pārestības. Kāds nelga es esmu! Gudroju, kā pamest Brigitu, kaut gan mans pienākums būtu ziedot viņai savu dzīvi, izpirkt vainu, manis dēļ lieto asaru labad dāvāt viņai laimi, gādību, mīlestību! Tagad .taču esmu viņas vienīgais balsts, draugs un aizstāvis! Man jāseko viņai līdz pasaules galam, jātop par patvērumu, jānomierina, tāpēc ka viņa mani mīlēja un atdevās.

— Brigita! — iegājis istabā, kur viņa bija palikusi, es iesaucos. — Uzgaidiet, pēc stundas es atgriezīšos.

— Uz kurieni jūs? — viņa ievaicājās.

— Uzgaidiet mani, — es atkārtoju, — nebrauciet prom bez manis. Iegaumējiet, ko teicis Rufi: «Lai kur tu ietu, tava tauta būs mana tauta, tavs dievs būs mans dievs; zeme, kur tu mirsi, būs mans kaps, un mūs abus apbedīs kopā.»

Pēkšņi viņu pametis, steidzos pie Merkansona; tur man pavēstīja, ka viņa nav mājās, un es iegāju iekšā uzgaidīt.

Apsēdos ādas atzveltnī kaktā pie melnā, netīrā galda. Laiks vilkās gausi, un man jau apnika tā nīkt, taču pēkšņi atcerējos divkauju savas pirmās mīlestības dēļ.

«Toreiz mani nopietni ievainoja,» es domāju, «turklāt iemantoju smieklīga nelgas slavu. Ko šeit meklēju? Mācītājs taču neies ar mani kauties; ja lūkošu izraisīt ķildu, viņš atbildēs, ka sutana liedz mani uzklausīt, un, kad būšu prom, tenkos vēl vairāk. Starp citu, ko īsti ļaudis mēļo? Par ko Brigita tā uztraucas? Runā, ka viņa aptraipot savu godu, ka es slikti pret viņu izturoties un viņa veltīgi tāpēc ciešot. Blēņas! Par to nevienam nav daļas! Lai runā vien! Mēs parasti piešķiram tādiem niekiem pārāk lielu nozīmi. Vai var aizkavēt provinces cilvēkus interesēties par saviem kaimiņiem? Vai var aizliegt svētulēm tenkot par sievieti, kurai ir mīļākais? Vai ir kāds līdzeklis, kā izbeigt ļaužu valodas? Ja stāsta, ka esmu ļauns pret Brigitu, man pienāktos nevis ar rupju izlēcienu, bet ar savu izturēšanos pierādīt pretējo. Meklēt ķildu ar Merkansonu būtu tikpat smieklīgi kā tenku dēļ bēgt no šejienes. Nē, nekur mums nav jābrauc, tā būtu aplamība; tas naidniekiem apliecinātu, ka viņi nemaldās, un tikai dotu jaunu vielu tenkotā-jiem. Mums nevajag ne aizbraukt, ne uztraukties par ļaužu valodām.

Devos atpakaļ pie Brigitas. Nepilnas pusstundas laika reizes trīs biju mainījis lēmumu. Sāku atrunāt Brigitu no viņas nodoma, izstāstīju, kur nupat biju un kāpēc atmetu savu plānu. Viņa mierīgi manī noklausījās, tomēr vēlējās aizbraukt — māja, kurā mirusi krustmāte, kļuvusi viņai neciešama; man bija krietni jānopūlas, pierunājot viņu palikt; beidzot panācu savu. Mēs abi nosolījāmies neņemt vērā sabiedrības spriedumu, nepadoties un nemainīt parasto dzīves veidu. Zvērēju atlīdzināt viņai par visām nepatikšanām ar mīlestību, un viņa, šķiet, noticēja. Teicu, ka šis gadījums skaidri apliecina manu vainu, un devu vārdu, ka ar turpmāko izturēšanos pierādīšu savu nožēlu; apgalvoju, ka esmu nolēmis padzīt pagātnes rēgus, izraut ar saknēm no sirds atlikušos ļaunuma dīgļus, lai viņai vairs nevajadzētu ciest manas patmīlas vai untumu dēļ; un tā reizē pacietīga un skumja Brigita, cieši apskāvusi mani, paklausīja manam visīstākajam untumam, kuru es pats uzskatīju par prāta apskaidrību.

Kādu dienu, ieejot pie Brigitas, manīju, ka durvis uz istabiņu, kuru viņa dēvēja par lūgšanu celli, ir atvērtas; tur atradās tikai Jūgšanu soliņš un neliels altāris ar krucifiksu un ziedu vāzēm. Starp citu, gan sienas, gan aizkari — viss bija sniega balts. Brigita mēdza te ieslēgties, taču reti, kopš dzīvojām kopā.

Palūkojies durvīs, redzēju Brigitu sēžam uz grīdas starp izmētātiem ziediem. Rokās viņa plosīja, šķiet, no sažuvušām zālēm pītu vainadziņu.

— Ko jūs darāt? — es pavaicāju.

Satrūkusies Brigita piecēlās kājās.

— Neko, — viņa atbildēja. — Tā ir tikai bērnu rotaļlietiņa, vecs, šajā cellē sažuvis rožu vainags. Tas šeit karā jas jau sen; es ienācu nomainīt vāzēs ziedus.

Balss viņai trīcēja, un šķita, ka viņa tūlīt saļims. Atcerējos, ka biju dzirdējis viņu dēvējam par Brigitu Rozi. Pavaicāju, vai nupat saplosītais nav viņai jaunības dienās dāvātais rožu vainags.

— Nē, — viņa nobālusi atbildēja.

— Jā, — es iesaucos. — Jā gan! Zvēru pie savas dzīvības! Atdodiet man vismaz šos atlikumus!

Uzlasījis es noliku vainadziņa atliekas uz altāra un ilgi klusējot skatījos tajās.

— Kaut arī būtu tas pats vainags, — viņa sacīja, — kas tur ļauns, ja noņēmu to no sienas, kur tas pārāk ilgi karājies? Kādēļ glabāt šīs atliekas? Brigitas Rozes vairs nav tāpat kā rožu, no kurām cēlusies viņas iesauka.

Brigita aizgāja, sadzirdēju elsās, un manā priekšā durvis aizcirtās; nokritis ceļos uz akmens grīdas, es rūgti raudāju.

Kad iegāju Brigitas istabā, viņa sēdēja pie galda, pusdienas bija jau gatavas, un viņa mani gaidīja. Klusējot apsēdos savā vietā, un mēs vairs nepieminējām to, kas nospieda mūsu sirdis. [15]

Tas patiesi bija Merkansons, kurš ciematā un apkārtējās muižās visiem klāstīja mūsu sarunu par Dalanu un par manām aizdomām, kuras neviļus biju licis jaust. Provincē tenkas izplatās ātri, tās lido no mutes mutē un tiek aizvien vairāk izpušķotas, tieši tā notika arī šoreiz.

Manas attiecības ar Brigitu tagad kļuva pavisam citādas. Lai cik nevarīgs bija viņas mēģinājums aizbraukt, viņa tomēr bija lūkojusi to darīt. Tikai paklausot manam lūgumam, viņa nekur neaizbrauca; tas uzlika man zināmus pienākumus. Solījos netraucēt viņas mieru ne ar greizsirdību, ne vieglprātību; ik dzēlīgais vārds, kas man izlauzās, bija jau pārkāpums, ik skumjais skatiens, ko viņa man veltīja, bija jaušams un pelnīts pārmetums.

Brigitai, krietnai un vienkāršai pēc dabas, mūsu noslēgtais dzīves veids sākumā likās pievilcīgs, tagad viņa bez bažām varēja tikties ar mani jebkurā laikā. Varbūt viņa tik viegli padevās šādai dzīvei, lai pierādītu, ka mīlestību vērtē augstāk par labo slavu; viņa šķita nožēlojam, ka ņēmusi pie sirds mēļotāju valodas. Par spīti visam, mēs tagad dzīvojām daudz brīvāk un bezrūpīgāk nekā agrāk, neievērojot piesardzību, nevairoties no ļaužu ziņkāres.

Es mēdzu ciemoties pie Brigitas ap brokastlaiku; man augām dienām nebija ko darīt, tāpēc varēju pavadīt viņu pastaigās. Pēc tam viņa aicināja mani pusdienās, tātad pavadījām kopā arī vakaru, bet, kad tuvojās laiks doties.mājās, gudrojām neskaitāmus iemeslus, lai darītu kaut ko piesardzības labā, kas patiesībā bija lieki. Vārdu sakot, es gluži vienkārši dzīvoju pie viņas, kaut gan mēs izlikāmies, ka tas nevienam nav zināms.

Kādu laiku turēju vārdu un mūsu divatni neaptumšoja neviens mākonītis. Tās bija gaišas dienas, taču ne jau par tām gribēju stāstīt.

Visā apkaimē paklīda valodas, ka Brigita dzīvo ar kādu Parīzes izvirtuli; viņas mīļākais izturoties neģēlīgi, abi gan šķiroties, gan salabstot, un tas beigšoties slikti. Senāk ļaudis Brigitu slavēja, toties tagad jo vairāk pēla. Viņas rīcība, ko agrāk visi cildināja, nu tika pamatota ar ļaunāko. Vientuļās pastaigas kalnos, kas vienmēr saistījās ar labdarību un nekad neizraisīja ne mazāko aizdomu, pēkšņi kļuva par ieganstu sekliem, rupjiem jokiem un izsmieklam. Par Brigitu runāja kā par cilvēcisko cieņu zaudējušu sievieti, kuru nenovēršami gaida pelnīts sods.

Es Brigitai sacīju, ka tenkas nav jāuzklausa, un izlikos, ka mani tās nebūt neuztrauc, taču patiesībā šīs runas man kļuva neciešamas. Reizēm ar nolūku devos prom no mājām, lai apciemotu kaimiņus un dzirdētu ko noteiktu, kādu sarunu, kas dotu tiesības uzskatīt sevi par aizskartu un pieprasīt gandarījumu. Uzmanīgi ieklausījos visā, par ko klusās balsīs runāja viesistabās, taču neko nespēju uztvert; lai mani bez žēlastības aprunātu, viesi nogaidīja, kamēr aizeju. Tad, atgriezies mājās, teicu Brigitai, ka šīs tenkas ir nejēdzība un nav vērts tajās klausīties, lai stāsta, ko grib, — es neko nevēlos zināt.

Vai es nebiju vainīgs, neizsakāmi vainīgs Brigitas priekšā? Ja viņa bija tik neapdomīga, vai man nevajadzēja būt prātīgākam un brīdināt viņu par draudošajām briesmām? Es turpretī nostājos sabiedrības pusē pret viņu.

Sākumā biju tikai bezrūpīgs, bet drīz vien kļuvu ass.

— Patiesi gan, — es Brigitai sacīju, — ļaudis mēļo daudz slikta par jūsu nakts pastaigām. Vai varat galvot, ka viņiem nav taisnība? Vai romantiskajās meža alejās un alās jums nekad nekas nav atgadījies? Vai, novakarē atgriežoties mājās, nekad neesat atbalstījusies svešiniekam uz elkoņa, kā reiz atbalstījāties uz manējā? Vai šajā burvīgajā, zaļajā templī, kuru tik drosmīgi šķērsojat, jūs kalpojat vienīgi cilvēkmīlestības dievam?

Man mūžam paliks prātā Brigitas skatiens, kuru viņa man veltīja, kad pirmoreiz ierunājos šādā tonī, es pat neviļus nodrebēju. Taču nodomāju: «Nieki! Ja viņu aizstāvēšu, viņa rīkosies līdzīgi manai pirmajai mīļākajai — izsmies mani un padarīs par nelgu ļaužu acīs.»

No šaubām līdz noliegumam — viens solis. Katrs filo zofs ir rada ateistam. Pateicis Brigitai, ka apšaubu viņas pagātni, es patiesi sāku par to šaubīties un, tiklīdz šaubījos tā vairs neticēju tās nevainojamībai.

Iedomājos, ka Brigita mani krāpj, viņa, kuru nepametu augu dienu ne stundu! Dažreiz es tīšām aizgāju uz visai ilgu laiku, iegalvodams sev, ka daru to, lai viņu pārbaudītu; īstenībā, pats to neapzinādamies, meklēju iemeslu aizdomām un izsmieklam. Tagad es priecājos, ja varēju teikt, ka vairs nejūtu greizsirdību, ka muļķīgās iedomas, kuras mani satrauca agrāk, man tālas; tas, protams, nozīmēja, ka Brigitu vairs pietiekami necienu, lai kļūtu greizsirdīgs.

Sākumā savus vērojumus paturēju pie sevis, pēc neilga laika ar baudu tos izstāstīju Brigitai. Dodoties pastaigā, piezīmēju:

— Cik skaists tērps! Ja nemaldos, līdzīgs bija kādai no manām mīļākajām.

Pie galda es sacīju:

— Vai ziniet, dārgā, mana bijusī mīļākā, pasniedzot desertu, arvien dziedāja. Jums derētu ņemt piemēru no viņas.

Kad Brigita sēdās pie klavierēm, es lūdzu:

— Nospēlējiet valsi, kas bija modē pagājušajā ziemā! Šī melodija atgādinās man vecos, labos laikus.

Ak, lasītāj, tas ilga sešus mēnešus — veselus sešus mēnešus Brigita — apmelota, pakļauta ļaužu apvainojumiem — bija spiesta paciest visas manas nicinošās piezīmes un rupjības, kādas nesavaldīgs, nežēlīgs izvirtulis mēdz izteikt tikai pērkamai sievietei.

Kad beidzās briesmīgās scēnas, kurās, reizēm apvainojot, reizēm izsmejot, taču nemitīgi slāpstot pēc ciešanām un atgriešanās pagātnē, mans prāts pagura gudrot mocības un plosīt sirdi, kāda dīvaina mīlestība, visaugstākā sajūsma lika man uzskatīt savu mīļoto kā elku, kā dievieti. Apvainojis viņu, pēc ceturtdaļstundas jau kritu ceļos, tiklīdz apvainojumi apsīka, lūdzu piedošanu, tiklīdz vairs neizsmēju, raudāju. Tad mani pārņēma nepieredzēts neprāts, īsts laimes drudzis; milzīgajā sajūsmā gandrīz zaudēdams galvu, izjutu drudžainu prieku; nezināju, ko teikt, ko darīt, ko sadomāt, lai nolīdzinātu ļaunumu. Apskāvis Brigitu, lūdzu neskaitāmas reizes atkārtot, ka viņa mani mīl un piedod. Solīdamies izpirkt vainu, zvērēju ielaist lodi sev pierē, ja vēlreiz viņai nodarīšu pāri. Šie jūtu uzliesmojumi vilkās augām naktīm, kad, guļot viņai pie kājām, nebeidzu taisnoties, raudāt, gluži apskurbis no slimīgas, neprātīgas mīlas. Tuvojās rīts, sāka svīst gaisma, es, bezspēkā saļimis, aizmigu, taču pamodies ar smīnu uz lūpām atkal ņirgājos par visu, neticēdams nekam.

Šajās briesmīgajās kaisles naktīs Brigita, šķiet, pilnīgi aizmirsa, ka manī mīt cits cilvēks, nevis tas, kurš patlaban pie viņas. Kad lūdzos piedošanu, viņa paraustīja plecus, it kā sacīdama: «Vai nezini, ka es tev piedodu visu?» Mans skurbums pārņēma arī viņu. Cik daudzkārt bāla no kaisles un mīlas viņa sacīja, ka vēlas redzēt mani tieši tādu, ka šīs vētrainās scēnas ir viņas dzīve, ka viņas ciešanas, kās pirktas par šādu maksu, viņai dārgas un viņa itin neko neno-' žēlos, kamēr vien manā sirdī būs kaut dzirkstelīte mīlestības, kas viņu droši vien pazudinās, bet viņa tomēr cer, ka mēs nomirsim kopā, vārdu sakot, viņai mīļš un patīkams it viss, kas nāk no manis, kā asaras, tā apvainojumi, un šīs baudas kļūs viņas kaps.

Taču dienas ritēja tālāk, un mana slimība aizvien pieņēmās, dusmu uzliesmojumi, vēlēšanās ievainot ieguva drūmu, nedziedināmu noslieci. Lāgiem šis neprāts izraisīja īstas drudža lēkmes, kuras uznāca pavisam negaidot; naktīs pamodos, viscaur trīcēdams, aukstiem sviedriem noplūdis. Pēkšņs troksnis, kāds negaidīts iespaids man lika tik spēji satrūkties, ka nobijās visi, kas to redzēja; kaut gan Brigita ne par ko nesūdzējās, viņas sejā izpaudās dziļas pārvērtības. Kad sāku viņai uzbrukt, viņa, ne vārda neteikusi, aizgāja un ieslēdzās savā istabā. Pasarg dievs, es nekad nepacēlu roku pret viņu, pat negantākajās neprāta lēkmēs drīzāk biju gatavs mirt nekā pieskarties viņai.

Kādu vakaru, kad rūtīs sitās lietus šaltis, mēs divatā sēdējām pie nolaistiem aizkariem.

— Man šodien jautrs noskaņojums, — es Brigitai teicu, — taču drūmais laiks neviļus iedveš skumjas. Nevajadzētu tām ļauties, un, ja jūs neiebilstat, uzjautrināsimies, par spīti negaisam.

Piecēlos un aizdedzu sveces. Nelielā telpa pēkšņi kļuva gaiša kā iluminācijā. Kamīna spilgtās liesmas (tas notika ziemu) izplatīja smacīgu siltumu.

— Tātad, — es sacīju, — ko mēs līdz vakariņām varētu iesākt?

Atcerējos, ka Parīzē tagad karnevāla laiks. Iztēlojos masku karietes, kuru ceļi krustojas Parīzes bulvāros. Šķitu dzirdam jautrā pūļa skaļās klaigas pie ieejas teātros. Man atausa atmiņā kairās dejas, košie masku kostīmi, vīns un trakulīgās izdarības; manī ierunājās jaunība.

— Pārģērbsimies, — es ierosināju. — Neviens gan to neredzēs, bet vai tas svarīgi? Tiesa, mums nav masku tērpu, toties netrūkst materiāla, no kā tos darināt, un tas būs jo interesantāk. Mēs lieliski izklaidēsimies.

Sameklējām skapī kleitas, šalles, mēteļus, apmetņus, lentas un mākslīgos ziedus. Brigita, kā parasts, bija pacietīga un jautra. Mēs pārģērbāmies, viņa pati vēlējās sakārtot man matus; nokrāsojām un nopūderējām vaigus, šim nolūkam nepieciešamais atradās vecā, šķiet, no krustmātes mantotā kārbiņā. Apmēram pēc pusstundas mēs viens otru vairs nepazinām. Vakaru pavadījām dziesmās un dažādās sagudrotās aušībās, pēc pusnakts sākām vakariņot.

Bijām izrakņājuši visus skapjus, taču kāds vēl bija palicis neskarts. Sēžoties pie galda, pamanīju tajā uz plauktiņa jau minēto burtnīcu, kurā Brigita bieži rakstīja piezīmes.

— Vai tas ir jūsu domu graudu krājums? — izstiepdams roku un sniegdamies pēc burtnīcas, ievaicājos. — Ja nav noslēpums, ļaujiet tajā ieskatīties.

Atšķīru burtnīcu, kaut gan Brigita dzīrās mani aizkavēt; pirmajā lappusē krita acīs vārdi: «Mans testaments.»

Rokraksts bija viscaur mierīgs, vispirms izlasīju patiesu, bez rūgtuma un naida uzrakstītu stāstu par mokām, kādas viņa izcietusi, būdama mana mīļākā. Noteikti un stingri Brigita apgalvoja, ka panesīs visu, kamēr vien es viņu mīlēšu, un mirs, ja pametīšu. Viņas lepnums bija nesalaužams; dienu pēc dienas Brigita izklāstīja savu dzīvi, kas upurēta man. Zaudējumi, cerības, baismīgā vientulības sajūta, kas viņu vajāja pat manās skavās, aizvien pieaugošā plaisa starp mums, nežēlīgā izturēšanas, ar kādu es atmaksāju par viņas mīlestību un pašuzupurēšanos, — viss bija attēlots bez mazākām sūdzībām, gluži otrādi, Brigita centās mani attaisnot. Beidzot, pārgājusi pie personiskiem jautājumiem, viņa sniedza sīkus norādījumus par mantiniekiem. Savu dzīvi Brigita bija nolēmusi beigt noindējoties, viņas nāve būs labprātīga, viņa piebilda, kategoriski noliegdama, ka šīs atmiņas jebkad varētu apsūdzēt mani. «Aizlūdziet par viņu!» Tādi bija testamenta pēdējie vārdi.

Skapī uz tā paša plauktiņa ievēroju mazu kārbiņu, kuru reiz jau biju redzējis, pilnu ar smalku, zilganu pulveri, kas atgādināja sāli.

— Kas tas? — pielikdams kastīti pie lūpām, es Brigitai vaicā ju. Šausmās iekliegusies, viņa metās man klāt.

— Brigita, — es teicu, — atvadieties no manis. Šo kārbiņu es ņemšu līdzi, jūs aizmirsīsiet mani un dzīvosiet, ja nevēlaties padarīt mani par slepkavu. Šonakt pat aizbraukšu, nelūgdams jums piedošanu. Varbūt jūs man piedotu, bet dievs redz, ka es to nepelnu. Noskūpstiet mani pēdējo reizi!

Noliecos un noskūpstīju viņas pieri.

— Pagaidiet! — Brigita bezgala sāpīgi iesaucās, bet es, atgrūdis viņu, izskrēju laukā.

Trīs stundas vēlāk biju sagatavojies ceļam un pasta kariete jau gaidīja mani pie mājas. Lietus joprojām nemitējās, un es taustīdamies iekāpu karietē. Nākamajā mirklī kučieris uzšāva zirgiem, pēkšņi sajutu divas rokas apvija-mies sev ap kaklu, un kādas lūpas elsojot piekļāvās manējām.

Tā bija Brigita. Darīju visu iespējamo, lai pierunātu viņu palikt. Uzsaucu kučierim, lai aptur zirgus, sacīju Brigitai, ko vien varēju iedomāties, lai piedabūtu viņu izkāpt no karietes. Es pat solījos reiz atkal atgriezties pie viņas, kad laiks un ceļojumi būs dzēsuši atmiņas par ļaunumu, ko esmu nodarījis. Centos pierādīt, ka novedīšu viņu nelaimē, ka saistīties ar mani nozīmētu padarīt mani par slepkavu. Izmēģināju visu — lūgumus, zvērestus, pat draudus; viņa atbildēja tikai vienu:

— Ja aizbrauc, tad ņem ari mani līdzi; bēgsim no šejienes, bēgsim no pagātnes. Mēs šeit vairs nevaram dzīvot, dosimies citur, kur vien tu vēlies, brauksim un kādā zemes stūrītī mirsim abi kopā. Mums jābūt laimīgiem — man ar tevi, tev ar mani.

Es viņu noskūpstīju tādā saviļņojumā, ka sirds gandrīz neizturēja.

— Brauc taču! — uzsaucu kučierim.

Brigita metās manās skavās, un zirgi aizrikšoja.

Nolēmuši doties tālā ceļojumā, ieradāmies Parīzē. Lai sagatavotos un daudz ko nokārtotu, bija nepieciešams laiks, tāpēc noīrējām uz vienu mēnesi mēbelētu dzīvoklīti.

Nodoms atstāt Franciju visu spēji grozīja: mēs atguvām prieku, cerības, uzticību; pošoties ceļam, izbeidzās pārestības un ķildas. Tās aizstāja sapņi par laimi un mūžīgas mīlestības zvēresti; ilgojos, kaut mīļotā uz visiem laikiem aizmirstu smagos pārdzīvojumus. Kā varēju pretoties viņas neskaitāmajiem maigas mīlestības pierādījumiem un drosmīgajai pašaizliedzībai? Brigita man ne vien piedeva, bet bija ar mieru nest pašu lielāko upuri — visu pamest un sekot man. Jauzdams, ka neesmu pelnījis šo sirsnīgo pieķeršanos, ko viņa man apliecināja, karsti vēlējos nākotnē gandarīt viņai ar to pašu, labais manī beidzot uzveica ļauno, un sirdī sāka valdīt apbrīna un mīlestība.

Noliekušies pār karti, abi ar Brigitu meklējām vietiņu, kur patverties no pasaules; jautājums vēl nebija izšķirts, taču joka pēc izlikāmies, ka nespējam vien izvēlēties, šajā nenoteiktībā gūdami asu, līdz šim nepazītu prieku. Pētot karti, mūsu pieres saskārās, mana roka apvijās Brigitai. «Uz kurieni braukt? Ko darīt? Kur sākt jaunu dzīvi?» Kā izteikt, ko pārdzīvoju, kad cerību pilns brīžam pacēlu acis uz mīļoto? Cik vainīgs jutos, raugoties Brigitas daiļajā, rāmajā, pēc bijušajiem pārdzīvojumiem vēl gluži bālajā sejā, kas, iztēlojoties nākotni, atplauka smaidā! Kamēr tā sēdēju, apskāvis Brigitu, kamēr viņas pirksti slīdēja pār karti un viņa klusām stāstīja par to, kas vēl kārtojams, par savām iecerēm un mūsu nākamo noslēgto dzīvi divatā, biju gatavs ziedot dzīvību viņas dēļ. Laimes sapņi, šķiet, ka vienīgo īsto laimi šajā pasaulē sniedzat tikai jūs!

Gandrīz visa nedēļa pagāja vienā steigā, kārtojot darīšanas un iepērkoties; tad pēkšņi pie mums ieradās kāds jauneklis, atnesdams Brigitai vēstules. Pēc sarunas ar viņu Brigita likās skumja un nospiesta. Man viņa pavēstīja tikai to, ka vēstules nāk no N pilsētiņas, kur pirmo reizi biju atzinies Brigitai mīlestībā un kur dzīvoja viņas vienīgie radinieki.

Gatavošanās ceļam strauji tuvojās galam, un es degu nepacietībā drīzāk aizbraukt, turklāt manī ne mirkli nerimās prieks. Kad no rīta piecēlies redzēju sauli mūsu logos, manī uzvilnīja tāda sajūsma, ka jutos kā apreibis; uz pirkstgaliem iegāju Brigitas guļamistabā. Pamodusies viņa nereti atrada mani ceļos pie gultas, es raudzījos viņā, ne spēdams valdīt asaras; nesapratu, kādā veidā pārliecināt viņu par savu dziļo, patieso nožēlu. Savas pirmās mīlestī bas dēļ biju vai prātu zaudējis, bet tagad likos simtkārt lielāks neprātis: nevaldāmi tiecos pēc visa dīvainā un negantā, ko spēj iedvest pārmērīga kaisle. Brigitu es dievināju un, kaut gan viņa bija mana jau vairāk nekā pusgadu, vienmēr šķitu viņu ieraudzījis pirmo reizi; pārāk ilgi spīdzinājis šo sievieti, gandrīz neiedrošinājos noskūpstīt vi ņas tērpa malu. Lāgiem, dzirdot viņas balsi, pēkšņi sarāvos, it kā tā man. būtu sveša; dažreiz elsodams metos viņas skavās, dažreiz smējos bez iemesla un, savu agrāko izturēšanos pieminēdams tikai ar šausmām un riebumu, ilgojos pēc tāda mīlas tempļa, kur, nomazgājis netīro pagātni, varētu tērpties jaunās drānās, ko neviens man nespētu atņemt.

Redzējis Ticiāna gleznu, kurā apustulis Toms skar Kristus brūces, es bieži domāju: ja cilvēkmīlestību pielīdzina dievbijībai, tad droši var sacīt, ka es atgādinu šo Tomu. Ko pauž viņa saviļņotā seja? Viņš vēl netic, taču jau gatavs pielūgt. Viņš pieskaras brūcei, pārsteigumā lāsts pa mirst pavērtajās lūpās, un no tām raisās klusa lūgšana. Kas viņš ir — apustulis vai ķeceris? Vai viņa grēku nožēla izpērk vainu? Ne viņam, ne gleznotājam, ne tev, gleznas skatītāj, tas nav zināms. Pestītājs smaida, un viņa bezgalīgās labsirdības gaismā viss izgaist kā rasas lāse.

Tāds Brigitas tuvumā biju arī es — nerunīgs, allaž it kā izbrīnījies; „bijos, ka viņa var saglabāt bažas un, redzot manas nemitīgās pārmaiņas, zaudēt uzticību. Taču pēc divām nedēļām, skaidri lasīdama manā sirdī, Brigita saprata, ka viņas atklātība savukārt izraisa manējo, tā kā manu mīlestību radīja viņas drosme, viņa ne par ko vairs nešaubījās.

Istabās visapkārt bija nekārtīgi izmētātās mantas — albumi, zīmuļi, grāmatas, saiņi, tomēr degpunktā joprojām palika mūsu mīļotā karte. Mēs nemitīgi nācām un gājām; pie katras izdevības es kritu Brigitai pie kājām, viņa saukāja mani par sliņķi, smējās, ka viss javeicot pašai, jo es nekam nederot; un, kravādami lietas, mēs turpinājām kaldināt dažādus plānus. Līdz Sicīlijai ceļš pārak garš, taču ziemas tur maigas. Klimats — vispatīkamākais. Arī Dže-nova ir ļoti skaista ar savām gleznainajām mājelēm, zaļojošajiem dārziem ceļa malās un Apenīniem pie apvaršņa. Bet cik daudz tur trokšņa! Cik pulka ļaužu! No trim pretimnācējiem viens noteikti būs mūks, otrs — zaldāts. Florence ir skumja, tajā vēl dzīvi viduslaiki. Kā lai pacieš režģotos logus un pretīgo brūno krāsu, ar kuru notrieptas it visas mājas? Bet ko iesākt Romā? Mēs taču neceļosim, meklēdami spilgtus iespaidus, jo mazāk, lai mācītos. Ja nu dodamies uz Reinas krastiem? Sezona tur jau beigusies, un, kaut arī mēs neilgojamies pēc sabiedrības, tomēr vietā, kas bieži tiek apmeklēta, vienmēr liksies mazliet skumji, kad visi to pametuši. Bet Spānija? Tur mus sagaidītu neskaitāmi šķēršļi: būtu jāsoļo tikpat kā karagājienā un ja-būt gatavam uz visu, tikai ne uz mieru. Dosimies uz Sveici! Turp brauc daudzi, un tikai nelgas par to pavīpsnā. Zilas debesis, zaļas ielejas un sniegbaltas kalnu galotnes — trīs dievam vismīļākās krāsas nekur tik koši nezaigo kā Šveicē.

— Braucam, braucam! — iesaucās Brigita. — Laidīsimies prom kā divi putni! Iedomāsimies, dārgo Oktāv, ka tikai vakar esam iepazinušies. Satikāmies ballē, jūs manī ieskatījāties, es jūs iemīlēju; stāstīdams, ka netālu no šejienes mazā pilsētiņā jums bijusi mīļākā — kāda Pirsona kundze, jūs attēlojāt, kas starp jums noticis, un es gandrīz nespēju tam ticēt. Ceru, ka neiedrošināsieties klāstīt man visos sīkumos šo romānu ar sievieti, kuru manis dēļ pametāt. Es savukārt varu pačukstēt jums, ka vēl pirms neilga laika mīlēju nelieti, kurš sagādāja man daudz ciešanu; jūs izsakāt savu līdzjūtību, lūdzat, lai klusēju, un mēs viens otram solāmies nekad vairs nepieminēt bijušo.

Brigitai runājot, mani parņema savadas alkas, trīcošām rokām viņu apskāvu.

— Diez kāpēc tā drebu, aiz laimes vai bailēm? — es iesaucos. — Mīļotā, es vedīšu tevi prom no šejienes. Mums priekšā neaptverama tāle, un tu piederi man; mēs aizbrauksim. Lai beidzas jaunība, lai izsīkst atmiņas, rūpes un bažas! Ak, mana labā, drosmīgā draudzene! Zēnu tu pārvērti par vīru! Zaudējot tevi, es nevienu vairs neiemīlētu. Varbūt agrāk, kad mēs vēl nepazināmies, mani izdziedinātu arī cita, bet tagad vienīgi tu visā pasaulē vari mani glābt vai pazudināt, jo sirdī man nesadzīst rēta, ko cirtušas tev nodarītās pārestības. Es biju nepateicīgs, akls un nežēlīgs. Lai slavēts dievs, ka tu mani vēl mīli! Ja kādreiz vēl atgriezīsies ciematā, kur tevi zem liepām sastapu, ielūkojies tukšajā mājā — tur droši vien mitinās kāds rēgs, jo šo māju tu pameti kopā ar citu, nevis ar to, kurš pie tevis reiz atnāca.

— Vai tiešām? — vaicāja Brigita, daiļo, mīlestībā starojošo seju pievērsdama debesīm. — Vai tiešām esmu tava? Jā gan, manu zēn, tālu prom no pretīgās sabiedrības, kurā tu pāragri novecoji, tu mīlēsi mani. Tu kļūsi, kāds patiesībā esi, un, vienalga, kurā zemes malā mēs uzsāksim jaunu dzīvi, bez liekiem sirdsapziņas pārmetumiem varēsi aizmirst mani, ja vairs nemīlēsi. Mana misija tad izbeigsies, taču es par visu pateikšos dievam, kurš nekad mani neatstās.

•

Cik smagas, sāpīgas atmiņas vēl joprojām atsauc šie vārdi! Beidzot mēs nolēmām doties uz Ženēvu un Alpu pie-kājē izvēlēties mierīgu vietiņu, kur aizvadīt pavasari. Brigita jau sapņoja par brīnišķo ezeru, es domās ieelpoju zaļās ielejas dzīvinošās smaržas un spirgtās vēsmas, kas saviļņo ezera līmeni; redzēju acu priekšā Lozannu, Veveju, Oberlandi un neaptveramo Lombardijas līdzenumu aiz Monterozas virsotnēm. Mūs vilināja turp aizmirstība, miers, vēlēšanās bēgt, visi laimīgās vientulības gari. Kad vakaros, rokās saķērušies, klusēdami skatījāmies viens otrā, izjutām dīvainu pacilātību, kas pārņem tālu ceļojumu priekšvakarā, savādu, neizprotamu skurbumu, ko izraisa reizē bailes un svētceļojuma alkas. Augstais dievs, tādos brīžos cilvēku uzrunā tava balss, brīdinot, ka viņam būs jāatgriežas pie tevis. Vai cilvēka domai nav plīvojošu spārnu un skanīgu, uzvilktu stīgu? Ko piebilst vēl? Vai nedaudzajos vārdos: «Viss kārtībā, mēs varam braukt,» — neslēpās vesela pasaule?

Pēkšņi Brigita sadrūmst, nokar galvu, klusē. Vaicāju, vai viņa nav saslimusi, klusā balsī viņa to noliedz; ierunājos par aizbraukšanas dienu, viņa pieceļas un vēsa, padevīga turpina posties; kad zvēru, ka viņa būs laimīga un es veltīšu viņai savu mūžu, viņa ieslēdzas istabā un raud; kad skūpstu — viņa nobālusi sniedz pretī lūpas, vairīdamās skatīties acīs; kad saku, ka vēl nav par vēlu, ka varam atteikties no brauciena, viņa nīgri sarauc pieri; kad lūdzu izkratīt sirdi, atkārtodams, ka viņas dēļ esmu gatavs mirt, upurēt mūsu laimi, ja tā viņai izraisītu kaut vienu smagu nopūtu, viņa metas man ap kaklu, tad spēji atraujas un it kā neviļus atgrūž mani. Kādudien beidzot ierodos pie viņas ar biļetēm, kurās atzīmētas vietas Bezansonas diližansā. Eju klāt, ielieku biļetes viņai klēpī, viņa iekliedzas un paģībusi saļimst man pie kājām.

II

Visas pūles uzminēt šās negaidītās pārvērtības cēloni bija veltas, arī mani jautājumi palika bez atbildes. Brigita nebija vesela un spītīgi klusēja. Reiz, augu dienu lūdzis paskaidrojumus un pagalam apjucis no dažādiem minējumiem, devos laukā nezināmā virzienā. Pie operas sastapu kādu spekulantu, kurš piedāvāja biļeti, un es pa vecam paradumam, neko nedomājot, iegāju teātrī.

Manu uzmanību nespēja saistīt ne skatuve, ne zāle. Pārāk sarūgtināts, reizē apjucis un, ja tā drīkst izteikties, ierāvies savā iekšējā pasaulē, šķitu gluži vienaldzīgs pret ārējiem iēspaidiem. Manu prātu nodarbināja viena doma, un, jo vairāk to pārcilāja, jo neskaidrāka tā kļuva. Kas bija šis briesmīgais, negaidītais šķērslis, kurš aizbraukšanas priekšvakarā sagrāva manus plānus un cerības? Ja tam bija sakars ar gluži parastu sarežģījumu vai pat īstu nelaimes gadījumu, kā, piemēram, ar materiālām grūtībām vai kāda drauga zaudējumu, — kāpēc tad Brigita tik spītīgi klusēja? Kāpēc, kad klāt bija brīdis piepildīt visdārgākos sapņus, mūsu laimei ceļā stājās kāds noslēpums, kuru viņa man neuzticēja pēc visa, ko manā labā darījusi? Kāpēc tieši no manis viņa to slēpa? Kaut arī tās būtu viņas personīgās bēdas un rūpes, varbūt bailes no nākotnes vai citi cēloņi, kas izraisa skumjas, nenoteiktību un dusmas, aiztur viņu uz zināmu laiku vai vispār liek atteikties no ļoti kārotā ceļojuma, — kāpēc tos neatklāt? Mans noskaņojums tobrīd liedza saskatīt viņas rīcībā kaut ko nosodāmu. Pat šķietamas aizdomas mani atbaidītu, iedvestu riebumu. Turklāt vai no sievietes, kuru tik labi pazinu, varēju gaidīt nepastāvību vai gluži vienkārši niķus? Un tā es maldījos kā tumsā, neuztverdams pat niecīgākā gaismas stariņa, ne mazākā pieturas punkta, kas norādītu pareizo virzienu.

Galerijā man iepretī sēdēja jauneklis, kurš likās pazīstams. Kā jau parasti, kad prātu kaut kas nodarbina, raudzīdamies jauneklī, es neapzinīgi cerēju, ka viņa seja atsauks man atmiņā arī vārdu. Pēkšņi es viņu pazinu: tas bija jau iepriekš pieminētais cilvēks, kurš atnesa Brigitai vēstules no N pilsētiņas. Neviļus pielēcis kājās, grasījos doties viņam klāt. Lai nokļūtu līdz vietai, kur viņš sēdēja, būtu vajadzējis traucēt daudzus skatītājus, tāpēc nolēmu nogaidīt starpbrīdi.

Vispirms man iešāvās prātā, ka tieši šis jauneklis varētu kaut ko paskaidrot par mana nemiera vienīgo cēloni. Dažu dienu laikā viņš ar Pirsona kundzi bija vairākkārt ticies, un es ievēroju, ka ne tikai pēc pirmā apciemojuma, bet vienmēr pēc viņa aiziešanas Brigita likās skumja. Viņi bija tikušies vakarā pirms Brigitas saslimšanas un arī nākamajā rītā. Saņemtās vēstules viņa man nerādīja; varbūt jauneklis zināja īsto cēloni, kas aizkavēja mūsu ceļojumu. Varbūt noslēpums viņam visā pilnībā nebija uzticēts, taču iepazīstināt mani vismaz ar vēstuļu saturu viņš, bez šaubām, varēja, turklāt, pārliecināts, ka manas un Brigitas attiecības viņam pietiekami skaidras, droši varēju viņu iztaujāt. Nopriecājos, ka esam tikušies, tūlīt pēc cēliena beigām izsteidzos gaitenī, lai parunātos. Iespējams, ka jauneklis nemanīja mani tuvojamies, jo nez kāpēc attālinājās un iegāja ložā. Nolēmis uzgaidīt, kad viņš atkal parādīsies, brītiņu pastaigājos, nenovērsdams acu no ložas durvīm. Beidzot tās atvērās, un jauneklis iznāca gaitenī; pa gabalu sveicinādams, devos viņam pretī. Pagājies dažus nenoteiktus soļus uz priekšu, viņš spēji pagriezās, noskrēja lejā pa kāpnēm un nozuda.

Mana vēlēšanās viņu sastapt bija pārāk jaušama, lai viņš bez zināma iemesla no manis vairītos. Mēs taču nebijām sveši, bet, starp citu, pat svešinieks, redzot otru nākam klāt, vismaz pieklājības pēc uzgaidīs. Mēs tobrīd gaitenī atradāmies divi vien, tāpēc šaubu nebija — viņš nevēlējās ar mani runāt. Man prātā nenāca šādu rīcību uzskatīt par nekaunību: šis cilvēks ik dienas pie mums ciemojās, es allaž viņu laipni uzņēmu, viņš izturējās vienkārši un pazemīgi — kā gan varēju iedomāties, ka viņš grib mani apvainot? Nē, viņš vairījās no manis, lai novērstu nepatīkamu sarunu. Bet kāpēc īsti? Arī šis noslēpums modināja manī ne mazākas bažas kā pirmais. Neviļus saistīdams Brigitas spītīgo klusēšanu ar jaunekļa spējo nozušanu, es velti centos aiztraukt nelāgās domas.

Visneciešamākās mokas ir neziņa, un daudzkārt dzīvē esmu pakļāvies lielām nelaimēm, nespēdams pacietīgi nogaidīt. Pārnācis mājās, redzēju Brigitu lasām liktenīgās vēstules no N pilsētiņas. Atzinos, ka mans stāvoklis ilgāk nav izturams un par katru cenu vēlos to izbeigt; man ja-zina pēkšņi notikušās pārmaiņas cēlonis, lai kāds tas būtu, un, ja viņa neko neteiks, uzskatīšu viņas klusēšanu par neapšaubāmu atteikšanos braukt līdzi vai pat kā pavēli šķirties uz visiem laikiem.

Brigita negribot parādīja vienu no rokās turētajām vēstulēm. Radinieki rakstīja, ka Brigitas aizbraukšana viņiem būs mūžīgs apkaunojums, jo tās cēlonis nevienam neesot noslēpums, un viņi ir spiesti savlaicīgi brīdināt par šā ceļojuma sekām; kaut arī Brigita ir brīva atraitne, tomēr, tik atklāti dzīvojot ar mani kā ar mīļāko, viņa esot atbildīga par savas ģimenes labo slavu; ja Brigita spītīgi palikšot pie sava, ne radi, ne senie draugi vairs negribēšot viņu pazīt; ar visvisādiem draudiem un padomiem viņi lūkoja piedabūt Brigitu atgriezties mājās.

Vēstules tonis manī izraisīja sašutumu, jo saskatīju tajā galvenokārt tikai apvainojumus.

— Bet jauneklis, kurš jums piegādā šos brīdinājumus, — es iesaucos, — viņš droši vien apņēmies nodot tos arī mutiski un veic savu uzdevumu spoži, vai nav tiesa?

Dziļās skumjas, kas izpaudās Brigitas sejā, lika man pārdomāt, un manas dusmas norima.

— Dariet, ko esat nolēmis, — viņa sacīja,’ — taču jūs mani galīgi pazudināsiet. Mans liktenis ir jūsu rokās, un jūs jau sen esat tā pavēlnieks. Ja vēlaties, varat atriebties maniem senajiem draugiem, kuri, atgādinot, ka esmu zaudējusi godu, pēdējo reizi lūko saukt mani pie prāta un atgriezt sabiedrībā, kuru reiz cienīju. Neatturēšu jūs ne ar vārdu un, ja diktēsiet atbildi, darīšu visu, ko liksiet.

— Vēlos tikai vienu, — es teicu, — uzzināt jūsu nolūkus. Turklāt mans pienākums — pielāgoties jums, un zvēru — esmu gatavs to darīt. Atbildiet godīgi: vai vēlaties palikt vai braukt, vai arī es braukšu viens?

— Kāpēc šie jautājumi? — Brigita vaicāja. — Vai esmu teikusi, ka pārdomāju? Nejūtos vesela un šādā stāvoklī braukt nevaru, bet, tiklīdz atspirgšu un būšu spējīga celties, dosimies uz Ženēvu, kā norunāts.

Pēc tam mēs šķīrāmies, taču pat Brigitas atteikšanās mani nesarūgtinātu tā kā viņas ledainais tonis, izsakot šos vārdus. Radi ar saviem brīdinājumiem nereti bija centušies pārtraukt mūsu draudzību, tomēr, lai kāds bija viņu vēstuļu saturs, Brigita to allaž ātri aizmirsa. Kā varēju ticēt, ka vēstules, kas agrāk, daudz drūmākās dienās, viņai bija vienaldzīgas, tagad tik dziļi viņu ietekmējušas? Pārdomāju, vai mana uzvedība, kopš dzīvojam Parīzē, nav pelnījusi pārmetumus.

«Iespējams, ka cēlonis ir tikai sievišķīga mazdūšība,» es spriedu. «Brigita bija nolēmusi spert pārgalvīgu soli, taču izšķirīgajā brīdī atkāpās savu iegribu dēļ. Vai izvirtuļi to nemēdz saukt par pēdējo šaubīšanos? Bet līksmais noskaņojums, kādā Brigita vēl pirms nedēļas augām dienām dzīvoja, neskaitāmie plāni, kurus ar lielu prieku nemitīgi kaldināja gan pieņemdama, gan atmezdama, viņas solījumi, draudzības apliecinājumi — vai viss nebija patiess, nemākslots, brīvs? Viņa pati ilgojās aizbraukt, neņemot vērā manu gribu. Nē, šeit noteikti kaut kas slēpjas; bet kā to izdibināt, ja uz maniem jautājumiem viņa atbild tik nepārliecinoši? Neiedrošinos apgalvot, ka viņa melo, vai prasīt citu atbildi. Viņa noliedz, ka pārdomājusi, un joprojām ir gatava braukt, bet, ja to izteic tik vēsi, vai tad labāk neatmest šo ieceri? Vai drīkstu pieņemt tādu upuri, ja viņa uz šo ceļojumu raugās kā uz pienākumu, sodu, ja tas, ko uzskatīju par mīlestības velti, atsaucoties uz doto vārdu, jāpieprasa gandrīz ar varu? Ak kungs! Vai tiešām turēšu savās rokās šo bālo, vārgo būtni? Vai tiešām tā, ko uz ilgu laiku un varbūt pat uz mūžu vedīšu tālā svešumā, būs tikai padevīgs upuris? «Darīšu visu, ko liksiet!» viņa teica. Nē, nekādā ziņā nevēlos pārbaudīt viņas pacietību, ja vēl kaut nedēļu redzēšu šo mocekles seju, ja viņa nebeigs klusu-ciest, braukšu viens pats.»

Kāds nelga es biju! Vai tas būtu manos spēkos? Vēl pirms pāris nedēļām jutos tik laimīgs, ka neiedrošinājos raudzīties atpakaļ, domājot vienīgi par iespējām aizvest Brigitu. Augu nakti neaizvēris acu, nākamajā rītā agri nolēmu uz labu laimi doties pie jaunekļa, kuru biju sastapis operā. Nesapratu, vai tās ir dusmas vai ziņkāre, kas mani skubina, nesapratu arī, ko īsti ar to panākšu, taču domāju, ka tagad viņš vismaz no manis nespēs izvairīties, un neko vairāk arī nekāroju.

Nezinādams jaunekļa adresi, iegāju pie Brigitas pavaicāt; aizbildinājos, ka pieklājības pēc uzskatu par vajadzīgu apraudzīt cilvēku, kurš tik bieži mūs apciemo, tikšanos operā nepieminēju. Brigita gulēja gultā, un gurdās acis liecināja, ka viņa raudājusi. Kad ienācu, viņa, sniedzot roku, jautāja:

— Ko jūs no manis vēlaties?

Brigitas balss skanēja skumji, taču laipni. Pārmijām dažus draudzīgus vārdus, un, mazliet atvieglojis sirdi, es devos prom.

Jaunekli, pie kura gāju, sauca Smits, viņš dzīvoja netālu no mums. Klauvējot pie viņa durvīm, mani pārņēma neizprotams nemiers, un, it kā negaidītas gaismas apžilbināts, es lēniem soļiem devos iekšā. Smita pirmā kustība sastindzināja man asinis dzīslās. Viņš gulēja gultā, viņa seja likās tikpat bāla un satraukta kā nupat Brigitai, tieši tāpat pastiepis roku, viņš līdzīgā tonī pateica tos pašus vārdus:

— Ko jūs no manis vēlaties?

Lai saka, ko grib, cilvēka dzīvē mēdz būt prātam neaptveramas sagadīšanās. Neko neatbildējis, es apsēdos un, it kā pamodies no sapņa, domās atkārtoju Smita jautājumu. Patiesi, kāpēc biju atnācis? Kā attaisnot savu ierašanos? Pieņemsim, ka Smitu iztaujāt būtu lietderīgi, bet, kas zina, vai viņam labpatiksies atbildēt? Atvedis Brigitai vēstules, viņš zināja sūtītājus, bet vai man pašam viss nekļuva skaidrs pēc tam, kad Brigita parādīja vienu no vēstulēm? Man trūka drosmes izvaicāt Smitu, jo baidījos nodot, kas manī noris. Vispirms mēs apmainījāmies nenozīmīgiem pieklājības vārdiem. Es pateicos, ka viņš uzņēmies Pirsona kundzes radinieku uzdevumu, sacīju, ka, aizbraucot no Francijas, mēs savukārt lūgsim viņam dažus pakalpojumus, pēc tam abi apklusām, pārsteigti, ka atrodamies viens otra sabiedrībā.

Juzdamies neērti, sāku lūkoties apkārt. Istaba, kurā jauneklis dzīvoja, bija ceturtajā stāvā; viss tajā liecināja pār nabadzību, godīgumu un darba mīlestību. Dažādas grāmatas, mūzikas instrumenti, ģīmetnes baltos koka ietvaros, kārtīgi salikti papīri uz rakstāmgalda, kas pārklāts ar galdsegu, vecs atzveltnis un daži krēsli — vairāk nekā; taču visapkārt valdīja tīrība un kārtība, atstājot tīkamu iespaidu. Smita atklātā, apgarotā seja acumirklī izraisīja simpātijas. Uz kamīna redzēju pusmūža sievietes ģīmetni, kad, domās iegrimis, tai tuvojos, Smits paskaidroja, ka tā esot viņa māte.

Atcerējos, ka Brigita bieži bija stāstījusi par Smitu, un man prātā iešāvās neskaitāmi senaizmirsti sīkumi. Brigita pazina viņu kopš bērnības. Pirms ierados laukos, viņa dažkārt tikās ar Smitu N pilsētiņā, bet vēlāk bija braukusi uz turieni tikai reizi, un tieši tad Smita tur nebija. Tā, nejauši uzzinājis dažus faktus par Smita dzīvi, es labi tos iegaumēju. Smits strādāja kādā nenozīmīgā vietiņā, kas tomēr deva iespēju uzturēt māti un māsu. Viņa attieksme pret abām sievietēm pelnīja augstākos cildinājumus; viņu labā Smits atteicās no visa, un, kaut arī apveltīts lieliskām mūziķa spējām, kas varētu sagādāt pat slavu, viņš savā lielajā godprātībā un atturībā vairāk par panākumiem vērtēja klusu, mierīgu dzīvi, vārdu sakot, Smits piederēja pie tiem nedaudzajiem, kuriem netīk lieks skaļums un kuri ir laimīgi, ja neviens viņu vērtību neievēro.

Biju dzirdējis par kādu rīcību, kas pilnīgi raksturo šo cilvēku: kaisli iemīlējis jauku kaimiņu meiteni, Smits vairāk nekā gadu bija viņas pielūdzējs, pēc tam meitenes vecāki bija ar mieru dot meitu viņam par sievu. Šī meitene nebija bagātāka par Smitu. Abi jau gatavojās parakstīt laulības līgumu un viss bija sagatavots kāzām, kad māte dēlam pēkšņi pavaicāja: «Bet kā tagad izprecināsim tavu māsu?» Ar šiem vārdiem pietika, lai Smits saprastu, ka pēc viņa kāzām māsa paliks bez pūra, jo visa peļņa būs nepieciešama viņa ģimenes vajadzībām. Smits acumirklī atmeta nodomu, atteikdamies no laulības un mīlestības. Tieši pēc tam viņš pārcēlās uz Parīzi un iestājās darbā, kur strādāja joprojām.

Ikreiz, klausoties notikumā, par kuru ciematā daudz mēļoja, manī modās vēlēšanās iepazīt šo varoni. Viņa klusā, necilā pašaizliedzība šķita daudz apbrīnojamāka nekā visspožākās uzvaras kaujas Jaukā. Ieraugot Smita mātes ģīmetni, pēkšņi' to visu atcerējos un, pievērsis skatienu viņam pašam, nobrīnījos, ka viņš šķiet tik jauns. Nespēju nociesties пера vaicājis, cik viņam gadu; mēs bijām viena vecuma. Kad pulkstenis nosita astoņi, Smits piecēlās.

Spēris dažus soļus, viņš sagrīļojās un pašūpoja galvu.

— Kas jums kait? — es jautāju.

Smits atbildēja, ka laiks doties uz darbu, kaut gan viņš nespējot turēties kājās.

— Vai nejūtaties labi?

— Man ir drudzis, esmu ļoti slims.

— Vakar vakarā jūs jutāties labāk, ja nemaldos, mēs tikāmies operā.

— Piedodiet, es nepazinu .jūs. Man ir brīvkarte šajā teātrī, un ceru, ka mēs tur kādreiz redzēsimies.

Jo ilgāk vēroju jaunekli, viņa istabu un māju, jo skaidrāk apzinājos, ka nespēšu uzsākt sarunu par sava nāciena īsto nolūku. Iepriekšējā vakara doma, ka Smits Brigitu noskaņo pret mani, neviļus izgaisa. Viņa atklātā un nopietnā seja mani atturēja un iedvesa cieņu. Pamazām nācu pie cita slēdziena; es uzmanīgi nopētīju viņu, un, šķiet, arī viņš ar ziņkāri skatījās manī.

Mums abiem bija divdesmit viens gads, taču cik liela atšķirība! Smita dzīves gaitu noteica pulksteņa vienmērīgie sitieni; ceļš no vientuļās istabas līdz kancelejai ministrijā bija viss, ko viņš pieredzējis; savus ietaupījumus — vienīgo prieka devu, ko tik kāri tver katrs strādnieks, Smits sūtīja mātei; par pagājušās nakts karsoni viņš uztraucās tikai tāpēc, ka tādēļ zaudētu smaga darba dienu; viņa vienīgās domas, vienīgā laime — rūpes par tuvāko labklājību, un tā tas bija jau kopš bērnības, kopš viņa rokas sāka pazīt darbu. Bet ko ar savu laiku biju izdarījis es, ar šo dārgo, ātri gaistošo, nepielūdzamo laiku, kas izsūc bezgala daudz darba sviedru? Vai es biju cilvēks? Kurš no mums abiem dzīvoja īstu dzīvi?

Visu, ko nupat izteicu veselā lappusē, mēs abi sapratām vienā mirklī. Mūsu skatieni sastapās un vairs nešķīrās. Smits uzsāka sarunu par zemi, kurp gatavojāmies ceļot.

— Kad jūs aizbraucat? — viņš jautāja.

— Nezinu, Pirsona kundze saslimusi un jau trīs dienas guļ gultā.

— Trīs dienas! — viņš neviļus iesaucās.

— Jā. Kāpēc jūs tā brīnāties?

Smits piecēlies izstieptām rokām un stingu skatienu metās man klāt. Viņš viscaur trīcēja briesmīgā drudzī.

— Jums nelabi? — es pavaicāju, saņemdams viņu pie rokas. Taču Smits, tūlīt pat atrāvis roku, aizklāja seju un, nespēdams apspiest asaras, lēnām aizvilkās atpakaļ līdz gultai.

Es pārsteigts viņā noraudzījos, nežēlīga drudža lēkme laupīja viņam pēdējos spēkus. Bīdamies pamest Smitu tādā stāvoklī, vēlreiz viņam tuvojos. Ar dīvainu, neizprotamu riebumu viņš mani spēcīgi atgrūda. Beidzot viņš savaldījās.

— Piedodiet, — vārgā balsī Smits teica, — nevaru jūs tagad pieņemt. Esiet tik laipns, atstājiet mani vienu, tiklīdz atgūšu spēkus, iegriezīšos pie jums pateikties par apciemojumu.

III

Brigita atlaba. Kā jau teikusi, viņa vēlējās aizbraukt, tiklīdz izveseļosies. Taču es tam nepiekritu, un mēs nolēmām vēl pāris nedēju nogaidīt, kad viņa pilnīgi atspirgusi varēs izturēt cejojumu.

Joprojām skumja un klusa Brigita tomēr pret mani bija laipna. Es dažādi centos izraisīt viņas vaļsirdību, taču viņa apgalvoja, ka vienīgais skumju cēlonis esot man parādītā vēstule, un lūdza to vairs nepieminēt. Velti lūkodams uzminēt, kas norisinās Brigitas sirdī, biju spiests klusēt tāpat kā viņa. Divatne mūs tagad smagi nomāca, tāpēc ik vakarus gājām uz teātri. Tur, ložā, sēžot blakus, lāgiem spiedām viens otram roku, lāgiem skaistas mūzikas vai neparasta izteiciena ietekmē apmainījāmies draudzīgiem skatieniem, taču cejā uz teātri un mājupejot, iegrimuši katrs savās domās, nepārmijām ne vārda. Neskaitāmas reizes biju gatavs viņai pie kājām kā žēlastību izlūgties nāvīgu triecienu vai seno laimi, kas man uzsmaidīja tik īsu brīdi. Un vienmēr, kad grasījos to darīt, Brigitas seja pēkšņi pārvērtās, piecēlusies viņa pameta mani vienu vai ar saltiem vārdiem sastindzināja manu dedzīgo sirdi.

Smits apmeklēja mūs gandrīz ik dienas. Viņš mūsu mājās bija visa posta cēlonis, un es pēc ciemošanās pie viņa nespēju glābties no savādām aizdomām, bet Smita tonis, runājot par mūsu ceļojumu, viņa atklātība un vienkāršība mani nomierināja. Kad vaicāju par atvestajām vēstulēm, viņš šķita tikpat aizvainots, cik es, un pat vēl vairāk sarūgtināts. Viņš taču nebija zinājis, kas vēstulēs slēpjas, un kā Brigitas sens paziņa tagad sašutis pēla tās. Smits apgalvoja, ka nekad nebūtu vēstules vedis, zinādams saturu. Vērojot Brigitas atturību pret šo cilvēku, man prātā nenāca, ka viņi varētu būt tuvi draugi. Tāpēc es ar prieku uzņēmu Smitu, lai gan starp mums arvien vēl neizgaisa zināma neveiklība un saspīlētība. Smits solījās pēc mūsu aizbraukšanas uzņemties starpnieka lomu, lai Brigitas un viņas radinieku attiecībās novērstu skandalozu lūzumu. Cieņa, ko viņš bija iemantojis savā dzimtajā pusē, šai ziņā varēja daudz līdzēt, un es viņa pakalpojumus pratu novērtēt. Smita raksturs bija ļoti cēls. Sēžot trijatā, nereti manīju, ka, uztvēris starp mums zināmu vēsumu vai nebrīvību, viņš visiem spēkiem cenšas mūs uzjautrināt; rūpēdamies par mums, Smits vienmēr to darīja ļoti smalkjūtīgi, likdams noprast, ka vēlas redzēt mūs laimīgus; runājot par mūsu attiecībām, viņš pieminēja tās ar patiesu godbijību kā cilvēks, kuram mīlestība nozīmē svētas saites, vārdu sakot, Smits bija īsts draugs, un es viņam pilnīgi uzticējos.

Tomēr, par spīti savām pūlēm, Smits izskatījās noskumis, un es nespēju uzveikt dīvainas iedomas, kas man uzmācās. Smita asaras manā klātbūtnē, viņa saslimšana tieši tad, kad slimoja Brigita, savādās skumjās simpātijas, kuras vēroju starp abiem, tas viss mani satrauca un sēja nemieru. Vēl pirms mēneša daudz niecīgāka iemesla dēļ manī uzliesmotu neganta greizsirdība, bet vai tagad bija pamats turēt Brigitu aizdomās? Kaut arī viņai būtu kāds noslēpums — vai viņa tomēr netaisījām kopā ar mani aizceļot? Iespējams, ka viņa Smitam atklājusi kaut ko man nezināmu, bet kas gan tur sevišķs? Kas nosodāms viņu skumjās un draudzībā? Brigita Smitu pazina kopš bērnības; pēc daudziem gadiem, brīdī, kad viņa gatavojās atstāt Franciju, viņi atkal bija tikušies; Brigitas stāvoklis bija sarežģīts, Smits, nejauši to uzzinājis, savā ziņā lūkoja būt palīdzīgs viņas bēdīgajā liktenī. Kas ļauns, ja abi šad tad apmainās skumjiem skatieniem, ja, uzskatot Smitu, Brigita atceras pagātni, ja tas viņai izraisa atmiņas un arī nožēlu? Un vai Smitam savukārt nav jābažījas, domājot par Brigitas aizbraukšanu, vai gribot negribot nav jāiztēlojas tālā ceļa grūtības un riskantā klaidonība, kas sagaida Brigitu it kā trimdinieci, kura uz mūžu zaudējusi dzimteni? Tā tam nenoliedzami jābūt, un, apzinādamies to, jautu, ka vajadzētu piecelties kājās, nostāties starp viņiem abiem, nomierināt un pārliecināt, ka uz mani droši var paļauties, solīt Brigitai, ka balstīšu viņu, kamēr vien būs nepieciešams, un pateikties Smitam par apliecināto sirsnību un pakalpojumiem, kurus viņš mums labprātīgi sniedz. To visu zinādams, neko tomēr neuzsāku. Manu sirdi ieskāva nāves aukstums, un es kā pienaglots paliku atzveltnī.

Kad vakarā Smits aizgāja, mēs klusējām vai runājām par viņu. Ar neparastu, neizprotamu baudu ik dienas no jauna izvaicāju Brigitu par Smitu. Taču Brigita man nepavēstīja neko citu kā vienīgi to, kas lasītājiem jau zināms. Smita — šā trūcīgā, neievērojamā un godīgā cilvēka dzīve allaž bija ritējusi vienmuļi. To varēja izstāstīt nedaudz vārdos, bet es Brigitai lūdzu stāstu atkārtot vēl un vēl, pats īsti neaptverdams, kāpēc tas mani tā saista.

Jādomā, ka manas dvēseles dzīlēs slēpās kādas sāpes, kuras es pats neatzinu. Ja Smits ierastos, kad pie mums vēl valdīja laime, ja atvestu Brigitai kādu nenozīmīgu vēsti un, kāpjot karietē, paspiestu viņai roku — vai es to maz ievērotu? Vai, laimīgs būdams, piešķirtu kādu nozīmi tam, ka operā neizprotamu iemeslu dēļ Smits nelikās mani pazīstam, ka viņš nespēja apspiest asaras manā klātienē? Velti lūkodams uzminēt Brigitas skumju cēloni, es tomēr lieliski sapratu, ka viņas tagadējais bēdīgais noskaņojums saistās ar manu agrāko izturēšanos. Zinu, ka nekas pasaulē neaptumšotu mūsu mīlestību, ja kopdzīves sešos mēnešos es būtu uzvedies citādi. Smits bija gluži parasts cilvēks, ne vairāk, tomēr krietns un padevīgs; šim vienkāršajam, necilajam cilvēkam piemita skaidri, ātri un viegli uztverami rakstura vilcieni. Smitu varēja iepazīt ceturtdaļstundā, un viņš iedvesa uzticību vai pat sajūsmu. Man bija jāatzīst — ja Smits būtu Brigitas mīļākais, viņa ar prieku dotos viņam līdzi.

Atliekot braucienu, es pats to biju aizkavējis un sāku jau nožēlot. Arī Brigita reizēm mudināja pasteigties.

— Kas mūs vēl kavē? — viņa vaicāja. — Esmu jau vesela, un ceļam viss sagatavots.

Patiesi, kas mani kavēja? Nezinu.

Sēžot pie kamīna, lūkojos gan Smitā, gan savā draudzenē. Abi bija bāli, nopietni, nerunīgi. Neizprazdams viņu skumjas, neviļus atkārtoju sev, ka starp šo un manu neuzminamo noslēpumu ir noteikts sakars. Tomēr manas taga: dējās jūtas nelīdzinājās neskaidrajām slimīgajām aizdomām, ar kurām cīnījos senāk, nē, tagad tas bija tikai nepārvarams liktenīgs instinkts. Cik dīvains ir cilvēks! Es labprāt mēdzu atstāt viņus divatā pie kamīna un doties uz krastmalu, kur, atspiedies pret margām kā ielu klaidonis, vēroju upi.

Es, protams, necietu, ja, runājot par dzīvi N pilsētiņā, Brigita gandrīz līksmā mātes tonī atgādināja Smitam abu kopā pavadītās dienas, tomēr klausījos viņos ar patiku. Uzdevu jautājumus, izvaicāju Smitu par viņa māti, par nodarbošanos un iecerēm. Ļāvu viņam parādīt sevi labā gaismā, liku pārvarēt biklumu un atklāt savas krietnās īpašības.

— Jūs ļoti mīlat savu māsu, vai nav tiesa? — es vaicāju. — Kad cerat viņu izdot pie vīra?

Smits sarkdams aizbildinājās, ka pūrs maksā dārgi, tāpēc precības notiks aptuveni pēc diviem gadiem, bet varbūt arī ātrāk, ja veselības dēļ viņš varēs atļauties blakusdarbu, par ko saņems īpašu prēmiju; dzimtajā pilsētiņā viņam bija draugs, diezgan turīgas ģimenes vecākais dēls; viss esot gandrīz jau norunāts, un laime pienākšot pavisam negaidot, kā atnāk miers; māsas labā viņš atteicies no nelielās mantojuma daļas, ko atstājis tēvs; kaut gan māte tam nepiekrītot, viņš nekādā ziņā nepiekāpšoties, jaunam vīrietim jādzīvojot no sava darba augļiem, kamēr meitenes liktenis izšķiroties kāzu dienā. Tā pamazām Smits izklāstīja savu dzīvi, atklāja sirdi, bet es tikmēr vēroju, kā Brigita klausās viņā. Kad Smits piecēlies grasījās iet prom, pavadīju viņu līdz durvīm un domīgs nekustīgi stāvēju, kamēr soļi izgaisa kāpnēs.

Tad atgriezos istabā, kur Brigita gatavojās doties pie miera. Tīksmi nolūkojos kairajā augumā^ šajos dārgajos daiļumos, kas tik ilgi jau bija mani. Raudzījos, kā viņa sukā savus garos matus, apsien tiem lakatiņu un novērsusies ļauj noslīdēt tērpam kā Diāna pirms peldes. Brigita apgūlās, es steidzos uz savu istabu; man prātā nenāca, ka Brigita varētu mani krāpt vai ka Smits viņā iemīlējies. Nedomāju viņus novērot, ne pārsteigt. Nesapratu itin neko. «Viņa ir ļoti skaista,» es tikai teicu, «bet nabaga Smits — lāga puisis; viņiem abiem ir lielas bēdas un man tāpat.» Šīs domas lauza man sirdi un reizē mierināja.

Pārbaudot ceļasomas, uzgājām, ka trūkst vēl dažu sīkumu. Smits solījās tos sadabūt. Neizsīkstoši enerģisks — viņš apgalvoja, ka mēs sagādāšot viņam lielu prieku, uzticēdami zināmus pienākumus. Reiz, pārnācis mājās, atradu Smitu, nometušos ceļos, pūlamies aizvērt kādu somu. Brigita sēdēja pie klavierēm, kuras noīrējām, iebraucot Parīzē. Viņa dziedāja vienu no manām mīļākajām seno laiku romancēm, ko prata atskaņot visai izteiksmīgi. Apstājos priekšnamā pie atvērtām durvīm, ik skaņa mani dziļi saviļņoja; tik skumji un izjusti viņa vēl nekad nebija dziedājusi.

Smits sajūsmināts klausījās. Tupēdams uz ceļgaliem, viņš rokā turēja somas siksnas sprādzi. Spēji sažņaudzis to pirkstos, tad palaidis vaļā, viņš ļāva tai nokrist zemē, skatīdamies drēbēs, kuras pats nule bija sakārtojis un pārklājis ar palagu. Kad dziesma apklusa, Smits stāvokli nemainīja. Nenoņēmusi rokas no klavieru taustiņiem, Brigita vērās tālē. Es atkal manīju, ka jaunekļa acis kļūst miklas, kaut pats biju tuvu asarām, un, lāgā neaptverdams, ko daru, iegājis istabā, sniedzu Smitam roku.

— Jūs bijāt šeit?'— Brigita satrūkusies vaicāja, likdamās pārsteigta.

— Jā, biju, — es sacīju. — Dziediet, mana dārgā, es jūs lūdzu. Vēlos vēlreiz dzirdēt jūsu balsi.

Neko neatbildējusi, Brigita atsāka dziesmu, arī viņai tā saistījās ar atmiņām. Viņa, šķiet, noģida manu un Smita saviļņojumu, balss viņai aizlūza. Pēdējās skaņas tik tikko dzirdami izgaisa tālē. Viņa piecēlās un noskūpstīja mani. Smits vēl arvien turēja manu roku savējā, un sajutu, ka viņš to stipri, krampjaini sažņaudz; viņš bija bāls kā nāve.

Kādudien atnesu litogrāfiju albumu ar vairākiem Šveices skatiem. Mēs trijatā aplūkojām tos, un pievilcīgākie saistīja Brigitas uzmanību. Par citām pārāka šķita ainava Vo apgabalā, Briges tilta apkaimē: zaļojošā ielejā auga ābe-les, to paēnā ganījās lopi; tālumā ciematiņš — pļavās un apkārtējos uzkalniņos ducis nekārtīgi izkaisītu koka mājiņu. Priekšplānā zem ābeles sēž jauna meiča salmu platmali galvā, bet blakus — lauku puisis ar apkaltu spieķi rokā it kā norāda ceļu, pa kuru nule nācis; līkumotā taka nozūd kalnos. Kronējot ainavu, aizmugurē slienas Alpi — trīs sniegotas kalnu virsotnes, ko zeltī rietošās saules stari. Nekas nebija vienkāršāks un reizē gleznāks par šo skatu. Ieleja atgādināja zaļu ezeru, un acis slīdēja tai pāri lielā mierā.

— Varbūt dosimies uz turieni? — es liku priekšā. Tad! paņēmis zīmuli, ieskicēju zīmējumā dažas svītriņas.

— Ko jūs darāt? — Brigita vaicāja.

— Lūkoju mazliet pārveidot šo seju, padarīt to līdzīgu jūsējai, — atbildēju. — Meitenes jaukā cepure droši vien jums lieliski piestāvētu, un, kas zina, varbūt brašajam kalnietim izdosies piešķirt mazliet līdzības ar mani.

Šī iecere Brigitai, šķiet, iepatikās; nekavējoties sameklējusi nazīti, viņa veicīgi izkasīja ainavā meitenes un puiša sejas.

Es centos uzzīmēt Brigitu, viņa — mani. Zīmējumi bija ļoti sīki, tāpēc sev augstas prasības neuzstādījām; atzinām, ka mūsu ģīmetnes apbrīnojami izdevušās, un, nudien, ciešāk ieskatoties, tajās varēja mūs pazīt. Mēs krietni iz-smējāmies, bet pēc brīža sulainis mani paaicināja laukā, un, kad izgāju, albums palika uz galda.

Nākot atpakaļ, redzēju, ka Smits, mani nemanīdams, atbalstījies pret galdu, vērīgi pēta litogrāfiju. Viņš bija dziļi iegrimis sapņos. Es apsēdos savā vietā pie kamīna, un tikai pēc pirmajiem vārdiem, ko teicu Brigitai, Smits pacēla acis. Brīdi noskatījies uz mums abiem, viņš steidzīgi atvadījās; redzēju, ka, šķērsojot ēdamistabu, Smits aptver ar rokām galvu.

Ievērojis šo sāpju izteiksmi, es piecēlos un ieslēdzos savā istabā. «Ko tas nozīmē? Ko tas nozīmē?» atkārtoju. Tad saliku rokas kā lūgšanā ... Ko es lūdzu? Nezinu — varbūt savu labo eņģeli, varbūt ļauno likteni. [16]

Sirdsbalss mani neatlaidīgi mudināja braukt prom, bet es arvien vēl vilcinājos; slepena, rūgta bauda mani vakaros saistīja uz vietas. Kad gaidījām Smitu, neradu mieru, iekams pie durvīm neatskanēja zvans. Kāpēc mūsu dvēselē kaut kas vienmēr tīksminās par savu nelaimi?

Viens vārds, negaidīta kustība vai skatiens ik dienas lika man nodrebēt; ik dienas kāds cits vārds, cits skatiens uz mani iedarbojās gluži pretēji, un es atkal ļāvos šaubām. Vai viņu abu skumjām ir kāds mīklains cēlonis? Un kādas noslēpumainas varas ietekmē es, sastindzis kā statuja, mierīgi viņos noskatījos, kaut gan agrāk līdzīgā gadījumā būtu dusmojies vai pat neganti ārdījies? Man trūka spēka kustēties, man, kas mīlestības dēļ biju izjutis tik mežonīgu greizsirdību, kāda piemīt vienīgi austrumniekiem! Laiks pagaja nepacietīgās gaidās, kaut gan nesapratu, ko īsti gaidu. Vakarā, apsēdies uz gultas, sev teicu: «Pag, par to jāpadomā.» Bet tad, atbalstījis galvu rokās, iesaucos: «Neiespējami!» Un nākamajā dienā atkārtojās tas pats.

Smita klātbūtnē Brigita pret mani bija laipnāka nekā divatā. Kādā novakarē mēs pārmijām visai asus vārdus, bet, izdzirdusi priekšnamā Smita balsi, Brigita pēkšņi iesēdās man klēpī. Smits, kā allaž mierīgs un skumjš, šķita nemitīgi cīnāmies ar sevi. Katrs viņa solis bija apsvērts, viņš runāja maz un gausi, tāpēc, kontrastējot ar šo parasto savaldu, vēl pārsteidzošākas likās viņa spējās, neapvaldītās kustības.

Vai nepacietību, kas mani plosīja, šādos apstākļos varēja dēvēt par ziņkāri? Ja man sacītu: «Kas jums daļas par to? Jūs esat pārāk ziņkārīgs,» — ko es atbildētu? Starp citu, iespējams, ka tā patiesi bija tikai ziņkāre, nekas vairāk.

Atceros, reiz zem Karaliskā tilta manu acu priekšā noslīka cilvēks. Todien es kopā ar draugiem, peldēšanas skolas audzēkņiem, ūdenī trenējos, mums sekoja laiva, kurā sēdēja divi peldēšanas skolotāji. Tas notika vasaras karstumā; mūsu laivai pievienojās vēl otra, un zem tilta galvenās arkas bija vairāk nekā trīsdesmit peldētāju. Pēkšņi vienam no mūsējiem kļuva nelabi. Izdzirdīs kliedzienu, es atskatījos. Virs ūdens vēl kustējās rokas, pēc tam nozuda. Mēs nekavējoties ienirām; tās bija veltas pūles, zem kāda plosta iestrēgušo slīkoni izdevās izvilkt tikai pēc stundas.

Nekad neaizmirsīšu savus pārdzīvojumus, nirstot dzelmē. Lūkojos tumšajā, dziļajā ūdens slānī, kas ar apslāpētu dunu ieskāva mani no visām pusēm. Niru aizvien dziļāk un dziļāk, kamēr vien spēju aizturēt elpu; pēc tam, uzpeldējis virspusē, pavaicāju kaut ko citiem tikpat satrauktiem peldētājiem un atkal turpināju meklējumus. Manī mijās šausmas ar cerībām. Iedoma, ka tūlīt pat kāds man var krampjaini pieķerties, modināja prieku un bailes, un tikai tad, kad spēki bija galā, es iekāpu laivā.

Ja izvirtība cilvēku nenotrulina, tai neizbēgami seko savāda ziņkāre. Jau agrāk stāstīju, ko izjutu, pirmoreiz apciemojot Deženē. Tagad paskaidrošu to tuvāk.

Patiesība, visa redzamā skelets, vēlas, lai katrs, kas viņš ari nebūtu, zināmā dienā un stundā nāktu un pieskartos tās nemirstīgajiem kauliem vaļējas brūces dziļumā. To sauc par dzīves izziņu, bet pieredze iegūstama tikai par šādu maksu.

Taču daudzi šis pārbaudes priekšā šausmās atkāpjas; citi, gļēvi nobijušies, apstājas, trīcēdami kā ēnas. Daži — varbūt paši labākie tūlīt pēc tam iet bojā. Kaut vairumam pārbaude aizmirstas, mēs visi traucamies pretī nāvei.

Bet daži — un tie, bez šaubām, ir nožēlojami — nedz atkāpjas, nedz nobīstas, nedz iet bojā un neko neaizmirst: kad pienāk viņu reize saskarties ar nelaimi, proti, ar dzīves īstenību, viņi droši tai tuvojas, izstiepj roku un — ak briesmas! — iemīl zilgano slīkoni, ko izvilkuši no ūdens. Viņi satver to, aptausta, apskauj, viņus skurbina ziņkāre; viņi sāk pētīt lietas, tikai lai saskatītu to būtību; šaubīties un izmēģināt — nekas cits tagad viņus vairs neaizrauj; viņi vēro pasauli kā dieva izlūki, viņu domas noasinās kā bultas, un viņos atdzīvojas lūsis.

Vairāk par citiem šai nevaldāmajai kaislei pakļaujas izvirtuļi, un cēlonis pilnīgi saprotams: ja ikdienas dzīvi salīdzina ar gludu, dzidru upes līmeni, tad jāteic, ka izvirtulis peld ātrākā straumē, ik brīdi skardams padibenes. Tā, piemēram, pēc balles viņš dodas uz publisko namu. Nupat vēl, griežoties valsī, šis cilvēks, spiežot biklas jaunavas roku, varbūt lika ieskanēties kādai stīgai viņas sirdī, bet nu viņš aiziet, aizsteidzas un, nometis mēteli, berzējot delnas, sēžas pie galda. Lūpās vēl nav izdzisuši pēdējie tiklai meitenei sacītie vārdi, bet izvirtulis, skaļi smiedamies, tos jau atkārto šeit. Ak, ko tur runāt! Vai par dažām sudraba monētām viņš nenovelk sievietei drēbes, kuras sarga viņas tiklību, vai nenorauj tērpu, šo brīnumaino plīvuru, kas, it kā ar cieņu, tik tikko pieskardamies, apvij būtni, kuru rotā? Kāds pasaules priekšstats var veidoties tādam cilvēkam? Viņš nemitīgi jūtas kā aktieris teātra aizkulisēs. Kam vēl tik tuvi lietu būtības meklējumi un, ja tā drīkst izteikties, šī dziļā, negodīgā analīze? Paklausieties, kā izvirtulis spriež par visu: vienmēr piedauzīgākie, banālākie un neķītrākie izteicieni; vienīgi tie viņam liekas patiesi, viss pārējais — spēle, konvencijas, aizspriedumi. Stāstot anekdoti vai savus piedzīvojumus, arvien tikai rupji, ciniski vārdi, burtiska jēga, arvien kaut kas nāvējošs. Viņš nemēdz sacīt: «Šī sieviete mani mīlēja,» — viņš sacīs: «Šī sieviete bija mana.» Viņš neteiks: «Es mīlu,» — bet: «Es iekāroju.» Nekad viņš nesacīs: «Ja dievam tā labpatīk,» — bet vienmēr teiks: «Ja vien es gribēšu!» Diez ko viņš domā pats par sevi un kādus monologus runā?

Tā nenovēršami izaug slinkums vai ziņkāre. Jo, lūkojot

visur saskatīt vienīgi ļauno, šie cilvēki nevar nezināt, ka citi tomēr vēl tic labajam. Tad viņiem savā bezrūpībā jāsasniedz augstākā pakāpe, lai varētu aizbāzt ausis, jo citādi pasaules trokšņi viņus pēkšņi uzmodinās. Tēvs neliedz dēlam doties turp, kur iet visi, kur gāja pats Katons; tēvs saka — jaunībai jāiztrakojas. Taču, atgriezies mājās, dēls paveras māsā, un, lūk, kas viņā norisinās pēc vienatnē ar rupjo dzīves īstenību pavadītās stundas. «Ar riebekli, pie kuras nupat biju, manai māsai nav nekā kopēja!» viņš spiests atzīt. Un kopš tās dienas viņu vajā nemiers.

Ziņkāre, ko izraisa ļaunums, ir apkaunojoša slimība, kas pielīp pēc katras netīras saskares. Šī instinktīvā tieksme liek klejojošiem rēgiem kapakmeņus; tās ir nepasakāmas mocības, ar kurām dievs soda grēciniekus. Izvirtuli labprāt ticētu, ka grēkā krīt visi, un, iespējams, das viņus novestu bezcerībā. Taču pagaidām viņi pētī, meklē, strīdas, pieliektām galvām kā arhitekti, pielāgojot leņķmēru, viņi pūlas ieraudzīt kāroto. Par pierādītu ļaunumu viņi pasmaida; par to, kas vēl jāpierāda, jau gatavi galvot. Saskatot labo, viņi novēršas. «Kas zina?» — tāda ir svarīgākā formula, Sātana pirmā doma, kad debesu vārti aiz viņa aizvērās. Ak vai! Cik daudz nelaimes atnesa šie divi vārdi! Cik posta un nāves, cik briesmīgu izkapts vēzienu virs briestošās labības! Cik daudz salauztu siržu, izpostītu ģimeņu radās, kad tas tika izteikts!

«Kas zina? Kas zina?» Vai šie vārdi nav apkaunojums? Labāk tos neizrunāsim, bet sekosim aitu paraugam — tās nenojauš, kur atrodas lopkautuve, un soļo turp, mierīgi plūcot zāli. Daudz sliktāk būt brīvdomātājam un lasīt La-rošfuko.

Vai visskaidrāk šo domu nepierāda tas, par ko nupat stāstu? Mana mīļotā gribēja braukt kopā ar mani, atlika dot tikai vienu vienīgu mājienu. Redzot, ka viņa skumst, kāpēc vēl kavējos? Kas notiks, ja aizbrauksim? Šaubas nebūs ilgas, jau trešajā ceļojuma dienā viss aizmirsīsies. Kad paliksim divatā, viņa domās tikai par mani. Kāda vajadzība izdibināt noslēpumu, kas neapdraud manu laimi? Viņa neatsakās braukt, un tas ir galvenais. Atlika apstiprināt to ar skūpstu, bet paklausieties, ko es izdarīju.

Reiz vakariņās pie mums ieradās Smits, es drīz vien nozudu savā istabā, pamezdams abus divatā. Aizverot durvis, saklausīju, ka Brigita lūdz pasniegt tēju. Nākamajā rītā, iegājis pie viņas, nejauši tuvojoties galdam, pamanīju uz

tā tikai vienu tasīti. Pirms manis šeit neviens vēl nebija bijis, tātad traukus sulainis aiznest nevarēja. Lūkodamies visapkārt, vai neredzēšu kaut kur otru tasi, pārliecinājos, ka tās nav.

— Smits vakar šeit ilgi uzkavējās? — es Brigitai vaicāju.

— Līdz pusnaktij.

— Vai kāda no kalponēm palīdzēja jums izģērbties, kad devāties pie miera?

— Nē, mājā visi jau gulēja.

Joprojām meklēju tasi, un rokas man trīcēja. Vai kādā farsā ir attēlots muļķīgs greizsirdis, kas meklē nozudušo tasi? Kāpēc Smitam un Pirsona kundzei vajadzēja dzert no viena trauka? Lūk, cik cēlas domas manī raisījās!

Arvien vēl ar tasi rokās es staigāju šurp un turp. Tad, pēkšņi iesmējies, nometu to uz grīdas. Tā saplīsa tūkstoš gabalos, un es tos sašķaidīju ar papēdi.

Brigita klusējot neaizkavēja mani. Nākamajās divās dienās viņa bija vēsa, gandrīz nicinoša, un ievēroju, ka pret Smitu viņa izturas neparasti brīvi un laipni. Viņa sauca Smitu vārdā par Anrī un draudzīgi uzsmaidīja.

— Vēlos ieelpot svaigu gaisu, — reiz pēcpusdienā viņa man teica. — Vai neiesim uz operu, Oktāv? Es labprāt dotos turp kājām.

— Nē, es palikšu mājās, ejiet bez manis.

Brigita paņēma Smitu zem rokas, un abi aizgāja. Es biju viens visu vakaru; uz galda gulēja papīrs, kur dzīros atzīmēt savas domas, taču trūka spēka.

Kā mīlētājs, palicis vienatnē, nekavējoties izvelk pie krūtīm noslēpto mīļākās vēstulīti un ļaujas dārgiem sapņiem, tā es ar baudu gremdējos dziļā vientulībā un, noslēdzies no visiem, ļāvos šaubām. Manā priekšā bija divi tukši krēsli, kuros parasti sēdēja Smits un Brigita; es ziņkāri raudzījos tajos, it kā tie spētu kaut ko pavēstīt. Neskaitāmas reizes pārcilāju atmiņā visu dzirdēto un redzēto; lāgiem, piegājis pie durvīm, pametu acis uz mūsu ceļasomām, kas, sarindotas gar sienu, stāvēja jau veselu mēnesi; uzmanīgi tās atdarījis, aplūkoju tērpus, grāmatas, kuras rūpīgi bija sakārtojušas maigas, saudzīgas rokas; ieklausījos garāmbraucošo kariešu rīboņā^ mana sirds iepukstējās straujāk. Izklāju uz galda mūsu seno lielisko plānu liecinieci — Eiropas karti; un šeit, savu cerību klātienē, istabā, kur tās dzima un jau gandrīz piepildījās, es ļāvos visbriesmīgākajām priekšnojautām.

Vai tas maz ticams? Es taču nesajutu ne dusmu, ne greizsirdības, tikai bezgalīgas sāpes. Nevienu neturēdams aizdomās, tomēr šaubījos. Cilvēkam piemīt dīvaina prāta spēja — tikai no tā un par spīti tam, ko redzam, radīt neskaitāmus iemeslus ciešanām. Mūsu smadzenes īstenībā atgādina inkvizīcijas cietumu, kur sienas noklātas tik daudz dažādiem spīdzināšanas rīkiem, ka nav iespējams saprast, nedz kādam uzdevumam tie domāti, nedz atšķirt to veidu, un, ieraugot tos, neviļus jāvaicā, vai tās ir knaibles vai rotaļlietiņas. Sakiet, lūdzu, — vai tiesa, ka teikt mīļākajai «Visas sievietes ir krāpnieces» nozīmē to pašu ko «Jūs mani krāpjat»?

Manās smadzenēs, šķiet, norisēja kaut kas līdzīgs asprātīgākajam, izsmalcinātākajam sofismam; tas bija savdabīgs dialogs starp prātu un sirdsapziņu.

«Ja nu man Brigita jāzaudē?» vaicāja prāts.

«Viņa taču brauks tev līdzi,» sirdsapziņa atbildēja.

«Varbūt viņa krāpj mani?»

«Kāda vajadzība tevi krāpt, ja pat savā testamentā viņa liek aizlūgt par tevi?»

«Ja nu Smits viņu mīl?»

«Nelga, kāda tev par to daļa, ja zini, ka viņa mīl tevi?»

«Ja viņa mīl mani, kāpēc skumst?»

«Tas ir viņas noslēpums, izturies pret to ar cieņu.»

«Vai viņa būs laimīga, kad aizbrauksim?»

«Mīli viņu, un viņa būs laimīga.»

«Kad Smits lūkojas viņā, kāpēc viņa vairās no šā skatiena?»

«Viņa ir sieviete, bet viņš ir jauns.»

«Kāpēc Smits pēkšņi nobāl, kad Brigita raugās viņā?»

«Viņš ir vīrietis, bet viņa — skaista.»

«Kad Smitu apciemoju — kāpēc viņš raudot mani apskāva? Kāpēc reiz aptvēra ar rokām galvu?»

«Nevaicā, kas tev nav jāzina.»

«Kāpēc nav jāzina?»

«Tāpēc, ka esi nožēlojams un nevarīgs, bet visi noslēpumi atrodas dieva ziņā.»

«Bet kāpēc man jācieš? Kāpēc nespēju domāt par to bez šausmām?»

«Domā par savu tēvu un kā darīt labu.»

«Bet kāpēc to nevaru? Kāpēc viss ļaunais mani velk pie sevis?»

«Meties ceļos un izsūdzi grēkus; ja tici ļaunajam, esi grēkojis.»

«Vai mana vaina, ja esmu grēkojis? Kāpēc labais mani pievīlis?»

«Ja pats dzīvo tumsā, vai tāpēc tev jānoliedz gaisma? Ja pasaulē mīt nodevēji, kāpēc tev jākļūst par vienu no tiem?»

«Tāpēc, ka bīstos viltus.»

«Kāpēc pavadi naktis bez miega? Jaunpiedzimusie guļ šajā laikā. Kāpēc esi pašlaik viens?»

«Tāpēc, ka domāju, šaubos, baiļojos.»

«Kad lūgsi dievu?»

«Kad ticēšu. Kāpēc man meloja?»

«Kāpēc melo tu pats, gļēvuli? Tu melo, jā gan, un vēl šobrīd pat! Kāpēc nemirsti, ja neesi spējīgs ciest?»

Tā manī runāja un vaidēja divas pretrunīgas balsis, bet kāda trešā kliedza:

«Ak, mana nevainība! Ak vai, ak vai! Kur esat jūs, manas jaunības dienas?»

V

Briesmīga svira — cilvēka doma! Mūsu aizsargs un balsts, labākais, ko mums dāvājis dievs. Tā pieder mums un klausa mūs; mēs varam to raidīt izplatījumā, bet, tiklīdz doma izkļūst no bezspēcīgā galvaskausa, tā beigas — mums vairs nav varas pār to.

No dienas dienā atlikdams aizbraukšanu, es zaudēju spēkus un miegu, lēnām un nemanot dzīvība šķīrās no manis. Pie galda izjutu neciešamu riebumu pret ēdienu; nakti drausmīgos sapņos mani vajāja divi bāli tēli — dienā ilgi skatītās Smita un Brigitas sejas. Vakaros, kad viņi gāja uz teātri, es atteicos iet līdzi, pēc tam devos turp viens pats un, noslēpies parterā, viņus vēroju. Dažreiz, izlikdamies, ka blakusistabā kaut kas darāms, nozudu uz veselu stundu, laļ noklausītos viņu sarunās. Dažreiz mani pārņēma nepārvarama vēlēšanās izraisīt ķildu un izaicināt Smitu uz divkauju; sarunājoties ar viņu, spēji uzgriezu muguru, taču viņš pārsteigts nekavējoties nāca man klāt un sniedza roku. Lāgiem naktīs, paliekot vienatnē, kad visi mājās gulēja, man uzmācās kārdinājums pieiet pie Brigitas rakstāmgalda un nolaupīt viņas piezīmes. Lai nepadotos tam, reiz biju spiests izskriet uz ielas. Ko lai vēl saku? Kādu dienu ar dunci rokā grasījos piedraudēt, ka nogalināšu viņus, ja viņi neatklās savu skumju cēloni; citā reizē šīs dusmas vērsu pret sevi pašu. Kāds kauns mani pārņem, rakstot šis rindiņas! Un, ja vaicātu, kas īsti mani spieda tā rīkoties, es nezinātu, ko atbildēt.

Redzēt, uzzināt, apšaubīt, okšķerēt, uztraukties, padarīt sevi nelaimīgu, augām dienām noklausīties, naktīs slīkt asarās, nemitīgi apgalvot, ka miršu aiz bēdām, turklāt ticēt, ka tam ir svarīgs iemesls, jaust, ka vientulība un nevarība ar saknēm izrauj cerības no sirds, iedomāties, ka esmu kaut ko saklausījis, lai gan īstenībā tumsā dzirdēju vienīgi savu drudžaino pulsu, bez gala atkārtot nodrāztās, banālās frāzes — dzīve ir sapnis, šajā pasaulē nekā nav pastāvīga — un, beidzot, pakļaujoties savām sāpēm un untumiem, nolādēt visu un zaimot dievu — lūk, kas man sagādāja baudu, tāda bija mana iecienītākā nodarbošanās, kuras dēļ atteicos no mīlestības, svaiga gaisa un brīvības!

Augstais dievs, brīvība! Patiesi, bija mirkļi, kad, par spīti visam, es vēl par to domāju. Starp tik daudz neprātī-bām, dīvainībām un aplamībām gadīj'ās spēji izrāvieni, kad vairs nepazinu pats sevi. Lāgiem to ierosināja svaiga vēsma, kas iesitās sejā, kad izgāju laukā no sava krātiņa; lāgiem kāda lappuse grāmatā, ko lasīju, ja vien tās autors nepiederēja modernajiem liekuļiem, kurus dēvē par pamfletistiem, kaut gan, aizsargājot tautas veselību, lieti derēja tiem aizliegt kritizēt un prātot. Gaiši brīži man bija reti, tāpēc, ja esmu sācis par tiem runāt, pastāstīšu kādu notikumu. Reiz, vakarā lasot Konstāna «Memuārus», atradu šādas rindiņas:

«Sakšu ķirurgam Zalcdorfam, prinča Kristiāna pavadonim, Vagramas kaujā granāta sadragāja kāju. Pusdzīvs viņš gulēja putekļos. Te piecpadsmit pēdu tālāk lode ievainoja krūtīs adjutantu Amadeju de Kerburgu — vairs neatminu, kā adjutants viņš bija, — jauneklis nokrita zemē, un pa muti viņam sāka plūst asinis. Zalcdorfs saprata, ka nelaimīgais nosmaks, ja viņam nesniegs palīdzību; ar pēdējiem spēkiem pierāpojis jauneklim klāt, Zalcdorfs apturēja asinis un glāba viņa dzīvību. Zalcdorfs nomira Vīnē ceturtajā dienā pēc amputācijas.»

To izlasījis, aizmetu grāmatu un sāku raudāt. Šīs asaras nenožēloju, tās sagādāja man jauku, mierīgu dienu, kad, domājot tikai par Zalcdorfu, aizmirsu visu citu. Tad man prātā nebija nekādas aizdomas. Nožēlojamais sapņotāj! Vai vērts ir atcerēties, ka ari tu kādreiz esi bijis labs? Ko tas tev dos? Vai tāpēc tu izmisumā stiepsi rokas pret debesīm, vaicādams, kāpēc esi dzimis, un raudzīsies, vai kaut kur nesprāgst granāta, kas tevi var atbrīvot uz mūžu? Ak vai! Tas bija tikai acumirklīgs gaismas uzliesmojums tumsā, kas valdīja ap mani.

Kā fanātisks dervišs, ko griešanās noved ekstāzē, cilvēka doma, neatlaidīgi griezdamās ap vienu un to pašu, pagurusi velti urbties sevī, izsīkst un, šausmās sastingusi, apstājas. Šķiet, cilvēkā radies tukšums un, iedziļinoties sevī, viņš sasniedzis spirāles pēdējo loku. Tur, tāpat kā kalnu virsotnēs vai rūdas raktuvēs, trūkst gaisa, un dievs viņam liedz iet tālāk. Tad sirds, ko ieskauj nāves aukstums, aizmirstības slāpēs tiecas izrauties ārpusē, lai atdzimtu no jauna; visapkārt meklēdama dzīvinošus spēkus, tā kāri ieelpo gaisu, taču ap sevi redz tikai himeras, kuras pati radījusi, ziedojot tām savu apsīkušo spēku, un tās ielenc to kā rēgi, kas nepazīst žēluma. *

Tāds stāvoklis vairs ilgāk nedrīkstēja turpināties. Neziņā paguris, nolēmu kaut ko izmēģināt, lai atklātu patiesību.

Devos pasūtīt pasta zirgus uz desmitiem vakarā. Kariete mums bija noīrēta jau agrāk, un es pavēlēju, lai nozīmētajā stundā viss būtu kārtībā. Turklāt aizliedzu stāstīt to Pirsona kundzei. Smits ieradās vakariņās; pie galda es izlikos jautrāks nekā parasti un, пера vēstīdams savus nolūkus, uzsāku sarunu par mūsu ceļojumu. Sacīju Brigitai, ka labprāt no tā atteiktos, ja zinātu, ka viņai nav sevišķas vēlēšanās braukt; es lieliski jutos arī Parīzē un biju ar mieru palikt šeit, cik ilgi viņai labpatiks. Uzskaitīju vienīgi šajā pilsētā atrodamās izpriecas, cildināju balles, teātrus, visdažādākos izklaides veidus, kas te sastopami uz katra soļa. Vārdu sakot, ja mēs šeit bijām tik laimīgi, neredzēju nekādas vajadzības pārcelties uz citurieni un nemaz nedomāju no šejienes tik drīz aizbraukt.

Cerēju, ka Brigita neatkāpsies no sava nodoma doties uz Ženēvu, un patiesi nemaldījos. Taču viņas iebildumi bija ļoti vārgi; sākumā izlikos, ka padodos viņas gribai, tad, novērsies no šā temata, ierunājos par kaut ko nenozīmīgāku, it kā viss jau būtu izlemts.

— Vai Smits nevēlas braukt kopā ar mums? — es ieminējos. — Tiesa, viņu šeit saista darbs, bet vai viņš nevar dabūt atvaļinājumu? Turklāt spožais talants, kuru viņš necenšas izmantpt, nodrošinās viņam brīvu un goda pilnņ dzīvi. Lai tik brauc līdzi bez liekām ierunām; mūsu kariete ir pietiekami liela, un mēs tajā varam piedāvāt vietu. Jaunībā cilvēkam jāiepazīst pasaule, un Smita vecumā nav nekā nožēlojamāka kā ieslēgties šaurā lokā. Vai nay tiesa? — es Brigitai vaicāju. — Uzklausiet mani, dārgā, izmantojiet savu ietekmi, varbūt jums viņš neatteiks; pierunājiet viņu, lai ziedo sešas nedēļas laika. Mēs trijatā apceļosim Šveici, pēc tam viņš atgriezīsies un ar lielu prieku ķersies atkal pie darba.

Brigita mani atbalstīja, kaut gan noprata, ka piedāvājums nav domāts nopietni. Smits nevarēja pamest Parīzi, neriskējot zaudēt vietu, un tāpēc atbildēja, ka diemžēl mūsu priekšlikums nav pieņemams. Biju licis pasniegt galdā pudeli vīna, un, pa pusei jokojot, turpinādami sarunu, mēs visi trīs iekaisām. Pēc vakariņām uz brīdi izgāju pārliecināties, vai manas pavēles izpildītas, tad atgriezos un, jautrā omā apsēdies pie klavierēm, ieteicu muzicēt.

— Pavadīsim šo vakaru mājās, — es sacīju, — ja jums nav iebildumu, neiesim uz teātri; es mūziķis neesmu, taču dziesmās labprāt klausīšos, Ja Smits garlaikosies, liksim viņam spēlēt, un laiks paies ātrāk nekā jebkur.

Brigita nelika lūgties, viņa labprāt sāka dziedāt. Smits uz violončella viņu pavadīja. Mums atnesa visu punšam nepieciešamo, un drīz vien mūsu acis iepriecēja degošā ruma spilgtā liesma. No klavierēm pārcēlāmies pie galda, pēc tam atkal muzicējām, vēlāk spēlējām kārtis; viss noritēja, kā biju paredzējis — mēs izklaidējāmies, ne vairāk.

Nenovērsu acu no sienas pulksteņa, nepacietīgi gaidīdams, kad tas rādīs desmito stundu. Mani māca liels nemiers, taču pietika spēka to noslēpt. Beidzot pienāca izšķirīgais brīdis: sadzirdēju pātagas plīkšķus, pagalmā

iebrauca zirgi. Brigita sēdēja man blakus, saņēmis viņas roku, vaicāju, vai viņa ir gatava ceļojumam. Viņa pārsteigta manī paskatījās, šķiet, pārliecināta, ka jokoju. Bņ-skaidroju, ka, redzot viņu pie vakariņu galda tik cieši .apņēmušos braukt, nolēmu nekavējoties pasūtīt zirgus un tieši tādēļ uz laiciņu biju izgājis. Nākamajā mirklī ienāca sulainis, pavēstīdams, ka mantas jau saliktas karietē un gaida tikai mūs.

— Tātad tas nav vis joks? — Brigita ievaicājās. — Jūs vēlaties braukt prom jau šonakt?

*— Bet kāpēc gan nef — es atteicu, — ja abi esam vienojušies atstāt Parīzi?

— Kā tad tā? Un tūlīt pat? Uz karstām pēdām?

— Bez šaubām! Vai tad ceļojumam viss nav sagatavots pirms mēneša? Pati redzat, atliek tikai piesiet karietei somas; ja esam nolēmuši šeit nepalikt, tad brauksim — jo ātrāk, jo labāk. Uzskatu, ka tas jādara veicīgi un nav jāatliek uz rītu. Šovakar jūs esat noskaņota ceļot, un es steidzos to izmantot. Kāpēc nebeidzami gaidīt un vilcināties? Šāda dzīve vairs nav panesama. Jūs taču gribat braukt, vai nav tiesa? Tātad brauksim, viss tagad atkarīgs no jums.

Iestājās dziļš klusums. Piegājusi pie loga, Brigita redzēja, ka zirgi tiešām klāt. Starp citu, mans tonis neizraisīja nekādu šaubu, un, lai cik negaidīts likās šis lēmums, viņa pati pie tā bija vainīga. Noliegt savus vārdus vai izdomāt ieganstu, lai ceļojumu atliktu, Brigita vairs nevarēja. Viņa bez ierunām padevās, vispirms šo to pajautāja, it kā gribēdama noskaidrot, vai viss kārtībā, tad, pārliecinājusies, ka nekas nav aizmirsts, sāka kaut ko meklēt. Viņa pacilāja šalli un cepuri, tad, atkal nolikusi, atsāka meklējumus.

— Viss kārtībā, — viņa sacīja, — te es esmu. Tātad braucam? Un tūlīt pat?

Paņēmusi sveci, Brigita ielūkojās manā istabā, pēc tam savējā, atvēra lādes un skapjus, tad vaicāja pēc rakstāmgalda atslēgas, kas nozudusi, kā viņa apgalvoja. Kur atslēga varēja palikt? Vēl pirms stundas viņa to turēja rokās.

— Nu tā, tā! Esmu gatava, — augstākā mērā satraukta Brigita atkārtoja. — Braucam, Oktāv, ejam lejā!

Runājot viņa joprojām kaut ko meklēja un beidzot atkal apsēdās mums līdzās.

Es sēdēju uz dīvāna, skatīdamies Smitā, kurš stāvēja man pretī. Viņš nezaudēja aukstasinību un nelikās ne satraukts, ne pārsteigts, taču divas sviedru lāses noritēja pār deniņiem un pirkstos nokrakšķēja ziloņkaula spēļu kauliņš, kura drumslas nobira zemē. Viņš sniedza mums reizē abas rokas.

— Laimīgu ceļu, draugi! — Smits teica.

Atkal iestājās klusums. Es arvien vēl vēroju Smitu, gaidīdams, ko viņš piebildīs.

«Ja ir kāds noslēpums,» es domāju, «kad man to uzzināt, Jā ne šobrīd? Droši vien tas viņiem jau uz lūpām. Kaut arī tas būs tikai viegls mājiens, es uztveršu to.»

— Dārgo Oktāv, — Brigita sacīja, — kā jums šķiet, kur mēs apmetīsimies? Jūs taču rakstīsiet mums, Anrī? Jūs neaizmirsīsiet manus radiniekus un darīsiet manā labā visu iespējamo?

Saviļņotā balsī, taču šķietami mierīgs Smits atbildēja, ka no sirds vēlas viņai pakalpot un centīsies cik spēdams.

— Par panākumiem neatbildu, — viņš teica, — jo, spriežot pēc vēstulēm, kuras saņēmāt, cerību maz. Taču darīšu, kas no manis būs atkarīgs, un, par spīti visam, varbūt drīzumā varēšu nosūtīt jums priecīgu vēsti. Paļaujieties uz mani, esmu jūsu padēvīgs kalps.

Pateicis vēl dažas laiptiības, Smits grasījās atvadīties, bet es piecēlies pirmais izsteidzos laukā. Gribēju atstāt abus divatā vēl pēdējo reizi un, aizvēris durvis, vīlies un greizsirdīgs pieplaku pie atslēgas cauruma.

— Kad mēs atkal redzēsimies? — Smits jautāja.

— Nekad, — Brigita atbildēja. — Ardievu, Anrī!

Viņa sniedza Smitam roku. Viņš noliecies pielika to pie lūpām, un es tik tikko paguvu atkāpties tumsā. Smits aizgāja, mani nemanījis.

Palicis ar Brigitu divatā, jutu, ka mani pārņem galīgs izmisums. Brigita gaidīja mani ar mēteli uz rokas. Viņas saviļņojums bija pārāk skaidri manāms un nepārprotams. Pazaudētā atslēga bija atradusies un atvilktne atvērta. Es atkal apsēdos pie kamīna.

— Uzklausiet mani, — neiedrošinādamies Brigitā skatīties, es teicu, — jūtos tik vainīgs jūsu priekšā, ka esmu spiests gaidīt un ciest, un man nav nekādu tiesību sūdzēties. Pārvērtība, kas ar jums notika, mani pārāk sāpināja, lai nepavaicātu tās cēloni, bet nu es neko vairs nevaicāšu. Jums nav viegli aizbraukt? Atzīstieties, un es pakļaušos.

— Brauksim, brauksim! — Brigita attrauca.

— Kā vēlaties, bet esiet atklāta. Kaut arī man šis trieciens būs smags, es neiedrošināšos taujāt pēc cēloņa un klusēdams padošos liktenim. Bet, ja lemts jūs zaudēt, nemodiniet veltīgas cerības, jo, dievs mans liecinieks, es to nepārdzīvošu.

Viņa strauji pagriezās.

— Stāstiet par savu mīlestību, — viņa lūdza, — bet klusējiet par ciešanām'.

— Nu tad zini, ka es mīlu tevi vairāk nekā dzīvību! Sāpes blakus šai mīlestībai šķiet tikai sapnis. Brauksim kaūt vai līdz pasaules galam, tu izlemsi, vai man dzīvot vai mirt!

Sakot šos vārdus, es tuvojos Brigitai, bet viņa nobālusi atkāpās. Viņa velti pūlējās sakniebtajās lupās izmocīt smaidu.

— Acumirkli, — viņa sacīja, — vēl tikai mirklīti, man jāsadedzina daži papīri.

Parādījusi vēstules no N pilsētiņas, Brigita tās saplēsa un iemeta ugunī, tad paņēma citus papīrus, pārlasīja un nolika uz galda. Tur bija veikalu parādzīmes, starp citu, arī nenomaksātas. Šķirojot tās, Brigita dedzīgi runāja, vaigi viņai kaisa kā drudzī. Viņa lūdza piedot spītīgo klusēšanu un izturēšanos pēc atbraukšanas Parīzē. Viņa likās maigāka un uzticīgāka nekā jebkad. Viņa smējās, sita plaukstas, priecādamās, ka ceļojums solās būt lielisks; vārdu sakot, Brigita bija pati mīlestība vai vismaz līdzinājās tai. Nespēju izteikt, ar kādām sāpēm noskatījos šajā mākslotajā jautrībā; ciešanas, kas tādā veidā sevi nodeva, bija briesmīgākas par asarām, rūgtākas par pārmetumiem. Es vieglāk panestu viņas vēsumu un vienaldzību nekā šo uzbudinājumu, ar kuru Brigita centās sevi uzveikt; šķitu ieraudzījis mūsu laimīgāko brīžu parodiju. Tie paši vārdi, tā pati sieviete, tie paši glāsti, taču viss, no kā pirms pāris nedēļām mīlestībā un laimē skurbu, šādā atkārtojumā iedvesa šausmas.

— Brigita, — es pēkšņi teicu, — ko īsti jūs slēpjat? Ja mani mīlat, kāpēc tēlojat šo briesmīgo komēdiju?

— Es? — viņa gandrīz vai aizvainota iesaucās. — Kāpēc jūs domājat, ka tēloju?

— Kāpēc? Ak, mīļā, atzīstieties, ka jums sirdī mīt nāvīgas skumjas, jūs nežēlīgi ciešat. Te būs manas rokas! Nolieciet uz tām galvu un raudiet. Tad varbūt es ņemšu jūs līdzi, bet pašlaik — nekādā ziņā!

— Brauksim, brauksim! — viņa atkārtoja.

— Nē, nē, zvēru pie savas dvēseles, ne tagad! Kamēr starp mums būs meli vai maska, mēs nekur nebrauksim. Labāk noskatos nelaimē nekā šādā jautrībā.

Pārsteigta, ka nebija pratusi mani piemānīt un ka, par spīti viņas pūlēm, es visu nopratu, viņa apklusa.

— Kāpēc mānīties? — es turpināju. — Vai esmu jūsu acīs kritis tik zemu, ka jūs tā izliekaties? Vai šo nolādēti skumjo ceļojumu uzskatāt par sodību? Vai esmu tirāns, absolūts valdnieks? Varbūt bende, kas velk jūs uz soda vietu? Vai tiešām jūs tā bīstaties no manām dusmām, ka jāķeras pie viltus? Vai patiesi aiz bailēm jūs tā melojat?

— Jūs maldāties, — Brigita atbildēja, — es lūdzu, ne vārda vairāk!

— Kāpēc tik maz atklātības? Ja man neuzticaties, vai nevarat izturēties kā pret draugu? Ja man nav tiesību zināt jūsu skumju cēloni, neliedziet redzēt vismaz jūsu asaras! Vai tiešām neticat, ka cienu jūsu bēdas? Ko esmu nodarījis, ka nevēlaties man tās uzticēt? Un vai es nevarētu tajās kā līdzēt?

— Nē, — viņa atteica, — jūs maldāties. Ja nebeigsiet šo iztauju, sagādāsiet nelaimi kā sev, tā man. Vai nepietiek ar to, ka aizbraucam?

— Bet kā varam braukt, ja atliek paskatīties uz jums, lai saprastu, ka šis brauciens jums pretīgs, ka aizceļojat pret savu gribu un nožēlojat to? Augstais dievs, ko gan tas nozīmē? Ko jūs man slēpjat? Un kāpēc rotaļājaties ar vārdiem, kad jūsu domas tikpat skaidras kā šis spogulis? Es taču būtu pēdējais neģēlis, bez iebildumiem pieņemdams, ko jūs man ar tik lielu nepatiku dāvājat! Un tomēr kā lai noraidu? Ko iesākt, ja jūs klusējat?

— Nē, es braucu labprāt. Jūs kļūdāties, Oktāv, es jūs mīlu. Beidziet mani spīdzināt.

Šajos vārdos izpaudās tāds maigums, ka noslīgu viņas priekšā ceļos. Kā lai pretojas šim skatienam, šai dievišķajai balsij?

— Ak kungs! — es iesaucos. — Tātad jūs mīlat mani, Brigita? Mana dārgā, jūs mani mīlat?

— Jā, mīlu un piederu jums. Dariet ar mani, ko vēlaties. Es sekoju jums, brauksim abi kopā. Ejam, Oktāv, mūs gaida.

Viņa spieda manu roku savējās un skūpstīja man pieri.

— Jā, tas ir nepieciešami, — viņa nočukstēja. — Jā, es tā vēlos un vēlēšos līdz pat pēdējam elpas vilcienam.

«Nepieciešami?» es domās atkārtoju. Tad piecēlos. Uz galda vēl gulēja papīra lapa, kuru Brigita nule pārlasīja. Paņēmusi viņa to apgrieza otrādi un nometa zemē.

— Tas viss? — es vaicāju.

— Jā, viss.

Pasūtīdams zirgus, nedomāju, ka mēs patiesi aizbraūk: sim. Mans nolūks gluži vienkārši bija kaut ko pārbaudīt, taču apstākļi sagrozījās, un mēģinājums pārvērtās par īstenību. Es atvēru durvis. «Tas ir nepieciešami!» es sevī atkārtoju un skaļi teicu:

— Tas ir nepieciešami? Ko nozīmē šie vārdi. Brigita? Es 180 nesaprotu. Paskaidrojiet tos, vai arī nekur nebraukšu. Kāpēc uzskatāt, ka jums nepieciešami mani mīlēt?

Brigita, noslīgusi uz dīvāna, sāpēs lauzīja rokas.

— Ak, nelaimīgais, nelaimīgais! — viņa iesaucās. — Tu nekad nepratīsi mīlēt!

— Kaut arī tā, jā, iespējams, esmu par to pārliecināts, bet dievs redz, ka ciest es protu. Jums ir nepieciešami mani mīlēt, vai ne? Tādā gadījumā atbildiet man. Kaut es uz visiem laikiem zaudētu jūs, kaut šjs sienas sabruktu pār manu galvu, nekur neiešu, iekams neuzzināšu, kāds noslēpums mani nomoka jau veselu mēnesi. Jūs visu man izstāstīsiet, vai arī mēs šķirsimies. Varbūt esmu ārprātīgs nelga, varbūt, vaicājot to, kas labāk nebūtu jāzina, sabojāšu savu dzīvi, varbūt vajadzētu izlikties, ka neko nesaprotu, iespējams, ka šī izskaidrošanās uz visiem laikiem izpostīs mūsu laimi, uzcels starp mums nepārvaramu šķērsli un izjauks ceļojumu, par kuru tik daudz sapņojām, bet, lai tas mums abiem maksā ko maksādams, ja nerunāsiet atklāti, atteikšos no visa.

— Nē, nē, es nerunāšu.

— Runāsiet! Vai tiešām domājat, ka ticu jūsu meliem? Vai jums šķiet, ka maldos, ja, redzēdams jūs pastāvīgi, esmu ievērojis, ka nelīdzināties vairs sev tāpat kā diena naktij? Vai, atsaucoties uz nenozīmīgajām vēstulēm, kuras nav vērts pat lasīt, cerējāt nomierināt mani ar vārdiem, kas pirmie iešāvās prātā, tikai tāpēc, ka neuzskatījāt par vajadzīgu izgudrot ko citu? Vai domājat, ka jūsu seja ir maska, kura nepauž, kas notiek sirdī? Par ko īsti mani turat? Neesmu tik viegli apvedams ap stūri, kā jums liekas, un pieraugiet, ka jūsu klusēšana skaidrāk par vārdiem nenodod to, ko tik neatlaidīgi slēpjat.

— Bet ko gan es slēpju?

— Ko slēpjat? Un to jūs vaicājat man! Vai ar šo jautājumu izaicināt mani? Gribat novest līdz galējībai un tā no manis atbrīvoties? О jā, bez šaubām, jūsu aizskartais pašlepnums to vien vēlas, lai es zaudēju savaldu. Ja runāšu atļklāti, visi sievišķīgās liekulības ieroči būs jūsu rokās. Jūs cerat, ka es pirmais jūs apvainošu, un tad atbildēsiet, ka tādu sievieti kā jūs taisnošanās pazemo. Ak, ar cik nicinošiem, lepniem skatieniem prot aizstāvēties pašas noziedzīgākās un viltīgākās sievietes! Jūsu galvenais ierocis ir klusēšana, tas zināms jau sen. Jūs to vien gaidāt kā apvainojumus un pagaidām klusējat; lūdzu, esiet tik laipna,

lūkojiet uzveikt manu sirdi! Tā vienmēr pukstēs kopā ar jūsējo, bet neceriet sacensties ar manu prātu, tas ir cietāks par dzelzi un jums nepadosies!

— Nabaga zēn! — Brigita nočukstēja. — Tātad jūs nevēlaties braukt?

— Nē! Es brauktu tikai kopā ar savu mīļoto, bet jūs mani vairs nemīlat. Gana esmu cīnījies, cietis, plosījis sirdi. Pietiek dzīvot tumsā, laiks ataust gaismai. Vai jūs man atbildēsiet? Jā vai nē?

— Nē.

— Kā jums tīk. Es pagaidīšu.

Apsēdos istabas otrā galā, cieši apņēmies necelties kājās, pirms neuzzināšu, ko vēlos. Brigita šķita pārdomājam un, neslēpdama uztraukumu, staigaja pa istabu.

Sekoju viņai izslāpušām acīm, viņas spītīgā klusēšana aizvien vairāk audzēja manas dusmas. Negribēju, lai viņa tās pamana, taču nesapratu, kā izturēties. Beidzot atvēru logu.

— Lieciet izjūgt zirgus un samaksājiet, cik nakas! Šovakar mēs nebrauksim! — es uzsaucu.

— Nabaga nelaimīgais! — Brigita noteica.

Izlikdamies, ka neesmu dzirdējis šos vārdus, mierīgi aizvēru logu un atkal apsēdos; manī plosījās tik negantas dusmas, ka ar mokām valdījos. Brigitas vēsā klusēšana, viņas pretestība dzina mani galīgā izmisumā. Es nepārdzīvotu to smagāk, ja patiesi pieviltos mīļotajā būtnē, pārliecinādamies par viņas neuzticību. Kopš biju nolēmis vēl kādu laiku palikt Parīzē, par katru cenu gribēju piespiest Brigitu izskaidroties. Velti pārcilāju prātā dažādus līdzekļus, kā izaicināt viņu runāt, un, lai tas nekavējoties izdotos, biju ar mieru upurēt visu, kas man piederēja. Ko darīt? Ko sacīt? Viņa stāvēja tepat blakus, mierīgi un skumji manī nolūkodamās. Dzirdēju, ka zirgi no karietes tiek izjūgti; tie aizrikšoja, un drīz vien zvaniņu šķinda nozuda pilsētas troksnī. Būtu tikai jāpakliedz, un tie atgrieztos, taču šī attālināšanās man šķita neatsaucama. Kad aizbultēju durvis, kāds man it kā iečukstēja: «Nu tu esi vierts aci pret aci ar būtni, no kuras atkarīga tava dzīvība vai nāve.»

Kamēr, iedziļinājies sevī, lauzīju galvu, kā rast ceļu uz patiesību, iedomājos Didro romānu, kurā greizsirdīga sieviete ķeras pie visai īpatnēja paņēmiena, lai pārbaudītu savu aizdomās turēto mīļāko. Viņa pavēsta, ka nemīl viņu

un vēlas pamest. Marķīzs Dezarsī (tā sauca šo mījāko), iekritis lamatās, atzīstas, ka arī viņam šī dēka jau apnikusi. Dīvainā scēna, kuru lasīju vēl agrā jaunībā, man toreiz likās asprātības paraugs, un tagad, atceroties, kādu iespaidu tā manī atstāja, pasmaidīju. «Kas zina,» nodomāju, «ja es rīkotos līdzīgi, varbūt Brigita iekristu un atklātu savu noslēpumu.»

Mans negantais niknums pēkšņi pārvērtās dažādu viltību un mānekļu gudrošanā. Vai tiešām tik grūti likt sievietei runāt pret pašas gribu? Viņa bija mana mīļākā; es būtu nelga, ja neko neprastu panākt.

Vienaldzīgā izskatā brīvi atlaidos uz dīvāna.

— Nu tātad, mana mīļā, — es līksmi teicu, — šķiet, šodien jūs vaļsirdībai neesat noskaņota?

Viņa ar izbrīnu pavērās manī.

— Ak kungs, — es turpināju, — agri vai vēlu mums tomēr jānoskaidro patiesība. Pag, rādot piemēru, es labprāt sākšu pirmais; tas jums iedvesīs uzticību, draugi taču vienmēr spēj saprasties.

Tā runājot, mani droši vien nodeva seja. Brigita, šķietami neklausīdamās manī, nemitējās staigāt.

— Kā zināms, — es atsāku, — mēs abi jau pusgadu dzīvojam kopā. Mūsu dzīves veidu nevar nosaukt par sevišķi jautru. Jūs esat vēl jauna, es tāpat. Sakiet — ja pēkšņi mūsu kopdzīve jūs vairs neapmierinātu, vai jums pietiktu drosmes atzīties? Dodu savu goda vārdu, ja tas gadītos ar mani, es to neslēptu. Kāpēc gan slēpt? Vai mīlestība ir noziegums? Bet tādā gadījumā mīlēt mazāk vai nemīlēt nemaz ari nav nekas ļauns. Kas sevišķs, ja mūsu vecumā ilgojamies pēc pārmaiņām?

Brigita apstājās.

— Mūsu vecumā! — viņa atkārtoja. — Un to jūs sakāt man? Tagad es vaicāšu jums: kāpēc tēlojat šo komēdiju?

Es nosarku. Satvēru viņas roku.

— Apsēdies un uzklausi mani, — teicu.

* — Kāda vajadzība? Tas vairs neesat jūs pats, kas ar mani runā.

Man kļuva neērti par šo izlikšanos, un es to atmetu.

— Uzklausiet mani, — es neatlaidos, — un, lūdzu, nāciet šeit man blakus. Ja vēlaties klusēt, tad vismaz esiet tik laipna un paklausieties, ko sacīšu es.

— Klausos. Kas jums sakāms?

— Man ir divdesmit gadu, un esmu jau cīnījies divkaujā, bet, ja kāds šodien teiktu: «Jūs esat gļēvulis!» — dzirdot šos vārdus, mana sirds un viss manī saceltos. Vai dvēseles dziļumos es neapzinātos, ka neesmu gļēvulis? Tomēr vajadzētu riskēt ar dzīvību un cīnīties ar pirmo, kas pagadās. Kāpēc? Lai pierādītu, ka neesmu gļēvs, pretējā gadījumā visi tam noticētu. Lai kur un kas šo vārdu būtu izteicis, tas pats par sevi prasa atbildi.

— Tiesa gan, bet ko jūs ar to domājat?

— Sievietes divkaujā necīnās, taču sabiedrība iekārtota tā, ka jebkurš neatkarīgi no dzimuma dažkārt ir spiests riskēt ar visu, kaut ari viņa dzīve skaidra un tīra,būtu ritējusi vienmērīgi kā pulkstenis. Padomājiet pati — vai kāds spēj izvairīties no šā likuma? Varbūt atsevišķi cilvēki, bet, lūk, kas tam seko: ja tas būs vīrietis — viņu gaida negods, ja sieviete — nekas cits kā aizmirstība. Katram pilnvērtīgam cilvēkam jāpierāda, ka viņš patiesi dzīvo. Tāpēc kā vīrietis, tā sieviete var sagaidīt uzbrukumus. Drosmīga sieviete piecelsies un pieņems izaicinājumu. Viens zobena cirtiens nepierādīs viņas nevainīgumu. Viņai vajadzēs ne vien aizstāvēties, bet pašai izkalt sev ieročus. Viņu kāds tur aizdomās? Kas viņš ir? Svešs, vienaldzīgs cilvēks? Tādā gadījumā sieviete var un drīkst šo cilvēku nicināt. Bet varbūt tas ir viņas mīļākais, varbūt viņa to mīl? Ja mīl, tad dārgākas par pašas dzīvību viņai ir šā cilvēka domas un viņa nedrīkst tās nonievāt.

— Viņas vienīgā atbilde — klusēšana.

— Jūs maldāties. Piekrītu — mīļākais, turēdams aizdomās sievieti, smagi viņu apvaino; labākā atbilde — sievietes asaras, viņas pagātne, padevība un pacietība, vai nav tiesa? Bet kas notiks, ja viņa klusēs? Mīļākais viņu zaudēs, kaut pats pie tā būs vainīgs, un laiks pierādīs, ka taisnība bijusi viņas pusē. Vai jūs tā domājat?

— Iespējams. Bet pirmkārt viņai jāklusē.

— Jūs sakāt, iespējams? Ja neatbildēsiet man, es noteikti jūs zaudēšu; esmu cieši nolēmis, ka braukšu viens.

— Paklausieties, Oktāv...

— Lai notiek! — iesaucos. — Tātad laiks pierādīs, ka jums taisnība? Runājiet, atbildiet vismaz uz šo jautājumu — jā vai nē?

— Ceru, ka jā.

— Cerat! Lūdzu, atbildiet vaļsirdīgi. Droši vien tā ir pēdējā reize, kad jums manā klātbūtnē rodas tāda izdevība. Jūs apgalvojat, ka mīlat mani. un es tam ticu. Taču turu

jūs aizdomās. Vai vēlaties panākt, ka aizbraucu un lai jūs attaisno laiks?

— Bet kāpēc jūs mani turat aizdomās?

— Nevēlos to sacīt, jo, acīm redzot, nav vērts. Galu galā lai notiek pēc jūsu prāta, vai nav vienalga, kādēļ jā- -cieš? Jūs mani krāpjat, mīlēdama citu, tāds, lūk, ir noslēpums, kuru glabājam mēs abi.

— Ko tad es mīlu? — viņa vaicāja.

— Smitu.

Brigita, uzlikusi man, roku uz lūpām, novērsās. Es vairs nespēju parunāt, nolaistām acīm mēs iegrimām domās.

— Uzklausiet mani, — viņa beidzot sevi pārvarēja,

— esmu daudz cietusi, bet, dievs mans liecinieks, jūsu dēļ būtu gatava ziedot dzīvību. Kamēr vien manī saglabāsies kaut niecīga cerību dzirksts, vēlos visu paciest arī turpmāk; mans draugs, bīstos no jauna izraisīt jūsu dusmas, tomēr teikšu — esmu tikai sieviete. Cilvēka spēkiem ir robežas. Uz jūsu jautājumu es nekad neatbildēšu. Vienīgais, ko šobrīd spēju, — krist jūsu priekšā ceļos un lūgt: brauksim projām!

Izsakot šos vārdus, viņa noliecās pie manis. Es piecēlos.

— Nelga! — es rūgti iesaucos. — Kāds nelga ir tas, kurš kaut reizi mūžā cer sagaidīt no sievietes patiesību! Viņš iemantos vienīgi nicināšanu, ko tiešām arī pelna! Patiesība! Tā uzzināma tikai, uzpērkot istabenes vai ielavoties mīļākās guļamistabā un pie pagalvja noklausoties, ko viņa runā miegā. To pazīst tas, kurš pats kļūst par sievieti un kuru viņa zemiskums tuvina tumsas noslēpumiem! Turpretī vīrietis, kurš atklāti pieprasa patiesību, godīgi stiepjot roku pēc šīs briesmīgās žēlastības dāvanas, nekad to neiegūst! No viņa vairās, par atbildi rausta plecus, bet, ja viņam zūd pacietība, tērpusies savā tikumībā, kā apvainota vestāliene sieviete ļauj no lūpām atraisīties lielām, sievišķīgām gudrībām, kā, piemēram: aizdomas nokauj mīlestību; jautājums, uz ko nevar atbildēt, nav piedodams. Žēlīgais dievs, kā esmu noguris! Kad tas reiz beigsies?

— Kad vien jūs vēlēsieties, — viņa vēsi atteica. — Esmu tikpat nogurusi kā jūs.

— Vēlos tūlīt pat! Aizeju pavisam, un lai jūsu taisnību pierāda laiks! Laiks! Laiks! Ak, nejūtīgā draudzene! Paturiet prātā šo atvadīšanos! Laiks! Bet tavs skaistums, tava mīlestība un laime — kur tas viss paliks? Vai tiešām tu ļausi man aiziet, neko nenožēlodama? Ak, protams, dienā,

kad greizsirdīgais mīļākais uzzinās, ka bijis netaisns, un pilnīgi par to pārliecināsies, tad viņš beidzot sapratīs, kādu sirdi ievainojis, vai nav tiesa? Viņš raudās aiz kauna, zaudēs prieku un miegu, dzīvos tikai ar vienu domu, ka reiz varēja kļūt laimīgs. Bet iespējams, ka tajā pašā dienā viņa lepnā draudzene, redzot sevi atriebtu, nobālusi domās:: «Kāpēc to neizdarīju agrāk!» Un, ticiet man, ja viņa bija mīlējusi, gandarītais pašlepnums viņu nenomierinās.

Centos runāt rāmi, taču tik tikko spēju valdīties, uzbudinājumā arī es sāku staigāt pa istabu. Dažkārt skatieni atgādina zobena cirtienus, tie krustojas kā asmeņi; tieši ar tādiem tobrīd apmainījāmies mēs — es un Brigita. Raudzījos viņā kā cietumnieks cietuma durvīs. Lai salauztu zīmogu, kas slēdza viņas lūpas, un piespiestu runāt, būtu ar mieru atdot mūsu abu dzīvības.

— Ko jūs gribat panākt? — viņa vaicāja. — Ko vēlaties uzzināt?

— To, kas jums uz sirds. Vai tiešām būsiet tik cietsirdīga, ka liksiet man to atkārtot?

— Bet jūs, jūs! — viņa iekliedzās. — Vai pats neesat simtkārt cietsirdīgāks? Ak jūs sakāt, ka nelga ir tas, kurš vēlas uzzināt patiesību? Es toties varu teikt — auša ir tā, kura cer, ka viņai kāds ticēs! Jūs vēlaties izdibināt manu noslēpumu, bet mans noslēpums ir tas, ka es jūs mīlu. Jā, esmu auša! Jūs meklējat sev sāncensi, apvainojat manu bālumu, kura cēlonis esat pats, iztaujājat mani. Neprātīgā! Biju nolēmusi visu paciest klusībā, veltīt savu dzīvi jums, gribēju noslēpt asaras, bet jūs tās izsekojāt it kā nozieguma apliecinātājas. Neprātīgā! Vēlējos kopā ar jums šķērsot jūras, pamest Franciju un tālumā no visiem, kuri mani mīlēja, nomirt pie krūtīm cilvēkam, kurš netic man. Neprātīgā! Biju pārliecināta, ka patiesība atklājas vienā vienīgā skatienā, vienā balss noskaņā, ka to var uzminēt un tā iedveš cieņu! Ak, iedomājoties to, mani slāpē asaras! Ja tam tā jābūt, tad kāpēc jūs mudināt spert soli, kas uz visiem laikiem laupīs man mieru? Prāti jūk, es vairs nesaprotu, kas notiek!

Viņa raudot noliecās pie manis.

— Neprātīgā, neprātīgā! — Brigita rūgti atkārtoja. — Ko tas nozīmē? — viņa turpināja. — Cik ilgi jūs mani tā spīdzināsiet? Ko lai iesāk ar jūsu aizdomām, kas, nemitīgi mainīdamās, rodas aizvien no jauna? Jūs sakāt — man jāattaisnojas. Par ko? Vai par to, ka esmu gatava doties

jums līdzi, mīlēt un mirt un ka mani māc izmisums? Bet, kad izliekos jautra, arī tas jums nepatīk. Upurējusi visu, sekoju jums, bet jūs, nenobraucis ne jūdzi, jau raugāties atpakaļ. Lai daru ko darīdama — visur un vienmēr tikai apvainojumi un dusmas! Ak, mīļais! Kaut jūs zinātu, kāds ledains aukstums mani pārņem, kā ciešu, kad manus vienkāršākos un sirsnīgākos vārdus uztverat ar šaubām un izsmieklu! Tā jūs sev laupāt vienīgo laimi pasaulē — pašaizliedzīgu mīlestību. Ar to jūs nokaujat visu smalko un cēlo sirdīs, kuras jūs mīl; galu galā nonāksiet līdz tam, ka ticēsiet tikai visrupjākajām jūtām, no mīlestības jums paliks pāri vienīgi redzamais un taustāmais. Jūs esat jauns, Oktāv, jums vēl mērojams garš dzīves ceļš, jums būs vēl citas mīļākas. Jā, jūs pareizi teicāt — ar gandarītu pašlepnumu vēl ir par maz, un ne jau tas mani nomierinās; lai dievs dod, ka reiz kaut viena asara atmaksātu man to, ka tagad jūsu dēļ raudu.

Viņa piecēlās.

— Vai tas man vēl jāsaka? Vai jums maz jāzina, ka sešus mēnešus ik vakaru esmu likusies gulēt ar domu, ka viss velti, ka jūs nekad neizveseļosieties; ik rītu pieceļoties nolēmu, ka jāmēģina vēlreiz; jūs neesat man pateicis ne vārda, kas neliecinātu, ka mums jāšķiras, pēc katra jūsu glāsta sapratu, ka labāk miršu nekā atstāšu jūs; diendienā, ik mirkli svārstīdamās starp bailēm un cerībām, es neskaitāmas reizes lūkoju uzveikt mīlestību un sāpes, bet, tiklīdz atklāju jums savas jūtas, jūsu dzēlīgais skatiens iedūrās dziļi man sirdī, tiklīdz noslēdzos sevī, tā šķitu aprokam dārgumu, kas lemts tikai jums! Vai stāstīt par visām vājībām un sīkajiem noslēpumiem, kuri liksies bērnišķi tam, kas tos nesaprot? Vai stāstīt, ka pēc ķildas ar jums, ieslēgusies savā istabā, pārlasīju jūsu pirmās vēstules, ka mani nomierināja iemīļotais valsis, kad pārāk nepacietīgi jūs gaidīju? Ak, nelaimīgā, cik dārgi tev maksā slepenās asaras, tavs vājām sirdīm tīkamais neprāts! Raudi vien — visas šīs mocības, visas sāpes, pat tās bijušas veltas.

Es grasījos viņu pārtraukt.

— Nē, nē, ļaujiet man runāt, — viņa sacīja. — Arī man kaut reizi vajag izteikt visu. Tātad — kāpēc jūs man neticat? Sešus mēnešus ar savām domām, ar miesu un dvēseli esmu piederējusi vienīgi jums. Kā drīkstat par mani šaubīties? Jūs vēlaties braukt uz Sveici? Kā redzat, esmu ar mieru sekot. Jums šķiet, ka radies sāncensis? Aizsūtiet

viņam vēstuli ar manu parakstu, aiznesiet pats to uz pastu! Ko mēs darām? Kur mēs tā nonāksim? Vajag kaut ko beidzot izlemt. Mēs taču vēl esam kopā! Tātad — kāpēc tu gribi mani pamest? Es nevaru būt reizē tāla tev un tuva. Vajag ticēt savai mīļākajai, tu saki, un tev taisnība. Mīlestība ir vai nu laime, vai nelaime. Ja tā dara labu — tai jātie, ja ļaunu — no tās jāatbrīvojas. Kā redzi, tā šķiet tikai spēle, ko spēlējam, bet tās likme ir mūsu sirds, mūsu dzīvība, un tas ir briesmīgākais! Vai vēlies mirt? Esmu gatava. Kas tad īsti esmu, ja par mani var šaubīties?

Brigita apstājās pie spoguļa.

— Kas esmu, — viņa atkārtoja, — kas esmu? Vai jūs par to padomājāt? Palūkojieties taču manā sejā! Šaubīties par tevi? — vērsdamās pie sava attēla spogulī, viņa iesaucās. — Ak, nožēlojamā, bālā seja, tev taču neuzticas! Nabaga iekritušie vaigi, gurdās acis, jūs un jūsu asaras iedveš neuzticību. Tad turpiniet vien ciest! Lai skūpsti, kas žāvēja šīs asaras, slēdz plakstus! Pazūdi miklajā zemē, nožēlojami trauslā, vārgā miesa! Kad dusēsi tur, varbūt tev beidzot ticēs, ja vien šaubas spēj ticēt nāvei. Ak, skumjais rēgs! Kādos krastos tu vaidēdams klejosi? Kādas liesmas tevi aprīs? Kapa malā tu vēl kaldini ceļojuma plānus! Mirsti! Dievs ir tavs liecinieks — tu gribēji mīlēt. Ak, cik daudz vērtīga modināja tevī mīlestības vara! Cik saldus sapņus tā iedvesa, un cik rūgta inde tos nokāva! Ko ļaunu darīji, ja esi sodīta ar šo drudzi, kas tevi sadedzina? Kāds neprāts vada nelgu, kurš grūž tevi kapā, kamēr lūpas zvēr mīlestību? Par ko tu pārvērtīsies, ja vēl dzīvosi? Vai nav pēdējais laiks izbeigt? Vai reiz tomēr nepietiek? Kādu ticamu pierādījumu tu atradīsi savām sāpēm, ja netic pat tev, nabaga dzīvam pierādījumam, nožēlojamam aculieciniekam? Vai pasaulē ir tādas mocības, kuras neesi izcietusi? Ar kādiem pārbaudījumiem un upuriem tu nomierināsi šo kāro, nepiesātināmo mīlestību? Tu kļūsi visiem par apsmieklu, velti meklēsi tukšu ielu, kur gājēji nerādītu uz tevi ar pirkstiem. Tu zaudēsi kaunu un pat to, kas atgādina trauslo tikumību, kura senāk tev bija dārga; un pirmais tevi nosodīs cilvēks, kura dēļ tu tā pazemosies. Viņš pārmetīs, ka tu dzīvo tikai viņa dēļ, ka izaicini sabiedrību, un, kad draugi klusībā tevi aprunās, viņš sāks vērot, vai viņu acīs nemirdz pārāk daudz līdzcietības; ja kāda roka paspiedīs tavējo un ja tavā tukšajā dzīvē nejauši gadīsies cilvēks, kurš garāmejot pažēlos tevi, viņš

apvainos tevi neuzticībā. Ak dievs! Vai vēl atceries dienu, kad tavu galvu rotāja balts rožu vainags? Vai tiešām tā biji tu, kas to valkāja? Šī roka, kas to piekāra pie sienas lūgšanu istabiņā, vēl nav pārvērtusies pīšļos kā vainags! Ak, mana ieleja! Mīļā, vecā, nāves miegā iemigusi krust-māmiņa! Manas liepas, mans baltais kazleniņ! Labie lauku ļaudis, kuri mani mīlējāt! Vai atceraties, cik laimīga es biju, lepna, mierīga un cienījama? Kas lika man sastapt ceļā šo svešinieku, kurš tīko mani aizraut prom no visa, kas man tuvs? Ar kādām tiesībām viņš spēra kāju mana dzimtā ciemata takās? Ak, es nelaimīgā! Kāpēc atskatījos, kad viņš man sekoja pirmajā dienā? Kāpēc uzņemu viņu ka brāli? Kāpēc atvēru savas durvis un draudzīgi pasniedzu roku? Oktāv, Oktāv, kāpēc tu mani iemīlēji, ja visam jābeidzas tik bēdīgi?

Viņa gandrīz paģība, un es viņu pieturēdams aizvedu līdz atzveltnes krēslam; viņa atkrita tajā, atbalstījusi galvu pret manu plecu. Pārāk lielā piepūle, izsakot rūgtos vārdus, Brigitu bija salauzusi. Apvainotas mīļākās vietā pēkšņi ieraudzīju slimu bērnu, kas sūdzas par sāpēm. Viņa aizvēra acis; es apskāvu viņu, un viņa it kā sastinga manās rokās.

Atguvusies Brigita žēlojās par neciešamu nogurumu, maigi lūgdama atstāt viņu vienu un ļaut pagulēt. Viņa tik tikko turējās kājās. Aiznesis viņu līdz gultai, uzmanīgi noguldīju. Brigitas seja nepauda ciešanas; kā noguris cilvēks pēc smaga darba viņa atpūtās no savām sāpēm un šķita tās jau aizmirsusi. Maigais, trauslais organisms padevās bez cīņas; kā Brigita pati nupat sacīja — biju pārvērtējis viņas spēkus. Viņa turēja manu roku savējā; es apskavu viņu, neviļus mūsu lūpas savienojās skūpstā — mēs taču vēl arvien mīlējām, — un pēc smagās scēnas Brigita smaidot iemiga man pie krūtīm gluži kā mūsu mīlestības pirmajā dienā. [17]

Brigita gulēja. Klusi’, nekustīgi sēdēju pie viņas pagalvja. Līdzīgi zemniekam, kas vētras nopostītajā laukā skaita atlikušās vārpas, sāku iedziļināties sevī un novērtēt ļaunumu, ko biju nodarījis.

Uzreiz sapratu, ka tas nav labojams. Pārliekas ciešanas pašas nosprauž sev galējās robežas; jo lielāks kauns un nožēla mani pārņēma, jo noteiktāk apzinājos, ka pēc šādas izskaidrošanās atliek šķirties. Lai gan Brigitai piemita neparasta izturība, mūsu skumjās mīlestības kausu viņa bija izdzērusi līdz galam; ja nevēlējos viņas nāvi, vajadzēja likt viņu mierā. Arī agrāk nereti dzirdēju pārmetumus, varbūt pat niknākus nekā šoreiz, bet tagad tie vairs nebija tikai vārdi, kurus diktē aizskarts pašlepnums, tagad tā bija ilgi un dziļi sirdī glabātā patiesība, kas beidzot izlauzās uz āru. Turklāt apstākļi, kādos tas notika, un mana atteikšanās braukt kopā laupīja viņai katru cerību, viņa vairs nespētu piedot, kaut arī gribētu. Viņas spēki bija galā, to liecināja šis miers, šis īslaicīgais pamirums; pēkšņais ap-klusums, maigums pret mani, skumji atgriežoties dzīvē, viņas bālā seja un pat skūpsts pauda, ka visam beigas, ka esmu sarāvis pēdējās saites, kas vēl varēja mūs vienot. Bet pašreizējais rāmais miegs nelika šaubīties, ka, tiklīdz atkal nodarīšu viņai pāri, viņa iemigs no jauna, taču uz mužu. Nosita pulkstenis, un es apjautu, ka šai stundai līdzi aizsteigusies mana dzīve.

Neviena talkā neaicinādams, pats aizdedzu Brigitas nakts lampiņu; veroties tās liesmā, šķita, ka tumsā līdzīgi trīcošajiem gaismas stariem šaudās manas domas.

Lai kā dažkārt rīkojos vai runāju, nekad vēl tik skaidri neapzinājos, ka Brigitu zaudēšu. Neskaitāmas reizes biju nolēmis šķirties no viņas, bet, ko tas nozīmēja, to sapratīs vienīgi tie, kas ir mīlējuši. Tāda vēlēšanās man radās tikai izmisuma vai dusmu brīžos. Kamēr vien ticēju viņas mīlestībai, nešaubījos arī par savējo, bet nu starp mums abiem pirmo reizi nostājās nenovēršamība. Mani pārņēma trula apātija, un es neko vairs īsti neatšķīru. Sakumpis sēdēju pie gultas, taču, acumirklī aptvēris savu neizmērojamo postu, sāpes nejutu. Mana vārgā, nobijusies sirds it kā atkāpās prāta atziņu priekšā.

— Tātad viss skaidrs, — es spriedu, — esmu panācis, ko gribēju. Nav šaubu, mēs vairs nepaliksim kopā; ja nevēlos šās sievietes nāvi, atliek viņu pamest. Nolemts — jau rīt braucu projām.

Tā, pats ar sevi sarunādamies, nedomāju par savu vainu, nedomāju ne par pagātni, ne nākotni. Tobrīd man prātā nebija Smits vai kāds cits; es pat nespētu pateikt, kā nonācu pie sava lēmuma un ko biju darījis pēdējās stundas laikā. Raudzījos istabas sienās un, šķiet, gudroju vienīgi, ar kādu diližansu rīt braukt.

Šāds dīvains miers manī ilga krietnu brīdi. Tā cilvēks, kuru ķēris duncis, vispirms sajūt salto asmeni un ar apmiglotu skatienu sper vēl dažus soļus, neatskārzdams, kas ar viņu notiek. Bet palēnām lāsi pa lāsītei sāk pilēt asinis, atvērusies brūce ļauj tām vaļu, zemi pārklāj tumšs purpurs, tuvojas nāve; to jauzdams, cilvēks, šausmās trīcot, kā nopļauts nokrīt zemē. Arī es ārēji mierīgs jautu nelaimes tuvošanos; klusi atkārtodams vārdus, kurus Brigita bija nupat sacījusi, saliku pie gultas visu, ko parasti biju redzējis sagatavojam viņai pirms nakts. Aizbraukt jau rit — tā bija^ mana vienīgā vēlēšanās, taču pamazām līdz apziņai nonāca vārda «aizbraukt» jēga.

— Ak vai! — es iesaucos. — Mana nabaga mīļotā, esmu zaudējis tevi, jo nepratu mīlēt!

Dzirdot, ko izteicu, sarāvos, it kā runātājs būtu kāds cits. Vārdi atbalsojās manī kā vēja brāzma, kas pāršalc arfas savilktajām stīgām, gandrīz tās saraujot. Acumirklī atmiņā uzpeldēja divi mokpilni gadi, un kā šo ciešanu sekas un nobeigums apziņā atausa tagadne. Kā attēlot šīs mokas? Tas, kurš mīlējis pats, varbūt sapratīs mani pusvārdā. Pieskāros Brigitas rokai, un, droši vien sapņodama, viņa izdvesa manu vārdu.

Piecēlies sāku staigāt pa istabu. Man nevaldāmi lija asaras. Es izstiepu rokas, kā gribēdams aizturēt bēgošo pagātni.

— Vai tas iespējams? — turpināju. — Vai tiešām esmu zaudējis tevi? Nevienu citu es nespēju mīlēt. Tu aizbrauksi? Un tās būs beigas? Tu, mana dzīvība, mana dievinātā, tu mani pamet, un mēs vairs neredzēsimies? Nē, nekad! — es skaļi teicu un, pievērsies guļošajai, it kā viņa mani varētu sadzirdēt, vēlreiz iesaucos: — Nekad, nemūžam! Nemaz neceri! Nekad es to nepieļaušu! Un kāpēc lai piekristu? Kam vajadzīgs tāds lepnums? Vai cita ceļa nav, kā labot manu vainu? Es lūdzu, meklēsim to abi kopā! Vai neesat man jau daudzkārt piedevusi? Jūs taču mani mīlat un nevarēsiet aizbraukt, jums pietrūks spēka. Un ko mēs tad iesāksim?

Pēkšņi mani savā varā sagrāba nejēdzīgs un bīstams neprāts: nesakarīgi runājot, meklējot uz galdiem kādu nāvējošu ieroci, es šaudījos šurp un turp. Beidzot, nokritis ceļos, dauzīju galvu pret gultas malu. Brigita miegā sakustējās, un es acumirklī sastingu.

«Ja nu viņa pamostas!» es nobijies domāju. «Ko tu dari.

nožēlojamais neprāti? Ļauj viņai gulēt līdz rītam; tavā rīcībā vēl ir vesela nakts, lai skatītos viņa.»

Apsēdos atzveltnī; bīdamies pamodināt Brigitu, gandrīz neiedrošinājos elpot. Sirds šķita norimusi reizē ar asarām. Ledains aukstums mani pārņēma, es trīcēju pie visām miesām un, it kā cenzdamies klusēt, domās atkārtoju: «Raugies, raugies viņā, kamēr tas tev nav liegts.»

Beidzot man izdevās nomierināties un pār vaigiem atkal sāka lēnām ritēt asaras, taču agrākā rūgtuma tajās vairs nebija. Neprāta lēkmei sekoja atmaigums. Man šķita, ka žēls kliedziens šķeļ klusumu; noliecies pār Brigitas pagalvi, raudzījos viņā, it kā viss labais manī liktu pēdējo reizi iespiest atmiņā dārgos vaibstus.

Cik viņa bāla! Zilganu loku ieskauto acu garajās skropstās vēl mirdzēja asaras; agrāk tik staltais stāvs bija salīcis kā zem smagas nastas. Noliesējušais, svina pelēkais vaigs atdusējās šaurajā, trauslajā plaukstā; pieri, šķiet, apvija ērkšķu vainags — balva par pašaizliedzību. Es atcerējos viņas mazo māju laukos. Cik jauna Brigita izskatījās pirms sešiem mēnešiem! Cik līksma, brīva un bezrūpīga viņa bija! Par ko es viņu pārvērtu? Pēkšņi man ausīs ieskanējās veca, aizmirsta romance, ko dziedāja kāda sveša balss:

Altia voUa gieri bielc,

Blanch e rossa com'un'lloie,

Ma ora no. Non son pili biele,

Consumatis dal amore.

Šī senā dziesma patika manai pirmajai mīļākajai, bet tikai tagad tās skumjais saturs kļuva man saprotams. Es atkārtoju dziesmu, it kā līdz šim būtu glabājis prātā tās vārdus, neuztverot jēgu. Kāpēc biju tos iegaumējis, un kāpēc tie pēkšņi atausa atmiņā? Te nu tā bija, mana mirstošā, vītusī puķe, ko sadedzinājusi mīlestība!

— Skaties, skaties! — es elsodams atkārtoju. — Iedomājies tos, kuri sūdzas, ka neviens viņus nemīl. Tava mīļotā tevi mīl, viņa tev piederēja, bet tu viņu zaudēji, jo neprati mīlēt.

Manas sāpes kļuva neizturamas, es piecēlos un atkal sāku staigāt.

— Jā, gan, — es turpināju, — skaties viņā! Iedomājies tos, kurus plosa sāpes un kuri paņem līdzi uz tālām zemēm savas vientuļās bēdas. Tavas ciešanas sastapa līdzjūtību, priekos un bēdās tu nebiji viens. Padomā par tiem, kuri dzīvo bez mātes, bez tuviniekiem, bez draugiem, pat bez suņa, par tiem, kuri meklē, bet neatrod, kuri raud un kuru asaras izraisa smieklus, kuri mīl un kurus nicina, kuri nomirst un tiek aizmirsti. Šajā alkovā tavā priekšā guļ tā, ko daba varbūt radījusi tieši tev. Šī būtne ar miesu un asinīm kā augstākajās prāta jomās, tā neizdibināmos satura un formas noslēpumos bija tava māsa; pagājušā pusgadā tavi vārdi nemēdza palikt bez atbildes, tavi sirdspuksti allaž rada atbalsi otrā cilvēkā, bet sieviete, kuru dievs sūtījis tavai sirdij kā rasu zālei, aizslīdēja tev garām. Viņa, kas dieva vaiga priekšā vēra tev savas skavas, atdeva sirdi, veltīja savu dzīvi, viņa izgaisīs kā ēna, nepametot ne pēdas. Kad tavas lūpas skāra viņas muti, kad rokas apvija kaklu, kamēr mūžīgās mīlestības eņģeļi vienoja jūs ar asins un saldkaisles saitēm, jūs bijāt tālāki viens otram nekā divi trimdinieki pretējās zemes malās, kurus šķir vesela pasaule. Raugies viņā un — galvenais — ievēro klusumu! Tev vēl pieder vesela nakts, lai mīļoto skatītu, ja vien tavas raudas viņu nepamodinās.

Galva man pamazām kaisa, aizvien drūmākas domas mani satrauca un biedēja, nepārvarams spēks lika ielūkoties dvēseles dzīlēs.

Darīt ļaunu! Tad, lūk, ko man lēmusi debesu vara! Ka lai to spēju, ja pat negantāko dusmu lēkmē sirdsapziņa čukst, ka esmu labs? Un tas jādara man, kuru nežēlīgais liktenis grūž aizvien dziļāk postā, kamēr slepenas šausmas nemitīgi norāda bezdibeņa dziļumu, kurā krītu, man, kurš, pat izdarījis noziegumu un izlējis asinis, vienmēr un visur atkārtotu, ka mana sirds nav vainīga, ka esmu maldījies un manā vietā te rīkojies liktenis, mans ļaunais gars, kāda nezināma būtne, kas iemājo manī, bet nav dzimusi kopā ar mani! Sešus mēnešus biju veicis šo pienākumu: nepagāja ne diena, kad nebūtu ko sliktu darījis, un te nu bija tam pierādījums. Tas biju es pats — cilvēks, kurš Brigitu mīlēja, apvainoja, nodarīja viņai pāri, pameta viņu un atkal atgriezās, sēja viņā nemieru, spīdzināja ar aizdomām un galu galā iegrūda šajā ciešanu gultā, kur viņa guļ. Sizdams sev pa krūtīm un raudzīdamies Brigitā, nespēju ticēt savām acīm. Vēroju Brigitu, pieskāros viņai, lai pārliecinātos, vai nekļūdos, vai nesapņoju. No spoguļa man pretī raudzījās nožēlojami pārsteigta seja. Kas tas bija par cilvēku, kurš pēkšņi iemiesojies manī? Kas bija šis neģēlis,

kurš ar manu muti zaimoja dievu, spīdzināja ar manām rokām? Vai tiešām mana māte viņam devusi Oktāva vārdu? Vai patiesi šo pašu seju es saskatīju piecpadsmit gadu vecumā, klaiņodams mežos un pļavās, liecoties pār dzidrajiem strautiem, kad mana sirds vēl bija skaidra kā tīrie ūdeņi?

Aizvērtām acīm sapņoju par bērnu dienām. Kā cauri mākoņiem spēji izlauzies saules stars manī iznira neskaitāmas atmiņas.

— Nē, — es sev teicu, — neko ļaunu neesmu nodarījis. Viss šajā istabā ir tikai neticams sapnis. — Atcerējos, cik līksmi uztvēru pirmos iespaidus dzīvē, vēl nepazīdams ļaunuma. Man iešāvās prātā vecs nabags, kurš mēdza sēdēt uz akmens soliņa pie kādām lauku mājām. Nereti rītos mani sūtīja aiznest viņam brokastu atliekas. Vārgs un sakumpis vecais stiepa pretī krunkainās rokas un ar smaidu pateicās. Manu pieri skāra rīta dzestrā elpa, kaut kas spirgts kā rasa no debesīm iekrita man sirdī. Tad pēkšņi es atvēru acis, un nakts lampiņas blāvajā gaismā atkal iznira īstenība.

— Un tu vēl tici, ka neesi vainīgs? — ar šausmām sev vaicāju. — Ak, vakarējais izvirtības mācekli! Ja raudi, tātad domā, ka neesi vainīgs? Varbūt uzskati par savas nevainības apliecinājumu sirdsapziņas pārmetumus? Kurš slepkava tos nepārdzīvo? Ja tava tikumība kliedz aiz sāpēm, — kas zina, vai tā nenojauš tuvojamies galu? Ak, nelaimīgais! Vai tev šķiet, ka tālā balss, kas vaid tavā sirdī, ir elsas? Varbūt tās ir tikai kaijas — drūmā vētrasputna kliedziens virs bojā ejoša kuģa? Vai bērnībā neviens tev nav stāstījis par tiem, kuri miruši asinīm notraipīti? Arī viņi savā laikā bijuši labi, arī viņi dažreiz aizklājuši rokām acis, atcerēdamies pagātni. Tu grēko, tu nožēlo to. Tā darīja Nerons, nogalinājis māti. Kas teicis, ka asaras mazgā mūs tīrus?

Un, kaut arī tā, kaut daļa tavas sirds patiesi nekad nepadotos ļaunumam, — ko iesāksi ar otro daļu, kas tam piederēs? Vai, ar kreiso roku taustot rētas, kuras cirtusi labā, savu tikumību pārvērtīsi līķautā, kurā apbedīt noziegumu, vai nokausi un pēc tam līdzīgi Brutam savā zobenā iegravēsi Platona izteicienus? Šo izrotāto zobenu, uz kura jau manīs nožēlas pēdas, tu ietrieksi dziļi sirdī būtnei, kas tevi skaus; tu iedzīsi kapā savas kaislības upuri un nožēlas neauglīgajam ziedam ātri izplūksi lapiņas; tiem, kas to redzēs, tu sacīsi: «Neko darīt! Mani iemācīja nokaut, bet, lūk, es vēl raudu, jo dievs mani radījis labāku.» Tu runāsi par jaunību, pārliecināsi sevi, ka debesis tev piedod, jo kļuvi ļauns, pašam negribot, un bezmiega naktīs lūgsi, lai dievs tev ļauj mazliet atpūsties.

Bet kas zina? Tu vēl esi jauns. Jo vairāk uzticēsies sirdij, jo tālāk tevi novedīs pašlepnums. Šodien tu redzi pirmo upuri savā ceļā. Ja Brigita rīt nomirs, tu raudāsi pie viņas zārka; kurp dosies, viņu pametis? Varbūt aizbrauksi uz trim mēnešiem, apceļosi Itāliju; kādā jaukā rītā, tinies mētelī kā splīnīgs anglis, tu, sēžot krodziņā pie vīna glāzes, atskārtīsi, ka sirdsapziņa apklususi, ka laiks to aizmirst un sākt jaunu dzīvi. Tu pārāk vēlu iepazini asaras, pielūko — neaizmirsti tās pavisam! Ja ciešanas, kuras pašlaik tev liekas īstas, tiks izsmietas, ja ballē skaista sieviete līdzjūtīgi pasmaidīs, dzirdot, ka joprojām esi uzticīgs savai mirušajai mīlestībai, — varbūt tu sāksi lielīties ar to, kas šodien tevi nomāc? Kad tagadne, kura iedveš tev bailes un kurai neiedrošinies acīs skatīties, kļūs par pagātni, par senu stāstu un neskaidrām atmiņām — vai, ērti atgāzies krēslā pie vakariņu galda starp citiem dzīves baudītā jiem, nesāksi runāt ar smaidu uz lūpām par to, kas senāk tev izraisīja asaras? Tieši tā mēs zaudējam kaunu, tieši tā mēdz pasaulē notikt. Vispirms būsi labs, tad kļūsi vājš, bet nākotnē — ļauns.

— Mans nabaga draugs, — es sirsnīgi uzrunāju sevi, — došu tev padomu: manuprāt, tev jāiet nāvē. Izmanto brīdi, kad esi labs, lai nekad nekļūtu ļauns; kamēr šī sieviete, kuru tu mīli, mirst šajā gultā, kamēr vēl sajūti riebumu pret sevi pašu, uzliec viņai roku uz sirds; viņa vēl dzīvo, ar to pietiek; aizver acis un vairs neatver tās; nepiedalies šajās bērēs aiz bailēm, ka rīt vari aizmirst bēdas; triec savā sirdī dunci, kamēr tajā vēl mīt mīlestība uz dievu, kas tevi radījis. Vai tevi attur jaunība? Ko īsti tu saudzē? Vai savu matu košumu? Neļauj tiem nosirmot, ja tie vēl šovakar nav kļuvuši balti!

Ko tu vispār iesāksi šajā pasaulē? Uz kurieni dosies, aiziedams no šejienes? Ko ceri sagaidīt, ja paliksi te? Ak, protams! Raugoties guļošajā, tev joprojām šķiet, ka sirdī aprakts glabājas dārgums, — vai nav tiesa? Tu zaudē nevis to, kas bijis, bet drīzāk to, kas varēja būt, jo vai atvadas nekļūst sevišķi skumjas, kad jūti, ka viss vēl nav pateikts? Kāpēc tu klusēji pirms stundas? Ap pusnakti vēl

varēji kļūt laimīgs! Ja cieti — kāpēc neatklāji sirdi? Ja mīlēji — kāpēc klusēji? Tu atgādini skopuļi, kurš, sargādams mantu, mirst bada nāvē. Tu aizbultēji durvis, sīkstuli, bet tagad lauzies tajās. Lūko nu atlauzt bultu, tā ir stipra, tu pats savām rokām to izkali. Ak, neprāti! Tev bija

iekāres, un tu tās apmierināji, taču nepadomāji par dievu.....

Tu rotaļājies ar laimi kā bērns ar grabuli, bet aizmirsi, cik dārgs un trausls ir tas, ko turi rokās; tu nonievāji to, smējies un kavējies baudīt laimi, tu neklausījies, ko tikmēr lūdz tavs sargeņģelis, lai saglabātu tev šo acumirklīgo gaismas staru. Ak, ja debesīs mīt tāds modrs eņģelis, ko gan . tas patlaban dara? Paceltiem spārniem sēžot pie ērģelēm, rokas uzlicis uz ziloņkaula taustiņiem, uzsāk nemirstīgu himnu — slavas dziesmu mīlestībai un mūžīgai aizmirstībai? Pēkšņi tam ceļgali saļogās, spārni nolaižas, galva nokaras kā salauzta niedre; nāve aizskar eņģeļa plecu, un tas nozūd bezgalībā.

Un divdesmit divu gadu vecumā tu paliec viens šai pasaulē, kad tava cēlā, apgarotā mīlestība, tava jaunība varēja no tevis kaut ko izveidot! Pēc tik daudz bēdām un sāpēm, pēc tik daudz nepatikšanām un vieglprātīgi izšķiestas jaunības tev varbūt ataustu gaiša, rāma diena, tava mīļotajai būtnei ziedotā dzīve beidzot gūtu citu saturu, bet tieši tagad visam jāsagrūst un jānovīst. Tagad tevi nenomāc neskaidras iekāres, bet īsta nožēla; nu tava sirds nav vis tukša, bet galīgi iztukšota! Un tu vēl vilcinies! Ko gaidi? Viņai tava dzīvība vairs nav vajadzīga, tātad tā nav vajadzīga nevienam. Viņa tevi pamet — pamet arī tu viņu. Lai tavu jaunību apraud tie, kam tā bija dārga! Bet tādu nav daudz. Lai tas, kurš klusēja Brigitai līdzās, apklust uz mūžu! Lai tas, kas ielauzās viņas sirdī, mūžam neskartas glabā savas atmiņas! Ak dievs, bet, ja vēlos dzīvot tālāk, tad taču tās jāizdzēš! Lai dzīvotu, nekas cits neatliek kā galīgi aptumšot Brigitas piemiņu! Patiesi gan, dzīvi tu tagad vari nopirkt tikai par tādu maksu. Nesot tās jūgu, tev jāatsakās no mīlestības un vispār jāaizmirst tās esamība, tev jāatsakās ne vien no visa labā, kas tevi mīt, bet jānokauj arī tas, kas varēja kļūt labs, jo ko tu iesāksi, kad atcerēsies bijušo? Ja spersi vēl soli uz šīs zemes, ja pasniegsi žēlastības dāvanu nabagam, smiesies vai raudāsi, lūkosi būt krietns īsu mirkli, tavas asinis uzbangos un tu kliegsi, ka dievs tevi radījis labu, lai Brigita kļūtu laimīga. Pat nenozīmīgais atbalsosies tevī, un tavas sāpes atsauksies

ar žēlu vaidu. Katrs saviļņojums modinās tevī tikai līdzjūtību un pat cerība, šī debesu sūtne, mūsu svētā draudzene, kas aicina dzīvot, pat tā, pārvērtusies nepielūdzamā rēgā, kļūs par dvīņu māsu tavai pagātnei. Tavi mēģinājumi atgriezties dzīvē būs tikai ilgstoša nožēla. Slepkava, slapstīdamies tumsā, bailīgi slēpj rokas pie krūtīm, vairīdamies kaut kam pieskarties, lai sienas viņu nenodod. Tas pats notiks ar tevi. Izvēlies dvēseli vai miesu — vienu no tām vajadzēs nokaut. Atmiņas par labo rosina tevi uz ļaunu; mirsti, ja nevēlies tapt par paša ēnu! Ak, bērns, mans bērns! Mirsti godīgi, lai ļaudis pie kapa var tevi apraudāt!

Briesmīgā izmisumā es nokritu pie gultas ceļos, man šķita, ka zaudēšu prātu, vairs nesajēdzu, kur atrodos un ko daru. Brigita miegā izdvesa nopūtu un, mazliet atmetusi palagu, it kā tas viņu nospiestu, atsedza baltās krūtis.

Redzot to, manas asinis saviļņojās. Sāpēs vai kaislē? Nezinu. Tad pēkšņi sarāvos. Man prātā iešāvās baismīga doma.

— Kā? Atstāt viņu citam? — es sacīju. — Es nomiršu, tikšu aprakts, bet šīs krūtis brīvi elpos zem debess juma? Augstais dievs! Un cita roka glāstīs šo smalko, caurspīdīgo ādu. Citas lūpas skūpstīs viņas muti, un cita mīlestība dzīvos viņas sirdī! Cits sēdēs pie šā pagalvja! Brigita dzīvos, kļūs laimīga, mīlēs, bet es gulēšu kapsētas stūrītī, sairdams pīšļos tumšajā bedrē! Cik ilgā laikā viņa mani aizmirsīs, ja rīt manis vairs nebūs? Cik asaru izlies? Varbūt nevienu? Visi draugi, visi tuvinieki teiks viņai, ka mana nāve ir laime, un steigs viņu mierināt, mudinot aizmirst mani. Ja viņa raudās, viņu lūkos izklaidēt, ja viņai atausīs atmiņas, tās gaisinās, ja viņā joprojām dzīvos mīlestība, viņu izdziedinās kā no bīstamas slimības. Pirmajā laikā viņa pati varbūt vēlēsies man sekot, taču pēc mēneša, ieraugot uz mana kapa sēru vītolu, novērsīsies. Un kā gan citādi? Vai sieviete spēj sērot, ja ir tik daiļa? Bet, ja viņa nolemtu iet nāvē aiz bēdām, viņas brīnišķās krūtis iebildīs, ka vēlas dzīvot, un spogulis to apstiprinās. Bet, kad asaras beidzot būs izsīkušas un atplauks pirmais smaids, vai ļaudis viņu neapsveiks ar izveseļošanos? Nedēļu klusējusi, viņa sāks paciest, ka manu vārdu izrunā, viņai klātesot, vēlāk izrunās to pati, viņas gurdais skatiens it kā lūgsies: «Nomieriniet mani.» Tā pamazām viņa beigs vairīties no atmiņām, tikai nepieminēs mani, kad lieliskā pavasara rītā rasotajās koku lapotnēs vīteros putni un viņa atvērs logus. Un kaš stāvēs viņai blakus, ja, pēkšņi iegrimusi sapņos, viņa sacīs «Es reiz mīlēju! ...»? Kurš iedrošināsies viņai teikt, ka vajag mīlēt no jauna? Ak, manis tad vairs nebūs! Bet tu šo cilvēku uzklausīsi, neuzticīgā; tvīkdama kā plaukstoša roze, tu pielieksi galvu, un skaistums un jaunība ziedēs tavos vaigos. Tu apgalvosi, ka mīlestībai tava sirds slēgta,! kaut gan ap tevi staros tik liega gaisma, ka ik stars tvīks pēc skūpsta. Cik ļoti pēc mīlas ilgojas sievietes, kuras apgalvo, ka nav spējīgas mīlēt! Un vai par to jābrīnās? Tu esi sieviete, tu zini, ko vērta tava miesa, tavas baltās krūtis, ne reizi vien tev tas sacīts. Slēpjot to zem tērpa, tu nedomā kā nevainīga jaunava, ka visas tev līdzīgas. Tu apzinies savu tiklību. Vai apbrīnojama sieviete atteiksies no apbrīnas? Vai viņa spēs dzīvot, paliekot ēnā, ja ap viņas skaistumu valdīs klusums? Šis skaistums taču ir tikai jūs mas atspulgs viņas mīļotā acīs. Nē, nē, nav šaubu — kas reiz mīlējis, bez mīlas vairs nespēj dzīvot; saskāries ar nāvi, cilvēks vēl vairāk pieķeras dzīvei. Brigita mani mīl un varbūt tāpēc ietu pat nāvē, bet, ja es nonāvēšos, viņu iegūs cits.

— Cits, cits! — noliekdamies pār gultu, es atkārtoju, un mana piere skāra viņas plecu. «Viņa ir atraitne,» es domāju, «viņa jau iepazinusi nāvi. Vai šīs mazās, maigās rokas nav kopušas un aprakušas vājinieku? Viņa zina, cik ilgi līst sāpju asaras, bet nākamreiz tās līs jau mazāk. Dievs, stāvi klāt! Kāpēc nenonāvēju viņu, kamēr viņa guļ? Ja tagad, viņu pamodinājis, teiktu, ka viņas stunda situsi un mums jāmirst vienotiem pēdējā skūpstā, viņa tam nepretotos. Kas daļas man par pārējo? Vai nav skaidrs, ka ar nāvi viss izbeidzas?»

Uz galda atradis nazi, satvēru to rokā.

— Bailes, gļēvums, māņticība! Ko no tā saprot tie, kas izrunā šos vārdus? Par aizkapa dzīvi stāsta pūlim un nejēgām, bet kurš gan sirds dziļumos tic tai? Kurš kapu sargs redzējis mirušo pieceļamies un klauvējam pie mācītāja durvīm? Spoki bija senos laikos, mūsu civilizētajās pilsētās policija aizliegusi tiem rādīties, un zemes dzīlēs vaid tikai pāragri apglabāti dzīvie. Kā var likt nāvei klusēt, ja tā jebkad pratusi runāt? Vai svētais gars samierinās ar aizmirstību tāpēc vien, ka procesijām nav vairs ļauts traucēt ielu kustību? Nāve — tās ir beigas, gala mērķis. To nospraudis dievs, par to strīdas cilvēki, taču katram uz pieres rakstīts: «Dari ko darīdams — tu mirsi.» Ko ļaudis teiks, ja es nogalināšu Brigitu? Mēs to vairs nedzirdēsim — ne viņa, ne es. Rīt kādā avīzē būs vēstīts: «Oktāvs de T. nonāvējis savu mīļāko,» — bet parīt tas būs jau aizmirsts. Kas pavadīs mūs pēdējā gaitā? Mājās pārnākuši, tie visi kā viens mierīgi sēdīsies pie vakariņu galda, bet mēs abi gulēsim blakus aprakti miklajā zemē, ļaudis staigās virs mums, un viņu soļi mūs nepamodinās. Vai nav tiesa, mana mīļotā, vai nav tiesa — mums tur būs labi? Zeme ir mīksta gulta, nekādas sāpes mūs nesasniegs. Kaimiņu kapos neviens netenkos par mūsu sakaru, mūsu mirušie kauli apskausies mierīgi un saticīgi — nāve ir mierinātāja, un, ko tā vienojusi, neviens vairs neizšķir. Kāpēc nebūtība tevi biedē, nabaga sen nāvei nolemtā miesa? Katrs pulksteņa sitiens tevi tai tuvina, soli pa solim grūst pakāpieni, uz kuriem stāvi, tevi baro nāve, gaiss nospiež un iznīcina, zeme, kuru tu min, tevi neatvairāmi velk pie sevis. Kāp taču lejā, kāp! Kas iedveš tev tādas bailes? Vai šis vārds tevi šausmina? Tad saki vienkārši: «Mēs nedzīvosim vairs.» Vai pēc smagās dzīves tā nebūs tīkama atpūta? Kāpēc vēl vilcināties, ja starpība tikai viena — mazliet ātrāk vai vēlāk? Viela neiznīkst, saka fiziķi, kas nemitīgi cīnās ap sīku puteklīti, velti lūkodami to iznīcināt. Ja matērija ir nejaušības īpašība, tad kas tur ļauns, ja, nespēdama mainīt pavēlnieku, tā maina spīdzināšanas veidu? Veids, ko esmu ieguvis, un manu sāpju ārējās pazīmes dievam gluži vienaldzīgas. Manās smadzenēs mīt sāpes, tās ir manas, es tās iznīcinu, bet galvaskauss — tas pieder citam un jāatdod tam, kurš man to aizdevis; lai dzejnieks darina no tā kausu un lej tajā jauno vīnu! Kādus pārmetumus esmu pelnījis, un kas iedrošināsies man ko pārmest? Kāds nepielūdzams soģis drīkstēs teikt, ka esmu ļauni izmantojis savu varu? Ko viņš saprot? Vai ir ieskatījies manā dvēselē? Ja katrai būtnei lemts savs uzdevums, no kura grēks atteikties, tad visvairāk grēko zīdaiņi, kuri mirst pie mātes krūts. Kāpēc viņi tiek saudzēti? Kam derīga mācība, ka pēc nāves jādod norēķini? Droši vien debesis ir tukšas, ja cilvēks tiek sodīts par to, ka dzīvojis, — jo vai nepietiek ar to, ka viņam jādzīvo? Un nez vai kāds cits kā tikai Voltērs nāves gultā iedrošinātos uzdot šo jautājumu — tas ir pēdējais vērtīgais vecā, nevarīgā ateista izmisuma sauciens. Kam un kāpēc vajadzīgs tik daudz cīņu? Kurš debesīs tās vēro, tīksminoties par neskaitāmajām agonijām? Kurš velti šķiež laiku, priecādamies par mūžīgo dzīvības un nāves maiņu?

Mēs redzam, kā top celtnes un kā to vietas atkal apaug ar zāli, redzam, kā tiek stādīti kociņi un kā tos sasper zibens, kā soļo cilvēks un kā nāve viņam uzsauc: «Stāt!» — kā plūst un nožūst asaras, kā mīl un kā sejas pēkšņi noveco, kā lūdz un krīt ceļos izstieptām rokām, kaut raža tāpēc nepalielinās ne par graudu. Kas radījis to visu un kādam nolūkam? Vai tikai tāpēc, lai priecīgs atzītu, ka visa radība ir nieks? Zeme iet bojā, Heršels apgalvo, ka tā atdziest. Kurš tur saujā sabiezinātu tvaika pilienu gluži kā zvejnieks jūras ūdeni, vēlēdamies iegūt sāli, un vēro, kā tas izgaro? Varenais pievilkšanas spēks, kas balsta zemi, nebeidzamā iekārē izmanto un sagrauž to; nesdamas līdzi nelaimi, ap savu asi griežas planētas; tās sasaucas visās debess pusēs un, ilgojoties miera, gaida, kura pirmā apstāsies. To pavēlnieks ir dievs; uzcītīgi un mūžam nemainīgi planētas veic savu nevienam nevajadzīgo, bezjēdzīgo darbu, tās griežas, cieš, sadeg, izdziest un atkal iedegas, tās laižas zemāk, ceļas augstāk, seko cita citai, vairās no pārējām vai savienojas kā gredzeni ķēdē; uz savas virsmas tās nes neskaitāmas būtnes, kuras nemitīgi atjaunojas. Šīs būtnes kustas, to ceļi krustojas, tās mirkli sakļaujas, tad krīt, un vietā rodas jaunas. Kad viena dzīvība izdziest, to aizstāj otra; gaiss plūst uz tukšumu, nekādas nekārtības, viss noteikts, apzīmēts, zeltītiem burtiem, ugunīgām parabolām aprakstīts; pie dievišķām mūzikas skaņām viss steidzas pa nežēlīgās dzīves takām uz. nebūtību; un vai tiešām tas viss nav itin nekas? Bet mēs, nabaga rēgi, kuriem nav vārda, bālās, skumjās parādības, nožēlojamie viendieņi, kuriem uz mirkli iedvesta dzīvība, lai varētu pastāvēt nāve, mēs izsmeļam spēkus, apliecinot, ka arī mums šeit ir kāda loma un arī mūs kāds ievēro. Mums trūkst drosmes mazu dzelzs ieroci vērst pret savām krūtīm un aukstasinīgi ielaist lodi pierē; šķiet, jā mirsim, pasaulē atkal sāks valdīt haoss. Dieva un cilvēku lēmumus mēs padarījām par likumu un paši nu bīstamies šo katķismu; trīsdesmit gadu, pārliecināti, ka cīnāmies, mēs nekurnēdami tos panesam, taču ciešanas beidzot ņem virsroku, mēs raidām šķipsniņu šaujampulvera savā prāta svētnīcā, un uz mūsu kapa uzplaukst zieds.

Beidzis runāt, tuvināju Brigitas krūtīm nazi. Vairs nevaldīju pār sevi, biju kā neprātā un nezinu, kas būtu noticis tālāk, ja, atsedzis palagu, lai piekļūtu sirdij, pēkšņi nepamanītu melnkoka krustiņu starp baltajām krūtīm.

Es nobijies atkāpos, pirksti atlaida nazi, un tas nokrita zemē. Šo krustiņu Brigitai bija atdevusi krustmāte, guļot nāves gultā. Neatcerējos, ka būtu to kādreiz redzējis Brigitai ap kaklu. Droši vien, posdamās ceļā, viņa krustiņu aplika kā talismanu, kas pasarga no briesmām. Neviļus saņēmis rokas, noslīgu ceļos.

' — Augstais dievs, — es trīcēdams čukstēju, — augstais dievs, tu biji šeit!

Lai šīs rindiņas izlasa tie, kuri netic Kristum. Arī es neticēju. Baznīcā negāju ne bērnībā, ne skolas laikā, ne arī pieaudzis. Mana ticība, ja tāda maz bija, neatzina ceremonijas un simbolus, un, ja ticēju, tad tikai dievam bez veida, bez kulta un atklāsmes. Kopš pusaudža gadiem mani saindēja pagājušā gadsimta rakstnieki, jau agri biju iezīdis neticības neauglīgo pienu. Egoistu elks — cilvēku pašlepnums liedza pielūgt dievu, taču izbijusies dvēsele, meklējot glābiņu, ilgojās nebūtības. Ieraudzījis Kristus tēlu Brigitai pie krūtīm, šķitu apreibis, kā prātu zaudējis, bet, pats būdams neticīgs, tomēr atkāpos, zinādams, ka Brigita tic. Tās nebija tukšas bailes, kas tobrīd atturēja manu roku. Vai kāds mani redzēja? Nē, nakts tumsā biju viens. Vai iznīcināt šo melnkoka gabaliņu liedza sabiedrības aizspriedumi? Es taču varēju to iemest ugunī, bet iesviedu kamīnā nazi. Cik smagi satriekts tobrīd jutos, un cik dziļas pēdas tas manī atstāja! Nožēlojami ir zoboties par to, kas varētu būt kāda glābiņš! Ko nozīmē vārds, veids, ticība? Vai viss, kas labs, nav arī svēts? Vai drīkstam zaimot dievu?

Kā saules stars kalnos izkausē sniegu, kā šļūdonis, kas draudēja debesīm, pārvēršas strautiņā un burbuļodams notek ielejā, tā manā sirdī, plūstot pāri malām, atklājās dzīvinošs avots. Nožēla ir īsts vīraks, tajā izgaisa visas manas sāpes. Daudz netrūka, un būtu izdarījis noziegumu, bet, izlaidis nazi no rokām, acumirklī jutu, ka mana sirds ir tīra. Pēkšņi atguvis mieru, spēku un saprātu, atkal tuvojos alkovam un, noliecies pie savas dievinātās mīļākās, noskūpstīju krustiņu.

— Guli mierīgi, — es teicu, — lai tevi sarga dievs! Smaidot miegā, tu nupat izglābies no lielākajām briesmām, kādas tev jebkad draudējušas. Taču roka, kas pret tevi pacēlās, nekad vairs nedarīs ļaunu; zvēru pie tava dieva, ka nenonāvēšu tevi, nedz arī sevi! Esmu neprātīgs nelga, zēns, kurš iztēlojas par viru. Lai slavētas debesis! Tu esi dzīva, jauna un skaista un mani aizmirsīsi. Ja spēsi piedot, ko tev nodarīju, tad izveseļosies. Dusi saldi līdz rītam, Brigita, un tad izšķir mūsu likteni; lai kāds būs tavs spriedums, es nekurnēdams pakļaušos. Bet tu, Kristu, kas izglābi viņu, piedod man un nekad neatklāj viņai notikušo. Esmu dzimis bezdievju laikmetā, un man vēl daudz kas jāizpērk. Nabaga aizmirstais dieva dēls, neviens man nav iemācījis tevi mīlēt. Nekad neesmu meklējis tevi dievnamos, bet slavēju debesis par to, ka vēl neesmu aizmirsis bailēs trīcēt, tevi atrodot. Esmu laimīgs, ka vismaz reizi pirms nāves manas lūpas skārušas tavu tēlu, kas guļ uz tev padevīgās būtnes sirds. Sargi viņu līdz pēdējam elpas vilcienam, nepamet to, ak, svētais aizstāvi; neaizmirsti, ka, ieraugot tevi krustā sistu, kāds nelaimīgais neiedrošinājās mirt savās sāpēs. Tu izglābi no nāves bezdievi; ja viņš tev ticētu, tu viņu mierinātu. Tu viesi viņā grēku nožēlu, piedod tiem, kuri sējuši viņā neticību, piedod visiem, kuri zaimo dievu! Viņi droši vien nekad nav tevi meklējuši izmisuma brīdī. Cilvēku prieki ir nežēlīgi savā nicināšanā. Ak, Kristu, šīs pasaules laimīgie domā, ka tu viņiem nekad nebūsi vajadzīgs! Piedod tiem: kaut viņu lepnums aizskar tevi, tomēr asaras agri vai vēlu vedīs viņus pie tevis; žēlo tos, kas uzskata, ka ir pasargāti no vētrām, jo viņiem nepieciešama barga māciba, lai pievērstos tev. Mūsu gudrība un skepticisms — lielas un smagas bērnu rotaļlietas. Tu, kas smaidīji Golgātā, piedod, ka iztēlojamies par bezdievjiem. Ļaunākā no mūsu pārejošajām vājībām — godkārs mēģinājums tevi aizmirst. Bet, kā redzi, tās ir tikai ēnas, kuras, kliedē viens tavs skatiens. Vai tu pats arī nebiji cilvēks? Caur sāpēm kļuvi dievs, mocību rīks iecēla tevi debesīs, tieši tava visvarenā tēva rokās. Arī mūsu ceļš uz tevi ved caur ciešanām; ar ērkšķu vainagu galvā mēs liecam ceļus tava tēla priekšā, tavas asiņainās kājas mēs aizskaram tikai ar asinīs slacītām rokām, jo tev bija jāizcieš mokas, lai nelaimīgie tevi iemīlētu.

Pirmie gaismas stari ielauzās istabā, gaiss pildījās tālām, nenoteiktām skaņām. Bezgala nevarīgs un gurds nolēmu atstāt Brigitu, lai atpūstos. Kad devos laukā no istabas, pie manām kājām no krēsla noslīdēja Brigitas tērps, tam līdzi nokrita salocīta zīmīte. Es pacēlu to; tā bija vēstule, pazinu Brigitas rokrakstu. Aploksne nebija aizzīmogota; to atlocījis, lasīju šādas rindiņas:

«28. decembrī, 18 ... g.

Kad saņemsiet šo vēstuli, būšu jau tālumā, un iespējams, ka Jūs vispār to nesaņemsiet. Mans liktenis saistīts ar cilvēku, kuram upurēju visu; viņa dzīve nav iedomājama bez manis, un esmu gatava mirt viņa dēļ. Es Jūs mīlu, palieciet sveiks, nenosodiet mūs!»

Izlasījis zīmīti, apgriezu to otrādi un palūkojos adresē: «Anrī Smita kungam, N, pēc pieprasījuma.»

VII

Nākamajā dienā ap divpadsmitiem jauns vīrietis un sieviete spožas decembra saules gaismā rokrokā šķērsoja Pa lērojāla dārzu. Iegājuši juvelieru veikalā, viņi izvēlējās divus līdzīgus gredzenus un, pārmijuši tos, smaidot uzvilka pirkstā. Pēc īsas pastaigas abi devās brokastot pie «Brāļiem provansiešiem» kādā mansardā, no kurienes atklājās plašs skats uz skaistāko vietu pasaulē. Kad viesmīlis aizgāja, palikuši divatā, viņi tuvojās logam un, atbalstījušies uz palodzes, maigi spieda viens otram roku. Jaunais vīrietis bija ceļojuma uzvalkā; prieks, ko pauda viņa seja, lika domāt, ka viņš ir jaunlaulātais, kurš pirmo reizi rāda jaunajai sievai Parīzes dzīvi un izpriecas. Viņa jautrība bija klusa un rāma — kā jau laimīgajiem. Pieredzējis cilvēks viņā uzreiz pazītu zēnu, kas, kļūstot par vīrieti, sāk uzticīgāk raudzīties cilvēkos un nocietina sirdi. Laiku pa laikam viņa skatiens pievērsās debesīm, tad atkal draudzenei, un acīs atmirdzēja asaras, bet viņš ļāva tām vaļu un, neaiztraucot tās, smaidīja. Sieviete bija bāla un domīga, viņa skatījās tikai savā draugā. Viņas sejā manīja dziļu sāpju pēdas, kuras viņa necentās slēpt, kaut gan nespēja pretoties jaunā vīrieša līksmībai. Kad viņš uzsmaidīja, smaidīja arī viņa, taču ne reizes nedarīja to pirmā; ja viņš ko vaicāja, viņa atbildēja un nogaršoja visu, ko viņš piedāvāja; taču šī sieviete bija dīvaini klusa un tikai retumis atdzīvojās. Aiz viņas gurdās nevērības jauta maigu, padevīgu dvēseli, apātiju, kas piemīt vājākajam no diviem mīlētājiem, kad viens dzīvo tikai otrā un atsaucas vienīgi drauga balsij. Jaunais vīrietis, to labi saprazdams, šķita lepns un pateicīgs, taču tieši šis lepnums liecināja, ka laime viņam vēl sveša. Kad sieviete, pēkšņi sadrūmusi, nolaida acis, viņš, lūkodams draudzeni uzmundrināt, centās piešķirt sev pašpārliecinātu, apņēmīgu izskatu, kaut gan ne vienmēr tas izdevās un reizēm ari pats zaudēja mieru. Vienaldzīgam vērotājam tāds spēka un vājuma, prieka un skumju, miera un satraukuma kopojums liktos neizprotams; abus šos cilvēkus varēja noturēt gan par laimīgākajiem, gan par nelaimīgākajiem pasaulē; taču pat nezinot, kāds noslēpums viņus saista, varēja jaust, ka ciešanas ir abpusējas, un, lai šo mīklaino bēdu cēlonis būtu kāds būdams, nebija šaubu, ka tās apstiprinājis par mīlestību daudz spēcīgāks zīmogs — draudzība. Viņi spieda viens otram rokas, taču skatieni palika vēsi; atrazdamies divatā, abi sarunājās pusbalsī. It kā zem smagu domu nastas viņi Sakļāva kopā pieres, bet lūpas nesavienojās skūpstā. Maigi un svinīgi viņi skatījās viens otrā kā grēcinieki, kas vēlas laboties. Kad pulkstenis nosita vienu, pievērsusies draugam, sieviete sacīja:

— Oktāv, bet ja nu jūs maldāties?

— Nē, mana mīļā, ticiet, ka nemaldos. Jums būtu jācieš pārāk daudz un varbūt ļoti ilgi, bet man — visu mūžu, tagad mēs kļūsim veseli, laiks dziedēs jūsu rētas, nāve — manējās.

— Oktāv, Oktāv, — jaunā sieviete atkārtoja, — vai esat pilnīgi pārliecināts, ka nekļūdāties?

— Dārgā Brigita, nedomāju, ka mēs viens otru jebkad aizmirsīsim, bet man šķiet, ka šobrīd mēs vēl nespējam piedot, taču tas jāpanāk katrā ziņā, kaut arī nekad vairs neredzēsimies.

— Kāpēc lai neredzētos? Kāpēc mēs reiz... Jūs vēl esat ļoti jauns! — Un pasmaidījusi viņa piebilda: — Tiklīdz jums radīsies cita aizraušanās, mēs atkal varēsim mierīgi tikties.

— Nē, mans draugs, neaizmirstiet — es nekad nebeigšu jūs mīlēt, vienalga, kad mēs sastaptos. Kaut tikai tas, kuram jūs atstāju, kuram atdodu, būtu pelnījis jūs saņemt! Smits ir krietns, labs un godīgs, bet, kā pati redzat, jūs vēl joprojām mīlat mani, par spīti jūtām pret viņu, un, ja es vēlētos palikt šeit vai ņemt jūs līdzi, jūs taču neie-iebilstu.

— Neiebilstu gan, — sieviete atteica.

— Vai nav tiesa? Vai nav tiesa? — jauneklis atkārtoja, un viņa acīs atainojās visa dvēsele. — Vai tiešām jūs brauktu man līdzi, ja es tā vēlētos?

Pēc tam viņš mierīgāk turpināja:

— Tieši tāpēc mēs nekad vairs nedrīkstam tikties. Dzīve mēdz būt mīlestības, kuras spēji sagriež visu otrādi —• galvu, jūtas, prātu, sirdi. Bet ir vēl cita mīlestība, kas nesatraucot iesūcas cilvēkā un iesakņojusies mirst kopā ar to.

— Vai jūs man tomēr rakstīsiet?

— Jā, jo pirmajā laikā man būs smagi; zaudējot uzreiz visu mīļo, pierasto, es tagad aizietu bojā. Kad iepazināmies, tuvojos jums pamazām, uzmanīgi, ar zināmām bailēm, un tad... Bet nepieminēsim pagātni. Manas vēstules kļūs aizvien retākas, līdz beidzot jums vairs nerakstīšu. Tā būšu nokāpis no kalna, kurā sāku kāpt pirms gada. Mani pavadīs TFelas skumjas, bet varbūt tām netrūks zināmas pievilcības. Stāvot kapsētā pie svaiga, zaļa kapa, uz kura iegravēti divi dārgi vārdi, mūs pārņem nepasakāma smeldze un līst asaras, taču tās nav rūgtas; tieši tā es vēlētos justies, ja kādreiz atcerēšos, ka arī es reiz dzīvoju.

Dzirdot šos vārdus, sieviete, atkritusi atzveltnī, iešņukstējās. Arī jauneklis raudāja; viņš stāvēja nekustīgi, nelikdamies zinis par savām sāpēm. Kad asaras apsīka, viņš piegāja pie draudzenes un, saņēmis viņas roku, noskūpstīja.

— Ticiet man, — viņš sacīja, — lai kā mēs nosauktu jūtas, kas mīt jūsu sirdī, jūsu mīlestība piešķir man spēku un vīrišķību. Nešaubieties, dārgā Brigita, neviens jūs nesapratīs labāk par mani; kāds cits būs daudz vairāk jūsu mīlestības vērts, taču neviens jūs nemīlēs tik dziļi kā es. Cits saudzēs tās jūsu rakstura īpašības, kuras es nopēlu, ap jums valdīs viņa mīlestība; jūs iegūsiet pašu krietnāko mīļāko, taču zaudēsiet labāko brāli. Sniedziet man roku, un lai pasaule smejas par cēlajiem vārdiem, kurus tā nesaprot: «Paliksim draugi un atvadīsimies uz mūžu.» Jau sen pirms mūsu pirmā skūpsta kaut kas mums lika jaust, ka kļūsim tuvi. Lai mūsu sirds daļa, kas vienota dieva vaiga priekšā, tā arī neuzzina, ka esam šķīrušies šajā pasaulē; lai nožēlojamā, īslaicīgā ķilda neizposta mūsu mūžīgo laimi.

Viņš turēja jaunās sievietes roku savējā; viņa piecēlās, viņas seja vēl bija mikla no asarām, un, piegājusi pie spoguļa, viņa, dīvaini smaidot, paņēma šķēres un nogrieza garo matu pini, savu krāšņāko rotu. Mirkli vērojusi sevi tā izķēmotu, viņa atdeva pīni draugam.

Atkal nosita pulkstenis, laiks bija doties prom: ejot atpakaļ pa Palērojāla galeriju, abi šķita tikpat līksmi kā no rīta.

— Cik burvīga saule! — jauneklis teica.

— Un brīnumaina diena, — Brigita piebilda. — Lai nekas neizdzēš atmiņas par to!

Viņa piespieda roku pie krūtīm; viņi sāka soļot ātrāk unj* nozuda pūlī. Pēc stundas pasta kariete ripoja lejup pa nelielu uzkalniņu aiz Fontenblo cietokšņa. Tajā sēdēja jau-: .nais vīrietis. Viņš pēdējo reizi pameta acis uz dzimto pil-: sētu tālumā un nopriecājās, ka no trīs nelaimīgajiem, kuriļ viņa vainas dēļ cieta, bija palicis tikai viens.

NOVELES

,

FREDERIKS UN BERNERETE

Restaurācijas pēdējos gados kāds jauneklis no Bezansonas Frederiks Ombērs ieradās Parīzē studēt tieslietas. Viņa vecāki nebija bagāti un sūtīja tikai niecīgu pabalstu, taču, dzīvojot ļoti taupīgi, viņš ar šo mazumiņu iztika. Frederiks apmetās Latīņu kvartālā, lai nebūtu tālu jāiet uz lekcijām; pēc sava rakstura un tieksmēm viņš bija īsts mājās sēdētājs un, tikai garām ejot, noskatījās uz Parīzes pastaigu vietām, laukumiem un pieminekļiem, kas parasti saista iebraucēju ziņkāri. Nelielā studentu sabiedrība, ar kuru viņš drīz iepazinās augstskolā, un ciemošanās dažās ģimenēs, kur iekļūt līdzēja ieteikuma vēstules, — tās bija Frederika vienīgās izklaidēšanās. Viņš regulāri sarakstījās ar vecākiem un, pamazām liekot eksāmenus, vēstīja viņiem par savām sekmēm. Pēc trīs gadu cītīgām studijām beidzot tuvojās brīdis, kad vajadzēja saņemt advokāta diplomu; Frederikam atlika aizstāvēt disertāciju, un viņš jau bija nozīmējis dienu, kad atgriezīsies Bezansonā, taču neparedzēti apstākļi uz laiku iztraucēja viņa mieru.

Jauneklis dzīvoja Arfas ielā ceturtajā stāvā, viņa istabiņā uz palodzes auga puķes, kuras viņš pats kopa. Kādu rītu, aplaistot tās, Frederiks pamanīja pretējā nama logā meiteni, kas viņam uzsmaidīja. Meitene lūkojās tik jautri un atklāti, ka viņš nenocieties pamāja viņai ar galvu. Viņa laipni atmāja pretī, un kopš tā brīža abi parada ik rītus pāri ielai caur logu sasveicināties. Reiz Frederiks piecēlās agrāk nekā citkārt; pasveicinājis kaimiņieni, viņš paņēma

papīra lapu, salocīja to kā vēstuli uu no tālienes parādīja meitenei, it kā vaicādams, vai drīkst viņai rakstīt, bet meitene noliedzot pakratīja galvu un neapmierināta nozuda.

Otrā dienā viņi nejauši satikās uz ielas. Jaunkundze atgriezās mājās kopā ar kādu jaunekli, kuru Frederiks nepazina un neatminējās redzējis starp studentiem. Kaimiņienes izturēšanās un apģērbs, kaut gan viņa valkāja cepuri, lika domāt, ka viņa pieder pie tām, kuras Parīzē dēvē par grizetēm. Pavadonis, spriežot pēc vecuma, droši vien bija viņas brālis vai mīļākais, tomēr drīzāk atgādināja mīļāko nekā brāli. Lai būtu kā būdams, Frederiks nolēma par šo gadījumu vairs nedomāt. Kad uznāca pirmais sals, viņš noņēma puķes no palodzes, taču joprojām laiku pa laikam neviļus raudzījās laukā; viņš piestūma rakstāmgaldu, pie kura strādāja, tuvāk logam un sakārtoja aizkarus tā, lai nemanīts varētu novērot kaimiņieni..

Arī kaimiņiene no rītiem pie loga vairs nerādījās. Dažreiz viņa bija redzama ap pieciem vakarā, kad, aizdegusi lampu, nolaida žalūzijas. Kādudien Frederiks iedrošinājās aizsūtīt viņai gaisa skūpstu. Kā par brīnumu, meitene to sūtīja atpakaļ tikpat jautri un brīvi, kā bija atbildējusi viņa pirmajam sveicienam. Frederiks vēlreiz paņēma salocīto papīra lapu, kas joprojām gulēja uz galda, un, cik labi vien prazdams, ar zīmēm lūdza, lai meitene viņam atraksta * vai ļauj nosūtīt viņai vēstulīti. Taču atbilde bija tikpat noraidoša kā pirmo reizi; grizete atkal pakratīja galvu, un tā tas turpinājās veselu nedēju. Gaisa skūpsti tika laipni saņemti, bet no vēstulēm vajadzēja atteikties.

Nedēļas beigās Frederiks, sakaitināts par nemitīgo noraidījumu, saplēsa savu papīru kaimiņienes acu priekšā. Sākumā viņa par to pasmējās, tad, brītiņu svārstījusies, savukārt izvilka no priekšauta kabatas zīmīti, ko parādīja studentam. Pats par sevi saprotams, ka viņš galvu vis nekratīja. Sarunāties nebija iespējams, tāpēc Frederiks uz lielas zīmējamā papīra lapas trekniem burtiem uzrakstīja trīs vārdus; «Es jūs dievinu!»

Pēc tam, piespraudis lapu pie krēsla, viņš katrā pusē tai nolika pa degošai svecei. Daiļā grizete, bruņojusies ar binokli, tā varēja salasīt sava pielūdzēja pirmo atzīšanos. Atbildējusi ar smaidu, viņa deva Frederikam mājienu kāpt lejā un paņemt vēstulīti.

Laiks bija apmācies un ļoti miglains. Veikli noskrējis pa kāpnēm, jauneklis šķērsoja ielu un devās uz kaimiņienes māju; durvis bija vaļā, un jaunkundze stāvēja kāpņu galā. Ieskāvis meiteni rokās, Frederiks steidzās ftevis runāt, bet viņu noskūpstīt. Viscaur trīcēdama, viņa izrāvās un aizbēga.

— Bet vēstulīte? — viņš iesaucās. — Kad un kur mēs atkal tiksimies?

Viņa apstājās, tad atgriezusies iespieda zīmīti Frederikam rokā un teica:

— Ņemiet un naktis turpmāk pavadiet mājās!

Par spīti rātnumam, studentam nesen patiesi gadījās pārnakšņot ārpus mājas, un grizete to bija ievērojusi.

Kad divi iemīlējušies saprotas, šķēršļi neko nenozīmē. Frederikam nodotā zīmīte vēstīja, ka nepieciešama vislielākā piesardzība, brīdināja no draudošām briesmām un vaicāja, kur varētu satikties. Bija sacīts, ka Frederika dzīvoklī tas nav iespējams. Tātad kaut kur tuvumā vajadzēja atrast istabiņu, Latīņu kvartālā to netrūkst. Kad pirmā tikšanās bija norunāta, Frederiks saņēma šādu vēstuli:

«Jūs apgalvojat, ka dievināt mani, bet nesakāt, vai esmu skaista. Mēs vēl lāgā neesam redzējušies, bet, lai iemīlētu, vispirms vajag tuvāk apskatīt. Kopā ar istabeni es tūlīt iešu laukā; iznāciet arī Jūs un dodieties mums pretī! Tuvojieties man kā paziņai, pasakiet dažus vārdus un tikmēr kārtīgi aplūkojiet! Ja atzīsiet, ka neesmu diezgan skaista, pasakiet atklāti, un es nedusmošos. Tas taču nav nekas sevišķs, turklāt es neesmu ļauna.

Ar tūkstoš skūpstiem Веглеге/е»

Frederiks paklausīja savas dievinātās pavēlei, un atliek piebilst, ka par šīs pārbaudes iznākumu nebija jāšaubās. Taču Bernerete uz tikšanos neieradās vis lepni izrotājusies kā rafinēta koķete, bet gluži parastā mājas tērpā, zem cepures apslēptiem matiem. Students godbijīgi viņu sveicināja, vairākkārt apliecinādams, ka viņa izskatās daiļāka nekā jebkad, un, sajūsmināts par jauno uzvaru, atgriezās mājās; bet vēl skaistāka Bernerete viņam likās nākamajā dienā atnākusi uz tikšanos, kad Frederiks pārliecinājās, ka viņa var iztikt ne vien bez rotām, bet arī bez jebkādām, pat visvienkāršākajām drēbēm.

Frederiks un Bernerete ļāvās mīlestībai, vēl gandrīz ne vārda nepārmijuši, un kopš pirmās tikšanās uzrunāja viens otru ar «tu». Cieši apskāvušies, viņi apsēdās pie kamīna, kurā jautri sprēgāja uguns. Bernerete, uzlikusi galvu uz mīļotā ceļgaliem, priekā kvēlojošiem vaigiem stāstīja pat sevi. Viņa bijusi provinces aktrise, viņu saucot Luīze Di-rāna, Bernerete esot viņas skatuves vārds; jau divus gadus viņa dzīvojot ar kādu jaunekli, kuru vairs nemīlot. Par katru cenu viņa gribot atbrīvoties no šā cilvēka un mainīt dzīves veidu — iestāties atkal teātrī, ja radīsies atbalsts, vai mācīties kādu amatu. Starp citu, par savu ģimeni un pagātni Bernerete neko tuvāk nepaskaidroja. Viņa tikai pavēstīja, ka nolēmusi saraut saites, kas kļuvušas nepanesamas. Frederiks, negribēdams meiteni mānīt, atklāti attēloja savu stāvokli. Viņš nebija bagāts un pārāk maz pazina pasauli, lai Bernereti varētu atbalstīt.

— Nevaru uzņemties rūpes par tevi, — jauneklis piebilda, — tāpēc nekādā ziņā nevēlos kļūt tavas šķiršanās cēlonis. Taču dalīties ar citu man būtu pārāk smagi; ļoti žēl, bet man jāaiziet, paglabājot sirdī atmiņas par kādu laimīgu dienu.

Pēc šīs negaidītās atzīšanās Bernerete sāka raudāt.

— Kāpēc jāaiziet? — viņa iesaucās. — Ja sanaidošos ar mīļāko, tad ne jau tevis dēļ, sen esmu nolēmusi to darīt. Un vai tu mani vairs nemīlēsi, ja iestāšos mācībā pie veļas šuvējas? Slikti, ka neesi bagāts, bet ko lai iesāk! Kā varēsim, tā iztiksim.

Frederiks grasījās iebilst, taču Berneretes skūpsts viņu apklusināja.

— Nerunāsim un nedomāsim vairs par to, — viņa beidzot teica. — Kad ilgosies pēc manis, pamāj caur logu, bet par citu, kas uz tevi neattiecas, neraizējies.

Gandrīz pusotra mēneša Frederiks savam darbam nepieskārās. Iesāktā disertācija gulēja uz galda, laiku pa laikam viņš tai pievienoja pa rindiņai. Viņš zināja — ja uznāks kāre izpriecāties, vajadzēs tikai atvērt logu — Bernerete vienmēr būs gatava steigties uz tikšanos; un, kad viņš jautāja, kāpēc viņa bauda tik daudz brīvības, viņa vienmēr atbildēja, ka tas uz Frederiku neattiecas. Frederiks atvilktnē glabāja nelielus ietaupījumus, kurus ātri vien iz-

šķieda. Pec divām nedēļām, lai pacienātu mīļāko, viņš bija spiests lūgt drauga pabalstu.

Uzzinājis par Frederika jauno dzīves veidu, draugs, vārdā Žerārs, sacīja:

.— Piesargies, tu esi iemīlējies. Tavai grizetei nav ne plika graša, un arī tev pašam pieder gaužām maz; es tev ieteiktu neielaisties ar tādu provinces aktrisīti; tamlīdzīgas kaislības noved tālāk, nekā varam iedomāties.

Frederiks smiedamies atbildēja, ka tā nav nekāda kaislība, bet tikai īslaicīga dēka. Viņš izstāstīja Žerāram, kā caur logu iepazinies ar Bernereti.

— Šai meitenei prātā tikai smiekli, — Frederiks teica. — Nav nekaitīgāka radījuma par viņu un nekā tik nenopietna kā mūsu attiecības.

Žerārs padevās šīm atrunām, taču mudināja Frederiku strādāt. Frederiks apgalvoja, ka disertāciju drīz nobeigs, un, lai nebūtu melojis, patiesi dažas stundas pastrādāja, bet tajā pašā vakarā viņu gaidīja Bernerete. Abi devās uz «Šomjēru», un darbs tika atlikts.

«Šomjēra» ir Latīņu kvartāla Tivolī, kur studenti tiekas ar grizetēm. Velti tur meklēt labi audzinātu sabiedrību, tā ir īsta izpriecu vieta, kur var iedzert alu un padejot; te valda liela rosība, brīva, reizēm pārāk skaļa jautrība. Dāmas ierodas apaļās aubītēs, švīti — samta svārkos; viņi smēķē, saskandina glāzes, mīlējās zem atklātām debesīm. Ja šajā jaukajā dārzā būtu liegta ieeja policijā reģistrētajām meičām, tad varētu teikt, ka tā ir vienīgā vieta Parīzē, kur vēl saglabājušās senās, brīvās un jautrās studentu dzīves tradīcijas, kas tagad iznīkst ar katru dienu vairāk.

Kā jau provinciālis, Frederiks neprata pareizi novērtēt šeit sastaptos cilvēkus, un Bernerete, vēlēdamās tikai izpriecāties, pat nedomāja ļaut viņam tos pavērot. Lai zinātu, kur īsti drīkst izklaidēties, jāpazīst sabiedrības manieres. Mūsu laimīgais pāris par to daudz neprātoja; vakaru nodejojuši, viņi atgriezās mājās priecīgi un pārguruši. Frede-riks vēl bija tik nepieredzējis, ka pirmās jaunības trakulības viņam šķita lielākā laime. Kad Bernerete Frederikam pie rokas, draiski palēkdamās, soļoja pa Jauno bulvāri, Viņš nespēja iedomāties neko skaistāku kā dzīvot tā diendienā. Šad tad viņi viens otram apvaicājās par materiālo stāvokli, taču neko īsti nenoskaidroja. Mēbelētā istabiņa Luksemburgas dārza tuvumā bija samaksāta divus mēnešus

uz priekšu, un tas šķita svarīgākais. Dažreiz Bernerete tur ieradās ar papīrā satītu pīrāgu rokās, bet Frederiks ar pudeli laba viņa. Tad viņi sēdās pie galda; deserta vietā meitene dziedāja kuplejas no vodeviļām, kurās tēlojusi; ja piemirsās vārdi, students improvizēja citus, slavinot savu mīļāko, bet, ja neradās atskaņas, tās aizstāja skūpsts. Tā viņi divatā pavadīja naktis, nevērojot, kā aizsteidzas laiks.

— Tu vairs neko nedari, — Žerārs sacīja, —un tava īslaicīgā dēciņa velkas ilgāk nekā kaislība. Uzmanies, neizšķied velti naudu un nepalaid garām iespējas to nopelnīt!

— Neraizējies, — Frederiks atteica, — mana disertācija virzās uz priekšu, un Bernerete drīz iestāsies mācībā pie veļas šuvējas. Ļauj mierīgi izbaudīt laimes mirkļus un nebēdā par nākotni!

Taču pienāca laiks, kad disertāciju vajadzēja iespiest. Tā steigšus tika nobeigta, kaut gan tāpēc nesaņēma zemāku novērtējumu. Frederiks kļuva advokāts, viņš nosūtīja uz Bezansonu vairākus disertācijas norakstus kopā ar diplomu. Uz šo priecīgo vēsti tēvs atbildēja ar naudas pārvedumu, kas ievērojami pārsniedza ceļa izdevumiem nepieciešamo summu. Tādā veidā tēva prieks neviļus atbalstīja mīlestību. Frederiks varēja atdot parādu un pārliecināt draugu par viņa aizrādījumu veltīgumu. Viņš gribēja kaut ko dāvināt Berneretei, bet viņa no dāvanas atteicās.

— Dāvini man vakariņas, — viņa teica, — vienīgais, ko no tevis vēlos, esi tu pats.

Bernerete parasti bija jautra, tieši tāpēc viegli varēja manīt, tiklīdz viņai gadījās kaut mazākās nepatikšanas. Kādudien, sastapis viņu skumju, Frederiks vaicāja pēc iemesla. Brīdi vilcinājusies, viņa izvilka no kabatas vēstuli.

— Tā ir anonīma, — Bernerete sacīja, — vakar to saņēma cilvēks, ar kuru dzīvoju, un atdeva man, apgalvodams, ka netic apvainojumiem bez paraksta. Kas gan to rakstījis? Nezinu. Pareizrakstība ir tikpat slikta kā stils, bet tas vēl jo bīstamāk; mani nosauc par kritušu sievieti un atļaujas pat norādīt mūsu pēdējās tikšanās dienu un stundu. Droši vien rakstītājs ir kāds no mūsu mājas ļaudīm, varbūt sētniece vai istabene; nesaprotu, ko iesākt un kā izsargāties no draudošajām briesmām.

— Kādām briesmām? — Frederiks vaicāja.

— Rādās, — Bernerete iesmējās, — ka runa ir tikai par

manu dzīvību, ne vairāk. Mans draugs ir straujas dabas un, uzzinājis, ka viņu pieviļu, būtu spējīgs mani nogalināt.

Velti Frederiks pārlasīja vēstuli, velti pētīja to no visātn pusēm — rokrakstu pazīt nevarēja. Stipri nobažījies, viņš atgriezās mājās un nolēma dažas dienas ar Bernereti nesatikties, bet drīz no viņas saņēma zīmīti.

«Viņš visu zina,» Bernerete rakstīja, «nesaprotu, kas to izstāstījis, domāju, ka sētniece. Viņš dosies pie Jums, grib izaicināt Jūs uz divkauju. Man trūkst spēka pateikt vairāk, jūtos ne dzīva, ne mirusi.»

Frederiks augu dienu nodzīvoja istabā, gaidīdams sāncenša apciemojumu vai vismaz izaicinājumu. Viņš bija pārsteigts, nesagaidījis ne vienu, ne otru. Klusums turpinājās arī otrā dienā un visu nākamo nedēļu. Beidzot Frederiks uzzināja, ka starp Bernereti un viņas mīļāko N kungu notikusi izskaidrošanās, pēc kuras viņa pametusi māju un aizbēgusi pie mātes. Palicis viens, jaunais cilvēks izmisumā par neprātīgi mīlētās draudzenes zaudējumu no rīta izgājis laukā un vairs neatgriezies. Pēc četrām dienām, kad viņš arvien vēl nebija manīts, tika uzlauztas dzīvokļa durvis; uz galda bija atstāta vēstule, kurā nelaimīgais ziņoja par savu liktenīgo nodomu. Tikai pēc nedēļas Medonas mežā atrada viņa līķi.

III

Vēsts par pašnāvību Frederiku dziļi satrieca. Viņš nepazina šo jaunekli, nekad nebija ar viņu runājis, lai gan viņa vārdu, kas piederēja ievērojamai ģimenei, bija dzirdējis. Frederiks redzēja ierodamies nelaimīgā vecākus un brāļus sērās, uzzināja bēdīgos izmeklēšanas sīkumus, kas nepieciešami, lai atrastu mirušo. Dzīvokli aizzīmogoja; drīz pēc tam tirgotāji aizveda mēbeles; logs, pie kura senāk strādāja Bernerete, palika vaļā, aiz tā rēgojās vienīgi tukšās sienas.

Sirdsapziņas pārmetumi māc tikai vainīgos, bet Frederiks nekā nopietna sev pārmest nevarēja, viņš nevienu nebija krāpis un pat skaidri nezināja, kādas bija grizetes attiecības ar mīļāko. Taču, iedomājoties, ka viņš kļuvis par cēloni liktenīgam nelaimes gadījumam, Frederiku pārņēma šausmas.

«Kāpēc viņš neatnāca pie manis?» Frederiks domāja. «Kāpēc tik nejēdzīgi izmantoto ieroci nevērsa pret mani? Kās zina kā es būtu rīkojies un kā tas beigtos, bet sirds jauš, ka nelaime paietu secen. Kaut būtu zinājis, ka viņš tik ļoti mīl Bernereti! Kāpēc nebiju viņa sāpju liecinieks? Varbūt es tad aizbrauktu, varbūt ar atklātiem, sirsnīgiem vārdiem man izdotos viņu pārliecināt, nomierināt, vest pie prāta. Katrā ziņā viņš vēl dzīvotu, un es labāk ļautu sašaut sev roku nekā mocītos neziņā, ka, ejot nāvē, nelaimīgais varbūt izrunājis manu vārdu!»

Kamēr Frederiks kāvās ar šīm skumjajām pārdomām, pienāca vēstule no Berneretes; viņa bija slima un gulēja gultā. Pēdējoreiz ķildojoties, N kungs viņu sitis, un viņa stipri sadauzījusies. Frederiks izgāja laukā, lai dotos pie viņas, taču trūka spēka to izdarīt. Šķita, ka, saglabājot agrākās attiecības ar Bernereti, viņš jutīsies kā slepkava. Frederiks nolēma aizbraukt; nokārtojis visus maksājumus, viņš aizsūtīja nabaga meitenei, cik varēja atlicināt, solīdamies viņu neaizmirst, ja viņa nonāktu trūkumā, pēc tam devās uz Bezansonu.

Varat iedomāties, kādi svētki visai ģimenei bija Frede-rika atbraukšana. Viņu apsveica ar jauno titulu, apbēra jautājumiem par dzīvi Parīzē; tēvs lepni vadāja dēlu pie pilsētas ievērojamākajām personām. Drīz vien Frederikam pavēstīja lēmumu, kas bija radies viņa prombūtnē: vecāki, gribēdami dēlu izprecināt, piedāvāja viņam skaistas, jaunas dāmas roku līdz ar bagātīgu pūru. Frederiks nedz atteicās, nedz piekrita; viņu māca neuzveicamas skumjas. Viņš paklausīgi sekoja visur, kur vecāki viņu veda, atbildēja pēc labākās sirdsapziņas visiem, kas viņu iztaujāja, un centās pat tuvoties izredzētajai; taču tas notika bez jebkāda prieka, savu pienākumu viņš veica gandrīz negribot— ne tādēļ, ka Bernerete viņam būtu tik dārga, lai viņš atteiktos no vilinošā laulību piedāvājuma, bet gluži vienkārši vēl aizvien nespēdams atjēgties no pēdējiem notikumiem, kas viņu bija pārāk dziļi satriekuši. Sirdī, kuru saviļņojušas atmiņas, nav vietas cerībām; šīs divas jūtas visā savā asumā izslēdz viena otru; tikai novājinoties un mīkstinoties tās samierinās, atmaigst un beidzot saprotas.

Jaunā dāma, par kuru iet runa, bija ļoti melanholiska rakstura. Pret Frederiku viņa nejuta ne simpātijas, ne riebumu. Tāpat kā Frederiks, arī viņa rātni pakļāvās vecāku gribai. Abiem jauniešiem neliedza brīvi satikties, un viņi

drīzumā saprata patiesību. Mīlestība starp viņiem neradās, toties pati par sevi nostiprinājās draudzība. Reiz, kad abas ģimenes bija izbraukušas ārpus pilsētas, Frederiks, mājās atgriežoties, pasniedza elkoni nākamajai līgavai. Viņa apvaicājās, vai Frederikam Parīzē nav bijusi kāda mīlestība,’ un viņš izstāstīja savu piedzīvojumu. Sākumā tas viņai likās jautrs un nenozīmīgs, arī Frederiks par to citādi nerunāja kā par nenozīmīgu aizraušanos, bet stāsta beigās Darsī jaunkundze — tā sauca jauno dāmu — šķita nopietna.

— Augstais dievs, — viņa iesaucās, — cik tas briesmīgi! Saprotu, ko pārdzīvojāt, tāpēc cienu jūs vēl vairāk. Bet jūs taču neesat vainīgs, gan visu nolīdzinās laiks. Bez šaubām, jūsu vecāki, tāpat kā manējie, vēlas ātrāk noslēgt iecerēto laulību. Uzticieties man; cik iespējams, centīšos novērst nepatikšanas un katrā ziņā aiztaupīšu jums noraidījumu.

Pēc šiem vārdiem viņi šķīrās. Frederikam modās aizdomas, ka Darsī jaunkundze savukārt vēlas viņam kaut ko atklāt. Viņš nemaldījās. Viņa mīlēja jaunu, trūcīgu virsnieku, kurš lūdza viņas roku, bet vecāki viņa lūgumu bija noraidījuši. Darsī jaunkundze neko neslēpa, un Frederiks zvērēja, ka viņa šo atklātību nekad nenožēlos. Viņi klusībā vienojās pretoties vecāku gribai, vienlaik izliekoties, ka pakļaujas tai. Turpmāk viņus bieži redzēja kopā, gan dejojot ballēs, tērzējot viesistabās, gan pastaigājoties nomaļus no citiem. Bet, augu dienu izturējušies kā divi mīlētāji, viņi vakarā atvadoties sniedza viens otram roku, atkārtodami, ka nekad nekļūs laulāti draugi.

Šāds stāvoklis ir ļoti bīstams. Tam piemīt aizraujoša pievilcība, un sirds tai padevīgi ļaujas, taču mīlestība ir viltīga dieve, kas dusmojas, tiklīdz no tās vairs nebīstas, un dažreiz cilvēks iemīlas vienīgi tāpēc, ka zvērējis nemīlēt. Pēc zināma laika Frederiks atguva jautrību; viņš iestāstīja sev, ka nav vainīgs, ja vieglajai dēkai sekoja tik drūms nobeigums, jebkurš cits būtu rīkojies līdzīgi, tāpēc vajadzēja aizmirst to, kas nav labojams. Ik dienas tikšanās ar Darsī jaunkundzi sagādāja Frederikam prieku; tagad viņa' likās skaistāka nekā sākumā. Savu izturēšanos pret viņu Frederiks nemainīja, bet pamazām viņa sarunās un draudzības apliecinājumos izpaudās tāda sirsnība, kuras nozīmi nevarēja pārprast. Darsī jaunkundze neko arī nepārprata; sievietes instinkts viņu nekavējoties brīdināja par to, kas

notiek Frederikā. Viņa jutās glaimota, gandrīz vai aizkustināta, taču, būdama pastāvīgāka nekā Frederiks vai arī negribēdama lauzt doto vārdu, apņēmās galīgi pārtraukt sakarus un laupīt viņam katru cerību. Lai tas izdotos, vajadzēja tikai nogaidīt, līdz viņš izteiksies skaidrāk, un drīz tāds gadījums radās.

Kādu vakaru, kad Frederiks šķita daudz jautrāks nekā parasti, Darsī jaunkundze, kamēr citi dzēra tēju, viena pati apsēdās savrup attālākā istabiņā. Dīvains sapņains gurdums, kāds nereti piemīt sievietēm, tovakar viņas skatienam un vārdiem piešķīra neizsakāmu pievilcību. Neapzinādamās, ko pati pārdzīvo, viņa jauta, ka atstāj spēcīgu ietekmi, un nepretojās kārdinājumam izmantot šo varu, kaut arī pašai nāktos ciest. Frederiks redzēja Darsī jaunkundzi aizejam no galda; viņš sekoja, piegājis viņai klāt, īsos vārdos pateica, ka ievērojis viņas skumjo noskaņojumu, un turpināja:

— Vai esat padomājusi, jaunkundz, ka tuvojas diena, kad vajadzēs dot galīgo atbildi? Vai kaut ko izgudrojāt, lai novērstu šo nepieciešamību? Nācu par to ar jums apspriesties. Tēvs mani nemitīgi iztaujā, un nezinu vairs, ko sacīt. Ko lai iebilstu pret šīm laulībām un kā lai atsakos no jums? Ja teikšu, ka neesat pietiekami skaista, gudra vai asprātīga, neviens man neticēs. Tātad jāatzīstas, ka mīlu citu, bet, jo vairāk mēs vilcināmies, jo vairāk es melošu, tā runādams. Un kā gan citādi? Vai varu nesodīts nemitīgi ar jums tikties? Kā lai neizdziest kādas tālas būtnes tēls, kad man blakus esat jūs? Sakiet jel — ko lai atbildu un ko jūs pati par to domājat? Vai lēmumu neesat mainījusi? Vai jausiet savai jaunībai noziedēt vientulībā? Vai paliksiet uzticīga atmiņām un apmierināsieties ar tām? Spriežot pēc sevis, atzīstos, ka neticu tam; es taču jūtu, ka pretoties sirdij un kopīgam liktenim, kas liek visu aizmirst un mīlēt, nozīmē mānīt sevi. Ja jūs pavēlēsiet, turēšu doto vārdu, tomēr neslēpšu, ka šī paklausība man būs smaga. Iegaumējiet, kopš šā brīža tikai no jums atkarīga mūsu nākotne, tāpēc lemiet!

— Jūsu vārdi mani nemaz nepārsteidz, — Darsī jaunkundze atteica, — tā mēdz runāt vīrieši. Viņi dzīvo tikai acumirklim un gatavi likt uz spēli dzīvību, lai ļautos kārdinājumam izteikt komplimentu. Arī sievietes izjūt līdzīgus kārdinājumus, tikai starpība tā, ka viņas tiem pretojas. Es rīkojos aplami, jums uzticēdamās, tāpēc taisnīgi sa-

ņemu sodu; bet, kaut ari mans noraidījums jūs apvainotu un noskaņotu naidīgi, teikšu jums to, ko vēlāk pats atzīsiet par dzīves patiesību: cilvēks, kurš spēj mīlēt, mīl tikai reizi dzīvē. Nepastāvīgie nemīl, viņi rotaļājas ar sirdīm. Valda uzskats, ka laulībai pietiek ar draudzību; tā jau dažkārt notiek, bet kā tas būtu starp mums, ja zināt, ka es mīlu citu? Pieņemsim, ka, izmantojot manu uzticību, jums izdotos pierunāt mani precēties, — bet vai samierināsieties ar manu slepeno mīlestību, kad būšu jūsu sieva? Vai ar to vien nepietiek, lai mēs abi kļūtu nelaimīgi? Gribu ticēt, ka jūsu Parīzes dēka bijusi tikai jaunības trakulība. Bet vai domājat — tā runā par jums labu un man gluži vienalga, ka esat tik vieglprātīgs? Ticiet, Frederik, — viņa piebilda, saņemdama jaunekļa roku, — ticiet man, jūs reiz mīlēsiet un, ja tad mani atcerēsieties, varbūt sajutīsiet zināmu cieņu pret to, kura iedrošinājās jums šo rūgto dzīves patiesību atklāt. Jūs vēl uzzināsiet, kas ir mīlestība.

To pateikusi, Darsī jaunkundze piecēlās un aizgāja. Viņa bija ievērojusi Frederika mulsumu un savu vārdu ietekmi; Frederiku viņa pameta dziļi sarūgtinātu. Nabaga zēns bija pārāk nepieredzējis, lai spētu iedomāties, ka tik noteiktā paskaidrojumā var slēpties arī koķetērija. Viņam bija svešas savādās dziņas, kuras reizēm nosaka sievietes rīcību; viņš nezināja, ka sievietei, kas patiesi vēlas kādu atraidīt, pietiek ar vienu vārdu — «nē», bet tā, kura izplūst garos paskaidrojumos, gaida, lai viņu pārliecina.

Šā vai tā, bet saruna Frederiku ietekmēja ļoti Jauni. Viņš nelūkoja Darsī jaunkundzi pārliecināt, bet nākamajā dienā vairījās palikt ar viņu divatā. Viņa savukārt bija pārāk iedomīga, lai nožēlotu padarīto, un ļāva Frederikam aiziet bez liekām runām. Frederiks devās pie tēva un ieminējās par prakses nepieciešamību. Jautājumu par precēšanos Darsī jaunkundze bija apņēmusies nokārtot pati. Bīdamās vecākus sakaitināt, viņa neiedrošinājās priekšlikumu noraidīt galīgi, taču lūdza laiku pārdomām un panāca, ka viņu atstāj mierā veselu gadu. Frederiks tātad nolēma atgriezties Parīzē; vecāki mazliet palielināja viņam sūtīto pabalstu; Bezansonu viņš pameta ar vēl skumjāku sirdi nekā bija atbraucis. Kā liktenīgs pareģojums viņam prātā stāvēja pēdējā saruna ar Darsī jaunkundzi, un, kamēr pasta kariete Frederiku veda aizvien tālāk prom no dzimtenes, viņš klusām atkārtoja: «Jūs vēl uzzināsiet, kas ir mīlestība.»

Šoreiz Frederiks vairs neapmetās Latīņu kvartālā; viņu gaidīja darbs Tiesu palātā, tāpēc istabu viņš noīrēja Oflēra krastmalā. Tiklīdz viņš tur apmetās, pie viņa ieradās draugs Žerārs. Frederikam promesot, Žerārs bija saņēmis ievērojamu mantojumu. Vecā tēvoča nāve bija padarījusi viņu bagātu; Šosēdantēnā viņam tagad bija dzīvoklis, zirgi un kabriolets, turklāt viņš uzturēja daiļu mīļāko; pie Že-rāra pulcējās plaša jauniešu sabiedrība, viņi augām dienām un pat naktīm spēlēja kārtis; Žerārs apmeklēja balles, teātrus, pastaigu vietas, vārdu sakot, no vienkārša studenta bija pārvērties modernā dendijā.

Neatstādams praksi tiesā, arī Frederiks metās draugam līdzi izpriecu virpulī. Drīz vien viņš sāka nicināt savu agrāko izklaidēšanos «Šomjērā». Ne jau tur priecājās tā saucamā zelta jaunatne. Nereti šos jauniešus redzēja daudz sliktākā sabiedrībā, — bet kas par to? Bija taču pieņemts uzskatīt, ka izklaidēties kopā ar dažādiem salašņām pie Mizāra ir daudz smalkāk nekā Jaunajā bulvārī starp kārtīgiem ļaudīm. Bez sava drauga Žerārs nevienā izpriecu braucienā nepiedalījās. Frederiks cik spēdams pretojās, taču galu galā ļāvās pierunāties. Tā viņš iekļuva līdz šim svešā pasaulē, labi iepazina aktrises un dejotājas, un šo dievišķo būtņu tuvums uz provinciāli atstāja milzu ietekmi; viņš tikās ar spēlmaņiem un uzdzīvotājiem, ar cilvēkiem, kuri smaidot stāsta par vakar paspēlētajiem divsimt luidoriem; ja gadījās ar viņiem pavadīt nakti, Frederiks redzēja, ka šie jaunieši, divpadsmit stundu bez mitas dzēruši un spēlējuši kārtis, nākamajā rītā, kārtodami tualeti, prāto, kā uzjautrināties šodien. Frederiku aicināja uz rautiem, kur katrs ieradās ar savu dāmu, ar kuru neviens neuzskatīja par vajadzīgu tērzēt, bet aizejot to ņēma līdzi kā savu spieķi un cepuri. īsi sakot, Frederiks piedalījās visās vieglas, bezrūpīgas dzīves trakulībās un izpriecās kopā ar retajiem izredzētajiem, kuri nepazīst skumju un kurus ar pārējiem cilvēkiem, šķiet, saista tikai tieksme pēc baudām.

Frederiks pamazām iedzīvojās šajā vidē, kas viņam laupīja drūmo noskaņojumu un uzmācīgās atmiņas. Tādā sabiedrībā patiesi nebija vietas raizēm un skumjām pārdomām; tur vajadzēja vai nu priecāties, vai iet prom. Bet līdz ar to Frederiks nodarīja sev pāri, viņš zaudēja savu

galveno balstu — apdomu un kārtīgas dzīves paradumus. Viņam nebija pietiekami daudz naudas, lai spēlētu kārtis, tomēr viņš spēlēja. Kā par postu, sākumā viņam veicās, un laimests deva iespēju turpmāk zaudēt. Par Frederika apģērbu vienmēr bija rūpējies vecs Bezansonas skroderis, kurš ilgus gadus šuva viņa ģimenei. Tagad Frederiks viņam aizrakstīja, ka atsakās no šiem pakalpojumiem, jo bija sameklējis sev modernu drēbnieku. Drīz viņam vairs neatlika laika apmeklēt tiesas sēdes — kā lai viņš to spētu, ja allaž uzturējās jaunu ļaužu sabiedrībā, kuri savā rosīgajā dīkdienībā nepaguva pat avīzes izlasīt? Un tā Frederiks sāka praktizēties bulvāros; viņš pusdienoja kafejnīcās, brauca uz Buloņas mežu, valkāja greznus uzvalkus un kabatās šķindināja zelta monētas; trūka vēl tikai zirga un mīļākās, lai kļūtu par īstu dendiju.

Patiesi, tas bija liels trūkums. Senos laikos vīrieti uzskatīja par īstu vīru un viņš dzīvoja pilnīgu dzīvi tikai tad, ja viņam bija trīs lietas: zirgs, sieviete un zobens. Mūsu prozaiskais, mazdūšīgais gadsimts no šiem dižciltīgā cilvēka trim pavadoņiem vispirms atmeta pašu vērtīgāko, uzticamāko un nešķiramāko. Nevienam šodien pie sāniem vairs nav zobena. Bet, ak vai, tikai retajam palicis jājam-zirgs, un gadās pat tādi, kuri lielās, ka dzīvo bez mīļākās.

Reiz, lai nomaksātu neatliekamus parādus, Frederiks bija spiests griezties pēc aizdevuma pie saviem izpriecu biedriem, taču neviens viņam nespēja līdzēt. Galu galā viņam izdevās aizņemties trīstūkstoš franku no kāda baņķiera, kurš pazina viņa tēvu. Kad pēc lieliem uztraukumiem šī summa bija Frederikam kabatā, viņš jautrs un mierīgs nolēma apmest līkumu bulvārī, pirms devās māj up. Šķērsojot Miera ielas stūri, lai nokļūtu pie Tilērijām, Frederiks ievēroja nākam pretī sievieti kādam jauneklim pie elkoņa; ieraudzījusi Frederiku, viņa iesmējās. Tā bija Ber-nerete. Frederiks apstājies sekoja viņai ar acīm. Arī viņa vairākkārt atskatījās. Viņš neviļus mainīja virzienu un nonāca kafejnīcā «Parīze».

Tur jauneklis nosēdēja apmēram stundu, un, kad grasījās iet pusdienās, atkal garām pagāja Bernerete. Viņa bija viena; apturējis viņu, Frederiks vaicāja, vai viņa nevēlas doties līdzi pusdienās. Bernerete piekrita, pieķērās viņam pie rokas, taču lūdza vest viņu uz kādu nomaļāku vietu.

— Ieiesim kādā krodziņā, — viņa līksmi teica, — man netīk ēst zem klajām debesīm.

Viņi iekāpa fiakrā un kā senās dienās apbēra viens otru skūpstiem, neko iepriekš nevaicājuši.

Abu tikšanās bija priecīga, skumjām atmiņām te nebija vietas. Bernerete tomēr pārmeta, ka Frederiks viņu nebija apciemojis, bet viņš atbildēja, ka viņai pašai jāzina, kāpēc tā noticis. Pavērusies mīļākajam acīs, Bernerete saprata, ka jāklusē. Apsēdušies pie degošā kamīna kā pirmajā tikšanās dienā, abi mīlētāji vēlējās vienīgi netraucēti baudīt savas nejaušās laimīgās atkalredzēšanās prieku. Šampanietis viesa viņos jautrību, un kopā ar šo poētisko dzērienu, ko nicina tikai izlutināti vārguļi, plūda arī maigi vārdi. Pēc pusdienām Frederiks un Bernerete brauca uz teātri. Vienpadsmitos vakarā Frederiks pavaicāja, kurp viņu vest; Bernerete, pa pusei aiz kautrības, pa pusei aiz bailēm brīdi klusējusi, beidzot apskāva Frederiku un bikli iečukstēja ausī:

— Pie tevis.

Viņš mazliet nobrīnījās, uzzinājis, ka viņa ir brīva.

— Ak, un kaut arī būtu aizņemta, — Bernerete attrauca, — vai netici, ka tevi mīlu? Bet es esmu brīva, — viņa aši piebilda, redzēdama, ka Frederiks vilcinās. — Varbūt cilvēks, ar kuru mani nupat redzēji, iedvesa tev tādas domas? Tu viņu labi apskatīji?

— Nē, skatījos tikai tevī.

— Viņš ir lielisks puisis, modes preču veikala īpašnieks un diezgan bagāts. Viņš vēlas mani precēt.

— Precēt — tu saki? Vai visā nopietnībā?

— Bez jokiem. Es neko neesmu slēpusi, mans dzīves stāsts viņam zināms; viņš iemīlējies manī. Arī māti viņš pazīst un pirms mēneša lūdza manu roku. Māte negribēja neko izpaust par mani un, noskaidrojusi, ka esmu viņam visu atklājusi, gandrīz nosita mani. Viņš vēlas, lai nāku pie viņa par veikalā vadītāju. Tā nebūtu slikta nodarbošanās, viņš taču pelna piecpadsmit tūkstošu franku gadā; diemžēl nekas nesanāks.

— Kāpēc? Vai ir kādi šķēršļi?

— Vēlāk pateikšu, tagad brauksim pie tevis.

— Nē, vispirms izstāsti visu atklāti!

— Tu smiesies par mani. Es jūtu pret viņu cieņu un draudzību, viņš ir labākais cilvēks pasaulē, tikai — pārāk resns.

— Pārāk resns? Nieki!

— Tu viņu labi neapskatīji: viņš ir maza auguma resnītis, bet tev tik stalts augums.

— Un kāda viņam seja?

— Var iztikt; viņš ne vien izskatās godīgs, bet tāds patiesi ir — un vai tā jau nav priekšrocība? Esmu viņam neizsakāmi daudz pateicības parādā, un, ja vien es vēlētos, pat bez precēšanās viņš labprāt man palīdzētu. Nekādā ziņā negribu viņu sarūgtināt, bet, ja varētu kaut kā pakalpot, darītu to no visas sirds.

— Tādā gadījumā — precies!

— Nē, nē, viņš ir pārāk resns, tas nav iespējams. Brauksim pie tevis, tur parunāsimies.

Frederiks padevās kārdinājumam, un, otrā rītā pamostoties, bijušās nepatikšanas un Darsī jaunkundzes skaistas acis bija aizmirstas.

V

Pēc brokastīm Bernerete aizgāja, neļaudama Frede rikām sevi pavadīt. Viņš noglabāja naudu, ko bija aizņēmies, cieši nolēmis samaksāt parādus, taču nesteidzās to darīt. Dažas dienas vēlāk viņš vakariņoja pie Žerāra; viesi izklīda tikai rītausmā. Frederiks jau grasījās doties prom, kad Žerārs viņu aizturēja.

— Ko tu domā iesākt? — draugs vaicāja. — Likties gulēt ir jau var vēlu, brauksim ārpus pilsētas brokastot!

Viss tika ātri nokārtots, Žerārs lika pamodināt savu mīļāko un pateikt, lai viņa sagatavojas braucienam.

— Žēl, — viņš draugam teica, — ka tev nav nevienas, ko paņemt līdzi, četratā būtu jautrāk.

— To viegli var nokārtot, — Frederikā ierunājās patmīlība. — Ja vēlies, uzrakstīšu pāris vārdu, lai tavs grūms zīmīti aiznes tepat netālu. Lai gan ir ļoti agrs, tomēr nešaubos, ka Bernerete nāks.

— Lieliski! Kas tā par Bernereti? Varbūt tava kādreizēja grizete?

— Tā pati, kuras dēļ tu man lasīji morāli.

— Vai patiesi? — Žerārs smiedamies teica. — Bet iespējams, ka man bija taisnība, — viņš piebilda, — jo tev ir pastāvīgs raksturs, un tādiem ar šīm dāmiņām bīstami ielaisties.

Žerārs nepaguva nobeigt, kad ienāca viņa mīļākā; arī

Bernerete nelika ilgi gaidīt un ieradās saposusies, cik labi vien spēdama. Viņi aizsūtīja noīrēt karieti un, par spīti pavēsajam laikam, devās uz Monmoransī. Debesis bija skaidras, spīdēja saule; jaunekļi smēķēja, abas dāmas dziedāja; nenobraukušas ne jūdzi, viņas jau bija iedraudzējušās.

Monmoransī viņi nolēma izjāt ar zirgiem. Aulekšojot cauri mežam, Frederikam strauji pukstēja sirds, nekad vēl viņš nebija juties tik labi. Bernerete jāja viņam blakus, viņš manīja, kādu ietekmi uz Žerāru atstāj meitenes daiļā seja, kas, auļojot zirgā, bija pietvīkusi. Pēc garas pastaigas mežā viņi beidzot pieturēja nelielā uzkalniņā pie kādas mājeles un dzirnavām. Dzirnavniece iznesa viņiem baltvīna pudeli, un viņi apsēdās zemē starp viršiem.

— Vajadzēja paņemt līdzi cepumus, — Žerārs ieminējās, — jāšana veicina kuņģa darbību, un mani moka izsalkums. Pirms dodamies atpakaļ uz viesnīcu, derēja mazliet iekost, sēžot šeit, zālē.

Bernerete izvilka no kabatas biezpiena rausi, ko bija nopirkusi, ejot garām Sendenī, un tik sirsnīgi atdeva to Že-rāram, ka viņš pateicībā noskūpstīja viņai roku.

— Darīsim labāk tā, — Bernerete sacīja, — nebrauksim atpakaļ uz 'Ciematu, bet pusdienosim tepat. Šai sieviņai droši vien mājās būs kāds jēra šķiņķis; un, lūk, arī vistas, tās derētu izcept. Pavaicāsim, vai tas iespējams, un, kamēr pusdienas gatavosies, apmetīsim kādu līkumu mežā. Ko jūs par to teiksiet? Tā nudien būs labāk nekā ēst sen apnikušās irbes pie «Baltā zirga».

Priekšlikumu pieņēma; dzirnavniece grasījās atteikt, taču, apžilbusi, redzot spožo zelta monētu, ko Žerārs sniedza, nekavējoties ķērās pie darba, ziedojot pusdienām savu vistu saimi. Pusdienas norisēja neparasti līksmi un vilkās ilgāk, nekā bija paredzēts. Drīz vien saule noslēpās aiz Senlē gleznainajiem pakalniem, pār ieleju savilkās smagi mākoņi un sāka gāzt lietus.

— Ko nu lai iesāk? — Žerārs sacīja. — Līdz Monmoransī ir vismaz pāris jūdžu, bet šis nav nekāds vasaras negaiss, kas ātri mitējas, tas šķiet īsts ziemas lietus un līs augu nakti.

— Kāpēc tā? — Bernerete iebilda. — Ziemas lietus pāriet tāpat kā jebkurš cits. Uzspēlēsim kārtis, lai izklaidētos; kad uzlēks mēness, atkal iestāsies jauks laiks.

Bet, kā jau varēja gaidīt, kāršu dzirnavniecei nebija, tātad spēle izpalika. Sesila, Žerāra mīļākā, bažīdamās par

savu jauno tērpu, ar nožēlu pieminēja viesnīcu. Zirgus vajadzēja ievest šķūņa nojumē. Istabā ienāca divi visai aizdomīga izskata dūšīgi puiši, dzirnavnieces dēli; viņi prasīja vakariņas un, šķiet, nebija sevišķi apmierināti', ieraugot mājās svešiniekus. Žerārs kļuva nepacietīgs, Frederikam saplaka dūša. Nekas neizskatās nožēlojamāks par cilvēkiem, kuru smieklus nule iztraucējis kaut kas neparedzēts. Vienīgi Bernerete nezaudēja jautro omu un, šķiet, neraizējās ne par ko.

— Ja kāršu nav, — viņa teica, — ieteikšu citu spēli. Ir klāt jau novembris, tomēr lūkosim atrast vismaz vienu mušu.

— Mušu? — Žerārs nesaprata. — Kam mums tā vajadzīga?

— Gan vēlāk redzēsiet, tagad meklēsim.

Pēc rūpīgiem meklējumiem muša atradās. Ziemas tuvums nabaga kukainīti jau bija sastindzinājis. Bernerete, uzmanīgi satvērusi to saujā, nolika galda vidū. Tad pavēlēja visiem sēsties ap galdu.

— Un nu, — viņa teica, — ņemsim katrs vienu cukur-graudiņu un novietosim sev priekšā uz galda. Pēc tam iemetīsim šķīvī pa naudas gabalam, tā būs iemaksa. Neviens lai nerunā un nekustas. Ļausim mušai pamosties, lūk, tā jau lidinās. Rau, tūlīt tā uzmetīsies uz kāda cukurgrauda, pēc tam aizlaidīsies un apmetīsies uz cita,-tad atkal atgriezīsies, kā pašai labpatiks. Ikreiz, kad muša uzmetīsies uz cukurgrauda un tur pakavēsies, šā cukura īpašnieks drīkst izņemt vienu monētu no šķīvja, līdz beidzot šķīvis būs iztukšots, tad sāksim spēli no gala.

Berneretes jocīgā izdoma visus uzjautrināja. Viņi sekoja norādījumiem; te atlidoja vēl divas trīs mušas. Kamēr tās griezās virs galda, visi bijīgi klusēja, sekojot tām ar skatieniem. Tiklīdz kāda no mušām uzmetās uz cukurgrauda, atskanēja skaļi smiekli. Tā nemanot aizritēja stunda, lietus tikmēr bija mitējies.

— Neciešu saīgušas sievietes, — Žerārs, atpakaļ jājot, teica draugam. — Jāatzīst, ka jautrība ir dārga manta, varbūt pat visnepieciešamākā, jo tad var iztikt bez citām. Tava grizete zināja, kā pārvērst garlaicību jautrā stundā, tāpēc vien es viņu cienu vairāk, nekā kad viņa būtu sacerējusi episku poēmu. Kā tev šķiet, vai jūsu dēka vilksies ilgi?

— Nezinu, — atdarinādams drauga nevērīgo toni, Fre-deriks atbildēja. — Ja patīk, drīksti viņu aplidot.

— Tu neesi atklāts, tu taču viņu mīli, un viņa mīl tevi.

— Jā, tāpat kā agrāk — aiz kaprīzes.

— Sargies no šīm kaprīzēm!

— Kungi, sekojiet taču mums! — Bernerete uzsauca, kopā ar Sesilu aulekšodama pa priekšu. Kādā plakankalnē viņas apturēja zirgus, un kavalkāde apmetās atpūsties. Lēca mēness; lēnām nirstot no tumšā mežu biezokņa, tas cēlās aizvien augstāk, un mākoņi šķita atkāpjamies. Lejā, pakalna piekājē, pletās līdzenums, kur vējā dobji šalca tumšzaļa jūra; acs tajā neatšķīra nekā, un sešu jūdžu attālumā no Parīzes varēja likties, ka atrodies kaut kur virs Svarcvaldes gravām. Pēkšņi nakts spīdeklis parādījās virs apvāršņa. Plata gaismas strēle pārslīdēja mežu galotnēm, acumirklī apgaismodama visu apkārtni; kā pēc burvja mājiena tālumā iezīmējās augsti koki, kastaņu puduri, pļavas, takas, pakalni. Pārsteigti un priecīgi, ka redz cits citu, jātnieki saskatījās.

— Bernerete, — Frederiks iesaucās, — uzdziedi dziesmiņu!

— Skumju vai priecīgu? — viņa vaicāja.

— Kā vēlies. Dziedi medību dziesmu! Varbūt atbalss atsauksies. — Bernerete, atmetusi plīvuru, sāka dziedāt, atdarinādama taures skaņas, bet pēkšņi aprāvās. Viņa pārsteigta skatījās Venerā, kas spoži mirdzēja virs kalna, un, it kā ļaudamās maigu jūtu burvībai, kādas vācu dziesmas meldijā uzsāka pantus, kurus Frederiks reiz bija sacerējis Osiānas fragmenta ietekmē.

Ak vakarzvaigzne, dievu sūtne tālā,

Kas rieta mākoņos cel vaigu mirdzošu,

No savas zilgmes pils ko lejā redzi tu,

Kur zeme tinas autā bālā?

Jau negaiss pārskrējis, un vēji rāmi rimst.

Pār viršiem asaras mežs, viegli šalcot, bārsta.

Un zeltains naktstauriņš ar spārniem smaržas tvarsta No pļavām, kuras ziedos grimst.

Ko meklē tu uz zemes, miegā tītās?

Bet redzu: slīdēt sāc pret kalnu galiem tu Un smaidot projām bēgt steidz, skumjā draudzenīte,

Un mirgojošais skats nupat jau grasās dzist.

Ak zvaigzne, nolaidies kas pauguriņā zaļā,

Tu, sidrabasara nakts skumjās debesīs,

Tu, kurā iztālēm gans raugās, savā vaļā,

Kad lielais ganāmpulks tam klausīgs seko līdz,

Ak zvaigzne, kurp tā steidz šai naktī dziļi vēlā?

Vai meklē naktsmājas sev meldros upmalā?

Kurp klusā stundā trauc tik. skaista un tik kvēla?

Kā pērle ienirtu lai jūras dziļumā?

Ak skaistais spīdekli, ja tev ir lemta nāve,

Ja matiem zeltainiem lemts tumšā dzelmē krist,

Pirms projām bēdz no mums, jel mirkli paliec stāvam:

Ak mīlas zvaigzne, ļauj vēl gaismai nenodzist!

Kamēr Bernerete dziedāja, mēness stari krita viņai sejā, piešķirdami tai burvīgu bālumu. Sesila un Žerārs cildināja Berneretes svaigo, labskanīgo balsi, bet Frederiks maigi viņu noskūpstīja.

Viņi atgriezās viesnīcā un ēda tur vakariņas. Kad pasniedza desertu, Žerārs, kam galva bija iesilusi pēc izdzertā Madeiras vīna, kļuva tik laipns un pakalpīgs pret Berne-reti, ka Sesila izraisīja ķildu; pēc visai asas vārdu pārmaiņas Sesila aizgāja no galda un Žerārs gaužām sapīcis viņai sekoja. Palicis divatā ar Bernereti, Frederiks vaicāja, vai viņa nojautusi ķildas cēloni.

— Skaidrs, — viņa atbildēja, — tādos gadījumos zūd katra poēzija, to saprot visi.

— Un ko tu par to domā? Šim jauneklim tu patīc, mīļākā viņam apnikusi, un, šķiet, pietiktu viena tava vārda, lai viņš to pamestu.

— Kas mums tur daļas! Varbūt esi greizsirdīgs?

— Gluži otrādi, tu labi zini, ka man uz to nav tiesību.

— Paskaidro, ko ar to gribi teikt!

— Mīļais bērns, gribu teikt, ka mans materiālais stāvok- • lis un nodarbošanās liedz man būt par tavu mīļāko. Tev tas zināms jau sen, nekad to neesmu slēpis. Ja gribētu tavā priekšā tēlot varenu vīru, es ātri izputētu, nesagādājot tev nekādu laimi. Ar vecāku pabalstu tik tikko pietiek manam uzturam, turklāt drīz būšu spiests atgriezties Bezansonā. Kā redzi, saku to skaidri un gaiši, kaut arī ar smagu sirdi; turklāt ir vēl šis tas, par ko nevēlos runāt; tev pašai tas jāapdomā un jāparūpējas par savu nākotni.

Šai grāmata dzeju tulkojusi Milda Grīnfelde.

— Tātad tu man ieteic pievērst uzmanību tavam draugam?

— Nē, viņš jau pats pievērš tev savējo. Žerārs ir bagāts, es ne; viņš dzīvo Parīzē, visu izpriecu centrā, kamēr man lemts kļūt tikai par provinces advokātu. Tu viņam ļoti patīc, un tā varbūt ir tava laime.

Par spīti šķietamajam mieram, Frederiks, tā runājot, bija dziļi saviļņots. Bernerete klusēja un, piespiedusies pie loga, raudāja, pūlēdamās slēpt asaras. Ievērojis tās, Frederiks piegāja viņai klāt.

— Atstājiet mani! — viņa teica. — Jūs neuzskatāt mani par savas greizsirdības cienīgu, es to saprotu un nesūdzēdamās paciešu, bet jūs, draugs, runājat pārāk nežēlīgi, jūs izturaties pret mani kā pret pērkamu sievieti un nepelnīti sāpināt.

Bija nolemts, ka nakti viņi pavadīs viesnīcā un tikai nākamajā dienā atgriezīsies Parīzē. Bernerete atraisīja savu kaklautu un, joprojām slaukot asaras, apsēja to mīļākajam ap galvu. Pēc tam, atbalstījusies viņam uz pleca, lēnām virzījās uz alkovu.

— Cik tu esi ļauns! — skūpstot viņu, Bernerete teica. — Vai tiešām nevari mani mīlēt?

Frederiks slēdza viņu skavās. Viņš domāja par to, kas viņam draud, padodoties acumirkļa vājumam. Jo vairāk viņš tiecās ļauties kārdinājumam, jo vairāk bijās pats no sevis. Viņš grasījās sacīt Berneretei, ka mīl viņu, taču liktenīgais vārds pamira lūpās. Bernerete ar sirdi to uztvēra, un abi laimīgi aizmiga — viņš tāpēc, ka nebija izteicis šo vārdu, viņa tāpēc, ka bija to uzminējusi. [18]

Šoreiz, atgriežoties Parīzē, Frederiks pavadīja Bernereti uz viņas mājām. Redzot nabadzīgo dzīvoklīti, viņš uzreiz saprata, kāpēc viņa sākumā nebija ļāvusi sevi pavadīt. Bernerete dzīvoja mēbelētās istabās, uz kurām veda garš, tumšs gaitenis. Viņai bija tikai divas mazas, trūcīgi iekārtotas istabiņas. Frederiks lūkoja uzdot dažus jautājumus par nožēlojamo stāvokli, kādā viņa, acīm redzot, atradās. Taču Bernerete atbildēja izvairīgi.

Dažas dienas vēlāk Frederiks devās Bernereti apciemot un, iegājis garajā gaitenī, kāpņu augšgalā sadzirdēja savādu troksni. Sievietes kliedza, kāda balss sauca palīgā, kāds draudēja, kāds solījās izsaukt policiju. Starp visam šim niknajām balsīm izcēlās viena, kas piederēja^ jauneklim, kuru Frederiks pēc brīža ieraudzīja. Viņa drēbēs bija noskrandušas, viņš bija bāls un apskurbis no dusmām un vīna.

— Tu man vēl par to samaksāsi, Luīze! — viņš kliedza, sitot ar dūri pa kāpņu margām. — Tu man vēl samaksāsi! Gan es tev tikšu klāt un piespiedīšu paklausīt vai izmetīšu no šejienes ārā! Uzspļauju jūsu draudiem un bābiskajai klaigāšanai! Drīz mēs vēl tiksimies, to lieciet aiz auss!

Tā runājot, viņš nokāpa lejā un neganti pārskaities izskrēja laukā. Frederiks šaubījās, vai doties augšā, bet pēkšņi ieraudzīja kāpnēs Bernereti. Viņa izstāstīja trača cēloni. Cilvēks, kurš nupat aizgāja, bija viņas brālis.

— Jūs dzirdējāt bēdīgo vārdu — Luīze, — viņa raudot teica, — un, kā par nelaimi, zināt, ka tas pieder man. Mans brālis šovakar bija krogā, bet, kad viņš no turienes pārnāk, lūk, kā izturas, tāpēc ka nedodu naudu, lai viņš varētu tur atgriezties.

Nesakarīgi, ar asarām acīs viņa izstāstīja Frederikam visu, ko allaž bija centusies slēpt. Bernerete bija dzimusi nabadzīga galdnieka ģimenē, bērnībā vecāki pret meiteni izturējās ļoti bargi un, tiklīdz viņai bija pilni sešpadsmit gadi, pārdeva pavecākam vīrietim. Šis cilvēks, bagāts un augstsirdīgs, deva viņai zināmu izglītību, taču drīz nomira, un Bernerete, palikusi viena, iestājās provinces aktieru trupā. Un tad brālis sāka viņai sekot, pieprasīja visu peļņu, bet, kad meitene nespēja apmierināt šīs prasības, apvainoja un sita. Astoņpadsmit gadu vecumā Berneretei beidzot izdevās panākt pilngadības atzīšanu. Bet pat likums nepasargāja viņu no ienīstā brāļa apciemojumiem, šis nelietis ar savu rupjo izturēšanos iedvesa viņai šausmas un viņu apkaunoja. Tāds īsumā bija stāsts, ko Berneretei izvilināja izmisums, stāsts, par kura patiesīgumu Frederiks nešaubījās, ņemot vērā, kā viņa to stāstīja.

Pat nemīlēdams šo nabaga meiteni, Frederiks būtu aizkustināts un justu žēlumu. Viņš uzzināja viņas brāļa adresi; dažas zelta monētas un stingra, noteikta saruna visu nokārtoja. Durvju sardzei tika piekodināts sacīt brālim, ja viņš atkal ierastos, ka Bernerete pārcēlusies uz citu kvartālu. Taču ar to vien nepietika, lai nodrošinātu meitenei mieru, jo viņai trūka pat visnepieciešamākā. Savu parādu vietā

Frederiks samaksāja viņas parādus; Bernerete velti pūlējās viņu no tā atrunāt, viņš pat dzirdēt negribēja, ka rīkojas neapdomīgi un ka tam var būt ļaunas sekas; paklausīdams sirdsbalsij, viņš zvērēja, lai notiktu kas notikdams, nekad nenožēlot padarīto.

Bet drīz vien Frederikam nācās to nožēlot; lai nomaksātu pirmo vekseli, vajadzēja parakstīt jaunu uz daudz smagākiem noteikumiem. Daba viņu nebija apveltījusi ar bezrūpīgu raksturu, kas līdzīgos apstākļos atbrīvo cilvēku vismaz no ļaunām priekšnojautām; gluži otrādi, no agrākajām īpašībām viņā saglabājās vienīgi apdomība; Frederiks būtu kļuvis drūms un kluss, ja vien savā vecumā to spētu. Draugi viņa pārmaiņu ievēroja; viņš negribēja atzīties, kāds tai cēlonis; lūkodams piemānīt citus, viņš mānīja arī pats sevi un vai nu aiz gļēvuma, vai nepieciešamības pajāvās liktenim.

Taču Berneretes klātbūtnē Frederiks izturējās tāpat kā agrāk; viņš joprojām stāstīja viņai par savu drīzo aizbraukšanu, bet tie bija tukši vārdi, nekur viņš nebrauca un ik dienas apciemoja draudzeni. Ar kāpnēm viņš bija jau saradis, un arī garais gaitenis vairs nelikās tik tumšs. Abas mazās istabiņas, kuras sākumā šķita krēslainas, tagad rādījās gaišas; rītos tajās iespīdēja saule, un nelielās telpas ātri piesila; tur radās pat vieta īrētām klavierēm. Tuvumā bija labs restorāns, no kura viņiem nesa ēdienus. Bernere-tei piemita īpašība, kas raksturīga tikai sievietēm un arī ne visām: viņa prata būt reizē izšķērdīga un taupīga. Tam pievienojās vēl retāka īpatnība — Bernerete allaž bija apmierināta un vēlējās vienīgi sagādāt prieku citiem.

Jāatzīmē arī Berneretes trūkumi: nebūdama slinka, viņa tomēr dzīvoja neiedomājamā bezdarbībā. Apbrīnojami ātri tikusi galā ar sīkajiem mājas darbiem, viņa augām dienām zvilnēja dīvānā klēpī saliktām rokām. Bernerete mēdza stāstīt par savu nodomu mācīties šūt un izšūt tieši tāpat kā Frederiks par savu aizbraukšanu, proti, viņa nedarīja neko. Diemžēl tādas sievietes sastopamas bieži, it īpaši zināmās aprindās, kur jo vairāk derētu nodarboties ar kādu amatu. Parīzē netrūkst meiču, kuras dzimušas nabadzībā, bet drīzāk nomirs badā, mazgājot rokas mandeļu klijās, nekā mācīsies rīkoties ar adatu.

Kad pienāca karnevāla laiks ar saviem priekiem, Frederiks, kas apmeklēja balles, mēdza ierasties pie Berneretes jebkurā laikā — gan no rīta, gaismiņai svīstot, gan nakts

vidū. Reizēm, zvanīdams pie durvīm, jauneklis neviļus sev jautāja, vai atradīs draudzeni vienu, bet, ja viņam gadītos sāncensis, — vai viņš drīkstētu žēloties? Protams, ne, jo pats taču bija atteicies no savām tiesībām. Ko vēl piebilst? Frederiks bijās no tā, ko vienlaik gandrīz vēlējās. Tad viņam beidzot pietiktu spēka aizbraukt un mīļākās neuzticība spiestu viņus šķirties. Tomēr Bernerete allaž bija viena; dienu viņa sēdēja pie kamīna, sukādama garos matus, kas krita uz pleciem; ja Frederika zvans atskanēja naktī, viņa puskaila, pievērtām acīm un ar smaidu lūpās, pat vēl īsti nepamodusies, izskrēja pretī, metās viņam ap kaklu, tad aizdedza uguni, sameklēja bufetē vakariņas — vienmēr rosīga un atsaucīga, nekad nevaicādama, no kurienes mīļotais nāk. Kas spētu pretoties tik jaukai dzīvei, tik neparastai un neapgrūtinošai mīlestībai? Lai kādas bija Frederika ikdienas rūpes, viņš arvien iemiga laimīgs, — un vai pamostoties varēja skumt, ja, atverot acis, istabā redzēja staigājam savu jautro draudzeni, kura gādāja mazgājamo ūdeni un brokastis?

Atzīstot, ka retas tikšanās un šķēršļi, kas nemitīgi rodas, neļauj izdzist kaislei un piešķir baudai asumu, nevar tomēr noliegt, ka īpaša, varbūt pat daudz saldāka un bīstamāka pievilcība piemīt pastāvīgai tuvībai ar mīlamo būtni. Stāsta, ka tāds paradums ātri noved pie apnikuma; iespējams, bet kopdzīve izraisa savstarpēju uzticību, pašaizliedzību, un, izturējusi šādu pārbaudi, mīlestība nekā vairs nebīstas. Turpretī mīlētāji, kas satiekas pēc ilgākiem starplaikiem, nekad nevar būt droši, vai sapratīsies; viņi gaida laimes mirkļus, vēlas ticēt, ka jūtas laimīgi, un velti meklē neatrodamo — vārdus, ar kuriem izteikt savas jūtas. Tiem, kas dzīvo kopā, vārdos nekas nav jāizsaka; viņi domā un jūt līdzīgi, saprotas ar skatieniem un, ejot blakus, spiež viens otram roku. Vienīgi viņi pazīst baudas svētlaimi un nākamā rīta maigo tvīksmi; pēc aizrautīga mīlestības reiboņa viņi atpūtu gūst‘draudzībā; nereti esmu domājis par šīm brīnišķajām saitēm, vērojot gulbju pāri, kas rāmi ļaujas dzidra ūdens straumei.

Ja vispirms Frederiku aizrāva augstsirdības uzplūds, tad vēlāk jaunais, pievilcīgais dzīves veids viņu savaldzināja. Šā stāsta autoram par postu var teikt, ka vienīgi Bernardē-nam de Sentpjēram izdevies saistoši attēlot mierīgas mīlestības ikdienišķos sīkumus. Turklāt, lai izskaistinātu savus naivos stāstus, šis veiklais rakstnieks izmanto Ildefransas

svelmainās naktis un palmas, kuru trīcošās ēnas krīt pār Viržīnijas kailajiem pleciem. Viņa varoņi attēloti uz krāšņas dabas fona, — bet ko lai saku par savējiem? Vai stāstīt, ka ik rītus viņi devās uz Tivolī šaut mērķī ar pistoli, no turienes pie drauga Žerāra, pēc tam pusdienot pie Vērī un beidzot uz teātri? Vai stāstīt, ka noguruši viņi pie kamīna spēlēja dambreti? Kam gan patiks lasīt tik parastus sīkumus? Kam tas vajadzīgs, ja pietiek ar dažiem vārdiem? Viņi mīlēja viens otru un dzīvoja kopā; tas ilga gandrīz trīs mēnešus.

Beidzot, nonācis strupceļā, Frederiks pavēstīja draudzenei, ka viņiem nepieciešams šķirties. Bernerete sen uz to bija sagatavojusies un nepūlējās Frederiku aizturēt. Viņa zināja, ka Frederiks ziedojis viņai visu iespējamo; atlika padoties un noslēpt savas sāpes. Viņi pēdējo reizi pusdienoja kopā. Atvadoties Frederiks iebāza Berneretes uzrocī nelielu tīstoklīti, tajā atradās viņa naudas pārpalikums. Pavadot Frederiku uz mājām, Bernerete visu ceļu klusēja. Kad fiakrs apstājās, viņa noskūpstīja mīļotā roku, viņai noritēja asaras, un viņi šķīrās.

VII

Aizbraukt Frederiks tomēr nevarēja, nedz arī to vēlējās. Pirmkārt, vekseļi uzlika zināmas saistības, otrkārt, Parīzē viņu aizturēja prakse. Viņš dedzīgi ķērās pie darba, lai padzītu uzmācīgās skumjas. Žerāru Frederiks vairs neapmeklēja, veselu mēnesi viņš dzīvoja, ieslēdzies mājās, un laukā izgāja tikai, dodoties uz tiesu. Pēkšņā vientulība pēc izpriecu pilnās dzīves viesa Frederikā dziļu melanholiju. Reizēm viņš augām dienām staigāja šurp un turp pa istabu, nepieskardamies grāmatām un nezinādams, ko iesākt. Karnevāla laiks tuvojās beigām, februāra sniegiem sekoja marta saltās lietavas. Nebija vairs ne izpriecu, ne draugu, kas kliedētu Frederikā smagās domas, un viņš ar rūgtumu slīga grūtsirdībā, ko izraisīja ne velti par mirušo sezonu dēvētais drūmais gadalaiks. ..

Reiz ieradās Žerārs apraudzīt draugu un vaicāja, kāds cēlonis tik pēkšņai nozušanai. Frederiks viņam visu atklāti izstāstīja, taču palīdzības piedāvājumus noraidīja.

— Laiks izbeigt paradumus, kuri mani novedīs tikai postā, — viņš teica. — Labāk paciest garlaicību nekā nonākt īstā nelaimē.

Frederiks neslēpa arī bēdīgo šķiršanos no Berneretes, un Žerāram atlika draugu tikai nožēlot un vienlaik apsveikt viņa lēmumu.

Gavēņa vidū Frederiks iegriezās operas ballē. Apmeklētāju nebija daudz. Šīm pēdējām atvadām no ziemas pne-kiem trūka pat atmiņu salduma. Orķestris, kurā bija vairāk mūziķu nekā publikas, tukšajā zālē atskaņoja pagājušās sezonas kadriļas. Foajē klīda dažas maskas, to gaita un valoda liecināja, ka labākās sabiedrības dāmas šos aizmirstos svētkus vairs neapmeklē. Frederiks jau grasījās doties prom, kad viņam blakus apsēdās kāds domino. Viņš pazina Bernereti, kas teicās šurp nākusi, cerēdama viņu satikt. Frederiks apvaicājās, ko viņa darījusi, kopš viņi vairs neredzējās; Bernerete atbildēja, ka drīz atkal iestāšoties teātrī un jau mācoties lomu debijai. Frederiks ļoti vēlējās aicināt viņu vakariņās, taču atminējās, cik viegli līdzīgā gadījumā bija kritis kārdinājumā, kad atgriezās no Bezan-sonas; viņš paspieda Berneretei roku un atstāja zāli.

Mēdz teikt, ka bēdas vērtīgākas nekā garlaicība; šie skumjie vārdi diemžēl ir patiesi. Cēla dvēsele rod sevī spēkus un vīrišķību cīņai pret sāpēm, lai kādas tās būtu; lielas sāpes nereti ir liels ieguvums. Turpretī garlaicība sagrauž un iznīcina cilvēku, prāts pagurst, miesa sastingst, un domas rit uz labu laimi, bez īsta mērķa. Dzīve bez attaisnojuma ir ļaunāka par nāvi. Kad apdomība, interese un saprāts pretojas kaislībai, nav grūti ņosodīt to, kas šai kaislībai padodas. Šādos gadījumos netrūkst jau gatavu argumentu un gribot negribot tie jāuzklausa. Taču, kad uzvar saprāts un apdomība, kad kaislība upurēta, — kādi argumenti atliek filozofam un sofistam? Ko viņi atbildēs cilvēkam, kurš saka: «Es sekoju jūsu padomiem, bet visu zaudēju. Es rīkojos prātīgi, bet cietu.»

Tāds bija arī Frederikā stāvoklis. Bernerete viņam atrakstīja divas vēstules. Pirmajā viņa apgalvoja, ka dzīve kļuvusi nepanesama, un lūdza Frederiku laiku pa laikam viņu apciemot, nepamest galīgi. Viņam nepietika drosmes izpildīt šo lūgumu. Otra vēstule pienāca mazliet vēlāk.

«Es atkal tikos ar vecākiem,» Bernerete rakstīja, «viņi izturas laipnāk pret mani. Nomira mans tēvocis, un es mantoju nedaudz naudas. Esmu pasūtījusi tērpus savai debijai, tie Jums noteikti patiks, un es tos labprāt Jums parādītu. Kad iesiet garām manai mājai, iegriezieties uz mirklīti!»

Šoreiz Frederiks ļāvās pierunāties. Viņš apciemoja draudzeni, taču Bernerete nebija rakstījusi patiesību, viņa gluži vienkārši bija gribējusi tikties. Šī neatlaidība Frederiku aizkustināja, lai gan viņš vēl jo skaidrāk apzinājās bēdīgo nepieciešamību tai pretoties. Tiklīdz viņš par to ieminējās, Bernerete aizklāja viņam lūpas ar roku.

— Es visu zinu, — viņa teica. — Noskūpsti mani un ej!

Žerārs brauca uz laukiem, viņš aicināja līdzi arī Frederiku. Pirmās jaukās pavasara dienas, izjādes laukos Frederiku ietekmēja labvēlīgi, viņš pamazām atguva seno jautrību; arī Žerāra mīlestības sakars bija paputējis; padzinis mīļāko, kā pats izteicās, viņš gribēja padzīvot brīvi. Jaunekļi kopā klejoja mežos un aplidoja daiļu kaimiņu ciemata fermas saimnieci. Bet drīz no Parīzes sabrauca ciemiņi, pastaigas nomainīja kāršu spēle, pusdienas ieilga un kļuva pārāk skaļas. Nespēdams paciest tādu dzīvi, kas agrāk viņu žilbināja, Frederiks atgriezās savā vientulībā.

Viņš saņēma vēstuli no Bezansonas. Tēvs rakstīja, ka Darsī jaunkundze kopā ar vecākiem drīzumā dosies uz Parīzi. Un tonedēļ pat viņa patiesi atbrauca; Frederiks, kaut arī negribot, aizgāja pie viņas. Viņš atrada jauno dāmu tieši tādu, kādu bija atstājis — uzticīgu savai slepenajai mīlestībai un gatavu izmantot šo uzticību kā koķetērijas paņēmienu. Taču Darsī jaunkundze atzinās, ka nožēlojusi dažus Bezansonā pēdējās sarunas laikā izteiktos paskarbos vārdus. Viņa lūdza piedot, ja apšaubījusi Frederika atturību, un piebilda, ka, aizvien vēl nevēlēdamās precēties, atkal piedāvā viņam draudzību, šoreiz uz mūžu. Nelaimīga, skumju nomākta sirds allaž ir atsaucīga pret tādiem piedāvājumiem. Jauneklis pateicās un šad tad Darsī jaunkundzes sabiedrībā pavadīja vakarus, saskatīdams tajos pat zināmu jaukumu.

Blazētiem cilvēkiem asu pārdzīvojumu nepieciešamība liek tiekties pēc neparastā. Var likties neticami, ka tik jaunai meitenei kā Darsī jaunkundze bija tik dīvains un bīstams raksturs. Tomēr tā bija patiesība. Bez sevišķām pūlēm viņa iekaroja Frederika uzticību un lika izstāstīt savu mīlas dēku. Varbūt ar nevainīgu, sievišķīgu koķetēriju Darsī jaunkundze varētu Frederiku nomierināt vai kaut mazliet kliedēt viņa skumjas, taču viņai labpatika rīkoties citādi. Frederika nekārtīgo dzīves veidu viņa nebūt nenosodīja, turklāt apgalvoja, ka mīlestība to attaisnojot uņ trakulības darot viņam godu; Frederika lēmumu Darsī

jaunkundze neatbalstīja, sacīdama, ka nesaprotot, kā viņš varējis to pieņemt.

— Ja es būtu vīrietis, — viņa teica, — un baudītu tādu brīvību kā jūs, nekas pasaulē mani nespētu šķirt no mīļotās. Ar prieku uzņemtos visas rūpes, ja vajadzīgs, ciestu pat trūkumu, tomēr nekad no viņas neatteiktos.

Tāda valoda no jaunas meitenes lūpām skanēja visai neparasti, viņa taču nepazina dzīvē vairāk kā šauro ģimenes loku, bet tieši tāpēc šie vārdi šķita vēl ietekmīgāki. Savu lomu, kas viņai, starp citu, ļoti patika, Darsī jaunkundze tēloja divu iemeslu dēļ: pirmkārt, viņa gribēja iemantot romantiskas būtnes slavu un izrādīties cēla; otrkārt, viņas izturēšanās liecināja, ka viņa neļaunojas uz Frederiku, kas viņu aizmirsis, bet atbalsta viņa mīlestību pret Bernereti. Nabaga jauneklis atkal sapinās sievišķīgās viltības tīklos, ļaudams septiņpadsmit gadus vecajai meitenei sevi pārliecināt.

— Jums taisnība, — viņš sacīja, — dzīve ir īsa un laime virs zemes tik reti sastopama, ka muļķīgi būtu prātot un pašam sev sagādāt ciešanas, kad pasaulē tāpat ir daudz nenovēršamu bēdu.

Tad Darsī jaunkundze mainīja tematu.

— Bet vai jūsu Bernerete jūs mīl? — viņa nicīgi vaicāja. — Vai neteicāt, ka viņa ir tikai grizete? Vai uz šīs sugas sievietēm var paļauties? Vai viņa būs tāda upura cienīga? Un vai pratīs to novērtēt?

— Nezinu, — Frederiks atbildēja. — Un arī pašam man nav pret viņu sevišķi dziļu jūtu, — viņš nevērīgi piezīmēja, — viņas klātbūtnē domāju vienīgi, kā patīkamāk izklaidēties. Tagad es vienkārši garlaikojos, lūk, visa mana nelaime.

— Fui! Kaunieties! — Darsī jaunkundze iesaucās. — Kas nu tā par kaislību!

Un, aizsākusi šo tematu, jaunā dāma aizrāvās, it kā runa būtu par viņu pašu, un viņas dzīvā iztēle te rada bagātīgu vielu.

— Vai to sauc par mīlestību, — viņa turpināja, — ja domā tikai, kā patīkamāk izklaidēties? Ja nemīlat šo sievieti — ko tad pie viņas meklējat? Bet, ja mīlat, kāpēc pametāt? Viņa cieš, varbūt raud; vai nožēlojamam materiālam aprēķinam drīkst būt vieta cēlā sirdī? Vai tiešām esat tikpat vēss pašlabuma vergs kā mani vecāki, padarīdami mani uz mūžu nelaimīgu? Vai tāda rīcība ir jauna vīrieša

cienīga, vai tās dēļ nav jāsarkst? Taču nē, jūs pat īsti nezināt, vai ciešat un kaut ko nožēlojat! Jūs apmierinātu pirmā pretimnācēja, tās ir prāta kūtruma sekas. Ak, vai tā kāds mīl? Bezansonā es jums pareģoju, ka reiz jūs uzzināsiet, kas ir mīlestība, bet, ja būsiet tik gļēvs, tad šodien varu pareģot, ka jūs nekad to neuzzināsiet.

Kādu vakaru pēc tamlīdzīgas sarunas Frederiks atgriezās mājās. Viņu pārsteidza lietus, un viņš iegāja kafejnīcā iedzert glāzi punša. Ja sirdi ilgi mākušas skumjas, pietiek viegla uzbudinājuma, lai tā iepukstētos straujāk, un tad šķiet, ka dvēsele kā pārpilns trauks līst pāri malām. Izgājis no kafejnīcas, Frederiks pielika soli. Divi vientulībā un atturībā aizvadītie mēneši likās smaga pārbaude, viņš sajuta nepārvaramu nepieciešamību nomest šo prāta jūgu un uzelpot brīvi. Vairs nepārdomājot, Frederiks devās Ber-neretes mājas virzienā; lietus bija mitējies, mēness gaismā viņš saskatīja draudzenes logus, durvis, labi pazīstamo ielu. Trīcošu roku viņš pieskārās zvanam un kā senāk vaicāja sev, vai mazajā istabiņā atradīs zem pelniem gailošas ogles un gatavas vakariņas. Brīdī, kad vajadzēja zvanīt, Frederiks vilcinājās.

«Bet kas tur ļauns, ja kādu stundiņu pavadīšu šeit,» viņš domāja, «un, pieminot bijušo, lūgšu Berneretei nedaudz glāstu? Kas man var draudēt? Rīt taču mēs abi būsim atkal brīvi. Ja barga nepieciešamība mūs šķir — kāpēc neiedrošināties pavadīt kopā vismaz īsu brīdi?»

Bija pusnakts, Frederiks klusām piezvanīja, un durvis atvērās. Kad viņš spēra soli uz kāpnēm, durvju sardze, viņu pasaukusi, pavēstīja, ka augšā neviena neesot. Tā bija pirmā reize, kad Frederiks Bernereti nesastapa mājās. Viņš nosprieda, ka viņa devusies uz izrādi, un sacīja, ka uzgaidīs, taču durvju sardze to nepieļāva. Ilgi vilcinājusies, viņa beidzot izstāstīja, ka Bernerete izgājusi no mājām jau agri un atgriezīsies tikai rīt. [19]

Ko līdz tēlot vienaldzību, kad mīl, ja tikpat reiz atklāsies patiesība un būs nežēlīgi jācieš? Frederiks neskaitāmas reizes bija nozvērējies, ka nekļūs greizsirdīgs Berne-retes dēļ, viņš to tik bieži atkārtoja arī draugiem, ka galu galā pats tam noticēja. Mājup Frederiks devās kājām, svilpodams kadriļu.

«Viņai ir cits mīļākais,» viņš sprieda, «jo labāk, tieši to es vēlējos. Tagad būšu mierīgs.»

Bet, pārnācis mājās, Frederiks pēkšņi juta galīgu spēku apsīkumu. Viņš apsēdās un, it kā sakopodams domas, atbalstīja pieri rokās. Pēc veltīgas iekšējas cīņas daba ņēma virsroku; viņš piecēlās, pār vaigiem lija asaras, taču atziņa, ka viņš cieš, mazliet atviegloja sirdi.

Nežēlīgajam triecienam sekoja galīga apātija. Vientulība kļuva neizturama, un Frederiks vairākas dienas pavadīja, apciemojot paziņas vai bezmērķīgi klīstot ielās. Dažkārt viņš lūkoja atgūt agrāko māksloto bezrūpību vai ļāvās aklām dusmām un kala atriebības plānus. Pamazām viņu pārņēma riebums pret dzīvi. Viņš atcerējās bēdīgo gadījumu savas mīlestības sākumā, un liktenīgais piemērs neizgāja viņam no prāta.

— Sāku to saprast, — Frederiks Žerāram teica, — vairs nebrīnos, ka tādos brīžos cilvēks vēlas mirt. Ne jau sievietes dēļ izdara pašnāvību, bet tāpēc ka, tik briesmīgi ciešot, nav vērts un nav iespējams dzīvot, lai kāds arī būtu ciešanu cēlonis.

Labi pazīdams draugu, Žerārs nešaubījās par viņa izmisumu un, pārlieku viņu mīlēdams, nepameta šādā stāvoklī vienu. Sameklējis iespaidīgus sakarus, ko sevis dēļ nekad nebūtu darījis, Žerārs izgādāja Frederikam posteni sūtniecībā. Kādu rītu viņš ieradās pie drauga ar ārlietu ministra norīkojumu uz jauno darba vietu.

— Vienīgais labākais līdzeklis pret visām sāpēm, — Žerārs sacīja, — ir ceļojums. Lai dabūtu tevi prom no Parīzes, es kļuvu par lūdzēju, bet, paldies dievam, — laimējās. Ja tev netrūkst dūšas, brauc nekavējoties uz Bērni, turp tevi sūta ministrs.

Frederiks nevilcinājās. Pateicies draugam, viņš veicīgi sāka gatavoties ceļam. Aizrakstījis tēvam, jauneklis pavēstīja savu nodomu un lūdza tēva piekrišanu. Atbilde bija labvēlīga. Pēc divām nedēļām visi parādi bija nomaksāti, nekas Frederiku Parīzē neaizkavēja, un viņš steidzās saņemt ārzemju pasi.

Darsī jaunkundze uzdeva viņam dažādus jautājumus, bet Frederiks vairs nevēlējās atbildēt. Iekams pats vēl skaidri neizprata, ko jūt, viņš vājā rakstura dēļ bija pakļāvies jaunās sirdsdraudzenes ziņkārei, bet tagad ciešanas bija pārāk neviltotas, lai ar tām rotaļātos, un, noģizdams, cik bīstama

ir viņa kaislība, viņš vienlaik atskārta, cik tukša un muļķīga ir Darsī jaunkundzes iejaukšanās. Frederiks rīkojās, kā līdzīgā gadījumā rīkotos katrs. Lai drīzāk izveseļotos, iestāstīja sev, ka ir jau vesels, ka mīlas dēkā tiešām zaudējis galvu, bet viņa vecumā laiks pievērsties kam nopietnākam. Pats par sevi saprotams, ka Darsī jaunkundze tādus uzskatus neatbalstīja — šajā pasaulē viņai nebija nekā svarīgāka par mīlestību, viss cits bija nenozīmīgs, tā vismaz apgalvoja viņa pati. Frederiks ļāva viņai runāt, nemaz nenoliegdams, ka tiešām nekad neiemācīsies mīlēt. Tomēr sirds pārāk skaidri pauda pretējo, un, izlikdamies vieglprātīgs, viņš karsti vēlējās, kaut tā būtu īstenība.

Jo mazdūšīgāks Frederiks tapa, jo vairāk steidzās aizbraukt, lai gan nekādi nespēja atvairīt kādas uzmācīgas domas: kurš tagad ir Berneretes mīļākais? Ko viņa dara? Vai nemēģināt vēlreiz viņu satikt? Žerārs atzina, ka tas būtu lieki. Viņš cieši bija pārliecināts, ka jebkurš pasākums vienmēr jāpaveic līdz galam. Reiz Frederiks bija nolēmis braukt, draugs ieteica viņam aizmirst visp bijušo.

— Ko tu tur uzzināsi? — Žerārs vaicāja. — Bernerete vispār neko tev neteiks vai daļu patiesības noklusēs. Ja pierādījies, ka viņai ir cits mīļākais, — kam tev vēl viņas atzīšanās? Sieviete nekad nebūs atklāta pret bijušo mīļāko, pat ja iespējama pilnīga salabšana. Uz ko tu vēl ceri? Viņa tevi vairs nemīl.

Žerārs ar nolūku runāja tik asi, lai draugam iedvestu mazliet vīrišķības. Par to, kā šie vārdi Frederiku ietekmēja, ļausim spriest tiem, kas mīlējuši. Tiesa, daudzi nepazīst negaidītas šķiršanās rūgtumu. Visas saites -— pat stiprākās pasaulē — ar laiku atslābst, tikai dažas pārtrūkst uzreiz. Tie, kuriem mīlestību pamazām izdzēsusi vilšanās, apnikums vai šķiršanās, nespēj iedomāties, kādus pārdzīvojumus izraisa spējš lūzums. Negaidīta šķiršanās salauž pat cietākās sirdis un liek tām asiņot. Nejūtīgs spēj palikt vienīgi tas, kurā nav nekā cilvēciska. Tā ir visdziļākā brūce, ko nāve mums cērt šajā pasaulē, pirms nopļauj pavisam. Ja asaru pilnām acīm esat vērušies neuzticīgās mīļākās smaidā, tad sapratīsiet, ko nozīmē vārdi: «Viņa mani vairs nemīl.» Ja ilgi esat raudājuši, tad tie paliks jums atmiņā — tā ir rūgta dzīves patiesība. Paskaidrojot šo dvēseles stāvokli tiem, kuri to nepazīst, atklāti jāteic, ka nezinu, kas satriec smagāk — mīļotās pēkšņa nāve vai negaidīta neuzticība.

Frederiks neiebilda Žerāra stingrajiem padomiem, taču kāda par prātu spēcīgāka tieksme viņā nostājās pret tiem. Viņš izraudzījās citu ceļu, kā sasniegt mērķi; pats īsti nesaprazdams, ko vēlas un vai maz izdosies ko panākt, Frederiks gudroja, kādā ceļā kaut ko noteikti uzzināt par draudzeni. Viņš valkāja diezgan skaistu gredzenu, uz kuru Bernerete reizēm meta kārus skatienus. Par spīti mīlestībai, viņš nekad nebija varējis saņemties un atdot viņai šo rotu, ko viņam bija dāvinājis tēvs. Frederiks gredzenu iedeva Žerāram un, lūgdams nodot Berneretei, sacīja, ka tas pieder viņai un viņa to šeit aizmirsusi. Žerārs labprāt uzņēmās starpniecību, kaut gan uzdevumu izpildīt nesteidzās. Kad Frederiks neatlaidās, Žerārs bija spiests paklausīt.

No rīta abi draugi kopā izgāja no mājām, un, kamēr Žerārs devās pie Berneretes, Frederiks palika gaidot Tilērijās. Visai skumjā omā viņš iejuka ļaužu drūzmā. Frederikam bija mazliet žēl šķirties no dārgās ģimenes relikvijas; un ko labu viņš cerēja saņemt pretī? Vai uzzinās kaut ko no-mieriniešu? Žerārs bija aizgājis pie Berneretes, — bet, ja arī viņa neviļus izteiks kādu atzīšanos, nobirdinās asaru, vai Žerārs neuzskatīs par vajadzīgu to noslēpt? Frederiks, ne mirkli nenolaizdams acu no žoga, nepacietīgi gaidīja draugu, kas vienaldzīgi nāks atpakaļ. Lai vai kā, Žerārs Bernereti būs redzējis; neiespējami, ka pēc tam viņam nekas nebūtu sakāms; kas zina ko dažreiz neatklāj nejaušs gadījums! Varbūt šajā apciemojumā Žerārs uzzinās daudz. Jo ilgāk viņš kavējās, jo lielākas auga Frederika cerības.

Debesīs nemanīja ne mākonīša, koki tikko sāka plaukt. Tilērijās aug kastanis, kuru dēvē par divdesmitā marta koku. Kā stāsta, šis koks pirmo reizi uzziedējis Romas karaļa dzimšanas dienā un ik gadus zied vienā un tajā pašā laikā. Senāk Frederiks nereti bija sēdējis zem šā koka un tagad, sapņos iegrimis, pa vecam paradumam devās turp. Kastaņkoks bija uzticīgs savam poētiskajam nosaukumam, tā ziedošie zari izplatīja pirmās pavasara smaržas. Sievietes, bērni, jaunieši staigāja šurp un turp. Sejās staroja pavasarīgs prieks. Frederiks domāja par nākotni, par ceļojumu uz svešu zemi, kuru redzēs; neviļus sirdī iezagās nemiers, kas mijās ar cerībām, visa apkārtne, šķiet, aicināja sākt jaunu dzīvi. Frederiks iedomājās tēvu, kura lepnums un balsts viņš bija, kurš dēlam apliecināja tikai mīlestību kopš viņa dzīves sākuma. Pamazām apziņā pārsvaru guva mierīgākas, veselīgākas domas. Vērojot raibo pūli,

Frederiks prātoja par dzīves daudzveidību un nepastāvību. Patiesi, cik savāds šķiet pūlis, ja zinām, ka ikvienam tajā savs liktenis. Kas* vēl spēj sniegt tik pareizu priekšstatu par cilvēka vērtību un nozīmi dieva priekšā?

«Vajag dzīvot,» nodomāja Frederiks, «paļaujoties visvarenā gribai. Spītējpt ciešanām, jādodas tikai tālāk, jo neviens nezina, kurp ved viņa ceļš. Esmu brīvs un vēl ļoti jauns; jāsaņem spēki un jāsamierinās ar likteni.»

Kamēr Frederiks tā sēdēja, iegrimis domās, pēkšņi atsteidzās Žerārs. Viņš bija bāls un ļoti satraukts.

— Draugs, — viņš mudināja, — pasteigsimies. Nāc ātrāk, nekavēsim laiku!

— Uz kurieni?

— Pie viņas. Es ieteicu tev rīkoties, kā uzskatīju par pareizāku, taču dažos gadījumos aprēķins neder un apdomība ir nevietā.

— Saki man beidzot — kas noticis? — Frederiks iesaucās.

— Tūlīt uzzināsi, nāc, skriesim!

Viņi kopā steidzās pie Berneretes.

— Ej augšā viens, — Žerārs teica, — es drīz atgriezīšos.

Viņš aizskrēja.

Frederiks iegāja istabā. Atslēga bija durvīs, slēģi aizdarīti.

— Bernerete! — viņš sauca. — Kur jūs esat?

Nekādas atbildes.

Pustumsā pavirzījies dažus soļus uz priekšu, viņš dziestošo ogļu gaismā zemē pie kamīna ieraudzīja sēžam draudzeni.

— Kas jums kait? — Frederiks jautāja. — Kas noticis?

Atkal klusums.

Piegājis klāt, viņš saņēma Berneretes roku.

— Celieties taču! — viņš sacīja. — Ko jūs te darāt?

Izteicis šos vārdus, Frederiks pēkšņi šausmās atkāpās.

Roka, kuru viņš turēja, bija vēsa kā ledus, pie viņa kājām gulēja nedzīvs ķermenis.

Pārbijies viņš sāka saukt palīgā. Ienāca Žerārs kopā ar ārstu. Viņi atvēra logu, Bernereti iecēla gultā. Ārsts apskatīja nelaimīgo, papurināja galvu un deva rīkojumus. Šaubu nebija — visas pazīmes liecināja, ka nabaga meitene iedzērusi indi. Taču, kādu, to ārsts nespēja noteikt un velti centās uzminēt. Vispirms viņš slimniecei' nolaida asinis. Frederiks balstīja Bernereti, aplicis roku ap pleciem; viņa pa-

vēra acis, pazinusi mīļāko, noskūpstīja, tad no jauna ieslīga nāves miegā. Vakarā Bernereti piespieda izdzert tasi_ kafijas; viņā atgriezās apziņa, it kā mostoties no sapņa. Ārsts pavaicāja, kādu indi viņa lietojusi; sākumā Bernerete liedzās runāt, bet ārsts uzstāja, un viņa atzinās. Vienam no misiņa svečturiem, kas stāvēja uz kamīna, dažviet bija redzami vīlējumi; šo drausmīgo līdzekli Bernerete bija izmantojusi, lai pastiprinātu vājās opija devas iedarbību, kad aptiekārs, pie kura viņa to pirka, bija atteicies dot vairāk.

IX

Tikai pēc pāris nedēļām varēja uzskatīt, ka Berneretes dzīvībai briesmas nedraud. Viņa sāka jau celties un mazliet ēst, tomēr veselība bija iedragāta, un'ārsts brīdināja, ka viņa sirgšot visu mūžu.

Frederiks nebija atkāpies no mīļotās ne brīdi. Viņš vēl nezināja cēloni, kas licis viņai iet nāvē. Viņš tikai brīnījās, ka neviena dzīva būtne neliekas par Bernereti ne zinis. Patiesi, divu nedēļu laikā pie viņas nebija redzēti ne tuvinieki, ne paziņas. Vai iespējams, ka jaunais mīļākais viņu pametis šādos apstākļos? Varbūt viņa aiziešana bija meitenes izmisuma cēlonis? Abi pieņēmumi Frederikam šķita vienlīdz apšaubāmi, bet draudzene lika noprast, ka nevēlas par to runāt. Tā Frederiks mocījās nežēlīgās aizdomās, slepenā greizsirdībā, bet mīlestība un līdzcietība neļāva pamest Bernereti.

Būdama slima, Bernerete tomēr apliecināja- Frederikam vismaigāko mīlestību. Viņa bija bezgala pateicīga par rūpēm, ar kurām viņš neskopojās, un drauga tuvumā likās jautrāka nekā jebkad, kaut gan šī jautrība bija savādi skumja, it kā to apēnotu ciešanas. Viņa darīja visu, lai Frederiku uzjautrinātu un pierunātu nepamest viņu vienatnē. Kad Frederiks devās prom, viņa vaicāja, cikos viņš atgriezīsies. Viņa vēlējās, lai viņš pusdieno pie viņas pagalvja un, viņai iemiegot, tur viņas roku savējā. Gribēdama Fredetiku izklaidēt, Bernerete stāstīja bezgala daudz , notikumu no savas pagātnes. Bet, līdzko runa bija par tagadni un viņas kļūmīgo soli, tā apklusa. Nelīdzēja ne jautājumi, ne lūgumi — Frederiks atbildes nesaņēma. Ja viņš neatlaidās, Bernerete saīga un kļuva skumja.

Kādu vakaru viņa gulēja gultā; nupat viņai atkal bija nolaistas asinis, un tās vēl mazliet sūcās no nesadzijušās rētiņas. Bernerete ar smaidu vēroja, kā purpursarkana lāsīte norit pa viņas marmorbalto roku.

— Vai tu mani vēl mīli? — viņa Frederikam vaicāja.

— Vai visas šīs briesmas tev neiedveš riebumu?

— Es tevi mīlu, — viņš atbildēja, — un tagad mūs neviens vairs neizšķirs.

— Vai tiešām? — apskaudama viņu, Bernerete iesaucās.

— Nemāni mani, saki, ka tas nav sapnis!

— Nē, tas nav sapnis, mana jaukā, mīļā Bernerete. Mēs dzīvosim mierīgi un laimīgi.

— Ak vai, tas nav iespējams, nav iespējams! — viņa bezcerīgi iesaucās un klusītiņām piebilda: — Bet, ja nav iespējams, būs jāsāk no jauna.

Pēdējos vārdus Bernerete nočukstēja tikko dzirdami, bet Frederiks, tos uztvēris, nodrebēja. Otrā dienā viņš visu atstāstīja Žerāram.

— Mans liktenis izšķirts, — Frederiks sacīja, — nezinu, ko teiks tēvs, bet es Bernereti mīlu un, lai notiktu kas notikdams, neļaušu viņai nomirt.

Viņš patiesi bija pieņēmis bīstamu lēmumu, taču nekas cits neatlika. Frederiks aizrakstīja tēvam, uzticēdams savu mīlestības stāstu. Šajā vēstulē viņš aizmirsa pieminēt Ber-neretes neuzticību; viņš cildināja tikai viņas daiļumu, pastāvību, maigo neatlaidību, ar kādu viņa bija centusies atkal satikties, un beidzot izstāstīja briesmīgo pašnāvības mēģinājumu. Frederika tēvs, septiņdesmit gadus vecs vīrs, mīlēja vienīgo dēlu vairāk par savu dzīvību. Ne mirkli nekavējoties, viņš steidzās uz Parīzi. Ieradās arī viņa māsa Ombēra jaunkundze, ļoti dievbijīga vecmeita. Par nelaimi, ne cienījamais sirmgalvis, ne krietnā krustmāte nebija noslēgtas dabas, un tūlīt pēc viņu atbraukšanas visi paziņas uzzināja, ka Frederiks neprātīgi iemīlējies grizetē, kura viņa dēļ mēģinājusi noindēties. Drīz vien izplatījās baumas, ka viņš šo grizeti precēs; nelabvēļi kliedza, ka tas esot skandāls, kauna traips visai ģimenei; it kā jaunekli aizstāvēdama, Darsī jaunkundze klāstīja, ko zināja, neaizmirsdama pat romantiskākos sīkumus. Vārdu sakot, lūkojot novērst negaisu, Frederiks bija panācis, ka tas no visām pusēm gāzās pār viņa galvu.

Vispirms viņš bija spiests radu un draugu priekšā pa-

ciest kaut ko līdzīgu nopratinājumam; pret viņu neizturējās kā pret vainīgo, gluži otrādi, visi izlikās ļoti laipni, taču viņam vajadzēja atklāt kailu savu sirdi un noklausīties savu dārgāko noslēpumu nosodījumā; lieki teikt, ka neviens šeit neko neizlēma. Ombēra kungs vēlējās redzēt Bernereti. Viņš devās pie viņas, ilgi runāja, uzdeva neskaitāmus jautājumus, uz kuriem viņa atbildēja tik piemīlīgi un atklāti, ka.vecais jutās aizgrābts. Arī viņam savā laikā netrūka dēku. Pēc sarunas ar Bernereti viņš aizgāja ļoti satraukts un apmulsis. Paaicinājis dēlu, tēvs pavēstīja, ka nolēmis ziedot nelielu summu Berneretei, ja viņa izveseļojusies apņemsies izmācīties kādu amatu. Frederiks šo priekšlikumu atstāstīja draudzenei.

— Bet ko tu pats domā darīt? — viņa vaicāja. — Paliksi šeit vai brauksi projām?

Frederiks atbildēja, ka paliks, taču ģimene bija citās domās. Šajā jautājumā Ombēra kungs nebija pārliecināms. Tēvs dēlam attēloja tāda sakara bīstamību, kaunu un neiespējamību; ar maigiem, labi apsvērtiem vārdiem viņš paskaidroja Frederikam, ka tas aptraipīs viņa labo slavu un sabojās nākotni. Licis dēlam pārdomāt, tēvs ķērās pie pēdējā līdzekļa, kas Frederiku neatvairāmi ietekmēja: viņš lūdza dēlu, un dēls solījās visas prasības izpildīt. Frederiks bija pārdzīvojis tik daudz satricinājumu, saņēmis tik daudz pretrunīgu padomu, ka vairs nesaprata, ko iesākt, un, redzot no visām pusēm uzbrūkam nelaimi, neiedrošinājās ne cīnīties, ne galīgi izlemt. Pat allaž stingrais, noteiktais Že-rārs velti meklēja izeju un bija spiests atzīt, ka atliek paļauties uz likteni.

Divi negaidīti notikumi visu spēji grozīja. Kādu vakaru Frederiks vienatnē sēdēja savā istabā; pēkšņi ieradās Bernerete. Viņa bija bāla, izspūrušiem matiem, acīs drudžaini dega bīstamas liesmiņas; valoda — pretēji parastajai — bija aprauta, tonis pavēlošs. Viņa teicās nākusi pieprasīt paskaidroj umus.

— Vai gribat mani nogalināt? — viņa vaicāja. — Vai mīlat mani vai nemīlat? Jūs taču neesat bērns! Vai tiešām uz katra soļa jums nepieciešams citu padoms? Vai esat pie pilna prāta, ja vaicājat tēvam, vai jums jāpatur mīļākā? Ko vēlas šie cilvēki? Mūs izšķirt! Ja tā ir arī jūsu vēlēšanās, tad viņu padomi lieki, bet, ja ne, tad tie vēl mazāk vajadzīgi. Jūs gribat aizbraukt? Ņemiet mani līdzi! Amatu es nekad neiemācīšos, teātrī iestāties nevaru. Kā lai to

spētu tāda, kāda tagad esmu? Mani pārāk nospiež šī neziņa, un grūti ilgāk gaidīt. Izlemiet!

Šādā tonī viņa runāja gandrīz stundu, pārtraukdama Fre-deriku, ja viņš grasījās iebilst. Viņš velti centās Bernereti nomierināt. Spēcīgais uzbudinājums nepadevās nekādām pamācībām. Galu galā nomocījusies un pagurusi Bernerete saka rūgti raudāt. Frederiks apskāva viņu, nespēdams pretoties tik kvēlai jūtu izpausmei. Viņš aiznesa mīļāko un ielika gultā.

— Paliec šeit, — viņš teica, — un lai dievs mani soda, ja ļaušu kādam tevi izraut no šejienes! Vairs negribu neviena redzēt, ne dzirdēt, gribu būt kopā tikai ar tevi. Tu pārmet man mazdūšību, un tev taisnība, bet tu pārliecināsies, ka tagad rīkošos noteikti. Kaut arī tēvs mani atstumtu, tu brauksi man līdzi. Ja dievs mani radījis nabagu, lai tad arī dzīvojam nabadzībā. Man nerūp ne mans labais vārds, ne ģimenes gods, ne mana nākotne.

Šie dedzīgā pārliecībā izteiktie vārdi nomierināja Bernereti. Viņa lūdza draugu pavadīt viņu mājās. Par spīti nogurumam, Bernerete vēlējās iet kājām un paelpot svaigu gaisu. Pa ceļam viņi vienojās, kā rīkoties. Frederiks izliksies, ka pakļaujas tēva gribai; reizē viņš centīsies pierādīt, ka uzsākt diplomāta karjeru bez materiāla nodrošinājuma ir riskanti, un lūgs atļauju pabeigt advokāta praksi tiesā. Ombēra kungs, jādomā, tam piekritīs ar noteikumu, ka dēls aizmirsīs savu neprātīgo mīlestību. Bernerete pārcelsies uz citu kvartālu, un visi domās, ka viņa aizbraukusi. Viņa noīrēs mazu istabiņu Arfas ielā vai tās tuvumā un dzīvos tik taupīgi, ka Frederika uzturnaudas pietiks viņiem abiem. Tiklīdz tēvs būs atgriezies Bezansonā, Frederiks pārcelsies pie viņas un viņi dzīvos kopā. Par pārējo gādās dievs. Tāds bija plāns, kuru abi mīlētāji iecerēja, un, kā parasts šādos gadījumos, par veiksmi viņi nešaubījās.

Pāris dienu vēlāk pēc bezmiega nakts Frederiks sešos no rīta ieradās pie draudzenes. Iepriekšējā vakarā, izskaidrojoties ar tēvu, viņš bija ļoti satraukts: tēvs lika dēlam braukt uz Bērni; Frederiks atnāca pie Berneretes smelties drosmi. Bernereti istabā neredzēja, viņas gulta bija tukša. Iztaujājis durvju sardzi, Frederiks noskaidroja, ka viņam -radies sāncensis un Bernerete viņu krāpj.

Šoreiz Frederiks juta vairāk sašutumu nekā sirdssāpes. Nodevība bija pārāk rupja, lai mīlestības vietu neieņemtu

nicinājums. Pārnācis mājās, Frederiks uzrakstīja garu vēstuli, apbērdams Bernereti rūgtākajiem pārmetumiem. Taču vēstuli viņš saplēsa, neiemetis pastkastē.. Tik nenozīmīga būtne nebija viņa dusmu vērta. Viņš nolēma aizbraukt pēc iespējas drīzāk. Pasta karietē, kas nākamajā dienā devās uz Strasburgu, bija vēl brīva vieta. Frederiks to aizrunāja un steidzās pavēstīt tēvam savu nodomu; visa ģimene Frederiku apsveica, neviens, protams, nevaicāja, kāpēc viņš tā steidzas izpildīt tēva gribu. Vienīgi Žerārs zināja patiesību. Darsī jaunkundze pavēstīja, ka tāda rīcība ir nožēlojama, bet vīrieši parasti esot gļēvuļi; Ombēra jaunkundze pievienoja savus ietaupījumus nelielajai summai, ko brāļadēls ņēma līdzi. Atvadu mielastā sanāca kopā visi ģimenes locekļi, pēc tam Frederiks aizbrauca uz Šveici.

X

Ceļojuma iespaidi un grūtības, interesantas pārmaiņas un jauni darba pienākumi Frederiku ātri nomierināja. Tagad viņš ar šausmām atcerējās liktenīgo kaislību, kas viņu gandrīz pazudināja. Sūtniecībā Frederiku uzņēma ļoti laipni — viņam bija lieliski ieteikumi, viņa izskats iedvesa simpātijas, dabiskā vienkāršība izcēla viņa spējas, kas līdz ar to šķita vēl vērtīgākas; pēc neilga laika Frederiks iekaroja sabiedrībā cienījamu stāvokli, un viņu gaidīja spoža karjera.

Bernerete viņam vairākkārt rakstīja. Viņa jautri apvaicājās, vai Frederiks aizbraucis pavisam un vai drīz neatgriezīsies. Uz pirmajām vēstulēm viņš neatbildēja, bet, kad tās joprojām nāca un nāca, kļūdamas aizvien uzstājīgākas Frederiks beidzot zaudēja pacietību. Viņš atbildēja, izteikdams visu, kas uzkrājies sirdī. Rūgtākajos vārdos viņš vaicāja Berneretei, vai viņa patiešām aizmirsusi, ka divas reizes bijusi viņam neuzticīga, un lūdza turpmāk neapgrūtināt ar liekulīgu taisnošanos, kuru viņš vairs nevēlas uzklausīt kā vientiesīgs nelga. Starp citu, viņš piebilda, ka slavējot dievu par to, ka īstenība viņam atvērusi acis; viņa lēmums esot negrozāms, un Francijā viņš droši vien atgriezīšoties tikai pēc daudziem gadiem. Nosūtījis vēstuli, Frederiks juta atvieglojumu, viņš šķita pilnīgi atbrīvojies no pagātnes jūga. Bernerete vairs nerakstīja, un viņš neko par viņu nezināja.

Bernes tuvumā skaistā savrupmājā dzīvoja diezgan bagāta angļu ģimene. Frederiku stādīja tai priekšā; viesus laipni uzņēma trīs meitenes, vecākajai bija tikai divdesmit gadu. Viņa bija neparasti skaista; drīz meitene ievēroja, ka atstājusi uz jauno atašeju spēcīgu ietekmi, un arī pati nepalika vienaldzīga. Frederiks vēl nebija pietiekami atspirdzis no pārdzīvotā, lai spētu atkal iemīlēties. Taču pēc smagajiem triecieniem un bēdām viņš ilgojās miera un skaidras mīlestības. Daiļā Fannija nekļuva Frederika sirds noslēpumu līdzzinātāja kā Darsī jaunkundze, viņš Fannijai neuzticēja savas ciešanas, taču viņa pati nojauta, ka Frede-rikam nesen bijuši sāpīgi pārdzīvojumi, un, tā kā Fannijas zilajās acīs Frederiks, šķiet, smēlās mierinājumu, tās nereti pievērsās viņam.

Labvēlība izraisa simpātijas, bet tās savukārt — mīlestību. Pēc trim mēnešiem mīlestība vēl nebija klāt, tomēr strauji tuvojās. Cilvēks ar tik mīkstu, viegli ietekmējamu raksturu kā Frederiks mēdz būt pastāvīgs, taču ar noteikumu, ka pretī saņems pilnīgu uzticību. Žerārs bija pareizi spriedis, ka Frederiks Bernereti mīlēs ilgāk, nekā spēj iedomāties; tā tas tiešām notika, kamēr Bernerete viņu mīlēja vai vismaz šķita mīlam. Ievainot vāju sirdi nozīmē apdraudēt tās dzīvību; vāja sirds nespēj palikt uzticīga sāpīgām atmiņām, tā lūst vai aizmirst visu. Ar katru dienu vairāk Frederiks parada dzīvot vienīgi Fannijai; drīz vien izraisījās jautājums par precībām. Jauneklis nebija visai bagāts, toties viņam bija nodrošināts stāvoklis un iespaidīgi sakari; viņa labā runāja mīlestība, kas nepazīst šķēršļus; tika nolemts izlūgties Francijas galma gādību, un, kad Frederiku iecels par otro sekretāru, viņš varēs kļūt Fannijas laulāts draugs.

Beidzot šī laimīgā diena pienāca; jaunlaulātie bija tikko piecēlušies, un Frederiks, reibdams aiz laimes, turēja sievu savās skavās. Viņi sēdēja pie kamīna; uguns sprēgāšana un spējš liesmas atspīdums lika viņam nodrebēt. Dīvaina iedoma pēkšņi atsauca atmiņā dienu, kad viņš tieši tāpat bija sēdējis pie kamīna kopā ar Bernereti viņas mazajā istabiņā. Šo neparasto sagadīšanos ļaušu izskaidrot tiem, kuri atzīst, ka cilvēkam mēdz būt liktenīgas priekšnojautas. Šai brīdī Frederikam pasniedza vēstuli ar Parīzes zīmogu, tā vēstīja par Berneretes nāvi. Lieki attēlot Frederika pārsteigumu un sāpes, pietiks, ja lasītājam sniegšu nabaga meitenes pēdējās ardievas draugam; viņas rīcības paskaid-

rojums atradīsies šajās nedaudzajās pa daļai jautrā, pa daļai skumjā viņai raksturīgā stilā rakstītajās rindiņās.

«Ak, Frederik, Jūs labi zinājāt, ka tas ir sainis. Mēs nevarējām mierīgi dzīvot un būt laimīgi. Es gribēju šķirties no dzīves, bet tad mani apciemoja kāds jauneklis, ar kuru iepazinos vēl provincē savas slavas laikos; toreiz Bordo viņš bija neprātīgi iemīlējies^ manī. Nezinu, kur viņš ņēma manu adresi. Atnācis viņš krita man pie kājām, it kā es vēl būtu teātra karaliene. Viņš piedāvāja man savu bagātību, kas nebija visai liela, un sirdi, kura neko nebija vērts. Tas notika nākamajā dienā, draugs, — vai atceries? — Tu mani biji atstājis, teikdams, ka aizbraukšot. Es nejutos diez cik jautra, mans mīļais, un skaidri nezināju, kur paēst pusdienas. Ļāvos pierunāties un devos viņam līdzi; diemžēl nevarēju izturēt — biju likusi savas rīta kurpes aiznest pie viņa, bet tūlīt aizsūtīju tām pakaļ un nolēmu mirt.

Jā, mans nabaga labais draugs, es gribēju pamest Tevi šeit. Es nespētu dzīvot, ja man jāmācās amatā. Tomēr jau otro reizi biju cieši apņēmusies to darīt. Bet tad pie manis atkal atnāca Tavs tēvs, lūk, to Tu nezināji. Ko gan varēju viņam sacīt? Solījos Tevi aizmirst, pēc tam atgriezos pie sava pielūdzēja. Ak dievs, cik skumji man bija! Vai esmu vainīga, ja visi vīrieši man šķiet neglīti un muļķīgi, kopš mīlu Tevi? Tomēr es nevaru dzīvot tikai no gaisa. Saki jel — ko man iesākt?

Es nenonāvēju sevi, mans draugs, es tikai izbeidzu savu dzīvi; tā nav liela slepkavība. Mana veselība ir nožēlojama, zaudēta uz visiem laikiem. Tas būtu nieks, ja mani nemāktu garlaicība. Stāsta, ka Tu precēšoties; vai viņa ir skaista? Ardievu, ardievu! Pirmajā saulainajā dienā atceries rītu, kad Tu laistīji puķes. Ak, cik ātri es Tevi iemīlēju! Ieraugot Tevi, mani pārņēma trīsas, es nobālēju. Biju ļoti laimīga ar Tevi. Ardievu!

Ja Tavs tēvs to nevēlētos, mēs nekad nebūtu šķīrušies, bet Tev nebija naudas un man ari ne, lūk, mūsu nelaime! Kaut arī es iestātos mācībā pie šuvējas, tikpat ilgi tur nepaliktu, tātad — ko tu vēl gribi? Tā nu es divas reizes esmu lūkojusi atsākt dzīvi — nekas neizdevās.

Tici man, tā nav aušība, ja esmu nolēmusi mirt, tam ir savs pamats. Mani vecāki (lai dievs viņiem piedod!) bija atkal atnākuši. Kaņt Tu zinātu, ko viņi grib no manis! Cik pretīgi būt par nabadzības upuri, par nožēlojamu rotaļlietiņu, ko rausta uz visām pusēm! Vai nebūtu labāk bijis, ja

mēs senāk, kad mīlējām viens otru, dzīvotu taupīgāk? Bet Tu vēlējies iet uz teātri un izklaidēties. Cik jaukus vakarus mēs pavadījām «Šomjērā»!

Ardievu, mans mīļais, pēdējo reizi — ardievu! Ja justos labāk, es atgrieztos teātrī, taču no manis palikusi tikai ēna. Nekad nepārmet sev rnanu nāvi; es labi zinu, Tu nekad to nepieļautu, ja vien spētu; es daudz ko sapratu, taču neiedrošinājos sacīt; es paredzēju, kas mūs sagaida, bet nevēlējos Tevi apbēdināt.

Rakstu Tev skumjā naktī, tici man, daudz skumjākā nekā tā, kad zvanīji pie manām durvīm, nesastapdams mani mājās. Nekad nedomāju, ka Tu vari būt greizsirdīgs; uzzinot, ka esi dusmojies, man bija smagi un reizē priecīgi. Kāpēc, par spīti visam, mani nesagaidīji? Tu būtu redzējis manu seju, kad atgriezos no savas lielās laimes! Taču nav svarīgi — Tu mani mīlēji vairāk nekā man sacīji!

Vajadzētu beigt, bet es nespēju. Pieķeros šai papīra lapai kā pēdējam, kas man atlicis no dzīves; aizvien ciešāk saspiežu rindiņas; kaut varētu saņemt visus spēkus un aizsūtīt Tev! Nē, Tu nepazini manu sirdi. Tu mīlēji mani tāpēc, ka esi labs; Tu nāci tikai aiz līdzcietības un mazliet arī sava prieka pēc. Ja es būtu bagāta, Tu nekad mani nepamestu, to vienmēr sev atkārtoju, vienīgi tas man dod izturību. Ardievu!

Kaut mans tēvs nekad nejustu sirdsapziņas pārmetumus par to, ko man nodarījis! Ko gan es dotu, lai prastu kaut ko, lai pati savām rokām varētu pelnīt maizi! Tagad es to saprotu, bet ir par vēlu. Ja bērnībā savu dzīvi varētu saskatīt spogulī, es to tā nenobeigtu; Tu mani vēl mīlētu, bet varbūt arī ne, jo Tu taču precēsies.

Kā Tu varēji man atrakstīt tik nežēlīgu vēstuli? Kad Tavs tēvs.pieprasīja, lai atstāju Tevi, un Tu gatavojies aizbraukt, es nedomāju ļaunu, lūkodama atrast citu mīļāko. Neko tamlīdzīgu vēl nebiju izjutusi, nekad nebiju redzējusi kaut ko tik smieklīgu kā viņa seja, kad pavēstīju, ka atgriežos mājās.

Tava vēstule mani noveda izmisumā; divas dienas sēdēju pie kamīna, nespēdama izdvest ne vārda, ne pakustēt. Esmu dzimusi ļoti nelaimīga, mans draugs. Tu nespēj iedomāties, kā mīļais dievs ar mani apgājies šajos divdesmit gados, kamēr dzīvoju. Bērnībā mani sita, kad sāku raudāt — izdzina uz ielas. «Ej paraugies, vai nelīst!» tēvs teica. Divpadsmit gadu vecumā man lika ēvelēt dēļus; un kā

mani spīdzināja, kad kļuvu sieviete! Mana dzīve pagājusi, mēģinot dzīvot, un beidzot saprotu, ka vajag mirt.

Lai dievs Tevi svētī! Tu dāvāji man vienīgās, vienīgās laimes dienas! Ar Tevi kopā es brīvi atelpoju. Lai dievs Tev par to atlīdzina! Ak, kaut Tu būtu laimīgs, mans draugs! Kaut Tevi kāda mīlētu tā, kā Tevi mīl Tava nabaga mirstošā Bernerete!

Nebēdājies, drīz viss beigsies! Vai atceries vācu traģēdiju, kuru reiz vakarā man lasīji? Lugas varonis jautā: «Ko mēs mirdami sauksim?» — «Brīvība!» atbild mazais Žoržs. Tu raudāji, lasīdams šos vārdus. Raudi jel, tas ir Tavas draudzenes pēdējais sauciens.

Nabagi mirst bez testamenta, es tomēr nosūtu Tev savu matu cirtu. Atminos, ka reiz, kad frizieris tos apdedzināja, Tu grasījies viņam sist. Ja negribēji, ka manus matus dedzina, tad ari šo cirtu nemetīsi ugunī.

Ardievu, ardievu vēlreiz, uz mūžu!

Tava uzticamā draudzene Bernerete»

Man stāstīja, ka, izlasījis šo vēstuli, Frederiks lūkojis nonāvēties. Par to šeit nerunāšu; vienaldzīgie šādu soli nereti uzskata par smieklīgu, ja nelaimīgais paliek dzīvs; ar ļaužu spriedumu šai ziņā ir gaužām bēdīgi: kas mēģina mirt — par tiem smejas, bet mirušos aizmirst.

9 — 1120

TICIĀNA DĒLS

(1838)

I

TAS notika Venēcijā. 1580. gada agrā februāra rītā kāds jauneklis šķērsoja Pjacetu. Viņa drēbes bija sagumzītas, cepure, pie kuras plīvoja skaista tumšsarkana spalva, — uzmaukta pār ausīm. Viņš ātri soļoja uz Skjavoni krastmalu, mēteli un zobenu vilkdams pa zemi un visai nevērīgi kāpdams pāri zemē guļošajiem zvejniekiem. Sasniedzis Della Paija tiltu, jauneklis apstājās un pavērās apkārt. Aiz Džudekas rietēja mēness, un pirmie saules stari jau zeltīja dodžu pili. Tās tuvumā no citas pils lāgiem izlauzās biezi dūmu mutuļi un spoži liesmu atspīdumi. Baļķi, akmeņi, milzīgi marmora bluķi, lūžņu masas aizsprostoja Cietuma kanālu. Ugunsgrēks nule bija nopostījis kāda patricieša ūdeņu ieskauto namu. Lāgiem gaisā uzšāvās dzirksteļu spieti, un šajā baismīgajā gaismā starp drupām varēja atšķirt bruņotu sargkareivi.

Taču likās — ne drūmais posta skats, ne krāšņās debesis, kuras rītausma krāsoja vismaigākos toņos, mūsu jaunekli nepārsteidza. Brīdi viņš vēroja apvārsni, it kā atpūtinot apžilbušās acis, bet šķita, ka dienas gaisma viņam nepatīk, jo, ietinies mētelī, viņš skriešus devās tālāk. Drīz vien pie kādas pils viņš atkal apstājās un pieklauvēja pie durvīm. Tās nekavējoties atvēra sulainis ar lāpu rokā. Uz sliekšņa jauneklis pagriezās un vēlreiz pievērsa skatienu debesīm.

— Zvēru pie Bakha! — viņš iesaucās. — Šis karnevāls man maksāja dārgi!

Jaunekli sauca Pomponio Večellio. Tas bija Ticiāna jaunākais dēls; ar asu prātu un spilgtu iztēli apveltītais zēns bērnībā tēvam lika lolot visjaukākās cerības, taču spēļu kaislība jaunekli noveda no ceļa. Bija pagājuši tikai četri gadi, kopš lielais mākslinieks un viņa vecākais dēls Orācio gandrīz vienā laikā šķīrās no dzīves, bet jaunākais — Pipo jau bija paguvis izšķiest lielāko daļu milzīgās no tēva un brāļa mantotās bagātības. Neizkopdams savas dabiskās spējas un nepūlēdamies uzturēt tēva vārda labo slavu, viņš augām dienām gulēja, bet naktis pavadīja pie spēļu galda grāfienes Orsīni namā vai, pareizāk sakot, pie tā saucamās grāfienes Orsīni, kura nodarbojās ar Venēcijas jauniešu izputināšanu. Ik vakarus šajā namā pulcējās plaša sabiedrība, gan aristokrāti, gan kurtizānes; viņi spēlēja un turpat arī vakariņoja, bet par vakariņām jāmaksā nebija, tāpēc, protams, namamātes izdevumus vajadzēja segt kauliņu spēlei. Jo lielāki cehīnu kalni šeit kusa, jo bagātīgāk plūda Kipras vīns, aizvien daiļrunīgāki kļuva maigie skatieni, un grāfienes upuri, no vīna un spēles apskurbuši, pameta tur savu naudu un saprātu.

Brīdī, kad stāsta varoni ieraudzījām, viņš atgriezās tieši no šīs bīstamās vietas. Pagājušajā naktī viņu piemeklēja divkāršs zaudējums: kauliņu spēle bija galīgi iztukšojusi viņa kabatas, turklāt Dolfīno pils ugunsgrēkā nupat aizgāja bojā viņa vienīgā nobeigtā glezna, kuru lietpratēji vērtēja atzinīgi. Šis vēsturiska sižeta darbs, iedvesmoti un drosmīgi uzgleznots, gandrīz varēja sacensties ar paša vecā Ticiāna otu; pārdota bagātam senatoram, glezna bija sadegusi līdz ar citiem mākslas darbiem; sulaiņa neuzmanība visas šīs vērtības pārvērta pelnos. Taču Pipo par to sevišķi neskuma, daudz vairāk viņu uztrauca zaudējumi kauliņu spēlē, neveiksme, kas viņu nemitīgi vajāja augu vakaru.

Iegājis savā istabā, Pipo vispirms pacēla galdsegu un atvilktnē pārskaitīja atlikušo naudu, pēc tam, būdams jautra, bezrūpīga rakstura, viņš, sulainim piepalīdzot, pārģērbās mājas tērpā un sāka lūkoties laukā pa logu. Redzot, ka ārā jau atausis rīts, Pipo nespēja izšķirties, vai aizdarīt slēģus un likties gulēt vai palikt nomodā līdz ar pārējiem; viņš sen nebija redzējis saules lēktu, un debesis šajā rītā viņam rādījās priecīgākas nekā parasti. Tā arī īsti neizlēmis, vai doties pie miera vai ne, viņš, cīnīdamies ar miegu, izgājis uz balkona, iedzēra tasi šokolādes. Tiklīdz Pipo aizvēra plakstus, acu priekšā rēgojās galdi, trīcošas

rokas, bālas sejas un ausīs skanēja spēļu kauliņu graboņa ādas kausiņā.

— Sasodītā neveiksme! — viņš nomurmināja. — Neticami — kā var zaudēt ar piecpadsmit acīm!

Pipo neizgāja no prāta viņa parastais pretinieks vecais Vespaziāno Memmo, kas, izmetis astoņpadsmit acis, sagrāba visu uz galda sakrājušos zelta kaudzi. Lai padzītu šo nelāgo murgu, Pipo, spēji atvēris plakstus, sāka lūkoties uz krastmalu un garāmejošajām meitenēm. Pēkšņi viņš tālumā saskatīja sievieti maskā. Pipo nobrīnījās, jo, kaut gan bija karnevāla laiks \ trūcīgie ļaudis nemēdza staigāt maskās, bet vēl mazāk bija ticams, ka tik agrā rīta stundā kāda dižciltīga venēciete viena pati kaut kur dotos kājām; labāk ieskatījies, Pipo saprata, ka par masku noturējis nēģerie-tes seju; pēc brītiņa viņš to varēja apskatīt tuvāk un ievēroja, ka nēģerietei diezgan skaists augums. Viņa soļoja naski, brāzmainajā vējā košais, puķainais tērps cieši piegūla gurniem, iezīmējot graciozā stāva līnijas. Pārliecies pār balkona margām, Pipo pārsteigts redzēja, ka nēģeriete apstājusies klauvē pie viņa mājas durvīm. Durvju sargs nesteidzās atvērt.

— Kas tev vajadzīgs? — Pipo viņai uzsauca. — Vai tu mani meklē, melnmatīt? Mani sauc Pomponio Večellio, un, ja sargs liek gaidīt, es pats tevi tūlīt ielaidīšu.

Nēģeriete palūkojās augšup.

— Jūs esat Pomponio Večellio?

— Tieši tā, vai arī Pipo, ja vēlies.

— Vai esat Ticiāna dēls?

— Jā, esmu tavā rīcībā. Ar ko varu pakalpot?

Pametusi jauneklī īsu, ziņkāru skatienu, nēģeriete dažus

soļus atkāpās, veikli uzsvieda uz balkona papīrā ievīstītu kārbiņu un žigli steidzās prom, vairākkārt atskatīdamās. Pipo pacēla kārbiņu un, atvēris to, ieraudzīja skaistu, drā-niņā ietītu naudas maku. Viņam radās aizdomas, ka zem tā jābūt vēstulei, kas paskaidrotu, ko šis gadījums nozīmē. Vēstule patiesi atradās, taču likās tikpat mīklaina kā viss pārējais, jo saturēja tikai nedaudz vārdu:

«Neizšķied pārāk vieglprātīgi to, kas manī atrodas. Izejot no mājām, ņem līdzi tikai vienu monētu, ar to pietiks veselai dienai. Bet, ja vakarā no tās kāds nieks vēl atliks, katrs nabags vienmēr būs pateicīgs arī par to pašu.»

1 Tolaik Venēcijā karnevāla laikā bija pieņemts staigāt maskās. (Autora piezīme.)

Grozīdams rokās kārbiņu, Pipo uzmanīgi no visām pusēm to nopētīja, tad vēlreiz palūkojās caur logu uz krastmalu un beidzot saprata, ka neko vairāk neuzzinās.

«Jāatzlst, ka dāvana ir ļoti savāda,» Pipo nodomāja. «Cik žēl, ka tā nenāk īstā laikā. Padoms, ko man dod vēstule, nav slikts, tomēr brīdināt slīcēju, kas jau dus Adrijas jūras dzelmē, ir par vēlu. Kāds velns man to sūta?»

Pipo pareizi nojauta, ka nēģeriete ir kalpone. Viņš atsauca atmiņā savus paziņas un draugus, kas varētu būt sūtījuši dāvanu, un, tā kā lieka pazemība viņam acis neaptumšoja, viņš sprieda, ka sūtītājs bijis nevis kāds no draugiem, bet drīzāk sieviete. No samta darinātais naudas maks bija izšūts ar zeltu; izšuvumi likās pārāk smalki, lai tas būtu pirkts veikalā. Pipo domās uzskaitīja visas Venēcijas sievietes, sākot ar skaistākajām, beidzot ar ne tik skaistām, taču gudrāks nekļuva un nesaprata, ko iesākt, lai noskaidrotu dāvanas sūtītāju. Viņam tēlojās vispārdrošākās un glaimojošākās iespējas, vairākkārt viņš šķita gandrīz uzminējis; strauji pukstošu sirdi Pipo pētīja rokrakstu — tieši tā lielos burtus rakstīja kāda Boloņas grāfiene, bet līdzīgs rokraksts bija arī daiļajai dāmai no Brešijas.

Šādos sapņos pēkšņi sadurties ar nelāga iedomu ir tikpat nepatīkami kā, pastaigājoties ziedošā pļavā, uzmīt čūskai. Līdzīga sajūta pārņēma Pipo, pēkšņi atceroties Monnu Biankīnu, kura kopš zināma laika viņu nerimtīgi vajāja. Reiz masku ballē Pipo ar viņu bija uzsācis nelielu dēku, taču šo sievieti nemīlēja, kaut arī viņa bija diezgan skaista. Turpretī Monna Biankīna, pēkšņi iekvēlojusies mīlestībā pret jaunekli, katru viņa pieklājības izpausmi neatlaidīgi uztvēra kā mīlestības pierādījumu; šī sieviete lenca Pipo, rakstīja viņam vēstules, apbēra maigiem pārmetumiem. Reiz, aizejot no viņas, Pipo nozvērējās nekad turp vairs neatgriezties un stingri ievēroja šo lēmumu. Tagad viņā pamodās aizdomas, vai tieši Monna Biankīna nav izšuvusi maciņu un atsūtījusi viņam kā dāvanu; iedomājoties to, Pipo prieks izgaisa, jaukās ilūzijas izkūpēja kā dūmi; jo vairāk viņš pārlika, jo ticamāks šķita šis pieņēmums; Pipo saīdzis aizvēra logu un nolēma likties gulēt.

• Taču miegs nenāca, par spīti visiem pieņēmumiem, Pipo nespēja atvairīt iedomas, kas glaimoja viņa patmīlai. Viņš neviļus atkal ļāvās sapņiem; brīžam viņš gribēja aizmirst naudas maku, vairs nedomāt par to, brīžam vēlējās, kaut Biankīnas vispār nebūtu un viņš. brīvi varētu nodoties

minējumiem. Aizvilcis gultas aizkarus, Pipo pagriezās pret sienu, lai neredzētu dienas gaismu, bet tad, spēji izlēcis no gultas, pasauca sulaiņus. Viņam prātā bija ataususi gluži vienkārša doma. Monna Biankīna, nebūdama bagāta, turēja tikai vienu kalponi, un šī kalpone nebija nēģeriete, bet gan kāda resnīte no Kjodžas. Kur Monna Biankīna būtu ņēmuši šim gadījumam noslēpumaino sūtni, kuru Pipo nekad agrāk nebija Venēcijā manījis?

_— Lai svētīta tava melnā seja, — viņš iesaucās, — un Āfrikas saule, kas to krāsojusi!

Ne mirkli nekavējoties, Pipo lūdza atnest kamzoli un lika piebraukt gondolu.

II

Pipo nolēma apciemot avogadora [20] Paskvaligo meitu šinjoni Doroteju. Šī cienījamā vecā dāma, viena no bagātākajām un gudrākajām sievietēm republikā, bija Pipo krustmāte; Venēcijā nebija tādas ievērojamas personas, kuru sinjora Doroteja nepazītu, un Pipo cerēja, ka viņa palīdzēs noskaidrot noslēpumu, kas viņu nodarbināja. Bija vēl pārāk agrs, lai dotos pie aizbildnes, tāpēc Pipo nolēma nogaidīt un vispirms apmest līkumu zem Prokurācija arkām.

Nejauši gadījās, ka viņš sastapa Monnu Biankīnu pērkam audumus. Iegājis veikalā, Pipo ar dažiem nenozīmīgiem vārdiem uzrunāja viņu un pēkšņi nez kādēļ pasacīja:

— Monna Biankīna, šodien jūs man atsūtījāt lielisku dāvanu un devāt prātīgu padomu. Pazemīgi jums pateicos.

Tik pārliecināti runājot, viņš droši vien cerēja uzreiz atbrīvoties no nepanesamajām aizdomām, taču Monna Biankīna bija pārāk viltīga, lai izrādītu pārsteigumu, iepriekš nezinot, ko tas viņai dos. Viņa jauneklim neko nebija sūtījusi, tomēr atskārta, ka radusies izdevība Pipo piemānīt. Atbildējusi, ka nesaprot, par ko viņš runā, Monna Biankīna centās tik šķelmīgi smaidīt un kautri nosarkt, ka Pipo, par spīti visam, bija pārliecināts, ka dāvanu sūtījusi tieši viņa.

— Kopš kura laika, — viņš jautāja, — jūsu rīcībā ir šī daiļā nēģeriete?

Nezinādama, ko atbildēt, Monna Biankīna apjukusi brīdi

klusēja, tad pēkšņi skaļi iesmējās un aši pameta Pipo. Palicis vienatnē, Pipo, dziļi vīlies, atmeta nodomu doties pie sinjoras Dorotejas; viņš atgriezās mājās, aizsvieda maku kaktā un vairs par to nedomāja.

Dažas dienas vēlāk, spēlējot uz goda vārdu, Pipo zaudēja lielu summu. Ejot atmaksāt parādu, viņš paņēma līdzi dāvināto naudas maku, kas bija ērts, ietilpīgs un skaisti izskatījās viņam pie jostas. Tovakar Pipo atkal spēlēja un atkal zaudēja.

— Vai turpināsim? — vecais valsts notārs mesere Ves paziāno vaicāja, kad Pipo aptrūka naudas.

— Nē, — Pipo atbildēja. — Uz goda vārdu vairs nespēlēšu.

— Es varu jums aizdot, cik vien vēlaties! — grāfiene Orsīni iesaucās.

— Es tāpat, — mesere Vespaziāno piebilda.

— Un es arī, — maigā, skanīgā balstiņā atkārtoja kāda no grāfienes daudzajām brāļameitām, — bet atveriet maku, Večellio, tajā vēl jābūt vienam cehīnam.

Pipo pasmaidīja, jo makā patiesi gulēja aizmirsts cehīns.

— Lai notiek, — viņš teica, — spēlēsim, bet šoreiz likšu tikai vienu cehīnu, ne vairāk.

Viņš iemeta ādas kausiņā kauliņus, laimēja un turpināja spēli, nemitīgi divkāršojot iemaksas. Pēc stundas Pipo bija atguvis visu, ko iepriekšējā dienā zaudēja.

— Vai turpināsim? — Pipo savukārt vaicāja meserem Vespaziāno, kuram priekšā uz galda vairs nebija atlicis ne cehīna.

— Nē, es būtu liels muļķis, ja tam, kurš iemaksājis tikai vienu cehīnu, ļautu sevi galīgi izputināt. Lai nolādēts šis jūsu maks! Tas droši vien apburts!

Notārs saniknots atstāja zāli. Pipo grasījās sekot, bet meiča, kura viņam atgādināja par aizmirsto cehīnu, smejoties teica:

— Jūsu veiksme ir mans nopelns, tāpēc atdāviniet man laimīgo monētu!

Uz šā naudas gabala bija sīka iezīmīte, pēc kuras to viegli varēja atšķirt. Parakņājies naudas kaudzē, Pipo cehīnu atrada un gandrīz jau atdeva glītajai meitenei, bet pēkšņi iesaucās:

— Nē, skaistulīt, zvēru pie sava goda, to jūs nedabūsiet, taču nedomājiet, ka esmu skopulis, te būs desmit cehīnu,

lūdzu, ņemiet tos. Bet šo, paklausot nesenajam padomam, dāvinu liktenim.

To sakot, Pipo izmeta monētu pa logu.

«Vai iespējams,» viņš, mājup ejot, domāja, «ka Monnas Bianklnas naudas maks man nes laimi? Tā būtu dīvaina likteņa ironija, ja lieta, kas man nav tīkama, kļūtu mans talismans.»

Drīz Pipo patiesi ievēroja, ka ikreiz, ņemot līdz maku, viņš laimē. Ielikdams tajā zelta monētu, Pipo nespēja atbrīvoties no zināmas māņticības un reizēm neviļus pārdomāja kārbiņā atrastās vēstulītes vārdu patiesīgumu.

«Celiīns paliek cehīns,» viņš domāja, «un daudziem nav pat tā katru dienu.»

Šī doma lika viņam kļūt piesardzīgākam un mazliet ierobežot izdevumus.

Par nelaimi, Monna Biankīna neaizmirsa sarunu ar Pipo zem Prokurācija arkām. Lai nostiprinātu maldīgo pārliecību, kādā viņa Pipo bija atstājusi, Monna Biankīna laiku pa laikam sāka sūtīt viņam ziedus vai kādu citu nieku līdz ar īsām zīmītēm. Kā jau minēju, viņa ar savu uzbāzību Pipo bija ļoti apnikusi, un viņš nolēma neatbildēt.

Taču viņa vēsums Monnu Biankīnu noveda līdz galējībām, un viņa nolēma spert pārdrošu soli, kas jaunekli ļoti sakaitināja. Pipo prombūtnē Monna Biankīna noslēpās guļamistabā. Pārnācis un atradis Biankīnu, Pipo bija spiests atklāti pateikt, ka nemīl viņu, un lūdza likt mieru.

Biankīna, kā jau teicu, bija skaista un, nespēdama valdīt negantas dusmas, apbēra Pipo pārmetumiem, kuri šoreiz nebūt nebija maigi. Viņa sacīja, ka Pipo, stāstīdams par savu mīlu, viņu krāpis, ka viņa uzskata sevi par kompromitētu, un beidzot zvērēja atriebties. Dzirdot šos draudus, Pipo savukārt noskaitās; lai pierādītu, ka neviena nebīstas, viņš tūlīt pat lika Biankīnai ņemt atpakaļ no rīta atsūtīto ziedu pušķi un, kad pie rokas gadījās arī maks, teica:

— Pievāciet arī, lūk, šo! Šis maks man nesa laimi, bet, iegaumējiet, no jums es itin neko nevēlos pieņemt!

Dusmu uzliesmojumu jauneklis drīz vien nožēloja. Monna Biankīna, protams, neatzinās, ka melojusi. Kaut arī viņā virda dusmas, viņa sevi nenodeva. Paņēmusi maku, viņa aizgāja, cieši nozvērējusies, ka Pipo savu rupjo izturēšanos vēl nožēlos.

Vakaru Pipo, kā parasts, pavadīja pie spēļu galda un atkal zaudēja, viņam neveicās arī nākamajā dienā. Meserem

Vespaziāno arvien krita lielāks acu skaits, un viņš laimēja no Pipo ievērojamas summas. Sašutis par likteni un māņticību, Pipo tomēr spītīgi turpināja spēli. Beidzot kādu dienu, ejot prom no grāfienes Orsīni, viņš, kāpdams lejā pa kāpnēm, neizturējis iesaucās:

— Lai dievs man piedod, bet šķiet, ka vecajam nelgām taisnība: mans naudas maks bijis apburts. Kopš atdevu to atpakaļ Biankīnai, ne reizes neesmu laimējis.

Tajā brīdī Pipo acu priekšā noplīvoja koši, puķaini brunči, zem kuriem ņirbēja slaidas kājiņas: tā bija noslēpumainā nēģeriete. Pielicis soli, Pipo panāca melno un pavaicāja, kas viņa ir un kā sauc viņas kundzi.

— Kas to lai zina! — šķelmīgi smaidot, nēģeriete atbildēja.

— Manuprāt, tev gan to vajadzētu zināt. Tu taču esi Monnas Biankīnas kalpone?

— Nē. Bet kas ir šī Monna Biankīna?

— Sasodīts! Tā pati, kura nesen tevi sūtīja pie manis ar kārbiņu, ko tu tik veikli uzmeti uz balkona.

— Nē, jūsu gaišība, jūs maldāties.

— Es visu zinu, nepūlies izlikties, viņa pati man to stāstīja.

— Nu, ja viņa pati stāstīja... — nēģeriete kā šaubīdamās atkārtoja. Paraustījusi plecus, viņa brīdi padomāja, tad, viegli uzsitusi ar vēdekli jauneklim pa vaigu, projām skriedama, iesaucās:

— Tevi izjokojuši, manu skaistulīt!

Venēcijas ielas ir sarežģīts labirints, tās krustojas tik neiedomājami un negaidīti, ka Pipo, ļāvis meitenei aizbēgt, nespēja vairs viņai izsekot. Viņš pagalam apjuka, jo bija pieļāvis divas kļūdas: pirmkārt, bija atdevis maku Biankīnai, otrkārt, nebija paguvis aizturēt nēģerieti. Uz labu laimi klīzdams pilsētā, Pipo neviļus tuvojās savas krustmātes sinjoras Dorotejas pilij; viņš nožēloja, ka nav jau agrāk apciemojis šo dāmu, kā bija iecerējis, ar krustmāti Pipo mēdza apspriesties par visu, kas viņu interesēja, un viņas padoms gandrīz vienmēr bija noderīgs.

Pipo sastapa sinjoru Doroteju dārzā. Viņa bija viena pati. Noskūpstījis viņai roku, Pipo sacīja:

— Vai varat iedomāties, mīļo krustmāt, kādu muļķību nupat izdarīju? Nesen man kāds atsūtīja naudas maku...

Viņš vel nepaguva izteikt šos vārdus, kad sinjora Doroteja sāka smieties.

— Nu un, vai maks nav varen skaists? Vai tev nešķiet, ka zelta ziedi uz sarkanā samta lieliski izceļas?

— Kā? — jauneklis iesaucās. — Vai tiešām jums zināms ...

Tobrīd dārzā ienāca vairāki senatori, cienījamā dāma piecēlās, lai viņus saņemtu, un uz pārsteigtā Pipo neatlaidīgajiem jautājumiem tā arī neatbildēja.

III

Kad senatori aizgāja, sinjora Doroteja, par spīti krustdēla lūgumiem un uzmācīgajiem jautājumiem, neko tuvāk nepaskaidroja. Viņa pukojās uz sevi, jo, nevēlēdamās šajā dēkā iejaukties, pirmajā jautrības uzplūdā bija likusi manīt, ka zina svešu noslēpumu. Kad Pipo joprojām neatlaidās, sinjora Doroteja teica:

— Mīļais bērns, vienīgais, ko varu sacīt, — atklājot, kā sauc dāmu, kura izšuva šo naudas maku, es droši vien izdarītu tev lielu pakalpojumu, jo tā neapstrīdami ir viena no skaistākajām un dižciltīgākajām venēcietēm. Taču nomierinies un neko nevaicā: kaut arī labprāt tev pateiktu vairāk, esmu spiesta klusēt, neiedrošinos izpaust noslēpumu, kurš uzticēts vienīgi man un kuru izstāstīt drīkstu tikai ar šīs dāmas atļauju, citādi tas nebūtu godīgi.

— Nebūtu godīgi, dārgo krustmāt? Bet kāpēc jūs domājat, ka, uzticēdamās man ...

— Diezgan! — godājamā dāma viņu pārtrauca, tomēr, pat savā cienīgajā vecumā nespēdama iztikt bez šķelmības, piebilda: — Tu taču labprāt raksti dzejas — kāpēc tad nevari šim gadījumam veltīt sonetu?

Pipo, nopratis, ka neko vairāk neuzzinās, apklusa, kaut gan ziņkāre, kā varat jaust, bija augstākā mērā sakāpināta. Cerēdams, ka vakarā nepazīstamā skaistule varbūt ieradīsies pie sinjoras Dorotejas, Pipo vēl prom negāja. Viņš palika vakariņās pie avogadora Paskvaligo, lai gan sastapa tur tikai senatorus, tiesnešus un citas svarīgas amatpersonas.

Ap saules rietu, nošķīries no pārējiem, Pipo devās pasēdēt nelielā lapenē. Viņš pārlika, ko iesākt, un, pirmkārt,

apņēmās dabūt atpakaļ no Biankīnas maku, otrkārt, paklausot sinjoras Dorotejas padomam, sacerēt sonetu par godu šim notikumam, turklāt uzrakstīto sonetu viņš nekavējoties aiznesīs krustmātei, kura, bez šaubām, to parādīs daiļajai svešiniecei. Neatliekot ne brīdi, Pipo ķērās pie abu nodomu piepildīšanas.

Rūpīgi sakārtojis kamzoli un uzmaucis cepuri uz vienas auss, viņš vispirms pārbaudīja spogulī, vai izskatās nevainojami, jo bija nolēmis sākt ar liekuļotiem mīlestības apliecinājumiem Monnai Biankīnai, lai no jauna viņu apburtu un ar maigiem glāstiem ietekmētu, bet šo nodomu viņš ātri atmeta, nospriedis, ka līdz ar to izraisīs Biankīnas kaisli un šī sieviete atkal viņu vajās. Tad Pipo izšķīrās par gluži pretēju paņēmienu. Izlikdamies saniknots, viņš steigšus devās pie Monnas Biankīnas, gribēdams notēlot izmisumu un nobiedēt viņu tā, ka viņa reizi par visām reizēm liktos mierā.

Monna Biankīna piederēja pie tām melnacainajām Venēcijas gaišmatēm, kuru naids laiku laikos uzskatīts par bīstamu. Kopš Pipo pret viņu bija izturējies tik rupji, no viņas vairs nebija ne vēsts; droši vien viņa klusībā gatavojās solītajai atriebei. Tātad bija nepieciešams kāds izšķirīgs trieciens, kaut arī tas stāvokli pasliktinātu. Kad Pipo pie viņas ieradās, Monna Biankīna grasījās kaut kur doties; apturējis Biankīnu uz kāpnēm, viņš ar varu lika viņai atgriezties istabā.

— Ak, nelaimīgā! — Pipo iesaucās. — Ko jūs esat izdarījusi! Jūs sagrāvāt visas manas cerības, jūsu atriebe izdevusies!

— Augstais dievs! Kas jums noticis? — Biankīna apjukusi vaicāja.

— Un jūs vēl jautājat! Kur likāt naudas maku, ko teicāties man sūtījusi? Vai arī tagad jūs iedrošināsieties atkārtot šos melus?

— Kaut arī būtu melojusi — vai tam kāda nozīme? Es nezinu, kur palicis jūsu maks.

— Atdod to, vai arī tu mirsi! — Pipo, mezdamies virsū nelaimīgajai, kliedza. Un, netaupīdams jauno tērpu, kurā nabadzīte bija uzcirtusies, viņš, rupji norāvis plīvuru, kas sedza viņas krūtis, pielika dunci viņai pie sirds.

Biankīna, nobijusies līdz nāvei, sāka saukt palīgā, bet Pipo, aizbāzis viņai muti ar kabataslakatu, lai viņa vairs

nespētu pakliegt, piespieda atdot maku, kas, par laimi, bija saglabājies. Pēc tam viņš teica:

— Tu sagādāji bēdas ievērojamai ģimenei, uz visiem laikiem esi laupījusi mieru vienai no slavenākajām Venēcijas dzimtām! Piesargies! Šie varenie ļaudis tev uzglūn. Turpmāk ne tu, ne tavs vīrs nespersiet soli, kas viņiem nebūs zināms. Tavs vārds ierakstīts Tumsas valdnieka sarakstos, atceries dodžu pils pagrabus! Ar viltu tu izdibināji briesmīgu noslēpumu, bet, ja bildīsi kaut vārdu par to, visa tava dzimta iznīks!

To pateicis, Pipo aizgāja, un jāatzīst, ka briesmīgāki vārdi tolaik Venēcijā nebija dzirdēti. Nežēlīgie, slepenie Сот te Maggiore^21 spriedumi visiem iedvesa šausmas, un katrs, kas vien varēja nojaust, ka uz viņu krīt aizdomas, jau iepriekš uzskatīja sevi par pazudušu. Tas notika arī ar Biankīnas vīru, meseri Orio, kad sieva izstāstīja Pipo draudus, bez šaubām, šo to noklusēdama. Tiesa, viņai nebija, skaidrs, kas īsti tos izraisa, bet arī pats Pipo to nezināja, jo viss taču bija izdomāts. Sinjors Orio prātīgi sprieda, ka nav nekādas vajadzības izdibināt Lielās padomes dusmu cēloni un daudz svarīgāk ir izvairīties no šo dusmu sekām. Mesere Orio nebija dzimis Venēcijā, viņa vecāki dzīvoja zemes iekšienē. Nākamajā dienā pēc attēlotajiem notikumiem viņš kopā ar sievu, iekāpis kuģī, aizbrauca, un par viņiem nekas vairs netika dzirdēts. Tādā veidā Pipo atbrīvojās no Biankīnas, ar uzviju atmaksādams par viņas ļauno joku. Biankīna visu mūžu dzīvoja pārliecībā, ka ar maku, kuru viņa lūkoja piesavināties, patiesi saistās kāds valsts noslēpums, bet, tā kā dīvainais notikums šķita pārāk mīklains, atlika gudrot dažādus minējumus. Meseres Orio vecākiem tas kļuva par pastāvīgu sarunu tematu. Beidzot no visdažādākiem pieņēmumiem izveidojās visai ticama pasaciņa.

— Kāda ievērojama dāma, — viņi stāstīja, — iemīlēja Ticianello, proti, Ticiāna dēlu, kas savukārt bija iemīlējies Monnā Biankīnā, bez šaubām, velti lūkodams iekarot viņas labvēlību. Ievērojamā dāma, kura nebija nekas cits kā do-garese, uzdāvināja Ticianello naudas maku, ko pati savām rokām izšuvusi. Varat iedomāties, cik ļoti viņa noskaitās, uzzinot, ka Ticianello šo maku atdevis Biankīnai kā mīlestības pierādījumu.

Tāda bija meseres Orio ģimenes kronika, ko čukstus stāstīja viņa nelielajā namā Padujā.

Apmierināts ar pirmās ieceres panākumiem, mūsu varonis sāka gudrot, kā piepildīt otru. Par godu daiļajai svešiniecei vajadzēja uzrakstīt sonetu. Nupat notēlotā komēdija viņu negribot bija saviļņojusi, un ar zināmu iedvesmu Pipo uzmeta dažas vārsmas. Viņam prātā drūzmējās visi dzejniekiem parastie jūsmīgie izteicieni, aizrautīgie mīlas, cerību, slepenas kaisles apliecinājumi.

«Krustmāte taču teica,» viņš domāja, «ka šī dāma ir viena no daiļākajām venēcietēm, tātad jāievēro pieklājīgs tonis un jāuzrunā viņa ar vislielāko cieņu.»

Pipo pārvilka svītru uzrakstītajam un, krizdams no vienas galējības otrā, ar mokām atradis dažas labskanīgas atskaņas, mēģināja pielāgot tām izteicienus, kuri pauda visjaukākās, cēlākās domas un jūtas, kādas vien atbilda priekšstatam par svešo dāmu. Pārdrošās cerības nomainīja biklas šaubas, kvēlos vārdus par noslēpumu un mīlestību viņš tagad veltīja pateicībai un cieņai. Nespēdams cildināt nekad neredzētas sievietes skaistumu, Pipo ļoti uzmanīgi lietoja nenoteiktus, jebkuram izskatam pielāgojamus izteicienus. Vārdu sakot, pēc divu stundu darba un pārdomām bija gatavas divpadsmit gluži pieņemamas, ļoti saskanīgas, taču visai neizteiksmīgas vārsmas.

Pipo tās tīri pārrakstīja uz skaista pergamenta, malas apzīmēdams ziediem un putniņiem, kurus rūpīgi izkrāsoja. Bet, darbu nobeidzis un pantu pārlasījis, viņš to nekavējoties izsvieda laukā pa logu garām plūstošajā kanālā.

— Kāpēc es to visu daru? — Pipo sev vaicāja. — Vai vērts turpināt šo dēku, ja mana sirds klusē?

Paņēmis mandolīnu, viņš tās pavadījumā, staigādams šurp un turp pa istabu, sāka dziedāt senu dziesmiņu ar Petrarkas soneta vārdiem. Pēc brīža Pipo spēji apklusa. Sirds iepukstējās straujāk. Viņš vairs neprātoja ne par pieklājību, ne par iespaidu, ko varētu atstāt. Biankīnai atņemtais naudas maks kā trofeja gulēja atkal uz viņa galda. Viņš skatījās tajā.

— Sieviete, kura to darinājusi, — Pipo sprieda, — katrā ziņā mīl mani un prot mīlēt. Tāds darbs ir ilgs un sarežģīts; smalkie izšuvumi, košo krāsu izvēle prasa laiku, un strādājot viņa sapņojusi tikai par mani. Reizē ar maku atsūtītajā vēstulītē bija draudzīgs padoms, nevis vieglprātīgi

vārdi. Šo izaicinājumu uz mīlestības divkauju man sūta cēlsirdīga sieviete; kaut arī viņa par mani būtu domājusi tikai vienu dienu, esmu spiests drosmīgi pacelt šo mesto cimdu.

Pipo atkal ķērās pie darba un, ņemot rokā spalvu, izjuta lielāku satraukumu, bailes un cerības nekā pie spēļu galda, riskējot ar milzu summām. Nepārdomājot un neapstājoties viņš ātri uzrakstīja sonetu, kura tulkojums skan apmēram šādi:

Petrarku lasīdams, kad biju zeņķis mazs,

Es ari slavu reiz sev iegūt alku kvēli.

Viņš mīlā dzejnieks bij un dzejā — mīļākais,

Viens dievu valodu viņš pārvaldīja cēlu.

Viņš vienīgs mācēja tvert acumirkļu spēli Un smaidu vārīgu, kas iedzirkstas un gaist,

Lai vēlāk iegrebtu to viņas trauslā tēlā Ar zelta stiletu uz dimanta, kas kaist.

Jūs, kas tik draudzīgus, tik jaukus vārdus sūtāt,

Tos šodien uzrakstot un aizmirstot jau rīt,

Lai pateicību jel ik brīdi manu jūtat.

Varbūt ar sirdi es Petrarkam līdzīgs būtu,

Bet ne ar talantu, jo spēju izdarīt

Vien tik, kā roku sniegt, lai mīļā mana kļūtu.

Nākamajā dienā Pipo devās pie sinjoras Dorotejas. Tiklīdz viņi palika divatā, viņš ielika sonetu cienījamajai dāmai klēpī, sacīdams:

— Tas jūsu draudzenei.

Sinjora sākumā likās pārsteigta, tad, izlasījusi vārsmas, zvērēja nekad nevienam tās nerādīt. Bet Pipo, apgalvodams, ka nemaz par to nešaubās, tikai pasmējās un, pārliecināts, ka viņa rīkosies gluži pretēji, aizgāja. [22]

Visu nākamo nedēļu Pipo dzīvoja lielā satraukumā, taču šim satraukumam piemita zināma pievilcība. Viņš nespēra soli laukā no mājām, it kā bīdamies kustēties, lai neaizbie-dētu savu laimi. Tāda rīcība bija daudz prātīgāka, nekā parasts šādam vecumam. Pipo taču bija tikai divdesmit pieci gadi, bet jaunības nepacietībā, vēlēdamies pārāk ātri sasniegt mērķi, cilvēks nereti paskrien tam garām. Liktenis ir labvēlīgs tiem, kuri prot sev palīdzēt un laikā tvert lai-: ilgu gadījumu; Napoleons likteni nosaucis par sievieti. Un tieši tāpēc tas šķiet labprāt dāvinām to, kas patiesībā jāņem ar varu, tikai nevajag likteni steidzināt.

Devītajā dienā ap vakaru untumainā dieve Fortūna klauvēja pie jaunekļa durvīm un, kā redzēsiet, ne velti. Noskrējis lejā, viņš pats atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja nēģeriete, viņai rokā bija roze, kuru tā pielika Pipo pie lūpām.

— Noskūpstiet šo rozi, — viņa teica, — uz tās ir manas kundzes skūpsts. Vai viņa drīkst jūs apciemot, nebīstoties, ka tiks pazīta?

— Tā būtu liela nepiesardzība, — Pipo atbildēja, — ja viņa ieradīsies šeit gaišā dienas laikā, viņu pamanīs mani kalpotāji. Vai viņa nevarētu nākt nakti?

— Nē, nē, kurš gan to iedrošinātos! Nakti viņa šeit nenāks, nedz arī pieņems jūs pie sevis.

— Tad jāsatiekas citā vietā, kuru es tev norādīšu.

— Nē, kundze vēlas nākt tieši šurp; pagudrojiet, kā to labāk izdarīt!

Pipo brīdi pārdomāja.

— Vai tava kundze spēj agri piecelties?

— Kaut vai ar saules lēktu.

— Labi, tad klausies! Esmu paradis mosties ļoti vēlu, un arī pārējie šai namā, bez šaubām, guļ visu rīta cēlienu. Ja tava kundze varētu ierasties pie manis, tiklīdz svīst gaisma, es viņu sagaidītu un viņa ienāktu, neviena nemanīta. Ja viņa iedrošināsies palikt šeit līdz vēlai tumsai, nokārtosim arī aiziešanu.

— To var. Vai viņa drīkst nākt jau rīt?

— Jā, jau rīt, tiklīdz svīst gaisma, — Pipo atteica.

Viņš iebēra vēstnesei lakatiņā sauju cehīnu, tad, vairāk neko nevaicādams, atgriezās savā istabā un, nolēmis palikt nomodā līdz rītam, ieslēdzās. Pirms tam Pipo sulainim lika sevi izģērbt, lai visus pārliecinātu, ka dodas pie miera; palicis vienatnē, Pipo iekūra kamīnu, uzvilka ar zeltu izrakstītu kreklu, sasmaržotu apkaklīti un baltu samta kamzoli ar Ķīnas zīda piedurknēm; tā, pilnīgi sagatavojies, viņš apsēdās pie loga un iegrima sapņos par savu dāmu.

Lielajā steigā, ar kādu nepazīstamā nozīmēja tikšanos, Pipo nesaskatīja neko aizdomīgu. Pirmkārt nedrīkst aizmirst, ka tas notika sešpadsmitajā gadsimtā, kad mīlas

dēkas risinājās daudz straujāk nekā mūsdienās. Neapšaubāmi pierādījumi liecina, ka tolaik par vaļsirdību uzskatīja to, ko tagad uzskata par nepieklājību, un iespējams, ka »' mūsu tā dēvētā tikumība toreiz tika uzskatīta par liekulību. Lai vai kā, bet sieviete, kas, iemīlējusies skaistā jauneklī, bez garām runām viņam atdevās, nezaudēja tādēļ viņa acīs cieņu: neviens pat nedomāja sarkt par to, kas likās gluži dabiski; Francijas galma augstmanis tolaik mierīgi spalvu pušķa vietā pie cepures valkāja savas mīļākās zīda zeķi un visiem, kas brīnījās, redzot viņu Luvrā šādā galvas rotā, atbildēja, ka šī zeķe pieder sievietei, kuras dēļ viņš gatavs doties nāvē.

Tāds pēc dabas, starp citu, bija arī Pipo, un, pat dzīvodams mūsu laikmetā, viņš diez vai mainītu savus uzskatus. Par spīti nekārtīgajam dzīves veidam un izlaidībai, Pipo sev nekad nemeloja, kaut arī dažreiz bija spējīgs melot citiem; ar to gribu teikt, ka viņš vērtēja lietas pēc to būtības, nevis pēc ārējām īpašībām. Viņš prata izlikties, taču viltību izmantoja vienīgi tad, ja uz to viņu mudināja patiesa vajadzība. Viņam ienāca prātā, ka atsūtītā dāvana varētu būt tikai kaprīze, taču viņš nekādā ziņā neticētu, ka tā ir tukšas koķetes kaprīze; šo domu nepieļāva nupat jau minētie iemesli — rūpība un smalkums, ar kādu maks bija izšūts, un šim darbam veltītais laiks.

Iztēlodamies nākamo laimi, Pipo atcerējās kādu dzirdētu stāstu par turku kāzu paražām. Precoties austrumnieki līgavas seju ierauga tikai pēc kāzām, pirms tam līgavainis un pārējie viņu redz tikai aizplīvurotu. Līgavainis uzticas vecāku apgalvojumiem, tā sakot, apprecas, paļaujoties uz vārdiem. Pēc kāzu ceremonijas jaunā sieva atsedz seju un vīrs pats var pārliecināties, vai precības izdevušās; taču atteikties tikpat ir par vēlu, tāpēc atliek samierināties, un galu galā nevar teikt, ka šādas laulības būtu nelaimīgākas par citām.

Pipo jutās tieši tāda turku līgavaiņa lomā; tiesa, viņš savā nepazīstamajā dāmā necerēja rast nevainīgu meiteni, bet tas viņu nebūt nesarūgtināja; turklāt priekšrocība bija tā, ka viņi nesaistījās ne ar kādām svētām saitēm. Pipo tīksmi varēja ļauties gaidu un pārsteiguma priekam, nebēdājot par sarežģījumiem nākotnē, un tas, acīm redzot, pilnīgi aizstāja visus iespējamos trūkumus. Pipo iztēlojās, it kā viņu patiesi gaidītu pirmā kāzu nakts, un nav brīnums, ka šī iedoma viņu ļoti iepriecināja.

Ar spilgtu iztēli apveltītam jaunam cilvēkam pirmā kāzu nakts šķiet neiedomājami liela laime, jo pirms tam nav piedzīvotas nekādas grūtības, ne bēdas. Tiesa gan, filozofi mēdz apgalvot, ka ciešanas baudai piešķir asumu, bet Pipo uzskatīja, ka slikta mērce zivi nepadara gardāku. Viņš cienīja viegli pieejamus priekus, taču neatzina rupjas baudas. Izsmalcinātas diemžēl maksā dārgi, tas ir gandrīz nemainīgs likums. Bet uz kāzu nakti šis likums neattiecas, tā ir vienīgā iespēja, kad vīrietis var pilnīgi apmierināt divas savas visstiprākās tieksmes — kūtrumu un iekāri. Jauna vīrieša istabā ieved meiteni ar ziedu vainagu galvā, viņa vēl nepazīst mīlas; piecpadsmit gadus māte centusies iedvest viņai viscēlākās jūtas un izkopt prāta spējas; citos apstākļos jauneklis varbūt ziedotu veselu gadu, iekarojot vienu vienīgu šīs daiļās būtnes skatienu, bet tagad, lai iegūtu šo dārgumu, tikai jāatpleš rokās; māte atkāpjas, pats dievs svētī viņu saites. Kurš vīrietis gan nevēlētos to atkārtot ik vakaru, ja vien, pamostoties nākamajā rītā, neatskārstu, ka ir precējies?

Pipo nenožēloja, ka nebija izvaicājis nēģerieti, jo kalpones šādos gadījumos allaž cenšas slavēt savu saimnieci, kaut arī tā būtu pretīgāka kā nāves grēks; Pipo samierinājās ar dažiem vārdiem, kurus neviļus bija izteikusi sin-jora Doroteja. Viņš tikai labprāt kāroja zināt, vai nepazīstamā būs tumšmate vai gaišmate. Lai iztēlotos sievieti, par kuru sacīts vienīgi tas, ka viņa ir skaista, svarīgi noskaidrot viņas matu krāsu. Pipo ilgi gudroja, kādi mati viņam labāk patiktu, beidzot, lai prāts rimtos, iedomājās, ka nepazīstamās mati būs kastaņbrūni.

Tad izraisījās jautājums par viņas acīm; pieņemot, ka viņa ir tumšmate, acis varēja būt melnas, bet, ja gaišmate, tad zilas. Pipo nolēma, ka viņa dāmas acis būs zilas, taču ne pilnīgi gaišas, kas reizēm šķita pelēkas, reizēm zaļganas, bet gan tīrā debesu zilumā, acis, kuras kaisles mirkļos satumst un kļūst melnas kā kraukļa spārns.

Vēl lāgā neiztēlojies maigo, dziļo skatienu, Pipo burvīgajām acīm jau pievienoja sniegbaltu pieri un sārtus vaigus, kuri atgādina Alpu galotnes rīta saules staros. Starp abiem vaidziņiem, maigiem kā persiks, viņš saskatīja smailu deguntiņu gluži kā Amoram antīkajās grieķu skulptūrās, zem tā — rožainas, daiļi izliektas lūpiņas un divas rindas pērļainu zobu, caur kuriem plūst svaiga, salda elpa; skaisti veidots ieapaļš zods, atklāta, taču mazliet

augstprātīga seja; uz slaidā, gludā, perlamutra baltā kakla kā zieds uz stiebra gurdi šūpojas gracioza, tīkama galviņa. Atlika vēlēties, lai šis daiļais fantāzijas tēls pārvērstos īstenībā.

«Viņa atnāks,» Pipo domāja, «būs klāt, tikko uzausīs rīts.»

Dīvainākais, ka Pipo neapzināti bija iecerējis savas nākamās mīļākās pareizu attēlu.

Kad fregates, kas apsargā ieeju ostā, ar lielgabalšāvienu vēstīja sesto rīta stundu, Pipo manīja, ka lampas gaisma kļūst iesarkana, bet rūtis — aizvien zilgākas. Viņš piesteidzās pie loga. Šoreiz, raugoties laukā, plaksti nevērās ciet, kustības bija veiklas, nekad vēl Pipo nebija juties tik mundrs, kaut gan nakts bija aizritējusi nomodā. Gaismiņa jau svīda, bet Venēcija vēl gulēja — šī laiskā baudu dzimtene tik agri nemēdz mosties. Stundā, kad pie mums jau durvis ver veikali, bet pa ielām steidz gājēji un ekipāžas, šeit virs tukšās lagūnas cēlās migla un kā plīvurs ieskāva klusās pilis. Vējš tikko manāmi ņirbināja rāmo ūdens līmeni, tālumā Fuzīno pusē parādījās daži burinieki, kas ik dienas ved jūras karalienei pārtiku. Augstu virs dusošās pilsētas Svētā Marka zvanu tornī no krēslas iznira mirdzošs eņģelis, un tā zeltītie spārni spulgoja uzlecošās saules staros.

Tikmēr daudzās baznīcas pilsētā skaļi iezvanīja rīta dievkalpojumu. Dzirdot šīs skaņas, Venēcijas baloži, ar apbrīnojamu instinktu uzminējuši sitienu skaitu, baros ātri laidās pāri Skjavoni krastmalai uz lielo laukumu, kur šajā laikā viņiem arvien tiek kaisīti graudi; migla palēnām izklīda, atspīdēja saule; daži zvejnieki pamodušies izpurināja mēteļus un saveda kārtībā laivas. Kāds no viņiem skaidrā, labskanīgā balsī uzsāka tautas dziesmu, kaut kur noliktavas dziļumā viņam piebalsoja bass, otrā panta refrēnam pievienojās vēl kāds attālāks dziedātājs; drīz vien izveidojās vesels koris, katrs strādājot dziedāja savu balsi, un lieliska rīta dziesma sveica jaunas dienas dzimšanu.

Pipo māja atradās Skjavoni krastmalā netālu no Nani pils, neliela kanāla pagriezienā; tajā brīdī tumšajā kanālā pa gabalu pavīdēja gondola. Tās pakaļgalā stāvēja tikai viens gondoljers, bet trauslā laiva strauji kā bulta šķēla ūdeni un šķita slīdam pa stingru, spoguļgludu virsmu, kurā viemērīgi grima garais irklis. Pie tilta, kas lielo lagūnu

šķir no kanāla, gondola apstājās. No tās izkāpa maskējusies sieviete slaidu stāvu, cēlu gaitu, viņa devās uz krastmalu. Pipo acumirklī nokāpa lejā un gāja viņai pretī.

— Tā esat jūs? — viņš klusām vaicāja.

Par atbildi sieviete pieķērās elkonim, ko Pipo sniedza, un sekoja viņam. Mājā neviens vēl nebija piecēlies; ne vārda nerunājot, viņi uz pirkstgaliem šķērsoja apakšējo galeriju, kur gulēja durvju sargs. Nonākusi jaunekļa istabā, dāma apsēdās uz dīvāna un vispirms brīdi iegrima domās. Tad viņa noņēma masku. Pipo pārliecinājās, ka sinjora Doroteja nav melojusi — viešņa bija viena no daiļākajām Venēcijas sievietēm, divu dižciltīgu dzimtu mantiniece Beatriče Loredāno, prokuratora Donāto atraitne.

V

Neizsakāmi burvīgs bija Beatričes pirmais skatiens, kad, atsegusi seju, viņa palūkojās apkārt. Viņai bija tikai divdesmit četri gadi, bet jau pusotra gada viņa bija atraitne, un, kaut gan šīs dāmas rīcība lasītājam varētu likties pārdroša, tādu soli viņa atļāvās pirmo reizi mūžā, bez šaubām, līdz šim viņa bija mīlējusi tikai savu vīru. Izšķīrusies par šo gājienu, Beatriče bija tā satraukta, ka vajadzēja saņemt visus spēkus, lai pusceļā negrieztos atpakaļ. Viņas acis pauda reizē mīlestību, mulsu un drosmi.

Raudzīdamies viņā ar sajūsmu, Pipo nespēja izdvest ne vārda. Jebkuros apstākļos, sastopot nevainojamu skaistuli, nav iespējams uzlūkot viņu bez pārsteiguma un cieņas. Pipo nereti bija saticis Beatriči gan pastaigās, gan sabiedrībā. Viņš allaž bija jūsmojis par viņas daiļumu un dzirdējis, kā to apjūsmo citi. Viņas tēvs bija Pjetro Loredāno, Desmit vīru padomes loceklis, bet vectēvs — slavenais Loredāno, kurš aktīvi piedalījies Džakopo Foskarī procesā. Šī augstprātīgā ģimene Venēcijā bija labi pazīstama, un visi uzskatīja, ka Beatriče savu lepnumu mantojusi no senčiem. Viņa ļoti agri tika izprecināta prokuratoram Marko Donāto, bet pēc vīra nāves kļuva atkal brīva un mantoja lielas bagātības. Beatričes roku kāroja republikas ievērojamākie augstmaņi, taču viņu centieniem iepatikties viņa atbildēja ar visnevērīgāko vienaldzību. Galu galā lepnā, noslēgtā rakstura dēļ viņas vārds kļuva gandrīz vai par iesauku. Pipo jutās divtik pārsteigts — pirmkārt, tāpēc ka

nekad neiedrošinātos cerēt, ka noslēpumainā svešiniece, kuru viņš, pašam nezinot, savaldzinājis, būs Beatriče Do-nāto, otrkārt, raugoties viņā, Pipo šķita, ka redz šo sievieti pirmo reizi, tik ļoti viņa bija pārvērtusies. Mīlestība, kas piešķir pievilcību pat gluži parastai sejai, tobrīd apliecināja savu varu, padarot vēl daiļāku šo dabas radīto nevainojama skaistuma iemiesojumu.

Pipo mirkli klusēja, tad tuvojās dāmai un saņēma viņas roku. Viņš lūkoja attēlot savu pārsteigumu un pateikties par dāvāto laimi, taču Beatriče neatbildēja un likās to nedzirdam. Viņa sēdēja kā sastingusi, neko nemanīdama, it kā viss ap viņu būtu sapnis. Pipo ilgi runāja, bet viņa pat nepakustējās; aplicis roku Beatričei ap vidu, Pipo apsēdās blakus.

— Vakar jūs ar rozi atsūtījāt man skūpstu, — viņš teica, — tagad ļaujiet sniegt to jums atpakaļ, pieskaroties vēl svaigākam un jaukākam ziediņam.

Tā runājot, Pipo noskūpstīja Beatriči uz lūpām. Viņa nepūlējās to aizkavēt, bet pēkšņi skatiens, bezmērķīgi klejojot apkārt, apstājās pie Pipo. Maigi viņu atstūmusi un papurinājusi galvu, Beatriče skumji un laipni teica:

— Jūs mani nemīlēsiet, izraisu jūsos tikai iekāri. Bet es jūs mīlu un vispirms vēlos slīgt ceļos jūsu priekšā.

Un viņa patiesi noliecās, Pipo velti mēģināja viņu atturēt, lūgdams celties augšā. Izslīdējusi viņam no rokām, Beatriče nometās ceļos.

Redzēt sievieti tik pazemīgā pozā šķiet neparasti un pat nepatīkami. Tāds jūtu apliecinājums liekas piemērots tikai vīrietim; šis stāvoklis vienmēr atstāj smagu, satraucošu iespaidu, jo pat tiesneši mēdz piedot vainīgajam, kas nokritis ceļos. Aizvien lielāks auga Pipo pārsteigums, noskatoties burvīgajā būtnē. Ja pirmajā mirklī, ieraugot Beatriči, viņš izjuta cieņu — tad kā gan Pipo varēja justies tagad, redzot viņu pie savām kājām? Donāto atraitne, Lo-redāno meita viņa priekšā lieca ceļus! Sudrabotiem ziediem izrakstītais samta tērps klājās pār grīdas plātnēm, plīvurs un atrisušie mati sniedzās līdz zemei. No šiem jaukajiem ietvariem iznira baltie pleci un kā lūdzot saliktās rokas, bet valgās acis pievērsās Pipo. Līdz sirds dzīlēm saviļņots, gluži apskurbis uzvaras priekā, Pipo dažus soļus atkāpās. Viņš nebija cēlies no dižciltīgas dzimtas, un doma, ka Beatriče nolikusi viņam pie kājām savu patricietes lepnumu, kā zibens iešāvās prātā.

Taču godkāres uzliesmojums, kas ilga tikai mirkli, tūlīt pat izdzisa. Tādai mīlestības izpausmei vajadzēja izraisīt cēlākas jūtas, nevis tukšu iedomību. Liecoties pār dzidru strautu, tajā parādās mūsu atspīdums, bet, vēl zemāk nolīkstot, no dzīlēm mums pretī veras dubultnieks. Tā mīlestība cilvēkā rada pretmīlestību, kas uzplaukst pēc viena vienīga skatiena. Arī Pipo noslīga ceļos. Piekļāvušies viens otram, viņi labu brīdi tā palika, apmainīdamies pirmajiem skūpstiem.

Beatriče bija Loredāno meita, taču viņas dzīslās ritēja arī mātes — maigās Biankas Kontarīni rāmās asinis. Nav bijis pasaulē krietnākas mātes par viņu, kas arī piederēja pie Venēcijas skaistākajām sievietēm. Allaž priecīga un laipna, miera laikā ļaudamās dzīves priekiem, bet kara laikā visu savu sirdi ziedojot dzimtenei, Bianka šķita savu meitu vecākā māsa. Viņa nomira vēl gluži jauna un pat zārkā izskatījās skaista.

Māte Beatričei bija iemācījusi saprast un mīlēt mākslu, galvenokārt glezniecību. Tas nenozīmē, ka jaunā atraitne būtu lietpratēja šajā jomā. Beatriče bija redzējusi Romu un Florenci, taču Mikelandželo darbi viņai iedvesa vienīgi ziņkāri. Ja Beatriče būtu dzimusi Romā, viņa cienītu tikai Rafaelu, turpretī, būdama Adrijas meita, viņa priekšroku deva Ticiānam. Kamēr visi ap viņu aizrāvās ar galma intrigām un valsts lietām, Beatriči saistīja tikai jaunākās gleznas un bažas sagādāja šīs iemīļotās mākslas liktenis pēc vecā Večellio nāves. Dolfīno pilī Beatriče bija redzējusi stāsta sākumā minēto Ticianello vienīgo gleznu, kas ugunsgrēkā gāja bojā. Šī glezna viņai likās lieliska, un, sastapusi reiz Pipo pie sinjoras Dorotejas, viņa neglābjami jauneklī iemīlējās.

Jūlija II un Leona X valdīšanas laikā glezniecību neuzskatīja par amatu kā šodien. Māksliniekiem tā nozīmēja kultu, augstmaņiem — labas gaumes izpausmi, Itālijai — slavu, sievietēm — kaislību. Ja pāvests reiz pameta Vatikānu, lai tiktos ar Buonaroti, tad ievērojama venēcieša meita droši varēja iemīlēt Ticianello, taču Beatričei prātā bija vēl citi nolūki, kas spārnoja viņas kaislību un piešķīra tai cēlumu. Viņa vēlējās kļūt ne vien Pipo mīļākā, bet arī iedvesmotāja un izveidot no viņa ievērojamu gleznotāju. Pazīdama Pipo nekārtīgo dzīvi, Beatriče nolēma izraut viņu no šīs vides. Ticēdama, ka, par spīti Pipo palaidnībām, dievišķā mākslas dzirksts viņā nav galīgi izplēnējusi, tikai

pārklājusies pelniem, viņa cerēja to atdzīvināt ar savu mīlestību. Slepeni lolojot šo domu, jaunā sieviete vilcinājās veselu gadu; retumis viņa sastapa Pipo vai, ejot gar krastmalu, raudzījās jaunekļa mājas logos. Bet reiz viņai uznāca neatvairāms kārdinājums izšūt un aizsūtīt viņam naudas maku, un viņa *šim kārdinājumam nepretojās. Tiesa gan, Beatrice nosolījās, ka ar to viss beigsies un viņa neko vairāk neuzsāks. Bet, kad sinjora Doroteja parādīja Pipo dzejoli, jaunajai sievietei acīs sariesās asaras. Beatrice apzinājās, kādām briesmām pakļaujas, sekojot savai iedomai, bet tas taču bija sievišķīgs sapnis, un, izejot no mājām, viņa sev teica:

— Sievietes griba ir dieva griba.

Šī doma Beatriči vadīja un atbalstīja tāpat kā viņas skaidrā mīlestība, un tās paspārnē viņa jutās droša. Liecot ceļus Pipo priekšā, Beatrice veltīja pirmo lūgšanu mīlestības dievam, bet, tiklīdz bija ziedojusi tam savu lepnumu, nepacietīgais dievs jau prasīja citu upuri, un Beatrice nekavējās dalīt gultu ar Ticianello, it kā būtu viņa sieva. Noņēmusi plīvuru, viņa aplika to Veneras statujai, kas stavēja guļamistabā. Tikpat bāla un skaista kā šī marmora dieve Beatriče ļāvās savam liktenim.

Viņa pavadīja kopā ar Pipo augu dienu, kā bija norunāts. Ap saules rietu atbrauca gondola, kas viņu bija atvedusi. Beatriče aizgāja tikpat slepeni, kā nākusi. Kalpotāji bija aizsūtīti ar dažādiem uzdevumiem. Mājās bija tikai durvju sargs. Saradis ar kunga dzīves veidu, viņš nemaz nebrīnījās, redzot galerijā kopā ar Pipo sievieti maskā. Bet, kad dāma, apstājusies pie sliekšņa, noņēma masku un Pipo atvadoties viņu noskūpstīja, durvju sargs, klusītiņām pielavījies tuvāk, ieklausījās.

— Vai agrāk nekad mani nebiji ievērojis? — Beatriče līksmi vaicāja.

— Kā gan ne, — Pipo atbildēja, — bet nezināju, ka esi tik daiļa; esmu pārliecināts, ka tu pati neapzinies savu skaistumu.

— Tāpat kā tu savējo; tu esi skaists kā diena, tūkstošreiz skaistāks, nekā domāju. Tu mīlēsi mani?

— Jā, un ilgi, ilgi.

— Bet es — mūžam.

Pēc šiem vārdiem viņi šķīrās, un Pipo, stāvēdams durvīs, ar skatienu sekoja gondolai, kas aizveda Beatriči Donāto.

Aizritēja divas nedēļas, bet Beatriče vēl nebija ieminējusies par saviem nodomiem. Patiesību sakot, viņa pati tos bija mazliet piemirsusi. Mīlestības sākums atgādina pirmās spāņu ekspedīcijas, atklājot Jauno pasauli. Dodoties jūras ceļojumā, šie ļaudis svēti solījās pildīt valdības rīkojumus — sastādīt ģeogrāfiskās kartes un ieviest Amerikā civilizāciju. Bet, nonākot pie mērķa un ieraugot svešās debesis, neskartos mūžamežus, zelta un sudraba atradnes, viņi acumirklī • aizmirsa visu; dzenoties pēc jaunatklājumiem, viņiem prātā vairs nebija ne solījumi, ne Eiropa, kaut gan nereti viņi uzgāja dārgumus. Tā mēdz rīkoties arī mīlētāji.

Beatrices aizmāršībai bija vēl otrs cēlonis. Šajās divās nedēļās Pipo ne reizes nebija piedalījies spēlēs un gājis pie grāfienes Orsīni. Tas jau bija ceļš uz labošanos, tā vismaz sprieda Beatriče, un iespējams, ka viņa nemaldījās. Pusi dienas Pipo pavadīja pie mīļotās, otru pusi — vēroja jūru un dzēra Samosas vīnu Lido krodziņā. Ar draugiem viņš vairs netikās, savus paradumus atmeta un, ne par ko neraizēdamies, nemanīja, kā skrien dienas un stundas. Vārdu sakot, viņš bija apskurbis un ar baudu ļāvās pilnīgai aizmirstībai, kā tas mēdz būt pēc pirmajiem daiļas sievietes skūpstiem, — un kā tādā gadījumā izšķirt, vai vīrietis ir prātīgs vai neprātīgs?

īsi sakot, Pipo un Beatriče bija radīti viens otram, viņi to nojauta kopš pirmās dienas, bet, lai par to pilnīgi pārliecinātos, bija nepieciešams laiks, ar mēnesi šim nolūkam pietika. Kad mēnesis pagāja, par gleznošanu vēl nebija ne runas. Toties dienas piepildīja mīlestība, mūzika, izbraucieni gondolā, pastaigas ārpus pilsētas. Augstdzimušām dāmām nereti vairāk prieka sagādā slepens gājiens uz priekšpilsētas krodziņu nekā vakariņas buduārā. Arī Beatriče bija šādās domās un paša dodža pusdienu vietā labāk kopā ar Pipo sēdētu kādā Kvintavallas lapenē un ēstu svaigu zivi. Pēc tādas maltītes viņi parasti kāpa gondolā un vizinājās Armēņu salas apkārtnē; tieši tur, starp pilsētu un Lido, starp debesīm un jūru, jaukā mēnesnīcas naktī ieteicu lasītājam izbaudīt mīlestības laimi pēc venēciešu parauga.

Nākamajā mēnesī Beatriče reiz atkal slepeni ieradās pie

Pipo, sastapdama viņu neparasti līksmu. Viņš nule bija pabrokastojis un, viņai ienākot, staigādams pa istabu, dungoja kādu dziesmiņu; saules pielijušajā telpā uz galda laistījās sudraba trauks pilns ar cehīniem. Iepriekšējā vakarā Pipo bija spēlējis, laimēdams no meseres Vespaziāno pusotra tūkstoša piastru. Daļu šīs naudas viņš bija izlietojis, pērkot ķīniešu vēdekli, sasmaržotus cimdus un smalki izstrādātu venēciešu zelta važiņu. Visu salicis ar perlamutru izrotātā ciedru koka kastītē, viņš to uzdāvināja Beatričei.

Saņemdama dāvanu, viņa nopriecājās, taču, uzzinājusi, ka tā pirkta par spēlē laimētu naudu, tūlīt no tās atteicās. Nepriecādamās līdzi ar Pipo, viņa iegrima domās. Varbūt viņai šķita, ka Pipo vairs tik ļoti viņu nemīl, ja atgriežas pie senajiem netikumiem. Katrā ziņā viņa saprata, ka pienācis īstais laiks runāt un mēģināt Pipo novērst no izlaidīgās dzīves, kurai viņš atkal tiecās paļauties.

Uzdevums nebija viegls. Mēneša laikā Beatrice bija iepazinusi Pipo raksturu. Tiesa, pret ikdienas vajadzībām viņš bija augstākā mērā nevērīgs un ar baudu nodevās far-niente \ bet tieši šīs bezrūpības dēļ pievērst viņu kaut kam nopietnākam būtu grūti — ja kāds lūkotu viņu ietekmēt, viņš neko neapstrīdētu, nepretotos, ļautu sevi pārliecināt, taču rīkotos, kā pašam labpatīk. Lai sasniegtu mērķi, Bea-triče ķērās pie viltus — ievaicājās, vai Pipo nevēlas gleznot viņas portretu.

Pipo bija ar mieru, nākamajā dienā, nopircis audeklu, viņš lika ienest savā istabā skaistu griezta ozola molbertu, ko bija lietojis tēvs. No rīta ieradās Beatriče platā, brūnā apmetnī, kuru nometa, tiklīdz Pipo bija gatavs sākt darbu. Nostājusies viņa priekšā, Beatriče savā tērpā ļoti atgādināja Parisa Bordones «Kronēto Veneru». Virs pieres saceltie mati, apvīti pērļu virknēm, krita garām, viļņainām šķipsnām pār rokām un pleciem. Pērļu kaklarota, pie krūtīm sasprausta ar zelta slēdzenīti, nokarājās līdz jostai, izceļot puskailo krūšu nevainojamās līnijas. Gaišzilos un sārtos toņos lāsmojošo tafta tērpu ap ceļgaliem saturēja rubīna sprādze, atsedzot marmorgludo kājiņu. Uz rokām Beatričei bija dārgas aproces, kājās — sarkanas samta kurpītes, sasietas zeltītām aukliņām. [23]

Kā zināms, Bordones «Venera» ir tikai kādas venēciešu dāmas ģīmetne; šis gleznotājs, Ticiāna skolnieks, Itālijā bija ļoti populārs. Varbūt, pazīdama šo dāmu, Beatriče apzinājās, ka ir daudz skaistāka. Viņa gribēja^ izraisīt Pipo sacensības kāri un vēlēšanos pierādīt, ka viņš spēj but pārāks par Bordoni.

— Zvēru pie Diānas! — brīdi vērojis Beatriči, Pipo iesaucās, — «Kronētā Venera» ir tikai par dievieti pārģērbusies austeru pārdevēja. Lūk, manā priekšā īstā Amora māte, kara dieva mīļākā!

Nav šaubu, ka, redzot daiļo modeli, Pipo pirmā doma nebūt nesaistījās ar darbu. Beatriče mirkli pat bažījās, vai neizskatās pārāk skaista un vai izvēlējusies īsto ceļu, lai pārveidotu Pipo dzīvi. Glezna tika uzsākta, kaut gan pirmo skici Pipo uzmeta ar izklaidīgu roku. Neviļus viņam nokrita zemē ota. Beatriče to pacēla un, sniegdama mīļotajam, teica:

— Arī tavam tēvam reiz izkrita ota no rokām. To pacēla Kārlis V un atdeva viņam. Kaut gan neesmu imperat-rise, vēlos rīkoties līdzīgi Cēzaram.

Pipo, bezgala mīlējis un apbrīnojis tēvu, runāja par viņu vienmēr ar cieņu. Atmiņas jaunekli saviļņoja. Viņš piecēlās un atvēra skapi.

— Lūk, ota, kuru pieminējāt, — rādot to Beatričei, viņš sacīja. — Kopš tai pieskārās puspasaules iekarotāja roka, tēvs glabāja to kā relikviju.

— Vai šo gadījumu atceraties? — Beatriče vaicāja. — Un vai varat man pastāstīt?

— Tas notika Boloņā, — Pipo uzsāka, — pāvesta un imperatora pārrunu laikā; viņi sprieda par Florences hercogisti, pareizāk sakot, izšķīra Itālijas likteni. Visiem redzot, Kārlis V runāja ar pāvestu, sēžot uz terases, un, kamēr ilga šī apspriede, pilsētā valdīja klusums. Pēc stundas jautājums bija izlemts. Klusumam sekoja briesmīga kņada — cilvēku balsis, zirgu zviedzieni. Tauta nesaprata, kas viņu sagaida, ļaudis uztraucās, gribēja kaut ko izdibināt, taču bija pavēlēts glabāt to vislielākā noslēpumā; pilsētas iedzīvotāji ar šausmām un ziņkāri uzlūkoja pat nenozīmīgākos abu galmu pārstāvjus; mēļoja par Itālijas sašķelšanu, par jaunām grāfistēm un trimdu. Mans tēvs, stāvot uz kāpnītēm, kuras lietoja strādājot, veidoja kādu lielu gleznu, kad pēkšņi atvērās durvis, ienāca zaldāti ar āvām rokās un

nostājās gar sienu. Viņiem sekoja pāžs, skaļi pavēstīdams: «Cēzars!» Pēc brīža, smaidot savā rudajā bārdā, parādījās imperators cieši apspīlētā kamzolī. Patīkami pārsteigts par šo negaidīto apciemojumu, tēvs steidzīgi kāpa lejā; viņš bija jau krietni vecs un, turoties pie kāpņu margām, neviļus izlaida no rokām otu. Klātesošie, imperatoram ienākot sastinguši kā statujas, neiedrošinājās kustēties. Tēvs, gluži samulsis par savu gausumu un neveiklību, tomēr bijās steigā pakrist. Kārlis V, panācis dažus soļus uz priekšu, lēnām noliecās un pacēla otu. «Ticiāns,» skaidrā, pavēlošā balsī viņš teica, «Ticiāns pilnīgi pelna imperatora pakalpojumu.» Un ar nesalīdzināmu majestātiskumu valdnieks pasniedza otu tēvam, kurš to saņēma, noslīdzis uz viena ceļa.

Pēc Pipo aizkustinošā stāsta Beatrice laiciņu klusēja, noliektu galvu viņa šķita iegrimusi domās, un Pipo vaicāja, kas viņai prātā.

— Lūk, kas, — Beatrice atbildēja. — Kārlis V ir miris, bet Spānijas tronī viņa vietu ieņēmis dēls. Ko gan mēs teiktu, ja Fīlips II, nelietodams tēva zobenu, ļautu tam skapī sarūsēt?

Pipo pasmaidīja, labi saprazdams Beatrices domu, taču vaicāja, ko viņa ar to vēlas teikt.

— Gribu teikt, — viņa atbildēja, — ka arī tu esi karaļa pēctecis; Bordone, Moreto un Romanīno ir nevainojami gleznotāji; Tintoreto un Džordžone bija lieliski mākslinieki, bet Ticiāns — karalis, un kā rokās tagad atrodas viņa scepteris?

— Mans brālis Orācio, — Pipo sacīja, — būtu kļuvis slavens gleznotājs, ja vēl dzīvotu.

— Nešaubos, — Beatrice atteica. — Bet, klau, ko sacīs par Ticiāna dēliem: pirīnais kļūtu slavens, ja būtu dzīvojis, otrs — ja vēlētos.

— Tev tā šķiet? — Pipo iesmējās. — Vajadzētu tikai piebilst: «Taču viņam labpatika vizināties gondolā kopā ar Beatriči Donāto.»

Gaidījusi citādu atbildi, Beatriče mazliet samulsa. Tomēr viņa nepadevās un jau daudz nopietnāk turpināja.

— Uzklausi mani, — viņa sacīja, — un beidz jokot! Tava vienīgā glezna bija apbrīnojama. Visi nožēlo tās bojā eju, bet daudz ļaunāks par Dolfīno ugunsgrēku ir tavs dzīves

veids, kas sadedzina tevi pašu. Tev prātā tikai izpriecas, un tu nemaz neapdomā, ka jaunības maldi, kas piedodami citiem, tevi apkauno. Kauliņus spēlēt drīkst bagāta tirgotāja, nevis Ticiāna dēls. Ko līdz, ka proti gleznot ne sliktāk par vecajiem meistariem un ka tev pieder jaunība, kuras viņiem trūkst? Tev vajadzētu tikai nedaudz pavingrināties, lai gūtu panākumus, bet tu to nedari. Draugi tevi mana, taču es uzskatu par savu pienākumu pasacīt, ka tu aptraipi sava tēva piemiņu. Kurš cits tev to pateiktu? Kamēr vien būsi bagāts, tev netrūks labu draugu, kuri līdzēs tev izputēt; kamēr vien būsi skaists — tevi mīlēs sievietes; bet kāda nākotne tevi sagaida, ja tagad neviens nesacīs patiesību? Esmu jūsu mīļākā, mans dārgais pavēlniek, taču veļos būt arī jūsu mīļotā. Kāpēc jums nav bijis lemts piedzimt nabadzībā! Ja mani mīlat — strādājiet! Pilsētas nomalē esmu sameklējusi mazu vienstāva namiņu. Ja esat ar mieru, iekārtosim to pēc savas gaumes un iegādāsimies divas atslēgas, vienu jums, otru — man. Tur mums no citiem nebūs jāuzmanās un mēs jutīsimies brīvi. Jūs liksiet uz turieni aiznest molbertu. Ja solīsieties strādāt kaut pāris stundu dienā, es jūs allaž apciemošu. Vai jums pietiks pacietības? Ja piekritīsiet, varbūt pēc gada mani vairs nemīlēsiet, taču būsiet ieguvis paradumu strādāt, un Itālija kļūs par vienu slavenību bagātāka. Ja atteiksieties, es nebeigšu jūs mīlēt, bet zināšu, ka mani nemīlat.

Tā runājot, Beatriče satraukta trīcēja. Viņa bijās apvainot mīļāko, tomēr uzskatīja par savu pienākumu izteikt visu, kas uz sirds; viņas acīs staroja bailes un vēlēšanās patikt. Nu viņa vairs neatgādināja Veneru, bet Mūzu. Pipo mirkli kavējās ar atbildi, apbrīnodams Beatričes daiļumu, viņš ļāva brīdi viņai palikt šajā satraukumā. Atklāti sakot, Pipo vairāk klausījās Beatričes balss skaņās nekā norādījumos, šī saviļņotā balss Pipo bija apbūrusi. Beatriče runāja no visas sirds skaidrā toskāniešu izloksnē ar venēciešiem raksturīgo maigumu. Kad no daiļām lūpām raisās līksma dziesmiņa, vārdiem īpašu uzmanību nepievēršam, dažreiz, ļaujoties vienīgi mūzikas skaņām, vārdos netīk klausīties. Gandrīz tāpat notika ar Pipo. Nedomājot par Beatričes pieprasījumu, jauneklis, piegājis viņai klāt un noskūpstījis pieri, teica:

— Darīšu visu, ko vēlies; tu esi skaista kā eņģelis.

Viņi vienojās, ka, sākot ar šo dienu, Pipo kārtīgi strādās. Beatriče lūdza viņam rakstisku solījumu. Paņēmusi savu

piezīmju grāmatiņu un ierakstījusi tur dažas rindiņas, viņa lepna un iemīlējusies teica:

— Zini, mēs, Loredāno, rēķinus maksājam godīgi.[24]

Pēc Foskarī sodīšanas Džakopo Loredāno, Pjetro brāļadēls, uzskatīja vai izlikās, ka uzskata par savu pienākumu atriebt ģimeni. Savā rēķinu grāmatā (Loredāno bija tirgotājs, kā tolaik vairums patriciešu) viņš daudzo parādnieku sarakstam pats ar savu roku bija pievienojis arī dodža vārdu. «Par mana tēva un tēvoča nāvi,» tur bija rakstīts. Otrā pusē, atstājis tīru lapu, kur atzīmēt segtos parādus, Loredāno pēc dodža nāves ieraksīja: L'ha pagata — Viņš samaksāja. (Darī. «Venēcijas republikas vēsture». — Autora piezīme.)

Savu parādnieku sarakstā ievedu tavu vārdu, veselu gadu tu man maksāsi divas darba stundas dienā; paraksties šeit, maksā godīgi, un es ticēšu, ka mani mīli.

Pipo labprāt paklausīja.

— Pats par sevi saprotams, — viņš teica, — ka sākšu ar tavu portretu.

Beatriče, noskūpstījusi viņu, iečukstēja ausī:

— Bet es savukārt veidošu tavējo, ļoti skaistu, ļoti līdzīgu tev, nevis nedzīvu, bet īstu, ar miesu un asinīm.

VII

Sākumā Pipo un Beatrices mīlestība atgādināja avotu, kas strūklo no pazemes, bet tagad to varēja salīdzināt ar izplūdušu strautu, kurš palēnām smiltīs lauž gultni. Ja Pipo būtu dižciltīgs, viņš Beatriči katrā ziņā apprecētu — jo tuvāk viņi viens otru iepazina, jo vairāk iemīlēja; kaut gan Večellio ģimene piederēja krietnai kadoru dzimtai Friūlā, tomēr šīs laulības nebija iespējamas. To nepieļautu Beatrices tuvinieki, turklāt visi Venēcijas patricieši būtu sašutuši. Viņi labprāt atbalstīja dažādas mīlas dēkas un neiebilstu, ja dižciltīga dāma izvēlētos mākslinieku par mīļāko, taču, ja viņa iedomātos šo cilvēku apprecēt, neviens viņai nepiedotu. Tādi aizspriedumi toreiz pastāvēja, kaut arī šis laikmets bija vērtīgāks par mūsējo.

Nelielā darbnīca tika iekārtota, Pipo nelauza vārdu un gāja turp ik dienas. Sacīt, ka viņš strādāja, būtu mazs pārspīlējums, jo viņš izlikās vai, pareizāk sakot, tikai šķita strādājam. Toties Beatriče darīja pat vairāk nekā bija solījusi — viņa allaž ieradās pirmā. Portrets bija jau uzskicēts, darbs virzījās uz priekšu gausi, tomēr glezna, lai gan

Pipo tai tikpat kā nepieskārās, stāvēja uz molberta kā lieciniece, gan atbalstīdama mīlestību, gan attaisnodama kūtrumu.

Ik rītus Beatriče ar nēģerieti sūtīja mīļākajam ziedus, lai pieradinātu viņu agrāk celties.

— Māksliniekam jāmostas līdz ar ausmu, — Beatriče sacīja. — Viņa dzīvi noteic saules gaisma — mākslas īstā iedvesmotāja, bez tās gleznotājs nespēj neko radīt.

Pipo šai domai piekrita, taču rīkoties tā viņam bija par grūtu. Dažreiz, ielicis nēģerietes atnestos ziedus glāzē ar cukurūdeni, kas atradās uz naktsgaldiņa, viņš no jauna iemiga. Kad, ejot uz mazo darbnīcu, Pipo gāja garām grāfienes Orsīni logiem, nauda viņa kabatā, šķiet, pati no sevis iešķindējās. Reiz pastaigājoties Pipo satika meseri Ves-paziāno, kurš jautāja, kāpēc Pipo nekur vairs nerādās.

— Esmu zvērējis kauliņus neņemt rokā un nepieskarties kārtīm. Bet, ja esam tikušies, uzspēlēsim «krusts vai ērglis» ar naudu, kas mums līdzi.

Mesere Vespaziāno bija pavecs, turklāt notārs, tomēr, kā jau kaislīgs spēlmanis, ierosinājumam nepiesardzīgi piekrita. Viņš uzmeta galdā piastru, zaudēja trīsdesmit ce-hīnu, un nevar teikt, ka tāpēc bija apmierināts.

«Žēl, ka nedrīkstu spēlēt kauliņus,» Pipo nodomāja. «Esmu pārliecināts, ka Beatričes maciņš nestu laimi un nedēļas laikā es atgūtu visu, ko zaudēju divos gados.»

Tomēr Pipo ļoti labprāt paklausīja mīļotās pavēlēm. Viņa mazajā darbnīcā valdīja prieks un liels miers. Pipo dzīvoja it kā pilnīgi jaunā, tomēr ļoti pazīstamā pasaulē, jo audekls un molberts viņam atgādināja bērnu dienas. Lietas, kas reiz bijušas tuvas, ātri atkal kļūst pierastas, bet, ja ar tām saistās atmiņas, tās liekas mums vēl dārgākas, kaut īsti nesaprotam, kāpēc. Kad jaukā, saulainā rītā Pipo ķērās pie paletes, izvietoja uz tās košās, mirdzošās krāsas, redzot, ka tās kārtīgi saliktas un tūlīt ļausies otai, viņš šķita kā senāk sadzirdam aiz muguras tēva stingro balsi, kas uzsauc: «Klau, sliņķi, par ko tu sapņo? Drošāk pie darba!» To atminoties, Pipo neviļus atskatījās, taču bargās Ticiāna sejas vietā ieraudzīja Beatričes kailās rokas, krūtis un pērlēm rotāto pieri; grasīdamās pozēt, viņa smaidot teica: «Esmu gatava, mans pavēlniek!»

Nedomājiet, ka Pipo neievēroja Beatričes padomus, ar kuriem viņa neskopojās. Dažkārt Beatriče stāstīja viņam par venēciešu meistariem un godpilno vietu, kādu tie iekarojuši

starp citām Itālijas skolām; dažkārt, atgādinājusi, cik augstu līmeni sasniegusi māksla, norādīja uz sava laika dekadenci. Šai ziņā Beatričei bija taisnība, jo Venēcijā toreiz notika tas pats, kas Florencē, — tā zaudēja ne vien savu seno slavu, bet arī cieņu. Kā Mikelandželo, tā Ticiāns nodzīvoja gandrīz simt gadu; iemācījuši dzimtenei mākslas izpratni, viņi visiem spēkiem cīnījās pret pagrimumu; beidzot tomēr šie senās skolas pīlāri sabruka. Tiklīdz vecie meistari bija apbedīti, tos aizmirsa, lai celtu debesīs nožēlojamus novatorus. Brešija un Kremons radīja jaunas skolas, pasludinādami tās pārākas par senajām. Kāds venēcietis, Ticiāna skolnieka dēls, piesavinājies Pipo iesauku, sāka dēvēties par Ticianello un piepildīja patriarhālo baznīcu ar savām bezgaumīgajām gleznām.

Kaut arī Pipo neuztrauca dzimtenes mākslas kaunpilnais pagrimums, tomēr šāds nepiedienīgs stāvoklis viņu kaitināja. Dzirdot slavējam sliktus mākslas darbus vai redzot kādā baznīcā blakus tēva šedevriem bezgaumīgu smērējumu, viņš jutās tikpat nepatīkami kā patricietis, kurš «Zelta grāmatā» atrod ierakstītu ārlaulības bērna vārdu. Beatrice saprata šo nepatiku — katrā sievietē lielākā vai mazākā mērā iemiesota Dalila, kas īstajā brīdī prot izmantot Samsona matu noslēpumu. Cienīdama ievērojamus gleznotājus, Beatriče šad tad uzslavēja arī dažus viduvējus māksliniekus. Viņai nebija viegli runāt pretī savām domām, taču viņa itin veikli prata piešķirt šiem melīgajiem cildinājumiem ticamību. Ar tādiem paņēmieniem nereti izraisījusi Pipo sliktu omu, viņa ievēroja, ka šādos brīžos viņš ķeras pie darba ar īpašu degsmi. Tad viņš gleznoja ar īsti meistarisku drosmi un iedvesmu. Bet vieglprātīgais raksturs ātri atkal guva virsroku, Pipo negaidot aizmeta otu.

— Labāk iedzersim glāzi Kipras vīna un beigsim pļāpāt niekus!

Tāda nenoteiktība katram laupītu drosmi, taču ne Beatričei; kā zināms, vēsturē netrūkst vissīkstākā naida piemēru, tāpēc nav brīnums, ka mīlestība varēja būt tikpat neatlaidīga. Beatriče bija pārliecināta par neapstrīdamu patiesību, ka ieradums spēj visu, un, lūk, kā šī pārliecība izveidojās. Viņas tēvsTneiedomājami bagāts cilvēks, pat vecumdienās, par spīti slimīgumam, nevairījās no smagiem pienākumiem un sarežģītiem aprēķiniem, lai savai milzī-

gajai bagātībai pievienotu kaut dažus cehīnus. Nereti viņa lūdza tēvu saudzēt sevi, bet viņš arvien atbildēja, ka šāds jau bērnībā piesavināts paradums kļuvis viņam nepieciešams un viņš to saglabās, kamēr vien dzīvos. Atcerēdamās to un uzskatīdama slavas kāri par tikpat spēcīgu kaislību kā mantkāri, Beatriče negribēja neko izlemt, iekams Pipo nebūs radis ik dienas kārtīgi strādāt.

Tā domājot, viņa nemaldījās, taču iepotēt Pipo labus paradumus nenācās viegli — pirms tam bija jāizravē sliktie. Mēdz būt nezāles, kas iznīdējamas bez pūlēm, taču azartspēļu kaislība tām nepieder; šķiet, ka vienīgi tā spēj sacensties ar mīlestību, jo sievietes gribai mēdz pakļauties gan godkārie, gan izvirtuļi un svētuļi, taču azartspēļu cienītāji gandrīz nekad, un cēlonis tam gluži vienkāršs. Nauda ietver gandrīz visas mūsu baudas, bet spēle — gandrīz visas mūsu kaislības; katra spēļu kārts, katrs izmestais kauliņš nozīmē kādu noteiktu zelta vai sudraba monētu zaudējumu vai guvumu, katra monēta savukārt ir neierobežotu baudu ķīla. Laimētājam rodas neskaitāmas iekāres, viņš tām brīvi ļaujas, turklāt meklē jaunas, būdams drošs par to, ka varēs tās apmierināt. Te slēpjas arī zaudētāja bezcerības cēlonis — pēkšņā nevarības apziņa, jo smagāka tāpēc, ka vēl nesen viņa rīcībā bija milzu summas. Bieži atkārtodamies, šie triecieni izsmeļ un reizē uzbudina cilvēka dvēseli, noved viņu zināmā reibuma pakāpē; parastās izjūtas, sekojot cita citai lēni un pakāpeniski, liekas pārāk neasas, lai saviļņotu spēlētāju, kurš acumirklī mēdz sasprindzināt visus savus garīgos spēkus.

Par laimi, Pipo no tēva bija guvis tik lielu mantojumu, ka spēles zaudējums vai veiksme nespēja viņa materiālo stāvokli ļauni ietekmēt. Uz spēli viņu mudināja vairāk bezdarbība nekā netikums, turklāt viņš vēl bija ļoti jauns, lai ļaunums nebūtu labojams. Pipo tieksmju nepastāvība ļāva cerēt, ka viņš spētu laboties, ja vien viņu neatlaidīgi uzmanītu. Beatriče šo nepieciešamību saprata un, neraizēdamās par savu labo slavu, gandrīz augām dienām dzīvoja pie mīļākā. Starp citu, lai ieradums neizraisītu apnikumu, viņa lika lietā visu sievišķīgās koķetērijas mākslu: nemitīgi mainīja matu sakārtojumu, rotas, pat runas veidu un, bīdamās Pipo nepatikt, ik dienas valkāja citu tērpu. Pipo ievēroja šīs sīkās viltībiņas, taču nebija tāds nelga, lai par tām dusmotos, gluži otrādi — viņš rīkojās līdzīgi: viņa garastāvoklis un izturēšanās mainījās tikpat bieži kā

mežģīņu apkaklītes. Bet lielu piepūli tas neprasīja, pati daba par to gādāja, un reizēm viņš smejoties teica:

— Grundulis ir sīka zivtiņa, bet kaprīze — maza kaislība.

Tā dzīvojot, abi mīlētāji, cienīdami baudas, lieliski sapratās. Beatriči satrauca tikai viens. Ikreiz, kad viņa ieminējās par Pipo nākotnes iecerēm, viņš atbildēja:

— Vispirms pabeigsim tavu portretu.

— Neko vairāk nevēlos, — viņa sacīja, — un tas jau sen norunāts. Bet ko tu darīsi pēc tam? Šo gleznu publiski nevarēs izstādīt, tāpēc, tiklīdz tā būs gatava, jādomā par darbu, kas sagādātu tev slavu. Vai esi izdomājis kādu sižetu? Vai tā būs baznīcas vai vēsturiska glezna?

Kad Beatrice uzdeva šādus jautājumus, Pipo aizvien pievērsa uzmanību kādam niekam, lai nebūtu jāklausās, piemēram, noliecās, paceldams kabataslakatiņu, aizpogāja svārkus vai izgudroja ko citu. Beatrice iedomājās, ka mākslinieka iecere ir noslēpums un Pipo nevienam to nevēlas atklāt; taču grūti būtu atrast otru tik vaļsirdīgu un uzticamu cilvēku, kāds Pipo bija — vismaz pret savu mīļāko, jo nav mīlestības bez uzticēšanās.

«Vai tiešām viņš mānās?» Beatriče domāja. «Varbūt viņa piekāpība ir liekuļota un viņš nemaz nedomā turēt doto vārdu!»

Kad viņas prātu māca šaubas, viņa izskatījās nopietna, gandrīz pat augstprātīga.

— Man ir jūsu rakstisks solījums, — Beatriče teica, — jūs apņēmāties turēt vārdu veselu gadu, redzēsim, vai esat godavīrs.

Taču viņa nepaguva visu izteikt, kad Pipo jau maigi viņu apskāva.

— Vispirms jāuzglezno tavs portrets, — viņš atkārtoja. Pēc tam viņam allaž izdevās mainīt tematu.

Viegli iedomāties, cik ļoti Beatriče vēlējās drīzāk redzēt gleznu pabeigtu. Pēc sešām nedēļām tā bija gatava. Pozējot pēdējo reizi, Beatriče aiz prieka nespēja mierīgi nosēdēt, viņa nemitīgi cēlās no krēsla un ar sajūsmas saucieniem steidzās gleznu aplūkot tuvāk. Pipo strādāja lēnām, lāgiem purinādams galvu; pēkšņi viņš sarauca pieri un spēji pārvilka pār audeklu lupatu, kurā mēdza slaucīt otas. Beatriče, nekavējoties pieskrējusi klāt, ieraudzīja, ka viņš izdzēsis portretam lūpas un acis. Viņa sašutumā nevaldīja asaras, bet Pipo mierīgi salika krāsas kastē.

— Skatiens un smaids, — viņš teica, — attēlojams visgrūtāk. Bez iedvesmas tos gleznot nav iespējams. Manai rokai trūkst drosmes, un es pat neticu, vai kādreiz to iemantošu.

Tā izķēmota, glezna arī palika, un ikreiz, noskatoties šajā galvā bez lūpām un acīm, Beatrices bažas augtin auga.

VIII

Lasītājs būs ievērojis, ka Pipo cienīja grieķu vīnus. Austrumu vīniem gan nepiemīt spēja atraisīt valodas, taču Pipo pēc labām pusdienām, kad pasniedza desertu, tikās patērzēt. Beatriče šādos gadījumos allaž centās pievērst valodas glezniecībai, bet, tiklīdz viņa par to ieminējās, Pipo vai nu apklusa un viņam sejā parādījās īpašs smīns, kuru Beatriče ļoti necieta, vai arī viņš runāja par mākslu ar neizprotamu vienaldzību un nicināšanu. So sarunu laikā viņam visbiežāk ienāca prātā kāda dīvaina doma.

— Derētu uzgleznot lielisku gleznu, — viņš teica, — tā attēlotu saules rietu Kampo Vačīno Romā. Neaptverami plašas debesis, klajš lauks; priekšplānā bērni rotaļājas uz drupām, otrajā plānā soļo jauneklis, ietinies mētelī. Viņš ir bāls, smalkie vaibsti pauž ciešanas. Uzskatot viņu, var jaust, ka viņam drīz jāmirst. Vienā rokā jauneklim palete un otas, ar otru viņš balstās uz jaunas, spēcīgas sievietes pleca, kas smaidot viņā noraugās. Lai paskaidrotu šo ainu, zem tās jābūt norādījumam, ka tas notiek 1520. gada Lielajā piektdienā.

Beatriče ātri uztvēra šīs alegorijas jēgu. 1520. gada Lielajā piektdienā Romā nomira Rafaels, un to, ka šis ģeniālais cilvēks bija miris savas mīļākās rokās, zināja visi, kaut gan tādas baumas centās atspēkot. Tātad gleznai, kuru Pipo iecerēja, vajadzēja attēlot Rafaelu īsi pirms nāves; šāda aina, ja to ar lielu vienkāršību darinātu īsts mākslinieks, patiesi varēja būt lieliska; bet Beatriče uzminēja šīs izdomas slepeno jēgu, viņa to lasīja sava mīļākā acīs.

Kamēr Itālija vienprātīgi nožēloja Rafaela nāvi, Pipo, gluži otrādi, mēdza jūsmot par to, nereti apgalvodams, ka, par spīti Rafaela ģenialitātei, viņa nāve bijusi daudz skaistāka nekā dzīve. Beatričei šāda doma izraisīja sašutumu, lai gan viņa nespēja apvaldīt smaidu — tātad tas nozīmēja, ka mīlestība ir vairāk vērta nekā slava, un. kaut arī sieviete

šādu uzskatu nosoda, tas tomēr viņu nekādā ziņā neapvaino. Ja Pipo būtu izvēlējies citu piemēru, Beatrice varbūt tam piekristu.

— Kāpēc pretstatīt to, kas tik lieliski saprotas? — viņa vaicāja. — Mīlestība un slava ir māsas — kāpēc tu vēlies tās šķirt?

— Nav iespējams labi veikt divus darbus reizē, — Pipo atbildēja. — Tu taču neliksi tirgotājam sacerēt dzejas, kad viņš aizņemts ar savām aplēsēm, vai dzejniekam mērīt audumus, kamēr viņš meklē atskaņas. Kāpēc tu liec man gleznot, kad esmu iemīlējies?

Beatričei pietrūka atbildes, viņa neiedrošinājās teikt, ka mīlestība nav nekāda nodarbošanās.

— Tātad tu vēlies mirt tāpat kā Rafaels? — viņa vaicāja. •— Tādā gadījumā — kāpēc nedari to pašu, ko viņš?

— Bīstos mirt kā Rafaels, — Pipo atbildēja, — un tieši tāpēc nevēlos darīt tā kā viņš. Rafaēlam nevajadzēja iemīlēties, ja viņš gribēja būt gleznotājs, vai arī nevajadzēja gleznot, ja bija iemīlējies. Šā iemesla dēļ viņš nomira trīsdesmit septiņu gadu vecumā — tiesa gan, skaistā nāvē, taču labas nāves vispār nav. Kaut viņš būtu radījis piecdesmit darbu mazāk par postu pāvestam, kurš būtu spiests uzticēt savu kapelu rotājumus citiem, tad Fornarīna iegūtu piecdesmit skūpstu vairāk un Rafaels paglābtos no veselībai kaitīgajiem eļļas izgarojumiem.

— Varbūt tu vēlies pārvērst mani par Fornarīnu? — Beatriče iesaucās. — Ja tev nerūp ne slava, ne tava nākotne, vai gribi, lai es tevi aproku?

— Nē, — likdams pie lūpām vīna glāzi, Pipo atteica, —- bet, ja vien spētu, pārvērstu tevi par Stafileju *.

Tā izsakoties, Pipo nejokoja, kaut gan vieglprātīgais tonis to neliecināja. Zem jokiem slēpās nopietni uzskati, un, lūk, kādi tie bija.

Mākslas vēsture nereti stāsta, ar kādu vieglumu lielie meistari radījuši savus darbus, tā piemin arī tos, kuri darbu pratuši savienot ar nekārtīgu dzīves veidu un pat ar dīkdienību. Bet tie ir vislielākie maldi. Gadās, ka pieredzējis mākslinieks, kas drošs par savu otu un labo slavu, pat izpriecu laikā vai izklaidējoties spēj uzmest skaistu skici. Stāsta, ka da Vinči reizēm gleznojis, turot vienā rokā [25]

lira, otrā otu, taču viņa slavenais Džokondas portrets nostāvēja uz molberta veselus četrus gadus. Nejauša veiksme ir rets izņēmums, kas pārlieku tiek cildināta, tomēr viss patiesi skaistais neapšaubāmi prasa ilgus pūliņus un koncentrēšanos, jo nevar būt īsts talants bez pacietīga darba.

Pipo nešaubījās par šo patiesību, un viņa uzskatus apstiprināja tēva paraugs. Nudien, šķiet, ka nekad nav bijis drosmīgāka meistara par Ticiānu, ja nu vienīgi vēl viņa skolnieks Rubenss; lai gan Ticiāna roka bija strauja, toties doma — pacietīga. Visus deviņdesmit deviņus mūža gadus viņš nostrādāja kā gleznotājs. Sākumā viņš gleznoja ar biklu rūpīgumu un sausumu, kas viņa darbus padarīja līdzīgus Albrehta Dīrera gotiskajām gleznām. Tikai pēc ilgiem gadiem Ticiāns iedrošinājās ļaut brīvu vaļu savam talantam un otai. Tomēr bieži vien viņš to nožēloja, jo gadījās, ka Mikelandželo, aplūkojot Ticiāna darbus, dusmojās, ka Venēcijā netiek ievēroti gleznošanas pamatprincipi.

Laikā, kad risinājās šā stāsta notikumi, Venēcijas mākslā valdīja nožēlojama paviršība, kas arvien ir pirmā pagrimuma pazīme. Ar savu vārdu, nelielu nekautrību un iegūtajām zināšanām Pipo viegli un ātri varētu iekarot slavu, bet tieši pēc tās viņš nekāroja. Viņš uzskatīja par kaunu izmantqt_Yienkāršo ļaužu neziņu un pareizi sprieda, Ka ar-hitektefdēlanTn^v^jasagrauj tasT'ko cēlis tēvs, bet Ticiāna pēcnācējam, kas gribēja kļūt gleznotājs, pienāktos cīnīties pret dekadenci.

Uzņemoties šo pienākumu, viņam būtu jāvelta tam visa dzīve. Vai Pipo izdotos kaut ko sasniegt? To īsti nevarēja zināt. Ar viena cilvēka spēku nepietiek, lai nostātos pret visu laikmetu — ļaužu straume viņu aizrautu kā ūdens vērpete vientuļu peldētāju. Kas tad notiktu? Pipo skaidrām acīm lūkojās nākotnē, viņš paredzēja, ka agri vai vēlu viņam pietrūks uzņēmības un senās baudas aizraus no jauna. Tātad viņa upuris, pilnīgs vai nepilnīgs, draudēja kļūt veltīgs; un kādu labumu tas dos? Pipo bija jauns, bagāts, vesels, un viņam bija daiļa mīļākā; lai laimīgi dzīvotu un lai neviens neko nevarētu pārmest, atlika mierīgi ļaut saulei uzlēkt un norietēt. Vai vērts atteikties no dzīves labumiem, dzenoties pēc apšaubāmas slavas, kas vienmēr gatava izgaist?

Pēc šādām veselīgām pārdomām Pipa nolēma izlikties vienaldzīgs, un pamazām šī vienaldzība kļuva dabiska.

— Kaut arī mācītos vēl divdesmit gadu, — viņš sprieda, -— un lūkotu iet tēva pēdās, tikpat tā būs dziesma nedzirdīgajiem; bet, ja nu man beidzot aptrūks spēka un es tikai apkaunošu savu vārdu? — Un beigās viņš, kā parasts, jautri piebilda: — Pie velna mākslu! Dzīve ir īsa!

Kamēr viņš ar Beatriči tā strīdējās, portrets joprojām stāvēja nepabeigts. Kādudien Pipo nejauši iegriezās ser-vitu klosterī. Kapelas vidū uz sastatnēm viņš ieraudzīja Marko Večellio dēlu, kurš, kā jau minēju, saucās par Ti-cianello. Puisim nebija nekādu tiesību piesavināties šo vārdu, viņš bija tikai Ticiāna attāls radinieks, viņa kristītais vārds bija Tito, kuru viņš pārveidoja par Ticiānu, bet to savukārt par Ticianello, tāpēc daudzi Venēcijas profāni, uzskatīdami viņu par lielā meistara talanta mantinieku, apbrīnoja viņa freskas. Līdz šim Pipo šī smieklīgā krāpšana sevišķi neuztrauca, bet tagad — vai nu tāpēc, ka viņam bija nepatīkami nonākt aci pret aci ar šo cilvēku, vai arī viņš nopietnāk domāja par savu paša vērtību, — piegājis luvāk sastatnēm, kuras balstīja šauri, ļodzīgi dēļi, viņš ar kājas spērienu izgāza vienu no tiem. Par laimi, sastatnes nesabruka, tikai pamatīgi sašūpojās, tā saucamais Ticianello vispirms sagrīļojās, it kā būtu piedzēries, tad, zaudējis līdzsvaru, uzkrita uz krāsām, notraipīdamies vissmieklīgākā veidā.

Varat iedomāties Tito dusmas, kad viņš piecēlās kājās. Tūlīt pat nokāpis no sastatnēm, viņš devās klāt Pipo, netaupīdams lamas. Brīdī, kad viņi grasījās šajā svētajā vietā izvilkt zobenus, starpā metās kāds mācītājs, lūkodams abus izšķirt; izbiedētās dievlūdzējas, krustus mezdamas, aizbēga, toties tūlīt saradās ziņkārīgie. Tito skaļi kliedza, ka viņu gribējuši nogalināt, un pieprasīja noziedznieku sodīt; apgāztais balsts bija skaidrs pierādījums. Klātesošie sāka rūkt, un kāds drosmīgāks par citiem jau dzīrās tvert Pipo aiz apkakles. Pipo, tā rīkojies tikai aiz vieglprātības, smiedamies raudzījās notiekošajā, taču, izdzirdis, ka viņu nosauc par slepkavu un grasās mest cietumā, savukārt noskaitās. Rupji atgrūdis vīru, kas lūkoja viņu aizturēt, viņš uzbruka Tito.

— Tevi, tieši tevi vajadzētu ņemt aiz apkakles, — sagrābis Tito, viņš sauca, — vest uz Svētā Marka laukumu un pakārt kā zagli! Vai tu maz sajēdz, ar ko runā, tu, svešas slavas kārotāj! Esmu Pomponio Večellio, Ticiāna dēls. Jā, es iespēru ar kāju pa tavu ķirmju saēsto graustu, bet

nudien mans tēvs gan tev rādītu, kā saukties par Ticia-nello, viņš tevi tā sapurinātu, ka tu no tiem saviem dēļiem nokristu kā sapuvis ābols no zara. Bet ari tad viņš vēl ne-rimtos. Lai pārmācītu pēc nopelniem, viņš tevi, nekaunīgais skolniek, aiz ausīm ievilktu darbnīcā, no kuras aiz bēgi, neiemācījies uzzīmēt pat galvu. Ar kādām tiesībām tu smērē šā klostera sienas un raksti zem savām nožēlojamajām freskām manu vārdu? Ej vispirms pamācies anatomiju un gadus desmit pavingrinies, zīmējot nodīrātus līķus, kā es to darīju pie sava tēva, tad redzēsim, kas īsti esi' un vai tev vispār ir tiesības uz parakstu, bet pagaidām ne iedrošinies piesavināties manējo, citādi iemetīšu tevi kanālā un reizi par visām reizēm nokristīšu!

Pēc tam Pipo izgāja no kapelas. Pūlis, dzirdot viņa vārdu, nomierinājās, ļaudis pašķīrās, dodot viņam ceļu, un ziņkārīgi sekoja. Pipo steidzās uz mazo darbnīcu, kur viņu gaidīja Beatriče. Viņš velti nezaudēja laiku, stāstot savu piedzīvojumu, bet, paņēmis paleti, aizvien vēl saniknots ķērās pie darba.

Nepagāja ne stunda, kad Pipo to pabeidza. Vienlaik viņš daudz ko bija pārveidojis, pirmkārt, izdzēsis liekos sīkumus, brīvāk izveidojis auduma ieloces, izēnojis fonu un aksesuārus, kam venēciešu mākslā ļoti svarīga nozīme. Pēc tam, pievērsies lūpām un acīm, ar dažiem veikliem otas vilcieniem piešķīra tām nevainojamu izteiksmīgumu. Skatiens bija maigs un lepns, lūpas, virs kurām, šķiet, vīdēja vieglas pūciņas, pavērtas, zobi mirdzēja kā pērles, un šķita, ka tūlīt, tūlīt raisīsies vārdi.

— Nenosaukšu tevi par «Kronēto Veneru», — beidzis darbu, Pipo Beatričei teica, — bet gan par «Iemīlējušos Veneru».

Varat iedomāties, kādu prieku tas sagādāja Beatričei; kamēr Pipo strādāja, viņa gandrīz neiedrošinājās elpot; noskūpstījusi mīļoto un simtkārt pateikusies, Beatriče sacīja, ka turpmāk nesauks viņu par Ticianello, bet par Ti-ciānu. Visu pārējo dienas daļu viņa runāja tikai par neskaitāmajiem jaukumiem, kurus atklāja savā portretā; Beatriče nožēloja, ka gleznu nedrīkst nevienam rādīt, tomēr bija gatava pieprasīt, lai to izstāda. Vakaru viņi pavadīja Kvintavallā, un nekad vēl abi mīlētāji nebija jutušies tik līksmi un laimīgi. Pipo priecājās kā bērns, un tikai ļoti vēlā stundā pēc bezgalīgiem mīlestības apliecinājumiem Beatriče beidzot nolēma uz dažām stundām pamest Pipo vienu.

Viņa nakti nespēja aizmigt, viņu satrauca visgaišākie sapņi un saldākās cerības. Viņa jau iztēlojās piepildītus savus sapņus, redzēja, ka visa Itālija slavē un apskauž viņas mīļāko, bet Venēcija atzīst, ka ir viņam pateicību parādā par savu atdzimušo slavu. Nākamajā dienā Beatrice, ka parasts, uz tikšanos ieradās pirmā un, gaidot Pipo, sāka aplūkot savu dārgo portretu. Tas bija gleznots uz ainavas fona, un priekšplānā slējās klints. Uz tās Beatrice saskatīja vairākas ar cinobru rakstītas rindiņas. Satraukta viņa noliecās tās izlasīt. Ļoti smalkiem gotu burtiem tur bija rakstīts šāds sonets:

Beatrice Donato — šai vārdā sauca viņu —

Ir vārds bij brīnišķīgs, ir ārējs veidols cēls,

Bij viņā apvienots ar gudru dieva ziņu

Gan augums dievišķīgs, gan gars tik smalki kvēls.

Un nemirstību tai, pilns mīlestības dziņu,

Bij steidzis ģīmetnē dot Ticiāna dēls Un zvērēt zvērēja pie savas sirdsapziņas,

Ka netiks uzgleznots pēc tam neviens vairs tēls.

Ak garāmgējēj, tu, kam arī mīlē sirds,

Man pārmest nesteidzies, jo mana mīļā mirdz Par tavu mīļoto daudz krāšņāk dailē savā.

Šurp raugies, tici man, ka niecīgs slavai svars,

Jo skaistā ģīmetne un augstais mākslas gars Nav viena skūpsta vērts, ko modelis var dāvāt.

Velti Beatriče vēlāk pūlējās panākt, lai Pipo atkal ķeras pie darba, viņš bija nepielūdzams un, ja viņa pārāk dedzīgi uzstāja, nolasīja šo sonetu. Tā viņš līdz mūža galam palika uzticīgs savam slinkumam, bet Beatriče — savai mīlestībai. Viņi nodzīvoja ilgi kā divi laulāti draugi, un var vienīgi nožēlot, ka Loredāno dzimta, kuras lepnumu aizskāra viņu atklātais sakars, iznīcināja Beatrices portretu [26]tāpat kā nejaušība — Ticianello pirmo gleznu.

MARGO

(1838)

I

1801gadā Marē kvartāla Stabu ielā lielā gotiskā stila namā dzīvoja veca dāma, kuru pazina un cienīja viss kvartāls. Viņu sauca Doradūra kundze. Tā bija seno laiku sieviete, kas piederēja nevis galma aprindām, bet krietnai pilsoņu dzimtai, — bagāta, dievbijīga, jautra un sirsnīga. Viņa dzīvoja ļoti noslēgti, viņas vienīgā nodarbošanās bija izdalīt nabagiem dāvanas un spēlēt bostonu ar kaimiņiem. Pusdienas viņai pasniedza divos, vakariņas — deviņos. Mājas Doradūra kundze atstāja, tikai, lai ietu uz baznīcu, un atceļā dažreiz apmeta līkumu Karaļa laukumā. Vārdu sakot, viņa bija palikusi uzticīga saviem jaunības paradumiem un pa daļai arī tā laika modei, visai maz interesēdamās par tagadējo, lasīdama vairāk lūgšanu grāmatas nekā avīzes, ļaudama dzīvei plūst savu gaitu un domādama tikai par to, kā mierīgi sagaidīt mūža vakaru.

Pēc dabas viņa bija ļoti runīga, pat mazliet pļāpīga, tāpēc jau divdesmit gadu, kopš bija atraitne, algoja sev laika kavētāju. Šī jaunkundze, no kuras viņa nekad nešķīrās, kļuva viņas draudzene. Abas vienmēr bija redzamas kopā gan baznīcā, gan pastaigās, gan mājās pie kamīna. Ursulas jaunkundze glabāja pagraba, skapju un pat rakstāmgalda atslēgas. Šī tievā, kalsnā, vīrišķīga izskata sieviete runāja, tik tnkko pavērdama lūpas, bija ļoti valdonīga un diezgan ķildīga. Doradūra kundze, būdama pamaza auguma, bērnišķīgi čalodama, parasti turējās šai nesimpātiskajai būtnei pie elkoņa, saukāja viņu par mīlulīti un ļāva

pilnīgu rīcības brīvību. Doradūra kundze, akli uzticēdamās savai mīlulei, testamentā bija viņai novēlējusi prāvu mantojuma daļu. Ursulas jaunkundze to labi zināja, tieši tāpēc viņa visiem apgalvoja, ka mīl kundzi vairāk nekā pati sevi, un runāja par viņu, tikai debesīm pievērsusi skatienu, aizkustinājumā un pateicībā izdvesdama nopūtas.

Lieki teikt, ka mājas īstā saimniece bija Ursulas jaunkundze. Kamēr Doradūra kundze, atlaidusies guļamkrēslā viesistabas stūrītī, kaut ko adīja, Ursulas jaunkundze, apkārusies atslēgām, skaļi cirzdama durvis, majestātiski staigāja pa gaiteņiem, norēķinājās ar pārtikas piegādātājiem un rāja kalpotājus. Bet, tiklīdz bija klāt pusdienlaiks un ieradās viesi, viņa bikli iznāca savā vienkāršajā tumšajā tērpā, cienīgi sveicināja, prata turēties nomaļus un būt neuzkrītoša. Baznīcā neviens nelūdza dievu dedzīgāk par viņu un pazemīgāk nenodūra acis; reizēm Doradūra kundze, kuras dievbijība bija neviltota, sprediķa laikā iesnaudās, Ursulas jaunkundze tad viegli piebikstīja viņai ar elkoni, un pat mācītājs prata to novērtēt. Doradūra kundzei bija rentnieki, īrnieki un pārvaldnieki, Ursulas jaunkundze pārbaudīja viņu rēķinus un bija apbrīnojama intrigante. Ar viņas gādību mājās neredzēja ne puteklīša, viss bija tīrs un spožs, izberzts un noslaucīts, mēbeles vienmēr kārtīgi atradās vietās, veļa spodri balta, trauki spīdēja un laistījās, pulksteņi rādīja pareizi; mājas saimniecei tas bija nepieciešams, lai varētu pēc patikas rāties un valdīt visā savā slavas spožumā.

Patiesību sakot, dārgās draudzenes trūkumi Doradūra kundzei nepalika nepamanīti, taču viņa savā mūžā bija iemācījusies redzēt cilvēkos tikai labo. Ļaunais viņai, šķiet, nekad nebija īsti saprotams, un viņa to pacieta, neprasot paskaidrojumus. Turklāt liela vara bija arī paradumam: jau divdesmit gadu Doradūra kundze gāja Ursulai pie rokas un abas kopā rītos dzēra kafiju. Ja mīlule pārāk pacēla balsi, Doradūra kundze, nolikusi pie malas adīkli, palūkojās viņā un maigā, dūdojošā balstiņā vaicāja:

— Kas noticis, mīlulīt?

Taču «mīlulīte» ne vienmēr pagodināja viņu ar atbildi, bet, ja tomēr paskaidroja, tad darīja to tā, ka Doradūra kundze, steidzīgi paķērusi adīkli, pusbalsī sāka dungot dziesmiņu, lai neko vairs nedzirdētu.

Un pēkšņi atklājās, ka Ursulas jaunkundze, izmantodama dāvāto uzticību, ilgus gadus visus, arī kundzi, mānījusi: uz saimniecisko izdevumu rēķina viņa bija iedzīvojusies veselā kapitālā, turklāt, nenogaidījusi brīdi, kad testaments stāsies spēkā, pamazām piesavinājusies kundzes tērpus, veļu un pat dārglietas. Neatklātais pārkāpums veicināja drosmi, un beidzot Ursulas jaunkundze nozaga lādīti ar briljantiem, kurus Doradūra kundze, tiesa gan, nemēdza valkāt, bet kopš neatminamiem laikiem rūpīgi glabāja kumodes atvilktnē kā atmiņu par zudušo pievilcību. Dora-dūra kundze nevēlējās iesūdzēt tiesā sievieti, kuru bija mīlējusi; viņa tikai padzina Ursulas jaunkundzi un pat at-leicās pēdējo reizi no viņas*atvadīties, taču, atskārtusi briesmīgo vientulību, sāka bezgala rūgti raudāt. Kaut arī dievbijīga, viņa tomēr nenocietās nenolādējusi šīs pasaules nepastāvību un bargo, untumaino likteni, kas nemēdz būt iecietīgs pat pret veca, mierīga cilvēka maldiem.

Reiz, kad viņu mierināt atnāca kaimiņš un draugs Deprē kungs, Doradūra kundze lūdza viņam padomu.

— Kas ar mani tagad notiks? — viņa sacīja. — Viena es nevaru dzīvot. Kur lai ņemu jaunu draudzeni? Tā, kuru nupat zaudēju, man bija tik mīļa, biju ar viņu tā saradusi, ka, par spīti briesmīgajai nepateicībai, nožēloju, ka viņas vairs nav. Bet kas man galvos par citu? Kā tagad varēšu uzticēties kādai svešiniecei?

— Nelaime, kas jūs piemeklējusi, — Deprē kungs atbildēja, — kļūs vēl nepanesamāka, ja liks šaubīties par tikumību tādai dvēselei kā jūsējā. Neliešu un liekuļu pasaulē nav mazums, bet netrūkst arī krietnu cilvēku. Pieņemiet citu laika kavētāju, izvēlieties to saprātīgi, taču neesiet arī pārāk aizdomīga. Reiz jūsu uzticība jau pievīlās, tieši tāpēc jācer, ka tas vairs neatkārtosies.

— Šķiet, jums taisnība, — Doradūra kundze teica, — bet man ir pārāk skumji, esmu nonākusi ļoti sarežģītā situācijā. Parīzē nepazīstu nevienu tādu sievieti. Vai jūs nevarētu man pakalpot un, ievācot dažas ziņas, sameklēt godīgu meiču, kurai pie manis neklāsies slikti un kura varēs mani atbalstīt, vismaz ejot uz Svētā Asīzas Franciska baznīcu.

Deprē kungs, pastāvīgs Marē kvartāla iemītnieks, nebija sevišķi izveicīgs, un viņa paziņu loks bija diezgan šaurs. Viņš tomēr nekavējoties uzsāka meklējumus un pēc dažām dienām atveda Doradūra kundzei jaunu sarunu biedreni, kuru viņa, tikpat pieķērīga, cik laba, drīz vien sirsnīgi iemīlēja. Taču pēc diviem trim mēnešiem jauno atnācēju vajadzēja padzīt — ne jau kā negodīgu, bet kā ne visai

uzticamu. Tas Doradūra kundzi atkal sarūgtināja. Viņa mēģināja vēlreiz meklēt, apvaicājās kaimiņiem, ievietoja pat sludinājumu avīzē, bet viņai joprojām neveicās.

Doradūra kundze zaudēja katru cerību; atbalstījusies uz spieķa, krietnā sirmgalve viena pati sāka iet uz baznīcu, viņa teicās nolēmusi atlikušās mūža dienas nodzīvot bez citu palīdzības, bet sabiedrībā pūlējās slēpt bēdas un vecumu. Tomēr, kāpjot pa kāpnēm, kājas grīļojās — viņai taču bija jau septiņdesmit pieci gadi; vakaros Doradūra kundze sēdēja pie kamīna nodurtu galvu, klēpī saliktām rokām, vientulību viņa nespēja panest; viņas veselība, kas tāpat jau bija vārga, drīz vien pasliktinājās, pamazām viņu pārņēma pielanholija.

Doradūra kundzes vienīgais dēls Gastons, agri izvēlējies militāro karjeru, tobrīd bija garnizonā. Viņa aizrakstīja dēlam, izklāstīdama savas bēdas un lūgdama viņu atbraukt, lai līdzētu atrisināt sarežģīto jautājumu. Gastons māti sirsnīgi mīlēja, viņš pieprasīja atvaļinājumu un saņēma to, bet, kā par nelaimi, garnizons atradās Strasburgā, kur, kā zināms, netrūkst Francijas skaistāko grizešu. Tādas brunetes, kurās iemājo vācietes sapņainums līdz ar francūzietes straujumu, nekur citur nav sastopamas. Iemantojis divu mazu tabakas pārdevēju labvēlību, Gastons vairs netika vaļā no tām, velti viņš lūkoja abas pārliecināt, rādīdams pat mātes vēstuli, — grizetes izgudroja tik daudz dažādu iemeslu, ka galu galā viņš padevās, aizbraukšanu atlikdams no dienas dienā.

Tikmēr Doradūra kundze ļoti nopietni saslima. Kopš bērna kājas viņa allaž bija jautra, un neparastās skumjas tagad kļuva par viņas slimības cēloni. Ārsti nesaprata, ko iesākt.

— Atstājiet mani, — viņa teica, — gribu nomirt vienatnē. Ja visi, kurus mīlēju, mani pametuši, ko vērta vairs mana dzīve, kas nevienam nav vajadzīga?

Mājās valdīja visdziļākās bēdas un milzu nekārtība. Kalpi, redzēdami kundzi tuvu nāvei un zinādami, ka testaments jau uzrakstīts, vairs ne par ko nerūpējās. Senāk priekšzīmīgi kopto dzīvokli un spodrās mēbeles tagad klāja putekļi.

— Ak, dārgā Ursula! — Doradūra kundze mēdza iesaukties. — Ak, manu mīlulīt! Kur jūs esat? Jūs gan aiztriektu visus šos dīkdieņus!

Kādudien, kad kundze jutās īpaši slikti, klātesošie pārsteigti redzēja viņu pēkšņi izslejamies gultā sēdus, atvelkam aizkaru un uzliekam acenes. Rokā viņa turēja vēstuli, kas nule bija atnesta, un ļoti uzmanīgi-to atvēra. Lapas augšgalu rotāja skaista vinjete, attēlojot draudzības templi ar altāri vidū un divām liesmojošām sirdīm uz tā. Vēstule bija rakstīta lieliem, slīpiem burtiem, vārdi ar gariem izlo-cījumiem lielo burtu galos ļoti rūpīgi sarindoti. Tas bija apmēram šāda satura Jaungada laimes vēlējums:

«Cienītā kundze un dārgā krustmāmiņ!

Ņemu rokā spalvu, lai visas ģimenes vārdā novēlētu Jums gaišu, laimīgu Jauno gadu, jo bez manis neviens cits no mums rakstīt neprot. Tētis, māmiņa un brāļi novēl Jums io pašu. Uzzinājām, ka esat saslimusi, un lūdzam dievu, lai dod Jums veselību, cerēdami, ka tas katrā ziņā notiks. Kopā ar šo vēstuli iedrošinos nosūtīt Jums nedaudz cūkas cepeša. Ar cieņu un mīlestību Jūsu krustmeita un padevīgā kalpone Margarita Pjedelē»

Izlasījusi vēstuli, Doradūra kundze nolika to uz spilvena, lūdza nekavējoties ataicināt Deprē kungu un nodiktēja viņam atbildi. Neviens no mājniekiem nezināja šīs vēstules saturu, taču, tiklīdz tā bija nosūtīta, slimniece kļuva mierīgāka un jau pēc dažām dienām tikpat līksma un vesela kā agrāk. [27]

Lāga vīrs Pjedelē bija dzimis Bosē, kur, nodzīvojis visu mūžu, cerēja arī nomirt. Šis vecais, godīgais fermeris apstrādāja Onvilas muižas zemi, kas atradās Šartras tuvumā un piederēja Doradūra kundzei. Viņš nekad nebija redzējis ne mežus, ne kalnus, jo negāja no mājām tālāk par pilsētu vai tās apkaimi, bet Bosē, kā zināms, ir tikai klaji līdzenumi. Tiesa, viņš bija redzējis Eru, kas tecēja netālu no mājām, bet par jūru sprieda tāpat kā par paradīzi, proti, ka derētu to kādreiz apskatīt. Lūk, kāpēc Pjedelē par apbrīnas cienīgām atzina tikai trīs lietas: Šartras baznīcas torni, daiļu meiču un raženu labības lauku. Viņa garīgais līmenis bija pašaurs, viņš zināja tikai to, ka vasaras ir karstas, ziemas aukstas un kāda bijusi graudu cena pēdējā tirgū. Bet, kad šis vīrs saulainā dienas vidū, kamēr strādnieki atpūtās, izgāja no pagalma tīrumā, lai sveiktu savas druvas, bija tīkami noskatīties viņa staltajā, plecīgajā stāvā, kas iezīmējās debesu fonā. Šķiet, ka pat vārpas tad turējās taisnāk un lepnāk nekā parasti, arklu lemeši iemirdzējās spožāk. Ieraugot saimnieku, fermas puiši, kas, atlaidušies paēnā, ieturot pusdienas, tiesāja biezas maizes rikas ar sieru, godbijīgi nocēla cepures. Vērši miermīlīgi gremoja, zirgi izslēja galvas, kad saimnieka roka draudzīgi uzsita pa to brangajiem sāniem.

— Mūsu apgabals ir Francijas maizes klēts, — vecais vīrs dažreiz noteica, tad, nodūris galvu, gāja tālāk, raudzīdamies arumu līdzenajās vagās, un, iegrimis vērošanā, aizmirsa visu.

Pjedelē kundze, viņa sieva, dāvāja viņam deviņus bērnus; astoņi no tiem bija zēni, un, kaut ari visi nesasniedza gluži sešu pēdu garumu, tomēr daudz no tā netrūka. Jāpiebilst, tāds augums bija pašam saimniekam, un arī māte bija piecas pēdas un sešas collas gara, viņa bija skaistākā sieviete apkaimē. Šie astoņi puiši, stipri kā vērši, ciemata lepnums un briesmas, verdziski paklausīja tēvam. Jāatzīst, ka viņi bija labākie un cītīgākie strādnieki, kuri veica gan vedēju, gan arāju, gan kūlēju pienākumus. Ar prieku varēja noskatīties, kad šie astoņi brašie jaunekli, atlocījuši piedurknes, ar dakšām meta siena kaudzi vai svētdienā, sekojot tēvam, devās uz dievkalpojumu, vai arī kad vakarā pēc darba, sasēdušies ap garo virtuves galdu, draudzīgi tērzējot, strēba viru un saskandināja lielos alvas kausus.

Šajā milzeņu ģimenē bija nākusi pasaulē maza būtnīte, veselīga, taču pavisam sīciņa; Pjedelē kundzes devītais bērns bija meitiņa Margarita, kuru visi sauca par Margo. Viņas galva sniedzās brāļiem tikai līdz elkoņiem, un, kad tēvs gribēja meitiņu noskūpstīt, viņš allaž, pacēlis rokās, nolika viņu uz galda. Mazajai Margo vēl nebija sešpadsmit gadu; ar savu strupo deguntiņu, pareizi veidoto, vienmēr smaidīgo muti un baltajiem zobiem, ar zeltainbrūni iedegušo seju, apaļīgajām rokām un pilnīgo augumiņu viņa šķita īsts prieka un jautrības iemiesojums; un patiesi — viņa arī bija visas ģimenes gaišums. Sēžot starp brāļiem, Margo staroja, priecējot visiem acis kā rudzupuķe labības laukā.

— Nudien, nesaprotu, — Pjedelē tēvs mēdza teikt, — kā manai sievai laimējās dzemdēt šo bērnu, tā ir īsta dieva dāvana, bet nav šaubu, ka šis sīkais skuķēns ielīksmos mani līdz mūža galam.

Margo vadīja mājas saimniecību, māte, būdama vēl spēka gados, uzlika viņai šo pienākumu, lai kopš jaunības dienām pieradinātu pie kārtības un taupības. Margo glabāja veļas noliktavas un vīna pagraba atslēgas, pārzināja arī traukus, kaut gan mazgāt tos uzskatīja par pazemojumu; viņa klāja galdu, salēja glāzēs vīnu un, pasniedzot desertu, dziedāja dziesmiņu. Fermas kalpones nesauca viņu citādi kā par Margaritas jaunkundzi, jo viņa prata iedvest zināmu cienību. Turklāt, kā saka veci ļaudis, Margo bija rātna un daiļa kā bilde. Negribu sacīt, ka Margo nebūtu koķeta, viņa taču bija Ievas meita — jauna un skaista. Tomēr nevienam, pat ne apkaimes pirmajam švītam neieteiktu apskaut šo meiteni ciešāk, lai viņam neklātos plāni, — reiz kāda fermera dēls, vārdā žarri, viens no tiem, kurus daudzina par lieliem pārgalvniekiem, dejojot iedrošinājās noskūpstīt Margo, taču dabūja mācību — pamatīgu pļauku.

Pat mācītājs meiteni ļoti cienīja. Gribēdams minēt kādu paraugu, viņš aizvien izvēlējās tieši Margo. Reiz viņš pagodināja meiteni, savā sprediķī ieteikdams visai draudzei viņu par priekšzīmi. Ja «apgaismības progress», kā mēdz teikt, nebūtu iznīcinājis veco, jauko senču paradumu — krietnākās jaunavas kronēšanu ar baltu rožu vainagu, tad Margarita, bez šaubām, to nēsātu, kas būtu vairāk vērts par visiem sprediķiem; taču astoņdesmit devītā gada «kungi» iznīcināja daudz vairāk. Margo prata šūt un pat izšūt; tēvs vēlējās, lai meita iemācās arī lasīt un rakstīt, apgūst pareizrakstību, mazliet gramatiku un ģeogrāfiju. Meitenes audzināšana bija uzticēta kādai karmelītu klostera mūķenei. Un tā Margo kļuva par sava ciemata orākulu; tiklīdz viņa ierunājās, zemnieki klausījās brīnīdamies. Margo viņiem stāstīja, ka zeme ir apaļa, un viņi ticēja katram meitenes vārdam. Svētdienās, kad viņa pļaviņā dejoja, viņu ielenca ļaudis, jo Margo taču kādreiz bija mācījusies pie deju skolotāja un viņas boune soļi sajūsmināja visus. Vārdu sakot, viņai izdevās iekarot kā ļaužu apbrīnu, tā mīlestību, bet tas, šķiet, nemaz nav tik vienkārši.

Lasītājam jau zināms, ka Margo bija Doradura kundzes krustmeita, kas atsūtīja viņai uz skaista, vinjetēm rotāta papīra rakstītu Jaungada apsveikumu. Vēstule, kura nebija ne desmit rindiņu, mazajai lauku meitenei sagādāja daudz pūļu un ilgas pārdomas, jo literāro valodu viņa visai labi neprata. Lai vai kā, bet Doradūra kundze šo meiteni vienmēr bija ļoti mīlējusi un, pazīdama kā krietnāko jaunavu apkaimē, nolēma prasīt viņas tēvam, vai nebūtu iespējams dabūt Margo par laika kavētāju.

Kādu vakaru lāga vīrs Pjedelē aplūkoja pagalmā jauno riteni, kuru nule bija pielicis ratiem. Viņa sieva noraizējusies stāvēja šķūņa nojumē, ar garām knaiblēm stingri turēdama pie purna tramīgu vērsi, lai tas kustoties netraucētu veterinārārstu pārsiet tam ievainojumu. Fermas kalpi ar salmu vīkšķiem tīrīja zirgus, kuri tikko bija pārvesti no dzirdināšanas. Lopi nāca mājās no ganībām. Rietošās saules staros govju procesija majestātiski devās uz kūti, bet Margo, sēžot āboliņa gubā, lasīja vecu «Impērijas Avīzes» numuru, kuru bija aizdevis mācītājs.[28]

Tobrīd pagalmā ienāca pats mācītājs un, piegājis klāt saimniekam, sniedza Doradūra kundzes vēstuli. Vecais godbijīgi atplēsa aploksni, bet, izlasījis tikai dažas rindiņas, saviļņojumā un pārsteigumā bija spiests apsēsties.

— Pieprasīt manu meitu! — viņš iesaucās. — Manu vienīgo meitiņu, manu nabaga Margo!

Nobijusies, dzirdot šos vārdus, piesteidzās Pjedelē māte, arī dēli, nākdami no lauka, apstāja tēvu; vienīgi Margo palika nomaļus, neiedrošinādamās ne pakustēt, ne ievilkt elpu. Pēc pirmajiem izsaucieniem visa ģimene kā sastingusi drūmi apklusa.

Tad ierunājās mācītājs, uzskaitīdams priekšrocības, kuras sagaida Margo, pieņemot krustmātes piedāvājumu. Doradūra kundze nereti atbalstīja Pjedelē ģimeni, viņa bija šo ļaužu labdare; tagad viņai bija nepieciešams cilvēks, kas varētu padarīt tīkamāku viņas dzīvi, kas rūpētos par viņu un viņas māju; Doradūra kundze ar uzticību griezās pie sava fermera pēc palīdzības; viņa solījās ne vien labi izturēties pret krustmeitu, bet arī nodrošināt viņas nākotni. Vecais saimnieks klusējot noklausījās mācītājā, tad lūdza ļaut dažas dienas apdomāties pirms galīgā lēmuma.

Tikai nedēļas beigās pēc ilgām šaubām un rūgtām asarām tika nolemts, ka Margo brauks uz Parīzi. Māte nespēja nomierināties: vienkārši kauns, viņa teica, ka meitai jā-kļust par kalponi, kad atliktu tikai izvēlēties labāko līgavaini apkaimē un tapt par bagātu lauksaimnieci. Pjedelē dēli pirmo reizi mūžā saķildojās, viņi strīdējās augu dienu — vieni piekrita, otri nepiekrita Margo aizbraukšanai; vārdu sakot, mājās valdīja nepieredzēts sajukums un bēdas. Taču Pjedelē nespēja aizmirst, ka reiz neražas gadā Doradūra kundze, neprasīdama rentes nomaksu, bija atsū-lījusi viņam maku ar naudu. Viņš pavēlēja visiem apklust un pavēstīja, ka meitai jābrauc.

Kad pienāca šķiršanās diena, zirgu iejūdza divričos, lai aizvestu Margo uz Šartru, no kurienes viņai bija jādodas tālāk diližansā. Neviens todien lauku darbos negāja, fermas pagalmā sapulcējās vai viss ciemats. Margo ņēma līdzi veselu pūru, ratu priekša, aizmugure un virsa bija apkrautas dažādām lādēm un kartona kārbām; Pjedelē negribēja, ka viņa meita Parīzē atstātu trūcīgu iespaidu. No visiem atvadījusies, Margo grasījās vēlreiz noskūpstīt tēvu, kad pēkšņi meiteni pie rokas saņēma mācītājs, nolasīdams tēvišķas pamācības sakarā ar ceļojumu, nākamo dzīvi Parīzē un briesmām, kādas tur varēja draudēt.

— Saglabājiet, saglabājiet savu tikumību, jaunava, — cienījamais vīrs, nobeigdams runu, teica. — Tā ir jūsu lielākais dārgums, sargiet to, bet par pārējo gādās dievs.

Krietnais Pjedelē bija aizkustināts līdz asarām, kaut gan mācītāja vārdus visai skaidri neizprata. Viņš spieda meitu pie krūtīm, skūpstīja, pagāja sāņus, tad atgriezās un vēlreiz noskūpstīja; viņš grasījās kaut ko teikt, bet satraukums liedza runāt.

— Iegaumē labi mācītāja kunga padomus, — beidzot tēvs svešādā balsī sacīja, — iegaumē tos labi, manu nabaga meitiņ ... — Tad negaidot piebilda: — Pie velna!

Dzirdot rupjo izteicienu, mācītājs, kas, izstiepis rokas, dzīrās dot meitenei svētību, spēji sastinga uz vietas. Vecajam Pjedelē šie vārdi bija pasprukuši, lūkojot pārvarēt saviļņojumu; viņš uzgrieza mācītājam muguru un, vairs neko nesacījis, iegāja mājā.

Margo iekāpa divričos, un zirgs jau sāka iet, kad pēkšņi skaļas raudas lika visiem atskatīties. Viņi pamanīja gadus četrpadsmit vecu zēnu, kurš līdz šim nebija ievērots. Viņu sauca Pjero, un viņa nodarbošanās nelikās visai cienījama — zēns ganīja tītarus; viņš bija ļoti pieķēries Margo, kaut gan šīs jūtas nebija mīlestība, bet draudzība. Arī

Margo nabaga puišeli mīlēja. Ne reizi vien meitene viņam bija iedevusi sauju ķiršu vai vīnogu ķekaru, ar ko saldināt sausās maizes kumosu. Viņš bija attapīgs zēns, un Margo labprāt ar viņu tērzēja vai mācīja viņam to mazumiņu, ko pati zināja, bet, tā kā abi bija gandrīz viena vecuma, nereti gadījās, ka pēc mācībām skolnieks un skolotāja spēlēja paslēpes. Tagad Pjero stāvēja savās koka tupelēs, kuras Margo, redzēdama, ka zēns staigā basām kājām, aiz līdzcietības viņam bija uzdāvājusi; nostājies pagalma malā sava necilā ganāmpulka vidū, viņš, raudzīdamies šajās tupelēs, rūgti raudāja. Margo ar mājienu paaicināja viņu klāt un atvadoties sniedza roku. Zēns, satvēris to, tuvināja sejai, it kā gribēdams noskūpstīt, taču piespieda tikai pie acīm. Margo atvilka roku gluži miklu no asarām. Tad viņa vēl pēdējo reizi atvadījās no mātes, un divriči aizripoja.

III

Kad Margo Šartrā iekāpa diližansā, doma, ka pēc divdesmit jūdzēm viņa ieraudzīs Parīzi, viņu tā saviļņoja, ka prātā vairs nenāca nekas cits. Lai cik sāpīga bija šķiršanās no dzimtajām mājām, viņā neviļus pamodās ziņkāre: par Parīzi taču nereti bija dzirdēts tik daudz brīnumu, ka meitene gandrīz nespēja ticēt, vai tiešām pati savām acīm redzēs šo skaisto pilsētu. Starp braucējiem atradās kāds ceļojošs tirgotājs, kurš, kā jau visi viņa aroda ļaudis, pļāpāja bez mitas. Margo klausījās viņā ar bijīgu uzmanību. Daži jautājumi, kurus meitene iedrošinājās ceļa biedram uzdot, lika noprast viņas naivumu, tāpēc, vēl jo vairāk plātīdamies, tirgotājs attēloja galvaspilsētu tik aplamā un pārspīlētā veidā, ka klausoties nevarēja saprast, vai runa ir par Parīzi vai Pekinu. Margo svēti ticēja katram tirgotāja vārdam, bet viņš nebija no tiem, kuri apraujas, iedomājoties, ka meli atklāsies līdz ar pirmo soli šajā pilsētā. Tāda ir šarlatānisma nepārspējamā pievilcība. Atminos, ka, ceļojot uz Itāliju, piedzīvoju līdzīgu gadījumu — kāds ceļa biedrs attēloja man Dženovu, kurai tuvojāmies; viņš meloja, gan atrazdamies uz kuģa, kas mūs turp veda, gan kad pilsēta jau kļuva saskatāma un pat vēl ostā.

Ekipāžas, kuras nāk no Šartras, iebrauc Parīzē caur Eli-zejas laukiem. Varat iedomāties, cik apbrīnojams zemnieku meitenei no Boses likās šis lieliskais ceļš, kam nav līdzīga virs zemes un kas šķiet radīts īpašam nolūkam — slavena varoņa vai pasaules valdnieka sagaidīšanai. Marē kvartāla klusās, šaurās ieliņas pēc tam viņai rādījās diezgan bēdīgas. Taču, kad fiakrs apstājās pie Doradūra kundzes durvīm, mājas skaistā fasāde meiteni sajūsmināja. Trīcošu roku pacēlusi āmurīti, viņa ar biklu prieku piesita zvanam. Doradūra kundze jau krustmeitu gaidīja, viņa saņēma Margo atplestām rokām, apbēra skūpstiem, sauca par meitiņu, nosēdināja mīkstā atzveltnī un nekavējoties lika pasniegt atbraucējai vakariņas.

Margo vēroja paklājus, paneļus, zeltītās mēbeles un it īpaši skaistos spoguļus, kas greznoja viesistabu. Viņa savā mūžā bija sukājusi matus tikai pie tēva mazā bārdskujamā spogulīša, bet tagad varēja ar prieku aplūkot savu attēlu spogulī no visām pusēm un dažādos veidos. Arī krustmātes sirsnīgais tonis un atturīgā, smalkā valoda viņu stipri ietekmēja. Bet laipnās dāmas tērps — platā stingra, puķaina zīda auduma kleita, lielā aube pūderētajos matos — izraisīja meitenē pārdomas un liecināja, ka viņas priekšā atrodas pavisam neparasta būtne. Margo bija attapīga un gudra, turklāt viņai piemita tieksme atdarināt, kas vispār raksturīga bērniem, tāpēc, parunājusi ar Doradūra kundzi apmēram stundu, meitene jau lūkoja viņai pielāgoties. Margo izslējās taisnāk, sakārtoja cepuri un sauca talkā savas zināšanas gramatikā. Par nelaimi, stiprais, neatšķaidītais vīns, ar kuru krustmāte pacienāja meiteni, gribēdama pēc nogurdinošā ceļojuma uzmundrināt, apmigloja domas, plakstiņi viņai sāka lipt ciet. Saņēmusi pie rokas, Doradūra kundze ieveda krustmeitu skaistā istabā, pēc tam, vēlreiz viņu noskūpstījusi, novēlēja labu nakti un aizgāja.

Gandrīz tūlīt pat kāds klauvēja pie durvīm; ienāca istabene, noņēma Margo šalli un cepuri, tad, nometusies ceļos, grasījās noaut viņai kājas. Margo stāvot snauda, ļaudama ar sevi darīt visu. Tikai kad viņai novilka kreklu, meitene saprata, ka tiek izģērbta, un, kaut gan bija gluži kaila, cienīgi istabenei paklanījās, pēc tam, noskaitījusi vakariūg-šanu, steidzīgi ielikās gultā. Naktslampiņas gaismā Margo ievēroja, ka arī šajā istabā ir zeltītas mēbeles un arī te atrodas viens no lepnajiem spoguļiem, kuri viņai tā patika. Pie sienas virs spoguļa vīdēja mazu amoriņu skulptūras, un šķita, ka šie labie gariņi viņu aicina spoguļoties. Viņa solījās katrā ziņā izmantot aicinājumu un, lolodama vismaigākos sapņus, saldi iemiga.

Uz laukiem ļaudis mēdz celties agri, tāpēc mūsu mazā lauciniece nākamajā rītā pamodās līdz ar putniem. Izslē-jusies gultā sēdus un ieraudzījusi lepnajā spogulī savu jauko, samiegojušos sejiņu, Margo veltīja sev mīlīgu smaidu. Drīz vien ienāca istabene un pieklājīgi pavaicāja, vai jaunkundze nevēlas nomazgāties vannā. Turklāt viņa apmeta Margo pleciem purpursarkanu flaneļa rīta tērpu, kas meitenei šķita īsti karaliska mantija.

Doradūra kundzes vannas istaba bija neparasti grezna, kas tik dievbijīgai dāmai gandrīz nepieklājās. Tā bija iekārtota Luija XV laikā. Vanna atradās uz neliela paaugstinājuma ieapaļā mākslīga marmora nišā, ko rotāja zeltītas rozes, un pie griestiem lidinājās neskaitāmi amoriņi. Pie pretējās sienas karājās Bušē «Peldētāju» kopija, kuru varbūt bija darinājis pats mākslinieks. Karnīzes ieskāva ziedu vītnes, grīdu sedza mīksts paklājs, gaumīgi atspraustais zīda aizkars un pievērtie slēģi radīja telpā noslēpumainu mijkrēsli. Bez šaubām, šī greznība ar laiku bija mazliet noplukusi, zeltījumi apsūbējuši, bet jo tīkamāka tā likās tieši tāpēc, ka šeit vēl šķietami valdīja sešdesmito gadu trakulību atmosfēra gluži kā «iemīļotā karaļa» laikos.

Palikusi viena šajā telpā, Margo bikli tuvojās paaugstinājumam. Vispirms viņa aplūkoja zeltītos grifus vannas abās malās; viņa bijās kāpt vannā, kurā, pēc viņas domām, vajadzēja būt vismaz rožūdenim, lēnām iebāzusi tajā vienu kāju, pēc tam otru, viņa, vērodama gleznu, sastinga. Margo nebija mākslas pazinēja, Bušē nimfas viņa uzskatīja par dievietēm; viņai likās neiespējami, ka tik daiļas būtnes var dzīvot virs zemes, ēst ar tik baltām rokām un staigāt ar tik jaukām kājiņām. Ko viņa nedotu, lai līdzinātos viņām! Viņai prātā neienāca, ka pati ar savām saulē iedegušajām rokām ir simtreiz daiļāka par šīm lellēm. Viegli sakustējies aizkars iztraucēja Margo no izklaidības; viņa sarāvās, iedomājoties, ka šeit viņu kāds var pārsteigt, un ienira ūdenī līdz kaklam.

Pēc brītiņa viņu pārņēma tīkama labsajūta. Viņa sāka rotaļāties ūdenī ar rīta svārku stūri, kā mēdz darīt bērni, tad uzjautrinājās, skaitot ziedus un rozetes pie sienām un griestiem, pēc tam pētīja mazos amoriņus, taču to apaļīgie vēderiņi viņai nepatika. Atbalstījusi galvu pret vannas malu, Margo palūkojās pavērtajā logā.

Vannas istaba atradās apakšējā stāvā, tās logs bija dārza pusē. Dārzs, protams, nebija angļu stilā, kā to varēja gaidīt, tas bija gluži vienkāršs sens franču dārzs, ne sliktāks par jebkuru citu. Jaukas grantētas alejas, ko ieskāva buksusa krūmi, lielas puķu dobes, kas ņirbēja košās, gaumīgi izvēlētās krāsās, skaistas šur tur izsvaidītas statujas, bet pašā galā vesels skābaržu labirints. Margo raudzījās šajā birzī, kuras tumšās alejas vedināja sapņot. Viņa atcerējās paslēpes un sprieda, ka šajos līkumotajos labirintos vajadzētu būt lieliskām slēptuvēm.

Tajā mirklī no labirinta iznāca glīts jauneklis huzāru mundierī un devās mājas virzienā. Ejot gar puķu dobēm, viņš piegāja vannas istabas logam tik tuvu, ka ar elkoni skāra slēģi. Margo satrūkusies neviļus viegli iekliedzās. Jauneklis apstājies pavēra slēģi un paskatījās iekšā, ieraudzījis Margo vannā, viņš nosarka, kaut arī bija huzārs. Ari Margo pietvīka, un jaunais cilvēks nozuda.

IV

Šajā pasaulē ir kāda nelaime, kas vienlīdz smagi panesama visiem, bet it īpaši jaunām meitenēm: gudrība ir sava veida piepūle, un, lai kaut cik to apgūtu, nepieciešams krietni pacensties, kamēr muļķības darīt nekad nav grūti, atliek tikai tām brīvi ļauties. Homērs apgalvoja, ka gudrākais no mirstīgajiem bijis Sīzifs, taču dzejnieki vienprātīgi lēmuši viņam uzvelt kalna galotnē milzīgu klints bluķi, kas acumirklī atkal noripo pie nelaimīgā cilvēka kājām, un viņam nekavējoties viss jāsāk no gala. Komentētāji velti meklē šāda soda attaisnojumu; es tomēr nešaubos, ka ar lielisko alegoriju senie grieķi gribējuši attēlot gudrību. Gudrība patiesi ir milzu akmens, kuru nemitīgi veļam uz augšu, lai gan tas aizvien krīt atpakaļ mums uz galvas. Ņemiet vērā, ka, tiklīdz šis akmens izslīd no rokām, neviens vairs pat nepiemin, cik ilgi ar to esam nopūlējušies, turpretī, ja kāds nelga nejauši veic kaut ko prātīgu, viņu slavē bez gala. Bet, lūk, muļķība gan nav akmens, tā ir ziepju burbulis, kas, griezdamies gaisā, aizlaižas, mirdzē dams visās varavīksnes krāsās. Tiesa, gadās, ka šis burbu lis pārplīst un iešļāc mums acīs dažus pilienus, taču tūlīt pat izveidojas jauns, un, lai tas noturētos gaisā, atliek tik uzpūst elpu.

Ar šīm filozofiskajām pārdomām vēlos pierādīt, ka nebija nekāds brīnums, ja Margo mazliet iemīlējās jauneklī, kurš viņu redzēja vannā, jāpiebilst, ka tas nebūt neraksturo meiteni no sliktās puses. Kad dzīvē iejaucas mīlestība, tai nav nepieciešams atbalsts, un visiem zināms, ka aizvērtas durvis vēl nekavē tai ienākt; bet šoreiz tā ienāca caur logu, un, lūk, kā tas notika.

Jauneklis huzāru mundierī nebija neviens cits kā Gastons, Doradūra kundzes dēls, kurš, ar mokām izrāvies no garnizona mīļāko rokām, nesen ieradās pie mātes. Nejauši sagadījās, ka Margo istaba atradās tieši tajā pašā mājas stūri, kur dzīvoja Gastons, un abu istabu logi bija gandrīz iepretī, netālu viens no otra. Margo pusdienoja kopā ar Doradūra kundzi un pavadīja pie viņas augas pēcpusdienas līdz vakariņām, bet no septiņiem rītā līdz pusdienai meitene palika savā istabā. Arī Gastons šai laikā pa lielākai daļai uzturējās savējā. Un tad, nerazdama labāku nodarbošanos, Margo, sēžot pie loga, šuva un vēroja kaimiņu.

Tuvi kaimiņi vienmēr bijuši par cēloni lielam postam; nav nekā bīstamāka par daiļu kaimiņieni, kaut ari viņa nebūtu glīta, es nespētu galvot par sevi, jo, pastāvīgi redzoties, agri vai vēlu šī kaimiņiene sāks likties skaista. Gastonam bija neliels, apaļš spogulītis, ko viņš pēc visu neprecējušos jaunekļu paraduma bija piestiprinājis pie loga. Šis spogulis viņam noderēja, skujot bārdu, sukājot matus un apliekot kravati. Margo ievēroja, ka viņam ir skaisti, gaiši, dabiski cirtaini mati, tāpēc viņa vispirms iegādājās sev flakonu vijolīšu pomādes un rūpējās, lai abas viņas melno matu sprogas, kas vīdēja zem aubītes, vienmēr būtu gludas un spīdīgas. Vēlāk Margo pamanīja, ka Gastonam ir glītas kravates, kuras viņš bieži maina; tūlīt pat viņa nopirka sev duci visskaistāko kaklautiņu, kādus vien Marē kvartālā varēja sameklēt. Starp citu, Gastonam piemita paradums, kuru ļoti necieta Ženēvas filozofs, kas tādēļ sanīdās ar savu draugu Grimmu, — viņš, kā mēdz teikt Ruso, kopa nagus ar «īpašu šim nolūkam pagatavotu instrumentu». Margo nebija nekāda filozofe, tāpēc tāds paradums viņā sašutumu neizraisīja; gluži otrādi, arī viņa nopirka nagu birstīti un, gribēdama noslēpt rokas, kuras, kā jau minēju, bija saulē iedegušas, sāka valkāt melnus pus-cimdus, kas atklāja tikai pirkstu galiņus. Gastonam netrūka arī citu jauku lietu, ar kurām Margo neko nevarētu iesākt, piemēram, sarkanas bikses un debeszila veste ar melnām, pītām nošuvēm. Protams, Margo toties bija sarkans flaneļa rīta tērps, — bet kas varētu atvietot gaišzilo vesti? Izlikdamās, ka viņai sāp auss, Margo pašuva sev mazu gaišzila samta cepurīti, ko valkāja rītos. Ieraudzījusi Gastona gultas galvgalī pie sienas Napoleona portretu, viņa vēlējās iegūt Žozefīnes ģīmetni. Beidzot, kad Gastons reiz brokastlaikā izteica vēlēšanos ēst labu omleti, Margo, uzveikusi biklumu, parādīja neticamu drosmi, pavēstīdama, ka neviens visā pasaulē neprot gatavot tik garšīgu omleti kā viņa, jo vecāku mājās tas allaž bijis viņas pienākums, un lūdza krustmāti ļaut viņai to pierādīt.

Tā nabaga bērns lūkoja apliecināt savu kautro mīlestību, taču Gastons to neievēroja. Vai šis pārgalvīgais un augstprātīgais jauneklis, radis pie skaļām izpriecām un garnizona dzīves, varēja ņemt vērā Margo bērnišķās izdarības? Strasburgas grizetes, ja iešāvās prātā kāds untums, rīkojās mazliet savādāk. Gastons pusdienoja kopā ar māti, pēc tam nozuda uz visu vakaru, bet Margo, nespēdama iemigt, iekams viņš nebija pārnācis, gaidīja viņu, paslēpusies aiz loga aizkariem. Redzot viņas logā gaismu, jauneklis, šķērsojot pagalmu, reizēm nodomāja: «Kāpēc šī meitene vēl neguļ?»

Dažkārt nejauši gadījās, ka viņš, izģērbjoties izklaidīgi pavēries Margo, meiteni dziļi saviļņoja, taču viņa acumirklī aizgriezās un labāk mirtu nekā iedrošinātos panest šo skatienu. Jāatzīst, ka viņas izturēšanās viesistabā arī bija mainījusies. Sēžot krustmātei blakus, Margo centās izlikties nopietna, atturīga un pieklājīgi klausījās Doradū-ras kundzes pļāpāšanā. Kad Gastons meiteni uzrunāja, viņa sakopoja visus spēkus, lai atbildētu iespējami labāk, un — dīvaini — atbildot nemaz nesamulsa. Kā lai izprot, kas noris piecpadsmit gadus vecā galviņā? Var teikt, ka Margo mīlestība bija ieslēgta viņas istabas četrās sienās. Viņa atgriezās pie šīs mīlestības, ieiedama savā istabā, un iziedama to tur pameta, taču atslēgu vienmēr ņēma līdzi, lai viņas prombūtnē neviens šo mazo svētnīcu neapgānītu.

Turklāt jādomā, ka Doradūra kundzes sabiedrība, nemitīgi atgādinot, cik liels attālums krustmeitu šķir no Gastona, darīja Margo piesardzīgu un lika apdomāties. Cita varbūt kristu izmisumā vai, gluži otrādi, redzot savu bīstamo aizraušanos, censtos to drīzāk pārvarēt. Taču pat visdziļākajās Margo sirds noslēpumu glabatuvēs ne reizi neizraisījās jautājums, ko viņai dos šī mīlestība; un jāatzīst, ka nez vai ir vēl kas nejēdzīgāks par jautājumu, ko nereti uzdod tiem, kas iemīlējušies: «Kur taš jūs novedīs?» — «Ak, labie ļaudis, pie mīlestības!»

No rīta pamodusies, Margo acumirklī izlēca no gultas un basām kājām, naktsmicīti galvā steidzās atvilkt aizkara stūri un palūkoties, vai Gastona loga slēģi jau atvērti. Ja tie vēl bija aizdarīti, viņa tūlīt likās atkal gultā un gaidīja, kad noklaudzēs slēģu aizbīdnis, šo troksni viņa nemaldīgi atšķīra no citiem. Kad šis brīdis bija klāt, Margo uzvilka kurpes, rīta tērpu un, savukārt atvērusi logu, miegainā izskatā grieza galvu gan uz vienu, gan otru pusi, it kā gribēdama pārliecināties, kāds ārā laiks. Pēc tam, atstājusi logu pusvirus tā, lai Gastons varētu viņu saredzēt, Margo, novietojusi uz neliela galdiņa spoguli, sāka sukāt krāšņos matus. Viņa nezināja, ka pieredzējusi koķete nevienam nerādās pilnīgi nesakārtojusies un liedz skatīties sevī, kamēr pošas: Gastons mēdza sukāt matus, viņai redzot, tāpēc arī viņa atļāvās to darīt jaunekļa acu priekšā. Slēpdamās aiz spoguļa, Margo lāgiem meta biklus skatienus pretējā logā, bet bija gatava tūlīt pat nodurt acis, ja Gastons viņā paraudzītos. Kad mati bija rūpīgi izsukāti un sakārtoti, viņa uzlika galvā mazu, pēc zemnieku parauga izšūtu tilla aubīti, no kuras nespēja šķirties; šī aubīte allaž bija spodri balta tāpat kā platā, atlocītā apkakle, kura sedza viņas plecus un ar kuru viņa mazliet atgādināja jaunu mūķeni. Tā kailām rokām un īsā apakšsvārkā Margo sēdēja, gaidot kafiju. Pēc brītiņa mājas runča pavadībā ienāca istabene Pelažija, nesdama paplāti, — kaķis Marē kvartālā pieder pie nepieciešamām istabas lietām. Šis runcis ik rītu neiztrūkstoši nāca sasveicināties ar Margo un, izmantodams savu priekšrocību, ērti iekārtojās mīkstajā atzveltnī iepretī meitenei, lai dalītos ar viņu brokastīs. Saprotams, ka viņai tas bija tikai lieks iegansts koķetēt. Saritinājies kamoliņā uz krēsla, vecais izlutinātais runcis cienīgi saņēma skūpstus, kuri nepavisam nebija viņam domāti. Margo to ķircināja, ņēma rokās, iemeta gultā, reizēm glaudīja, reizēm kaitināja; desmit gadus dzīvojot šajā mājā, runcis neko tamlīdzīgu nebija pieredzējis un nevarēja teikt, ka tāpēc sevišķi priecātos, taču — labsirdīgs pēc dabas un draudzīgi noskaņots pret Margo — visu pacietīgi panesa. Padzērusi kafiju, Margo atkal tuvojās logam, vēlreiz paraudzījās, kāds ārā laiks, tad pievēra logu, bet ne līdz galam. Cilvēkam ar mednieka instinktu tagad būtu īstais laiks kļūt modram. Margo pabeidza ģērbties, — bet vai tas nozīmē, ka viņa gribēja sevi izrādīt? Nekādā ziņā! Viņa vai mira aiz bailēm, ka viņā kāds varētu noskatīties, kaut vienlaik to karsti vēlējās. Margo taču bija godīga meitene? Jā, godīga, krietna un nevainīga. Bet ko viņa darīja? Apāva kājas, uzvilka apakšsvārkus, kleitu, un šad tad caur pavērto spraugu logā varēja manīt viņu pastiepjam roku pēc saspraužamām adatām uz galda. Un kā Margo rīkotos, ja kāds būtu viņu novērojis? Acumirklī aizcirstu logu. Kāpēc tad viņa to atstāja pusvirus? Jautājiet viņai pašai, es neko nezinu.

Tā nu tas gāja, kamēr starp Doradūra kundzi un viņas dēlu nebija notikusi gara saruna divatā. Pēc tam viņu izskats un valoda bieži vien kļuva noslēpumaina. Drīz vien Doradūra kundze krustmeitai teica:

— Mīļais bērns, tu varēsi apraudzīt savu māti, mēs rudeni pavadīsim Onvilā.

V

Doradūra kundzes māja Onvilā atradās jūdzes attālumā no Šartras un pusjūdzi no Margo vecāku fermas. Šī māja nebija nekāda pils, tomēr ļoti grezna, ar lielu parku. Doradūra kundze brauca turp reti, un tajā gadiem ilgi dzīvoja vienīgi pārvaldnieks. Steidzīgā aizbraukšana, slepenās sarunas starp Gastonu un viņa māti pārsteidza un satrauca Margo.

Bija aizritējušas tikai divas dienas, kopš Doradūra kundze ieradās Onvilā, un visas mantas vēl nebija izkravātas no ceļa somām, kad pāri laukiem īstā kaujas ierindā tuvojās desmit milžu: atbraucējus nāca sveikt Pjedelē ģimene. Māte nesa augļu grozu, dēli turēja rokās katrs pa lefkoju pušķim, bet vecais Pjedelē soļoja, nesdams divas milzīgas melones, kuras pats bija izvēlējies un atzinis par labākajām savā dārzā. Doradūra kundze šīs dāvanas pieņēma ar parasto laipnību un, jau iepriekš paredzējusi rentnieku apciemojumu, steidzīgi izvilka no skapja astoņas puķaina zīda vestes dēliem, mežģīnes — mātei, bet vecajam saimniekam — skaistu filca platmali ar lentīti, ko saturēja zelta sprādze. Kundze ar viņiem sasveicinājās, pēc tam ģimenes priekšā nostājās priekā un veselībā starojošā Margo; kad meiteni visi pēc kārtas bija noskūpstījuši un krustmāte skaļi viņu uzslavēja, daudzinādama viņas maigumu, krietnumu un asprātību, meitenes vaigi, pietvīkuši pēc saņemtajiem skūpstiem, pārklājās ar vēl košāku sārtumu. Pjedelē kundze, noskatoties Margo krāšņajā tērpā, sprieda, ka meita droši vien ir ļoti laimīga, un, kā jau māte, nespēja nociesties nepateikusi, ka nekad vēl nav redzējusi Margo tik skaistu.

— Mātei taisnība, nudien, — tēvs piekrita.

— Bez šaubām, taisnība, — piemetināja kāda balss, kas meiteni saviļņoja līdz sirds dziļumiem, — šos vārdus sacīja Gastons, nule ienācis istabā.

Tajā brīdī priekšnamā aiz vaļā pamestajām durvīm parādījās mazais tītaru gans Pjero, kurš bija rūgti raudājis, kad Margo brauca prom. Pa gabaliņu sekojis saimniekiem, viņš, neiedrošinādamies nākt zālē, bikli sveicināja.

— Kas tas par zēnu? — Doradūra kundze ievaicājās. — Nāc tuvāk, mazais, sasveicināsimies!

Pjero vēlreiz paklanījās, taču neparko negāja iekšā. Nosarcis līdz ausu galiem, viņš metās prom, ko kājas nes.

— Tātad jūs tiešām uzskatāt, ka esmu skaista? — kad piederīgie bija aizgājuši, Margo, viena pastaigādamās parkā, klusām atkārtoja. — Cik tomēr nekaunīgi ir jaunekļi, atļaudamies izteikt to, visiem klātesot. Es pat palūkoties viņā nedrīkstu, bet viņš skaļi izrunā vārdus, kuros klausoties jānosarkst. Tamlīdzīgi komplimenti viņam droši vien tik pierasti, ka viņš tos saka gluži vienaldzīgi, tomēr, ja vīrietis atklāti atzīst, ka sieviete ir skaista, tas vairs nav nieks, bet gandrīz atgādina mīlestības atklājumu.

Tā domājot, Margo apstājās un vaicāja sev, kas īsti ir mīlestības atklājums. Viņa bieži par to bija dzirdējusi, bet skaidri nesaprata nozīmi. «Ko saka, kad mīl?» viņa sev jautāja, nespēdama iedomāties, ka tad vienkārši mēdz teikt: «Es jūs mīlu!» Viņai šķita, ka te vajadzīgs pavisam kas cits, ka jālieto kādi īpaši, mīklaini vārdi un visu to ieskauj briesmu pilns, burvīgs noslēpums. Savā mūžā viņa bija lasījusi tikai vienu romānu, kura nosaukums man nav zināms; šī saplēstā, nodriskātā grāmata bija mētājusies viņas tēva mājas bēniņos. Tajā bija stāstīts par sicīliešu laupītāju, kurš slepeni aizved mūķeni, un, atradusi grāmatā dažus neizprotamus teicienus, Margo tos uzskatīja par mīlestības apliecinājumiem. Taču mācītājs mēdza apgalvot, ka romāni ir muļķības, un viņa karsti vēlējās uzzināt patiesību, bet kam lai iedrošinās to prasīt?

Onvilā Margo istaba vairs neatradās tik tuvu Gastona istabai kā Parīzē. Slepenie skatieni šeit izbeidzās tāpat kā slēģu aizbīdņa klakšķis. Katru rītu piecos atskanēja ne visai skaļš zvans. Gastonu modināja mežsargs, pieskandinādams zvanam pie viņa loga. Gastons piecēlās un devās medībās. Noslēpusies aiz slēģiem, Margo redzēja, kā viņš ar šauteni rokā uzkāpj zirgā un suņu bara pavadībā nozūd miglā, kas ieskāva laukus. Viņa sekoja Gastonam tik satrauktu skatienu kā sagūstīta pilskundze, kuras mīļotais dodas uz Palestīnu. Nereti Gastons, nevīžodams atvērt vārtus, lika zirgam lēkt pāri žogam, un Margo tad raidīja dziļas, nevienam nedzirdamas nopūtas, ļoti maigas un reizē baiļu pilnas. Viņa iztēlojās, ka medniekam draud lielas briesmas, un, kad Gastons putekļiem klāts atgriezās mājās, aplūkoja viņu no galvas līdz kājām, lai pārliecinātos, vai viņš nav ievainots, it kā jauneklis būtu pārnācis no kaujas lauka, bet, kad viņš, izvilcis no medību somas, nolika uz galda zaķi vai pāri irbju, Margo šķita, ka redz ar kara trofejām apkrāvušos karavīru — uzvarētāju.

Kādudien notika tas, no kā viņa baidījās: lecot pāri žogam, Gastons nogāzās no zirga un iekrita tieši ērkšķu krūmā, tomēr laimīgi tika cauri ar nelielām skrambām. Bet cik asus pārdzīvojumus šis nenozīmīgais gadījums izraisīja Margo! Viņas parastā piesardzība gandrīz pievīla viņu — vispirms Margo bija tuvu ģībonim, tad, salikusi rokas, klusām sāka lūgt dievu. Ko gan viņa nedotu, ja drīkstētu noslaucīt asinis, kas plūda Gastonam no rokas! Ielikusi kabatā savu skaistāko izšūto mutautiņu — tāds viņai bija tikai viens, — meitene nepacietīgi gaidīja, vai neradīsies izdevība it kā nejauši pasniegt to Gastonam, ar ko pārsiet roku, bet arī šāds mierinājums viņai bija liegts. Pie vakariņu galda, kad jauneklim no brūces izsūcās mazliet asiņu, viņš nežēlīgi atraidīja piedāvāto mutautiņu un aptina roku ar salveti. Tas meiteni sarūgtināja līdz asarām.

Tomēr nebija pamata domāt, ka Gastons nicina viņas mīlestību, viņš gluži vienkārši to nenojauta — ko lai dara? Reizēm Margo samierinājās, reizēm dusmojās. Visnenozīmīgākie sīkumi izraisīja viņā gan prieku, gan bēdas. Viens Gastona laipns vārds vai skatiens ielīksmoja meiteni uz visu dienu; ja, izejot cauri zālei, viņš neievēroja Margo, ja vakarā nozuda savā istabā, neatvadījies no viņas, kā parasts, ar vieglu galvas mājienu, viņa negulēja nakti, domājot, ar ko varējusi izraisīt Gastonā nepatiku. Ja viņš nejauši apsēdās meitenei blakus un uzslavēja viņas rokdarbu, viņa laimē un pateicībā staroja; ja pusdienās Gastons atteicās no viņas piedāvātā ēdiena, Margo bija pārliecināta ka viņš vairs viņu nemīl.

Dažreiz viņai kļuva žēl pašai sevis, viņa saka šaubīties par savu pievilcību un augu pēcpusdienu uzskatīja, ka ir neglītene. Citreiz pret to iebilda viņas sievišķīgais lepnums, un, nostājusies pie spoguļa, viņa īgni raustīja plecus, neizprazdama Gastona vienaldzību. Dusmās un izmisumā Margo gumzīja apkakli un uzstūma aubīti uz acīm; lāgiem aizskartais pašlepnums pamodināja viņā koķeti; dienas vidū viņa negaidot parādījās svētku tērpā, izgreznojusies ar visām savām rotām, it kā cenzdamās uzveikt netaisno likteni.

Šajos jaunajos apstākļos Margo neatmeta senos ieradumus un gaumi. Kamēr Gastons bija medībās, viņa nereti rīta cēlienu pavadīja sakņu dārzā; veikli rīkodamās ar dārznieka nazi, grābekli un lejkannu, viņa ne reizi vien sniedza dārzniekam vērtīgus padomus. Sakņu dārzs atradās mājas priekšā un vienlaik noderēja puķu dārzam, tur draudzīgi sadzīvoja ziedi, augļi un saknes. Vairāk par visu Margo patika vienādi apgrieztie persiki, kurus klāja lieliski augļi. Par tiem viņa īpaši rūpējās un ik dienas taupīgi izvēlējās nedaudz augļu desertam. Tur bija kāds persiks lielāks par citiem. Margo nekādi nespēja saņemties un noplūkt to; auglis bija tik samtains, tik skaisti purpursārts, ka viņa neiedrošinājās to noraut un viņai šķita, ka apēst šo persiku būtu noziegums. Viņa nekad nepagāja garām to neapbrīnodama un bija pieteikusi dārzniekam uzmanīt, lai neviens tam nepieskartos, pretējā gadījumā draudēja dusmoties un sūdzēties krustmātei.

Kādudien, ap saules rietu atgriezdamies no medībām, Gastons šķērsoja dārzu, viņu mocīja slāpes, un, ejot garām persiku kokiem, viņš pastiepa roku un nejauši noplūca tieši Margo mīļāko augli, kurā nevērīgi iecirta zobus. Margo dažus soļus attālu laistīja sakņu dobi, viņa tūlīt steidzās šurp, bet jauneklis, viņu nemanīdams, devās tālāk. Iekodis persikā divas trīs reizes, viņš nometa to zemē un iegāja mājā. Margo acumirklī saprata, ka dārgais auglis ir pagalam. Gastona spējā rokas kustība, nevērība, ar kādu viņš persiku aizsvieda, atstāja uz meiteni negaidītu, dīvainu iespaicļu. Viņa bija izmisusi un vienlaik sajūsmināta, jo domāja, ka Gastonu svelmainajā saulē droši vien mocījušas lielas slāpes un auglis viņam sagādājis prieku. Pacēlusi persiku, viņa nopūta no tā putekļus un, pavērusies apkārt, vai kāds neredz, paslepeni noskūpstīja. Bet, skūpstot augli, viņa nespēja noturēties to nepagaršojusi. Nez kāda savāda doma iešāvās prātā — varbūt iedomājoties persiku, varbūt sevi pašu, viņa nočukstēja:

— Ļaunais zēn, jūs pats nemaz nezināt, cik nesaudzīgs esat!

Man jālūdz lasītājam piedošana par bērnišķībām, kuras stāstu, — bet ko citu lai daru, ja mana varone bija bērns? Doradūra kundze bija ielūgta pusdienās kādā no apkaimes pilīm, viņa ņēma līdzi arī Gastonu un Margo; viesi šķīrās vēlu, un bija dziļa nakts, kad viņi brauca atpakaļ uz mājām. Margo un krustmāte ieņēma karietē pakaļējo sēdekli, Gastons apsēdās uz priekšējā, un, tā kā blakus neviena nebija, tajā atzvēlies, viņš brauca pusguļus. Laukā spīdēja jauks mēness, bet karietē bija ļoti tumšs; tikai mirkļiem tur ielauzās pa gaismas staram; sarunas pamazām apklusa, krietnās pusdienas, nelielais nogurums, tumsa, vieglā karietes šūpošanās — viss mūsu ceļotājus aicināt aicināja iesnausties. Doradūra kundze aizmiga pirmā un iemiegot atbalstīja kāju uz priekšējā sola, neraizēdamās par to, vai netraucēs Gastonu. Gaiss bija dzestrs, uz ceļiem uzmests biezs mētelis klāja vienlaik krustmāti un krustmeitu. Margo, ierāvusies kaktiņā, nekustējās, kaut gan nedomāja gulēt. Viņai ļoti gribējās zināt, vai Gastons aizmidzis. Šķita, ka viņam tas nepieklātos, ja Margo bija nomodā; viņa skatījās Gastonā, neko neredzēdama, un domāja, vai arī viņš nedara tāpat. Tiklīdz karietē iespīdēja mēness stars, meitene steidzās īsi ieklepoties. Jauneklis sēdēja nekustēdamies, un Margo neiedrošinājās runāt, bīdamās iztraucēt krustmātes miegu. Pagriezusi galvu, viņa pavērās laukā pa logu. Doma par garu ceļojumu atgādina domu par ilgu mīlestību, un, redzot mēnesnīcas apgaismotos laukus, Margo acumirklī aizmirsa, ka atrodas ceļā uz Onvilu; pievērtām acīm raugoties garāmslīdošajos kokos, viņa iztēlojās, ka ceļo kopā ar Doradūra kundzi un viņas dēlu uz Šveici vai Itāliju. Šim sapnim, kā jau varēja gaidīt, sekoja citi, tik saldi, ka viņa tiem pilnīgi ļāvās. Margo redzēja sev kopā ar Gastonu apceļojam pasauli — nevis kā viņa sieva, bet kā mīlēta līgava, kura drīkst mīlēt arī viņu, bet ceļojuma beigās abus gaidīja laime; šo vārdu Margo nemitīgi atkārtoja, kaut gan tā jēga viņai nebija skaidra. Lai varētu labāk sapņot, Margo aizvēra acis; iesnaudusies viņa atļāvās to pašu, ko Doradūra kundze, — izstiepa kājas uz priekšējā sēdekļa; nejauši viņas kāja, starp citu, ļoti maziņa un glīti apauta, uzgūlās Gastonam tieši uz rokas. Gastons nelikās to manām, bet Margo pēkšņi uztrūkās no snaudas, tomēr kāju viņa tūlīt neatvilka, tikai mazliet pavirzīja sāņus. Sapņi viņu tik saldi bija ieaijājuši, ka pat nomods neatsauca īstenībā, — un vai tad nav brīv likt kāju uz sēdekļa, kur guļ mīļotais, ja kopā dodas uz Sveici? Tad ilūzijas pamazām izgaisa. Margo sāka pārdomāt savu vieglprātīgo rīcību.

«Ja nu viņš kaut ko manīja?» meitene nodomāja. «Vai tiešām viņš guļ vai tikai izliekas aizmidzis? Ja viņš ko manīja — kāpēc neatvilka roku? Bet, ja guļ, — kāpēc nepamodās? Varbūt viņš mani pārāk nicina, lai atļautos izrādīt, ka sajutis manu pieskārienu; varbūt tas viņam bija tīkams un viņš tikai tēlo, ka neko nav ievērojis, gaidīdams, vai neatkārtošu ... Varbūt viņam šķiet, ka esmu aizmigusi. Starp citu, nav nemaz patīkami sajust uz savas rokas svešu kāju, ja vien tā nepieder mīļotam cilvēkam. Mana kurpe droši vien notraipīja viņa cimdu, jo šodien mēs daudz staigājām; bet varbūt viņš nevēlas izrādīt, ka ievēro tādus sīkumus. Ko viņš teiktu, ja es kustību atkārtotu? Viņš taču ļoti labi zina, ka nekad to neiedrošinātos. Varbūt viņš nojauš manu svārstīšanos un viņam labpatīk mani spīdzināt?»

Tā domājot, Margo lēnītiņām, ar vislielāko uzmanību nocēla kāju no sēdekļa; mazā kājiņa trīcēja kā lapa, taustīdamās tumsā, tā no jauna pieskārās Gastona pirkstiem, taču tik vieglītiņām, ka Margo pati to gandrīz nemanīja. Nekad viņas sirds vēl nebija pukstējusi straujāk, viņa šķita pagalam un iedomājās, ka atļāvusies nelabojamu pārkāpumu.

«Ko es izdarīju?» viņa satrūkās. «Ko viņš domās par mani? Cik neveiklā stāvoklī tagad atradīšos! Vairs nedrīkstēšu viņam acīs raudzīties. Jau pirmo reizi, pieskaroties viņam, pieļāvu lielu kļūdu, bet nu ir daudz ļaunāk. Kā varēšu pierādīt, ka tas gadījās netīšām? Jauni cilvēki nekad nekam netic. Viņš izsmies mani un izstāstīs to visiem, varbūt arī krustmātei, bet krustmāte pateiks tēvam; es vairs nevarēšu rādīties mūsu ciematā. Kur es palikšu? Kas ar mani notiks? Es velti taisnošos, skaidrs taču viens — esmu pieskārusies viņam divas reizes, bet neviena sieviete neko tamlīdzīgu nemēdz darīt. Pēc tā, kas nupat notika, man atliks atstāt šo māju.»

To iedomājoties, Margo nodrebēja. Viņa ilgi gudroja, kā attaisnoties, beidzot nolēma jau rīt rakstīt un slepeni nodot Gastonam garu vēstuli, paskaidrojot, ka netīšām pieskārusies viņam ar kāju, un lūdzot, lai viņš piedod un aizmirst šo gadījumu.

«Bet ja nu viņš neguļ?» Margo atkal iešāvās prātā. «Ja nu viņam modušās aizdomas, ka es viņu mīlu? Varbūt viņš nojauš manas jūtas? Varbūt rit viņš pats ierunāsies par nolikušo? Ja nu viņš sacīs, ka arī mīl mani? Ja nu viņš man to atklās . . .»

Sājā bridi kariete apstājās. Gastons patiesi bija gulējis un pamostoties bez liekām ceremonijām izstaipīja rokas. Pirmajā mirkli viņš lāgā nesaprata, kur atrodas. Pēc šā bēdīgā atklājuma Margo sapņi izkūpēja kā dūmi, un, kad jauneklis, palīdzot meitenei izkāpt no karietes, pasniedza to pašu roku, kurai nakti bija pieskārusies viņas kāja, Margo pārāk skaidri saprata, ka bija ceļojusi viena.

VI

Divi neparedzēti notikumi, smieklīgs un nopietns, sagadījās gandrīz vienā laikā. Kādu ritu, kad Gastons mājas priekšā pa gatvi iejāja nesen pirkto zirgu, viņam tuvojās mazs, skrandās tērpies, puskails zēns un apņēmīgi nostājās zirgam ceļā. Tas bija tītaru gans Pjero. Gastons viņu nepazina un, domādams, ka zēns lūdz žēlastības dāvanu, iemeta viņam cepurē dažus sū. Pjero, iebāzis naudu kabatā, projām tomēr negāja, bet sekoja jātniekam pa gabaliņu un atkal apturēja. Gastons divas trīs reizes uzsauca, lai sargās, bet velti: Pjero joprojām sekoja un stājās ceļā.

— Ko tev no manis vajag, jocīgais zeņķi? — jauneklis ievaicājās. — Vai katrā ziņā vēlies nokļūt zirgam zem pakaviem?

— Cienītais kungs, — Pjero, nekustēdamies no vietas, atbildēja, — es gribētu kungam kalpot.

— Kam kalpot?

— Jums, kungs.

— Man? Bet kāpēc tu to lūdz?

— Lai kļūtu jūsu kalps, kungs.

— Bet man kalpa nevajag, kas tev teica, ka es to meklēju?

— Neviens, kungs.

— Kāpēc tad tu ieradies?

— Nācu lūgt, lai kungs pieņem mani par savu kalpu.

— Tu esi prātā jucis vai smejies par mani?

— Nē, kungs.

— Še, ņem un liecies mierā!

Gastons viņam nometa vēl dažus naudas gabalus un, apgriezis zirgu, aizjāja. Pjero apsēdās gatves malā, un brīdi vēlāk Margo, ejot tur garām, atrada viņu rūgti raudam. Viņa pieskrēja zēnam klāt. '

— Kas tev kait, nabaga Pjero? Kas ar tevi noticis?

Sākumā Pjero liedzās atbildēt.

— Gribēju, lai kungs mani pieņem par kalpu, — viņš beidzot šņukstēdams atbildēja, — bet kungs to nevēlējās.

Ar lielām grūtībām Margo piedabūja zēnu visu paskaidrot. Galu galā Margo saprata, kas noticis. Kopš viņa bija aizbraukusi no mājām, Pjero ļoti skuma. Pa pusei nokaunējies, pa pusei raudādams, zēns pamazām izsūdzēja bēdas, bet Margo nespēja valdīt smieklus, kaut gan vienlaik viņu žēloja. Nabaga zēns, uzticēdams viņai savas likstas, stāstīja par savu pieķeršanos, par koka tupelēm, kas bija jau novalkātas, par skumjo vientulību laukos un pat to, ka nobeidzies kāds no viņa tītariem; tas viss tika klāstīts nesakarīgi, jukjukām. Beidzot, nespēdams vairs panest skumjas, viņš nolēmis doties uz Onvilu, lai piedāvātos Gastonam par kalpu vai zirgu puisi. Šo plānu Pjero pārdomājis veselu nedēļu, bet, kā jau redzējām, tam nebija panākumu. Tāpēc tagad viņš vēlējās drīzāk mirt nekā atgriezties fermā.

— Ja Gastona kungs negrib mani pieņemt, — stāsta beigās Pjero piebilda, — un ja es nevaru dzīvot pie viņa kā jūs pie Doradūra kundzes, tad labāk nomirstu bada nāvē.

Pats par sevi saprotams, ka pēdējos vārdus pavadīja jauni asaru plūdi.

Margo zēnu mierināja kā prazdama un, saņēmusi pie rokas, ieveda mājā. Tur, nospriedusi, ka mirt badā vēl nav īstais laiks, ieveda zēnu bufetes istabā un iedeva viņam # riecienu maizes ar šķiņķi un dažus augļus. Asarām plūstot, Pjero platām acīm raudzījās meitenē, tiesādams maizi ar lielu kāri. Margo it viegli pārliecināja viņu, ka, lai iestātos pie kāda par kalpu, nepieciešams nogaidīt, kad atbrīvosies vieta, un solījās, līdzko radīsies izdevība, viņam šai ziņā palīdzēt. Pateikusies zēnam par uzticīgo draudzību, Margo apgalvoja, ka jūt pret viņu to pašu, noslaucīja viņam asaras, noskūpstīja uz pieres kā māte un beidzot pierunāja atgriezties mājās. Pjero pārliecināts sabāza brokastu pārpalikumu kabatās. Turklāt Margo viņam iedeva ekiju, lai viņš nopirktu sev jaunu vesti un koka tupeles. Tā nomierinājies, Pjero saņēma meitenes roku un, piespiedis pie lūpām, saviļņots teica:

— Uz redzēšanos, Margaritas jaunkundzi

Kamēr viņš lēnītēm attālinājās, Margo manīja, ka mazais zēns jau kļuvis jauneklis. Viņa atcerējās, ka Pjero tikai gadu jaunāks par viņu, un apņēmās nākamreiz vairs tik pārsteidzīgi viņu neskūpstīt.

Otrā dienā Margo ievēroja, ka Gastons medībās nejāj, kā parasts, un ir apģērbies smalkāk nekā citkārt. Pēcpusdienā ap četriem jauneklis pasniedza mātei elkoni, un abi devās pa gatvi uz priekšu. Viņi paklusām sarunājās un šķita satraukti; Margo, palikusi viena viesistabā pie loga, bažīgi raudzījās ārā, kad pēkšņi pagalmā iebrauca kariete. Gastons steidzās atvērt durtiņas, vispirms izkāpa pavecāka dāma, pēc tam apmēram gadus deviņpadsmit veca jaunava elegantā tērpā, skaista kā diena. Veids, kādā dāmas tika sagaidītas, lika spriest, ka viņas ir ne tikai ievērojamas personas, bet droši vien arī krustmātes radinieces; viņām bija sagatavotas divas labākās istabas. Kad atbraucējas ienāca viesistabā, Doradūra kundze steidzīgi pieaicināja Margo un klusītiņām palūdza viņu iziet. Margo negribot paklausīja, jauzdama, ka svešo dāmu ierašanās nesola neko labu.

Nākamajā rītā, kad Margo vilcinājās doties lejā brokastīs, krustmāte ieradās viņai pakaļ un veda stādīt priekšā de Versela kundzei un jaunkundzei — tā sauca abas svešinieces. Iegājusi ēdamistabā, Margo redzēja, ka viņas parastajā vietā blakus Gastonam uz galda nolikta tīra salvete. Klusējot, taču ar skumjām Margo apsēdās citur, viņas krēslu ieņēma de Versela jaunkundze, un drīz vien nebija grūti ievērot, ka Gastons neatrauj acu no savas kaimiņienes. Margo nerunāja visu brokastlaiku. Viņa piedāvāja Gastonam kādu ēdienu, kas stāvēja uz galda viņas priekšā, bet viņš nelikās to redzam. Pēc brokastīm visi devās pastaigāties parkā; apmetusi dažus līkumus alejā, Doradūra kundze saņēma zem rokas vecāko viešņu, bet Gastons nekavējoties pasniedza elkoni daiļajai jaunkundzei; Margo viena pati soļoja aizmugurē, pārējie viņu neievēroja un neteica viņai ne vārda, apstājusies meitene atgriezās mājas. Pie pusdienām Doradūra kundze lika pasniegt pudeli Frontiņjanas vīna un, būdama uzticīga seniem paradumiem, pirms dzeršanas pacēlusi glāzi, aicināja saskandināt. Visi sekoja viņas paraugam, tikai Margo nesaprata, ko iesākt. Arī viņa tomēr mazliet pacēla glāzi, cerēdama, ka varbūt kāds viņu uzmundrinās. Kad neviens šai biklajai kustībai nepievērsa uzmanību, viņa nolika glāzi atpakaļ uz galda, ne drusciņas nenobaudījusi.

— Žēl, ka mums trūkst piektā, — pēc pusdienām sacīja de Versela kundze, — mēs varētu uzspēlēt partiju buljoti (šai kāršu spēlei tolaik bija nepieciešami pieci partneri).

Sēdēdama stūrītī, Margo neiedrošinājās bilst, ka arī viņa prot šo spēli, un krustmāte ieteica vistu. Kad vakariņas pasniedza desertu, visi lūdza de Versela jaunkundzi kaut ko nodziedāt; pēc ilgas lūgšanās de Versela jaunkundze beidzot svaigā, patīkamā balsī nodziedāja īsu, visai jautru dziesmiņu. Klausoties tajā, Margo nespēja apspiest nopūtu, atcerēdamās, ka tēva mājās, pasniedzot desertu, mēdza dziedāt viņa. Kad bija laiks doties pie miera, Margo, iegājusi savā istabā, redzēja, ka aizvāktas dažas mantas, kuras viņai patika vairāk par citām: nozudis bija mīkstais atzveltnis un mazais galdiņš ar inkrustācijām, uz kura viņa parasti novietoja spoguli, sukājot matus. Margo bailīgi pavēra logu, lai pamestu skatienu uz gaismu, kas allaž mirdzēja aiz Gastona aizkariem: tā ik vakarus, liekoties gulēt, viņa atvadījās no savas mīlestības; bet šoreiz gaismu nemanīja, Gastona slēģi bija aizdarīti; dziļi noskumusi, Margo apgūlās un augu nakti nespēja aizmigt.

Kādā nolūkā svešās atbraukušas un cik ilgi te paliks? To Margo, protams, nezināja, tomēr nebija šaubu, ka viņu ierašanās saistījās ar Doradūra kundzes un dēla slepenajām pārrunām. Tai bija sakars ar kādu neizdibināmu noslēpumu, taču, lai vai kā, Margo jauta, ka šis noslēpums izpostīs viņas laimi. Vispirms viņa bija pieņēmusi, ka abas dāmas ir krustmātes radinieces, taču pret viņām šeit izturējās pārāk laipni un pieklājīgi, lai pieņēmums būtu ticams. Pastaigā Doradūra kundze vecākajai dāmai rūpīgi izrādīja, cik tālu sniedzas parka akmens žogs, viņa pie auss svešajai pačukstēja, cik vērta šī muiža un kādus ienākumus tā dod. Varbūt bija nolemts Onvilu pārdot? Bet kas tad notiks ar Margo ģimeni? Vai jaunais īpašnieks bijušos rentniekus paturēs? Bet, no otras puses, — kāpēc bagātajai Doradūra kundzei vajadzētu pārdot savas dzimtās mājas, kur viņas dēls, šķiet, jutās lieliski? Viešņas bija parīzietes, šo pilsētu viņas pieminēja katrā izdevīgā brīdī un, rādās, nebūtu ar mieru dzīvot laukos. Pie vakariņu galda de Versela kundze, starp citu, minēja, ka viņa bieži tiekoties ar karalieni, pavadot viņu uz Malmezonu un vispār iemantojusi viņas labvēlību. Iespējams, ka Doradūra kundze kāro izgādāt dēlam paaugstinājumu, tādā gadījumā, gluži dabiski, tik iespaidīgai personai vajadzēja izdabāt. Tā sprieda Margo, tomēr, par spītti visam, prāts šiem spriedumiem nepiekrita, bet sirds liedza palikt pie vienīgā ticamā pieņēmuma, kas reizē bija arī vienīgais nemaldīgais.

Divi sulaiņi ai mokām ienesa de Versela jaunkundzes istabā lielu koka kasti. Izejot no savas istabas, Margo pēkšņi saklausīja klavieru skaņas, pirmo reizi mūžā viņa dzirdēja tādu mūziku, līdz šim viņa pazina tikai kadriļas, kuras bija parasts spēlēt laukos. Apbrīnas pilna viņa apstājās. De Versela jaunkundze atskaņoja valsi, pēc tam viņa dziedāja, un Margo, klusītiņām piegājusi pie durvīm, centās uztvert vārdus. Dziedāja itāliski. Svešās valodas maigums pārsteidza meiteni vairāk nekā instrumenta labskanīgie akordi. Kas galu galā bija daiļā dāma, kura prata izrunāt šos mīklainos vārdus, dziedot svešādo melodiju? Nespēdama pārmākt ziņkāri, Margo, izslaucījusi acis, kurās vēl mirdzēja asaras, noliecās, lai palūkotos pa atslēgas caurumu. Viņa saskatīja de Versela jaunkundzi peņuārā, kailām rokām, atrisušiem matiem, lūpas bija pavērtas, skatiens pievērsts debesīm. Margo šķita ieraudzījusi eņģeli, nekad neko tik daiļu viņa nebija redzējusi. Apžilbusi un reizē bēdīga meitene lēniem soļiem aizgāja, nesaprazdama, kas īsti ar viņu notiek. Bet, kāpjot lejā pa kāpnēm, viņa saviļņota nemitīgi atkārtoja:

— Svētā jaunava! Kāds neredzēts skaistums!

VII

Dīvaini, ka šīs pasaules notikumos visbiežāk maldās tieši tie, uz kuriem šie notikumi visvairāk attiecas. Gastona izturēšanās pret de Versela jaunkundzi pat vienaldzīgam vērotājam liktu noprast, ka viņš iemīlējies. Taču Margo to sākumā neredzēja vai, patiesību sakot, nevēlējās redzēt. Par spīti bēdām, īstenību saskatīt viņai ilgi liedza kādas neizprotamas jūtas, kuras daudzi apšaubītu, — es runāju par apbrīnu, kuru viņai iedvesa de Versela jaunkundze.

De Versela jaunkundze bija slaida, simpātiska gaišmate. Viņa ne vien prata patikt, bet, ja tā drīkst izteikties, apbūra ar savādu, nomierinošu skaistumu. Patiesi, viņas skatienā un vārdos izpaudās tik neparasts maigs miers, ka pretoties valdzinājumam, ko izstaroja viņas personība, nebija iespējams. Dažas dienas vēlāk de Versela jaunkundze apliecināja Margo savu draudzību, pati meitenei tuvodamās. Viņa uzticēja Margo dažus sieviešu rokdarbu noslēpumus, pastaigājoties ņēma Margo pie rokas un reizēm lika viņai klavieru pavadījumā dziedāt ciemata dziesmiņas. Šī labvēlība Margo aizkustināja jo vairāk tāpēc, ka viņas sirdi plosīja sāpes. Jau trešo dienu Margo dzīvoja nežēlīgā pamestībā, kad pēkšņi jaunā parīziete pirmā viņu uzrunāja. Margo nodrebēja priekā, bailēs un pārsteigumā. Viņa cieta, manīdama, ka Gastons viņu pavisam aizmirsis, un noģizdama iemeslu. Sāncenses rīcība izraisīja viņā savādu prieku, kaut gan tam klāt jaucās rūgtums; sākumā viņa bija laimīga, ka beidzot varēs izlauzties no savas negaidītās noslēgtības, turklāt daiļās dāmas uzmanība viņai glaimoja. Skaistums, kuram vajadzētu iedvest tikai greizsirdību, apbūra meiteni pēc pirmā vārda. Labāk iepazinusi de Versela jaunkundzi, Margo viņai sirsnīgi pieķērās. Apbrīnojusi viņas seju, sāka jūsmot par gaitu, izmeklēto vienkāršību, lepni izslieto galvu un pat par nenozīmīgāko lentīti pie viņas tērpa. Margo gandrīz nenolaida acu no de Versela jaunkundzes, klausīdamās viņas vārdos ar vislielāko uzmanību. Kad jaunā parīziete sēdās pie klavierēm, Margo, laimē starodama, šķita sakām: «Tūlīt spēlēs mana mīļā draudzene.» Tieši tā viņa ar zināmu iekšēju lepnumu dēvēja de Versela jaunkundzi. Kad abas kopīgi šķērsoja ciematu, zemnieki atskatījās. De Versela jaunkundze nelikās par to ne zinis, bet Margo aiz prieka nosarka. Gandrīz katru rītu viņa apmeklēja savu labo draudzeni, līdzēja viņai saposties, vēroja, kā viņa mazgā baltās rokas, klausījās, kā viņa dzied maigajā itāliešu valodā. Pēc tam abas devās uz viesistabu, un Margo, lepodamās, ka iegaumējusi kādu melodiju, kāpjot lejā pa kāpnēm, klusām to dungoja. Par spīti visam, viņu tomēr māca skumjas, un, ^paliekot vienatnē, viņa acumirklī sāka raudāt.

Doradūra kundzes uztvere nebija pietiekami asa, lai viņa krustmeitā novērotu pārmaiņu.

— Man šķiet, tu izskaties bāla, — reizēm viņa meitenei teica. — Vai neesi labi gulējusi?

Nenogaidījusi atbildi, Doradūra kundze jau pievērsās kaut kam citam. Gastons bija vērīgāks un, mazliet padomājis, skaidri noprata Margo skumju cēloni, taču sprieda, ka tas, bez šaubām, ir tikai bērnišķīgs untums, maza, sievietēm raksturīga greizsirdība, kas drīz pāries. Jāpiebilst, ka Margo allaž vairījās palikt ar Gastonu divatā, iedomājoties vien tādu iespēju, meitene nodrebēja un, ja pastaigājoties pa gabalu viņu manīja, nekavējoties nogriezās sāņus; cenzdamās tā slēpt savas jūtas, viņa ar šo savu piesardzību Gastonam patiesi likās mežonīga. «Mazā savād-niece!» viņš nereti nodomāja, redzēdams Margo bēgam, bet, lai uzjautrinātos par viņas apjukumu, šad tad tomēr meiteni uzrunāja, kaut arī pret viņas gribu. Tādos gadījumos Margo, nodūrusi galvu, atbildēja tikai aprauti un sabozās kā mimoza.

Dienas ritēja bezgala vienmuļi. Gastons medībās vairs nebrauca, kārtis viņi spēlēja maz, pastaigās devas reti; laiks pagāja sarunās, un divas trīs reizes dienā Doradūra kundze sūtīja Margo prom, lai netraucēti varētu apspriesties. Nabaga meitene to vien darīja kā iznāca no savas istabas un atkal tajā atgriezās. Ja gadījās, ka viņa ieradās nelaikā, abas mātes apmainījās zīmīgiem skatieniem un visi apklusa; kad pēc garas, slepenas sarunas Margo atkal tika paaicināta, viņa apsēdās, nevienā neskatīdamās, un nemiers, kas viņu pārņēma, atgādināja sajūtu uz jūras, kad debesis vēl skaidras, bet no tāluma lēnām tuvojas negaiss.

Kādu rītu, kad Margo gāja gar de Versela jaunkundzes durvīm, jaunkundze palūdza viņu ienākt. Pēc īsas, nenozīmīgas sarunas Margo savas labās draudzenes pirkstā ievēroja skaistu gredzenu.

— Pielaikojiet to, — de Versela jaunkundze sacīja, — palūkosimies, vai jums tas piestāv!

— Ak, jaunkundz, mana roka nav tik daiļa, lai valkātu šādas rotas.

— Nieki, šis gredzentiņš jums lieliski izskatās. Savā kāzu dienā es jums to uzdāvināšu.

— Vai tad jūs precēsieties? — Margo satrūkusies vaicāja.

— Kas zina? — de Versela jaunkundze smiedamās atteica. — Ar mūsu kārtas meitenēm tas var notikt jebkurā brīdī.

Viegli iedomāties, kā šie vārdi satrauca Margo. Viņa neskaitāmas reizes gan dienu, gan nakti tos atkārtoja, taču gandrīz neapzinīgi, neiedrošinādamās tajos iedziļināties. Dažas dienas vēlāk, kad pēc vakariņām pasniedza kafiju un Gastons piedāvāja viņai tasi, viņa, lēnām to atstūmusi, teica: «Piedāvājiet to man savā kāzu dienā.» Mazliet pārsteigts, jauneklis pasmaidīja, taču neko neatbildēja, toties Doradūra kundze sarauca pieri un visai bargi lūdza Margo nejaukties citu darīšanās.

Margo viss kļuva skaidrs, tas, ko viņa vēlējās un reizē bijās uzzināt, tagad likās pierādīts. Aizskrējusi prom, meitene nozuda savā istabā, kur, aizklājusi seju ar rokām, rūgti raudāja. Mazliet nomierinājusies, Margo aizbultēja durvis, lai viņas bēdām nebūtu liecinieku. Tā ieslēgusies viņa jutās brīvāk un pamazām atskārta, kas noris sirdī.

Par spīti jaunībai un savai neprātīgajai mīlestībai, Margo tomēr nezaudēja veselo saprātu; vispirms viņa atskāita, ka cīnīties pret apstākļiem ir veltīgi. Viņa zināja, ka Gastons mīl de Versela jaunkundzi, ka abas ģimenes vienojušās un precības nolemtas. Iespējams, ka bija nozīmēta pat kāzu diena. Margo atminējās redzējusi bibliotēkas istabā melnās drēbēs ģērbtu svešu vīru, kurš kaut ko rakstīja uz zīmogpapīra; tas droši vien bija notārs, kas sastādīja laulības līgumu. De Versela jaunkundze bija bagāta, un arī Gastons pēc mātes nāves kļūs bagāts. Ko Margo varēja iebilst pret tik dabisku un pareizu pasākumu? Šī doma viņu neatlaidīgi vajāja, un, jo vairāk viņa tajā iedziļinājās, jo nepārvaramāki likās šķēršļi. Nespēdama aizkavēt šīs laulības, viņa sprieda, ka viņai tagad atliek vienīgi nepiedalīties kāzās. Nolēmusi atgriezties pie vecākiem, Margo izvilka no pagultes savu nelielo ceļasomu un novietoja to istabas vidū, lai sakravātu mantas, taču viņai pietrūka apņēmības, somu neatvērusi, Margo apsēdās uz tās un atkal sāka raudāt. Tādā patiesi nožēlojamā stāvoklī meitene nosēdēja veselu stundu. Domas, kas sākumā viņu satrieca, kļuva neskaidras, asaras, ritot pār vaigiem, viņu reibināja. Viņa purināja galvu, kā gribēdama tās aiztraukt. Mocīdamās pārdomās un velti pūlēdamās rast izeju, Margo nemanīja, ka svece jau gandrīz izdegusi. Piepeši atrazdamās tumsā, viņa piecēlās un atvēra durvis, lai palūgtu jaunu sveci, bet bija jau vēls un mājā visi gulēja. To nenojauzdama, viņa tomēr taustīdamās kāpa lejup.

Redzot kāpnēs tumsu un to, ka viņa mājās, tā sakot, pamesta pilnīgi viena, meitene izjuta šim vecumam gluži dabiskas bailes.

Izgājusi cauri garajam gaitenim, kas veda no viņas istabas, Margo apstājās, neiedrošinādamās griezties atpakaļ-Dažkārt gadās, ka šķietami mazsvarīgs apstāklis maina domu gaitu, visbiežāk to ietekmē tumsa. Kāpnes Onvilas mājā, tāpat kā daudzās senlaicīgās celtnēs, spirālveidīgi vijās ap akmens kolonnu šaurā tornīti. Kavēdamās iet tālāk, Margo piespiedās pie kolonnas, un šis pieskāriens vēsajam akmenim, padziļinot bailes un sāpes, sastindzināja viņai asinis. Brīdi Margo nekustīgi stāvēja, pēkšņi prātā iešāvās kas baismīgs; viņu pārņēma vājums, izraisot nāves jausmu, un dīvaini, ka šī acumirklīgā iedoma, kura izgaisa tikpat pēkšņi, kā bija radusies, deva viņai spēku. Atgriezusies savā istabā, Margo atkal ieslēdzās tajā līdz rītam.

Tikko uzlēca saule, Margo izgāja parkā. Rudens togad bija lielisks, nodzeltējušās lapas izskatījās kā apzeltītas. Tās vēl nekrita no zariem, un mierīgs, silts vējiņš šķita saudzējam Onvilas dārza kokus. Sākās gadalaiks, kad putni pēdējo reizi nododas mīlestībai. Nabaga Margo vēl nebija līdz tai tikusi, taču jauta, ka saules labdarīgajā siltumā rimst visas bēdas. Viņa atcerējās tēvu, ģimeni, kristīga cilvēka pienākumus, atminējās savu pirmo lēmumu — samierināties ar likteni un doties prom no šejienes. Drīz vien arī tas viņai vairs nelikās tik nepieciešami kā iepriekšējā vakarā; Margo sev vaicāja, ko īpaši sliktu viņa nodarījusi, ja viņai jātiek padzītai no vietām, kur aizvadītas viņas dzīves laimīgākās dienas. Viņa jau sāka domāt, ka varētu pa likt arī šeit, bez šaubām, ciešot sāpes, taču ne tik asas kā aizbraucot. Viņa ienira tumšajās alejās, brīžam soļodama lēni, brīžam ļoti ātri; lāgiem apstājusies, Margo teica:

— Mīlestība nav nekāds joks, lai mīlētu, vajadzīga drosme.

Vārds «mīlēt» un pārliecība, ka neviens šai pasaulē ne nojauš viņas jūtas, neviļus iedvesa cerību — uz ko? Tas viņai nebija skaidrs, tieši tāpēc viņa cerēja vēl vairāk Savu noslēpumu viņa glabāja sirdī kā dārgumu. Viņa nespēja saņemties un izraut to no turienes; Margo zvērēja šo dārgumu glabāt mūžīgi, sargāt no visiem, kaut arī tam būtu jāpaliek vienmēr apraktam. Pamazām sapņi uzveica prātojumus, un, tā kā Margo mīlestība bija bērnišķīga, pēc bērnišķīgās izmisuma lēkmes viņa kā bērns sevi mierināja.

Margo atcerējās Gastona gaišos matus, Stabu ielas nama logus; viņa lūkoja sevi pārliecināt, ka precības vēl nav nolemtas, ka viņa varbūt nepareizi sapratusi krustmāti. Kā salauzta no pārdzīvojumiem un noguruma, Margo apgūlās zem kāda koka un acumirklī iemiga.

Kad viņa pamodās, bija jau pusdienlaiks. Meitene pavērās apkārt, tik tikko vairs atcerēdamās savas bēdas. Sadzirdējusi tuvumā vieglu troksni, Margo pagrieza galvu. Pa skābaržu aleju tuvojās Gastons un de Versela jaunkundze; viņi nāca divatā, bet meiteni aiz biezajiem krūmiem nemanīja. Apstājusies alejas vidū, de Versela jaunkundze apsēdās uz soliņa, Gastons brīdi maigi raudzījās viņā, tad, noslīdzis ceļos, apskāva viņu un noskūpstīja. Margo kā prātu zaudējusi pietrūkās kājās; nepasakāmas sāpes sažņaudza viņas sirdi, un, pati nezinādama, kurp dodas, viņa skriešus metās uz ciemata pusi.

VIII

Kopš Pjero lieliskais nodoms kļūt par Gastona kalpu bija cietis neveiksmi, viņš tapa ar katru dienu jo bēdīgāks. Margo sirsnīgie vārdi viņu nomierināja tikai īsu brīdi; šis miers izbeidzās tikpat ātri kā ēdamais, ko Pjero kabatās aiznesa līdzi. Jo vairāk viņš domāja par savu dārgo Margo, jo vairāk saprata, ka nevar bez viņas dzīvot, un, atklāti sakot, šīs domas nespēja kliedēt ne dzīve fermā, ne sabiedrība, kurā viņš pavadīja laiku. Un tieši todien, kad mūsu stāsta varone ļāvās izmisumam, Pjero sapņodams dzina gar upmalu tītaru baru, apmēram simt soļu attālumā pēkšņi pamanīdams kādu sievieti skrienam, ko kājas nes, pagriežamies uz vienu, tad uz otru pusi un spēji nozūdam krastmalas vītolos. Pjero tas pārsteidza un satrauca, ari viņš sāka skriet, lūkodams panākt sievieti, bet, nokļuvis vietā, kur tā nozuda, vairs to neatrada ne krastmalā, ne apkārtējos laukos; Pjero nodomāja, ka sieviete iegājusi tuvējās dzirnavās, bet, nojauzdams ko ļaunu, tomēr devās gar upi uz priekšu. Pēc spēcīgajām lietus gāzēm šajās dienās Eras līmenis bija stipri cēlies, un ganu zēnam, kam pašam nebija jautrs prāts, upes viļņi likās drūmāki nekā jebkad. Pēkšņi viņam šķita, ka piekrastes niedrājā pavīd kaut kas balts. Piegājis tuvāk, Pjero nogūlās krastmalas smiltīs uz vēdera un izvilka slīkoni. Tā bija Margo. Nelaimīgā meitene vairs nerādīja dzīvības pazīmju, viņa bija stinga un auksta kā marmors, plaši ieplestām, nekustīgām acīm.

To redzot, Pjero sāka skaļi kliegt, un nekavējoties saskrēja visi, kas atradās dzirnavās. Zēna sāpes bija tik dziļas, ka arī viņš pirmajā mirklī grasījās mesties upē, lai nomirtu līdz ar vienīgo būtni, kuru mīlēja. Bet tad Pjero iedomājās, ka slīkoņus var vēl atdzīvināt, laikā sniedzot palīdzību. Tiesa gan, zemnieki apgalvoja, ka Margo vairs nav glābjama, bet Pjero, negribēdams tam ticēt, neļā\ra meiteni nest uz dzirnavām. Viņš uzcēla Margo plecos un, cik ātri vien jaudāja, aiznesa uz savu būdu. Liktenis lēma, ka ceļā gadījās ciemata ārsts, kurš jāja apmeklēt slimniekus. Pjero, apturējis viņu, lūdza ienākt būdā, izmeklēt Margo un pateikt, vai ir vēl cerības.

Ārsts domāja tieši tāpat kā zemnieki, pametis acis uz līķi, viņš iesaucās:

— Viņa ir mirusi, atliek tikai viņu apglabāt: ķermeņa stāvoklis liecina, ka meitene atradusies zem ūdens ilgāk nekā ceturtdaļstundu.

To pateicis, ārsts izgāja no būdas un, grasīdamies kāpt zirgā, piebilda, ka vajadzēs iegriezties pie mēra un iesniegt ziņojumu, kā likumīgi pienākas.

Pjero karsti mīlēja Margo, turklāt bija ļoti stūrgalvīgs. Zēns labi zināja, ka meitene zem ūdens nebija gulējusi ceturtdaļstundu, jo pats redzēja, kad viņa metās upē. Viņš steidzās pakaļ ārstam, dieva vārdā lūgdams nebraukt prom, pirms nav pilnīgi noskaidrots, vai tiešām katra palīdzība velta.

— Kādu palīdzību varu viņai sniegt? — ārsts nikni atbildēja. — Man taču nav līdz nepieciešamo instrumentu.

— Es aizskriešu pēc tiem, kungs, — Pjero sacīja, — tikai pastāstiet, kas vajadzīgs, un gaidiet mani šeit, es drīz atgriezīšos.

Ārsts, kuram bija jāsteidzas, kodīja lūpas aiz dusmām, ka muļķīgi atļāvies pieminēt instrumentus; droši zinādams, ka nāve jau iestājusies, viņš tomēr nevēlējās, atsakoties no mēģinājuma, sabojāt savu reputāciju visā apkaimē.

— Tad skrej un nekavējies! — viņš zēnam uzsauca. — Paņem skārda kastīti, kuru tev iedos mana saimniece, un tūlīt steidzies atpakaļ! Es pagaidām satīšu ķermeni segās un lūkošu rīvēt. Pacenties dabūt arī pelnus, tos vajadzēs uzkarsēt; bet tikpat nekas vairs nelīdzēs, es velti zaudēju šeit laiku, — paraustījis plecus, viņš piebilda un,

piesperdams kāju pie zemes, teica: — Nu, ej taču! Vai nedzirdi, ko saku?

— Dzirdu, kungs, — Pjero atbildēja. — Bet, lai ātrāk varētu atgriezties, aizņemšos jūsu zirgu, ja atļausiet.

Un, nenogaidījis ārsta atļauju, Pjero, uzlēcis zirgā, aizauļoja. Pēc ceturtdaļstundas viņš bija klāt, atvezdams divus maisus pelnu, piekārtus abās pusēs segliem.

— Nu, redziet, kungs, es lieki neaizkavējos, — norādīdams uz zirgu, kas bija vienās putās, zēns sacīja, — nekur neapstājos un pat nerunāju ne ar vienu; jūsu saimnieces nebija mājās, bet es visu sadabūju pats.

«Velns tevi rāvis!» ārsts nodomāja. «Kāds tagad ir mans zirgs! Un priekšā vēl gara diena!»

Tad, klusām kaut ko nopurpinājis, ārsts ar pūsli sāka pūst gaisu nabaga Margo mutē, kamēr Pjero rīvēja viņai rokas. Kad krāsnī iedegās uguns, viņi sakarsēja pelnus un sabēra tos gultā tā, lai tie klātu visu ķermeni. Pēc tam ārsts lūkoja iedabūt Margo mutē dažus pilienus spirta, beidzot, papurinājis galvu, izvilka no kabatas pulksteni.

— Ļoti žēl, — viņš noteikti sacīja, — bet mirušo dēļ nedrīkst ciest slimnieki, mani gaida tālu no šejienes, un tagad es aizeju.

— Ja jūs, kungs, paliktu vēl tikai pusstundiņu, — Pjero lūdzās, — es dotu jums ekiju.

— Nē, manu zēn, tas nav iespējams, un tavu naudu man nevajag.

— Te būs ekijs, — Pjero neatlaidās, spiezdams to ārstam rokā, it kā neko nebūtu dzirdējis.

Tā bija nabaga zēna vienīgā bagātība, viņš bija izvilcis no gultas salmu maisa visu savu krājumiņu, un ārsts to, protams, paņēma.

— Lai notiek, pakavēšos vēl pusstundiņu, — ārsls teica, — bet pēc tam gan noteikti došos prom. Pats taču redzi, ka viss veltīgi.

Pēc pusstundas Margo aizvien vēl gulēja auksta un stīva, bez dzīvības zīmēm. Ārsts aptaustīja pulsu, tad, nolēmis, ka te nav vairs ko darīt, grasīdamies iet prom, paņēma spieķi un cepuri un devās pie zirga. Naudas Pjero vairāk nebija, sapratis, ka lūgumi nelīdzēs, viņš sekoja ārstam un nostājās zirgam ceļā tikpat mierīgi, kā reiz gatvē bija apturējis Gastonu.

— Ko tas nozīmē? — ārsts ievaicājās. — Varbūt vēlies, lai palieku šeit pa nakti?

— Nekādā ziņā, kungs, — Pjero atbildēja, — bet palieciet vēl pusstundiņu, kamēr atpūšas zirgs.

Turēdams rokā nūju, Pjero raudzījās ārstā tik savādi, ka ārsts trešo reizi atgriezās būdiņā, bet nu viņš vairs nekautrējās.

— Nolādētais stūrgalvi! — ārsts kliedza. — Tavu sešu franku dēļ, nelieti, man jāzaudē vesels luidors!

— Bet ko lai dara, cienītais, — Pjero sacīja, — mēdz taču teikt, ka slīkonis atgūst samaņu pēc sešām stundām.

— Nekad! Kur tu to rāvi? Tā tik vēl trūka, lai es paliktu tavā būdā sešas stundas!

— Tomēr jūs paliksiet vai arī atstāsies man savu kasti, šo pūsli, caurulītes un pārējos instrumentus, bet, ja vēl dažas stundiņas pastrādāsiet, varbūt, ar jūsu atļauju, pats iemācīšos ar tiem rīkoties.

Ārsts velti dusmojās, gribot negribot vajadzēja piekāpties un uzkavēties vēl divas stundas. Kad šis laiks bija notecējis, arī Pjero sāka zaudēt cerības un atlaida gūstekni. Tagad viņš palika viens pie gultas pagalvja — nekustīgs, drūms un nospiests; tā viņš pavadīja atlikušo dienas daļu, neatiedams un nenovērsdams acu no Margo. Kad pienāca nakts, Pjero piecēlās un nodomāja, ka laiks pavēstīt krietnajam Pjedelē tēvam par meitas nāvi. Izgājis laukā, zēns aizvēra būdas durvis, aizcērtot tās, viņš šķita sadzirdējis vārgā balsī sevi saucam; Pjero satrūcies devās atpakaļ pie gultas, taču Margo nekustējās; viņš sprieda, ka ir maldījies, bet ar šo cerību mirkli pietika, lai viņš savu vietu vairs nepamestu.

«Gan pagūšu aiziet turp rīt,» Pjero nodomāja un atkal sēdās pie pagalvja.

Uzmanīgāk palūkojies Margo, zēns pēkšņi šķita pamanījis viņas sejā pārmaiņu. Viņš atcerējās, ka līdz tam, kad grasījās iet prom, Margo bija gulējusi cieši sakostiem zobiem, bet tagad lūpas bija pavērtas; veicīgi paķēris ārsta instrumentus, Pjero, tāpat kā ārsts, mēģināja pūst gaisu meitenei mutē, taču nekas neiznāca: caurulīte pūslim nebija īsti piemērota. Pjero gan pūta no visa spēka, bet gaiss plūda garām; viņš uzpilināja nedaudz ožamā spirta uz nelaimīgās lūpām, taču šķidrums neietecēja kaklā; tad Pjero no jauna ķērās pie caurulītes, bet atkal velti.

— Ak šie muļķīgie instrumenti! — viņš beidzot, gluži aizelsies, iesaucās. — Tie nekur neder un neko nelīdz!

Nometis instrumentus, Pjero noliecās pie Margo,

piespieda lūpas pie viņas mutes un, sasprindzinājis visus spēkus, izmisīgi elpodams ar savām stiprajām plaušām, panāca, ka dzīvinošais gaiss iekļuva meitenes krūtis; tajā pašā mirklī pelni sakustējās, divas vārgas rokas pacēlās un apvijās Pjero kaklam. Dziļi nopūtusies, Margo iesaucās:

— Man salst, man salst!

— Nē, tev nesalst, — Pjero iebilda. — Tu guli jaukos, siltos pelnos.

— Patiesi. Bet kāpēc esmu šeit noguldīta?

— Tāpat vien, Margo, lai tev būtu labi. Kā tu tagad jūties?

— Gluži ciešami, tikai esmu ļoti nogurusi, palīdzi man drusku piecelties!

Tieši tajā brīdī, kad slīcēja, puskaila atbalstījusies Pjero rokās, no karotītes dzēra ķiršu sulu, būdā ienāca vecais Pjedelē un Doradūra kundze, kuriem ārsts visu bija pavēstījis.

— Ko jūs man sastāstījāt! — vecais Pjedelē iesaucās. — Nu, vai ziniet, tā gan neviens nerīkojas — atnāk un saka, ka meita pagalam! Deviņi pērkoni, neieteicu to vairs atkārtot! Citreiz tik viegli tas jums nepaies secen!

Un viņš krita meitai ap kaklu.

— Uzmanīgāk, mīļo tēt, — Margo smaidot teica, — nespiediet mani tik cieši, nupat es vēl biju mirusi.

Lieki attēlot, cik priecīgi un pārsteigti bija Doradūra kundze un visi Margo piederīgie, kuri ieradās cits pēc cita. Atnāca arī Gastons un de Versela jaunkundze, bet Doradūra kundze, paaicinājusi veco Pjedelē sānis, paskaidroja viņam, kāpēc tas noticis. Pārāk vēlu radušās nojautas tagad apstiprinājās. Uzzinājis, ka meitas izmisīgā soļa cēlonis bijusi mīlestība un ka dzīve pie krustmātes gandrīz maksājusi viņai dzīvību, lāga vīrs Pjedelē brīdi staigāja šurp un turp.

— Tagad esam norēķinājušies, — viņš pēkšņi Doradūra kundzei teica. — Daudz jums biju parādā un daudz arī samaksāju.

Tad, saņēmis meitu pie rokas, aizveda viņu savrup kādā būdas stūrītī.

— Skaties šurp, nepateicīgā, — rādīdams līķautam atnesto audeklu, Pjedelē tēvs sacīja, — ja esi krietna meita, tad ņem un glabā to priekš manis, bet nemēģini vairs slīcināties!

Pēc tam, piegājis klāt Pjero, viņš spēcīgi uzsita zēnam uz pleca un teica:

— Nemaz nezināju, cienītais, ka tik lieliski protat pūst dvašu jaunām meitenēm mutē. Acīm redzot, ekijs, kuru samaksāji ārstam, būs tev jāatdod.

— Kā jums tik, kungs, — Pjero atteica, — savu ekiju es labprāt saņemtu atpakaļ, bet neko vairāk nevēlos — vai dzirdat? Ne jau aiz lepnuma, nē, bet ir jauki, ja tev nekas šai pasaulē nepieder . ..

— Lai paliek, muļķīti, — vēlreiz uzsizdams uz pleca, vecais Pjedelē viņu pārtrauca. — Ej nu parūpējies par savu slimnieci: šis zeņķis pūtis viņai dvašu mutē, taču nobučot laikam nav pratis.

IX

Bija pagājuši desmit gadi. 1814. gadā Franciju, kas varonīgi turējās arī posta dienās, pārplūdināja zaldāti. Savas karjeras beigās imperators atguva bijušo Itālijas karagājienu iedvesmu, kaut ari veltīgi, un soļoja pretī savam galam visas Eiropas ielenkumā tikpat drosmīgi kā sākumā.

Krievu divīzijas, tuvodamās Parīzei gar Sēnas krastiem, nupat bija sakautas pie Nanžī, kur krita divi tūkstoši svešzemnieku. Kāds smagi ievainots virsnieks, pametis pulku, kuru komandēja ģenerālis Žerārs, caur Etampu devas uz Boses ceļu. Viņš ar mokām spēja nosēdēt seglos; pagalam saguris, ievainotais kādā vakarā klauvēja pie bagātas fermas durvīm un lūdza naktsmājas. Pacienājis virsnieku ar labām vakariņām, saimnieks, kuram nebija vairāk kā divdesmit pieci gadi, stādīja priekšā savu sievu, jaunu, skaistu zemnieci, apmēram tikpat vecu, kurai jau bija pieci bērni. Redzot viņu ienākam, virsniekam neviļus izlauzās pārsteiguma sauciens, bet jaukā saimniece smaidot paklanījās.

— Varbūt es maldos? — virsnieks vaicāja. — Vai jūs kādreiz nebijāt Doradūra kundzes laika kavētāja, un vai jūs nesauc Margarita?

— Esmu jūsu rīcībā, — saimniece atbildēja, — un, ja atmiņa mani neviļ, man ir tas gods runāt ar Onvilas grāfu pulkvedi Gastonu. Lūk, mans vīrs, Pjērs Blanšārs, kuram esmu pateicību parādā par savu dzīvību; tas arī ir viss, kas atlicis no manas ģimenes, kura tik ilgi un uzticami kalpoja jūsējai.

— Vai tiešām? — virsnieks iesaucās. — Kas noticis ar jūsu brāļiem?

— Viņi krita Šampobēras un Monmiraijas laukos, — saimniece saviļņota atbildēja, — bet tēvs kapā uz viņiem gaidīja jau sešus gadus.

— Arī man nomira māte, — virsnieks teica. — Un ar šo vienu nāvi esmu zaudējis tikpat daudz, cik jūs.

Sakot to, viņš notrauca asaru.

— ’Sveiks, Pjero! — pievērsies mājas saimniekam un pa-celdams glāzi, virsnieks jautrā tonī piemetināja. — Uzdzersim mirušo piemiņai, mans draugs, un tavu bērnu veselībai! Dzīvē mēdz būt smagi brīži, tos jāprot pārvarēt.

Nākamajā dienā atstājot fermu, virsnieks pateicās saim niekiem un, grasīdamies kāpt zirgā, nenocietās nepavai-cājis saimniecei:

— Bet jūsu pirmā mīlestība, Margo? Vai to vēl atceraties?

— Nudien, grāfa kungs, — Margo atteica, — tā toreiz palika upē.

— Un ar jūsu atļauju, cienītais, — Pjero piebilda, — laukā to vis nevilkšu.

BALTĀ STRAZDA STĀSTS

(1842)

I

CIK pagodinoši un reizē smagi būt par neparastu strazdu šajā pasaulē! Es neesmu nekāds pasaku putns, jau Bifona kungs mani aprakstījis. Bet — ak vai! — esmu ārkārtīgi reti un grūti sastopams. Lai dievs dod, ka tas pavisam nebūtu iespējams!

Mans tēvs un māte bija saticīgs pārītis, kas gadiem ilgi dzīvoja veca, nomaļa dārza biezoknī Marē kvartālā. Tā bija priekšzīmīga ģimene. Kamēr māte, sēžot kuplā krūmā, kārtīgi trīsreiz gadā dēja un snaužot perēja ar patriarhālu apzinīgumu, tēvs, par spīti cienījamam vecumam, vēl ļoti mundrs un rosīgs, augu dienu skraidīja apkārt, meklējot barību, un, nesdams sievai gardus kukainīšus, turēja tos aiz astes, lai viņai neizraisītu pretīgumu, bet, kad pienāca nakts, viņš jaukā laikā nekad neaizmirsa uzjautrināt sievu ar dziesmu, kas iepriecēja visu apkārtni. Nekādu ķildu, ne mazākā mākonīša, kas apēnotu šo maigo draudzību.

Tiklīdz nācu pasaulē, tēvs pirmo reizi mūžā izrādīja sliktu omu. Kaut es vēl biju tikai aizdomīgi pelēks, viņš nesaskatīja manī ne savu neskaitāmo pēcnācēju krāsu, ne ķermeņa uzbūvi.

— Tad ir gan netīrīgs bērns! — tēvs dažreiz, šķībi manī nolūkodamies, teica. — Šis zeņķis laikam lien visās gružu kaudzēs un dubļu pančkās, ja vienmēr ir tik novārtījies un neglīts.

— Ak dievs, nomierinieties, mans draugs, — ka allaž sarāvusies kamoliņā vecajā bļodā, kur bija ierīkojusi sev

perēkli, māte atbildēja. — Vai tad nesaprotat, ka viņa vecumā tas gluži dabiski? Vai ari jūs pats jaunībā nebijāt apburošs nedarbnieks? Lai paaugas vien mūsu strazdulēns, gan tad redzēsiet, cik skaists viņš kļūs; tas ir labākais no visiem, kurus esmu izperējusi.

Kaut gan māte mani aizstāvēja, acis viņu nevīla; viņa skatījās, kā aug manas nelaimīgās spalvas, kuras viņai likās pagalam ērmotas; tomēr viņa rīkojās kā jau visas mātes, jo vairāk pieķerdamās tiem bērniem, kuriem daba nodarījusi pāri, vai arī laikus lūkodamas atvairīt likteņa sitienus, kas draud viņu lolojumiem.

Kad sāku mest pirmās spalvas, tēvs gluži domīgs uzmanīgi vēroja mani. Kamēr spalvas krita, viņš izturējās diezgan laipni un pat baroja mani no knābja, redzēdams, ka es puskails, ierāvies kaktiņā, trīcu, bet, kad mani nabaga sastingušie spārniņi atkal pārklājās ar dūnām, katra baltā spalviņa, kuru tēvs ieraudzīja, izraisīja viņā tādas dusmas, ka es baidījos, vai viņš neizplucinās tās pavisam, atstādams mani kailu uz mūžu. Ak vai! Man taču nebija spoguļa, es nezināju šo dusmu cēloni un nesapratu, kāpēc labākais no tēviem izturas pret mani tik bargi.

Reiz kāds saules stars un ataugušās spalvas viesa man sirdī tādu prieku, ka, lidinoties alejā, es, sev par nelaimi, iedziedājos. Pie pirmajām skaņām tēvs uzšāvās gaisā kā raķete.

— Ko es dzirdu? — viņš iesaucās. — Vai tā svilpo strazds? Vai es tā svilpoju? Vai tad tā vajag svilpot?

Un, visbargākā izskatā nolaidies pie mātes, viņš kliedza:

— Nelaimīgā! Ko tu esi izperinājusi savā ligzdā!

Dzirdot šos vārdus, māte, sašutumā izlēkdama no bļodas, sasita kāju; viņa grasījās iebilst, bet viņu smacēja elsas, pa pusei paģībusi, māte nokrita zemē. Man šķita, ka viņa ir tuvu nāvei, pārbijies, šausmās trīcēdams, metos tēvam pie kājām.

— Ak, mans tēvs, — es sacīju, — ja svilpoju nepareizi un neesmu, kā pienākas, apģērbts, tāpēc nevajag sodīt māti! Vai viņas vaina, ja daba mani nav apveltījusi ar tādu balsi kā jums? Vai māte vainīga, ja man trūkst jūsu dzeltenā knābja un skaistās, melnās franču piegriezuma frakas, kurā jūs atgādināt baznīcas pērminderi, kas gatavojas tiesāt omleti? Ja dievs mani radījis kroplu un ja kādam tāpēc jāci'eš, lai tad labāk es pats esmu šis nelaimīgais!

— Par to nav runa, — tēvs atteica. — Bet kas tā par muļķīgu manieri, kādā tu nupat atļāvies svilpot? Kas tevi tā mācījis pretēji visām paražām un likumiem?

— Ak, mans kungs, — es pazemīgi atbildēju, — kā pratu, tā svilpoju, jo jaukais laiks izraisīja manī prieku, varbūt arī tāpēc, ka biju ēdis pārāk daudz mušu.

— Mūsu ģimenē neviens tā nesvilpo, — tēvs pārskaities turpināja. — Jau gadsimtiem ilgi mēs svilpojam pēc senču parauga, un ņem vērā, kad naktī atskan mana balss, vecais kungs, kas dzīvo pirmajā stāvā, un jaunā grizete savā mansardā atver logus, lai klausītos. Vai nepietiek ar to, ka man acu priekšā vienmēr rēgojas tavu pretīgo spalvu muļķīgā krāsa, kas tevi padara līdzīgu miltos apvārtītam ākstam tirgus laukumā? Ja es nebūtu miermīlīgākais strazds pasaulē, jau simtkārt būtu tevi noplucinājis kailu kā cālēnu, kas jāsprauž uz iesma.

— Nu labi! — sašutis par tēva netaisnību, iesaucos. — Ko tad vēl vairāk, tēva kungs? Nozudīšu no jūsu acīm, neapgrūtināšu tās vairs ar savu balto asti, aiz kuras jūs raustāt mani augu dienu. Es aiziešu, mans kungs, aizbēgšu; jums netrūks citu bērnu, kuri vecumdienās varēs jūs iepriecināt, māte taču dēj trīsreiz gadā. Savu nelaimi slēpšu tālu no jums, un gan jau, — es šņukstēdams piebildu, — gan jau kaimiņu dārzā atradīsies kāda slieka vai jumta notekās kāds zirneklis, ar ko uzturēt manu nožēlojamo dzīvību.

— Kā vēlies, — nemaz neatmaidzis pēc tik aizkustinošas runas, tēvs sacīja. — Lai es tevi vairs neredzētu! Tu neesi mans dēls, tu neesi strazds!

— Bet kas tad es esmu, cienītais, lūdzu, pasakiet!

— To es nezinu, bet strazds gan tu neesi.

Pateicis šos iznīcinošos vārdus, tēvs lēniem soļiem aizgāja. Māte skumji piecēlās un klibodama devās atpakaļ savā bļodā izraudāties. Bet es apjucis un nelaimīgs kā prazdams pacēlos spārnos un apmetos uz kaimiņu mājas jumta notekas, kā biju solījies. [29]

Tēvs bija tik nežēlīgs, ka šādā pazemojošā stāvoklī atstāja mani vairākas dienas. Par spīti nesavaldīgajam raksturam, sirds viņam bija laba; pēc slepenajiem mirkļiem, kurus viņš manī meta, es nopratu, ka tēvs gribētu man piedot un aicināt atpakaļ; it īpaši māte nemitīgi raidīja man maigus skatienus un reizēm pat ar klusu, žēlu čiepstienu iedrošinājās mani saukt; taču manas briesmīgās, baltās spalvas viņiem negribot iedvesa riebumu un šausmas, un es sapratu, ka pret to itin nekas nelīdzēs.

— Es neesmu strazds! — es sev iegalvoju, un, patiesi, no rītiem tīrot spalvas un spoguļojoties notekas ūdenī, skaidri redzēju, cik maz līdzinos saviem vecākiem.

— Ak, debess, — es nemitīgi atkārtoju, — jel dari man zināmu, kas īsti esmu!

Kādu nakti, kad lietus gāza kā ar spaiņiem un es, bez gala noguris aiz bada un bēdām, jau sāku iemigt, pēkšņi man blakus apmetās neiedomājami samircis, bāls, novājējis putns. Cik varēju spriest, raugoties atnācējā cauri lietus straumēm, kas plūda ap mums, viņš bija gandrīz tādā pašā krāsā kā es; nedaudzo spalvu, kuras klāja viņa muguru, diez vai pietiktu, lai ietērptu zvirbuli, taču svešais bija prāvāks par mani. No pirmā acu uzmetiena tas likās gluži nabadzīgs un nožēlojams, bet, par spīti vētrai, kas plucināja viņa puskailo pakausi, viņš nezaudēja lepno iznesību, kura mani valdzināja. Es atturīgi viņam dziļi pa klanījos, bet viņš, atbildējis ar knābja cirtienu, gandrīz nogrūda mani zemē. Redzot, ka nemēģinu atbildēt ar to pašu, tikai, pakasījis aiz auss, skumju sirdi atkāpjos, svešais ķērkstošā, aizsmakušā balsī, kas pilnīgi atbilda viņa noplukušajam pakausim, jautāja:

— Kas tu esi?

— Ak, jūsu gaišība, — bīdamies jauna negaidīta uzbrukuma, es ierunājos, — to gan nezinu. Uzskatīju sevi par strazdu, bet mani pārliecināja, ka strazds es neesot.

Dīvainā atbilde un mans labsirdīgais izskats svešo putnu ieinteresēja. Pievirzījies tuvāk, viņš lika man izstāstīt savu dzīves stāstu, ko es arī izdarīju ar savam stāvoklim un ne jaukajam laikam pienācīgajām skumjām un pazemību.

— Ja tu būtu meža balodis kā es, — noklausījies manī, viņš teica, — tad par niekiem, kas tevi tagad apbēdina, ne mirkli neraizētos. Mēs ceļojam — tāda ir mūsu dzīve, arī mums netrūkst dēku, bet savu tēvu es nepazīstu. Šķelt gaisu, šķērsot izplatījumu, vērot apakšā kalnus un līdzenumus, ieelpot dzidro debesu gaisu, nevis zemes izgarojumus, drāzties līdzīgi bultai uz nozīmēto mērķi, nekad ne-aizšaujoties garām, — lūk, mūsu dzīves prieks! Vienā dienā es veicu tādus attālumus, kādi cilvēkam nebūtu pa spēkam pat desmit dienās.

— Goda vārds, kungs, — es kļuvu mazliet drošāks, — jūs esat īsts čigāns.

— Arī tas man rūp gaužām maz, — viņš sacīja. — Dzimtenes man nav. Atzīstu tikai trīs lietas: ceļojumus, savu sievu un bērnus. Kur sieva, tur arī mana dzimtene.

— Bet kas jums karājas pie kakla? Tas atgādina vecu, sagumzītu papīra tīstokli.

— Tie ir svarīgi dokumenti, — viņš dižodamies atbildēja. — No šejienes man tūlīt pat jādodas uz Briseli un jāaiznes slavenajam baņķierim N vēsts, ka viņa procenti pazemināsies par vienu franku un septiņdesmit astoņiem santīmiem.

— Augstais dievs! — es iesaucos. — Cik gan skaista jūsu dzīve! Un Brisele, esmu pārliecināts, ir pilsēta, kuru vērts redzēt. Vai jūs nevarētu ņemt mani līdzi? Ja neesmu strazds, kas zina, varbūt esmu meža balodis.

— Ja tu būtu meža balodis, — viņš atteica, — tad par knābja cirtienu, kuru nupat saņēmi, atmaksātu man tāpat.

— Lai paliek, kungs, to jau vēl var pagūt, bet labāk nestrīdēsimies tādu nieku dēļ. Lūk, aust jau rīts, un vētra rimstas. Ļoti lūdzu, ļaujiet man jūs pavadīt! Esmu pazudis, man neviena vairs nav šai pasaulē; ja jūs manu lūgumu noraidīsiet, atliks noslīcināties šajā notekā.

— Nu labi, tad dosimies ceļā! Ja vari, seko man!

Uzmetu pēdējo skatienu bļodai, kurā gulēja māte. Man

noritēja asara, ko aiztrauca lietus un vējš. Tad izpletu spārnus un aizlaidos. [30]

Kā jau teicu, spārni man vēl nebija visai spēcīgi. Kamēr mans vadonis lidoja kā vējš, es aizelsies centos turēties viņam līdzi, kādu laiku laidos tīri braši, bet. drīz mani pārņēma tik negants reibonis, ka šķitu tuvu ģībonim.

— Vai ilgi vēl jālido? — es vārgā balsī vaicāju.

— Nē, — viņš atbildēja. — Mēs atrodamies pie Buržē, atlikušas sešdesmit jūdzes.

Es lūkoju sasparoties, lai neatgādinātu slapju vistu, un ceturtdaļstundu vēl nolidoju, bet tad pēkšņi galīgi zaudēju spēkus.

— Cienītais, vai nevarētu mirklīti apstāties? — es atkal šļupstēju. — Mani moka briesmīgas slāpes, un ja mēs apmestos kādā kokā ...

— Vācies pie velna! Tu esi tikai strazds! — meža balodis dusmīgi atbildēja.

Pat nepagodinājis mani ar skatienu, viņš turpināja savu neprātīgo lidojumu. Bet es, ne vairs ko redzot, ne dzirdot, nokritu labības laukā.

Nezinu, cik ilgi biju gulējis bezsamaņā. Tiklīdz atjēdzos, man prātā iešāvās meža baloža pēdējie vārdi. «Tu esi tikai strazds!» — tā viņš man ieica.

«Ak, dārgie vecāki!» es domāju. «Tātad jūs maldījāties! Es atgriezīšos pie jums, jūs mani atzīsiet par savu īsto, likumīgo dēlu un neliegsiet atkal patvērumu jaukajā lapu pudurītī, kur stāv mātes bļoda.»

Pūlējos piecelties, bet nogurums pēc garā ceļojuma un sāpes pēc kritiena paralizēja locekļus. Kad beidzot ar mokām tiku kājās, mani atkal pārvarēja nespēks un es nogāzos už sāniem.

Man jau sāka uzmākties baismīga nāves jausma, kad pēkšņi caur rudzupuķēm un magonēm ieraudzīju tuvojamies uz pirkstgaliem divas burvīgas būtnes. Viena bija maza, sīkiem raibumiņiem nosēta, ārkārtīgi koķeta žagata, bet otra — rožu sārta dūja. Dažu soļu attālumā no manis dūja apstājās, un viņas izskats pauda kautrību un līdzjūtību nelaimē, bet žagata, visapburošākajā veidā palēkda-mās, pienāca man klāt.

— Vai dieniņ! Nabaga bērns, ko jūs šeit darāt? — sudrabainā, nebēdnīgā balstiņā viņa jautāja.

— Ak, marķīzes kundze, — es atbildēju (jo viņai vajadzēja būt vismaz marķīzei), — esmu nabaga nožēlojams ceļotājs, ko vedējs pametis ceļā, un tagad mirstu badā.

— Svētā jaunava! Ko jūs sakāt! — viņa teica.

Un tūlīt pat žagata sāka laidelēties šurp un turp pa apkārtējiem krūmiem, šaudamās gan uz vienu, gan otru pusi, un, sanesusi daudz ogu un augļu, kraudama tos mazā kaudzītē man blakus, nemitīgi mani iztaujāja:

— Bet kas jūs esat? No kurienes nākat? Tas tik ir netīrāms piedzīvojums! Kā drīkst doties ceļojumā viens pats un vēl tik jauns — jūs taču tikai pirmo reizi esat metis spalvas! Ko dara jūsu vecāki? Kur viņi dzīvo? Kā viņi laida jūs prom no mājām šādā stāvoklī? Nē, man spalvas aiz šausmām ceļas stāvus!

Kamēr žagata runāja, es, mazliet pagriezies uz sāniem, ar lielu baudu sāku ēst. Dūja nekustējās no vietas, joprojām žēli raudzīdamās manī. Tomēr, ievērojusi, ka nevarīgi grozu galvu, viņa saprata, ka man slāpst. Pēc pagājušās nakts lietus pie kādas gundegas stiebra vēl karājās ūdens lāse; dūja bikli iesūca to knābī un atnesa man gluži vēsu. Protams, ja es nebūtu tik slims, šī kautrā būtne nekad neatļautos tādu soli.

Es vēl nepazinu mīlestību, bet sirds man strauji iepukstē-jās. Divu dažādu jūtu varā pārdzīvoju neizprotamu valdzi nājumu. Mana barotāja bija tik līksma, mana dzērienu pa sniedzēja tik sirsnīga'un maiga, ka vēlējos, kaut šī maltīte turpinātos mūžīgi. Diemžēl visam ir robežas, pat atspirgstoša slimnieka ēstgribai. Beidzis mieloties un atguvis spē kus, es apmierināju mazās žagatas ziņkāri un izstāstīju sa vas likstas tikpat vaļsirdīgi kā iepriekšējā vakarā balodim. Žagata klausījās manī ar lielāku uzmanību, nekā varēja gaidīt, un dūja visburvīgākā veidā apliecināja dziļu līdz jūtību\ Bet, kad pieskāros savu bēdu galvenajam cēlonim, vārdu sakot, neziņai, kādā biju pats par sevi, žagata iesaucās:

— Jūs jokojat? Jūs — strazds? Jūs — balodis? Nē! Jūs taču esat žagata, mans bērns, katrā ziņā žagata, turklāt ļoti jauka, — viņa piebilda, viegli uzsizdama man ar spārnu kā ar vēdekli.

— Bet, marķīzes kundze, — es teicu, — šķiet, ka žagatai mana krāsa ... Lūdzu, neņemiet ļaunā ...

— Krievu žagata, mans mīļais, jūs esat krievu žagata! Vai tad nezināt, ka tās ir baltas? Nabaga zēn, cik jūs vēl nevainīgs!

— Bet, kundze, — es atsāku, — kā gan varu būt krievu žagata, ja piedzimu Marē kvartālā, vecā, sasistā bļodā?

— Ak, naivais bērns! Jūs esat no ieceļotājiem, mans mīļais. Vai domājat, ka tādu ir mazums? Uzticieties man un ļaujiet rīkoties; tūlīt vedīšu jūs sev līdzi un parādīšu visu to jaukāko virs zemes.

— Uz kurieni, sakiet, lūdzu, kundze!

— Uz savu zaļo pili. Jūs redzēsiet, kas tur par dzīvi! Padzīvojis par žagatu kaut tikai ceturtdaļstundu, jūs neko citu vairs negribēsiet dzirdēt. Mūsu tņr ir vesels simts, ne jau to resno, neveiklo ciema žagatu, kuras ubago uz lielceļiem, nē, mēs visas esam dižciltīgas un labi audzinātas, slaidas, veiklas, ne lielākas par dūri. Nevienai no mums nav ne vairāk, ne mazāk kā septiņi melni un pieci balti plankumiņi; tā ir nemainfga īpašība, un pārējās žagatas mēs nicinām. Tiesa gan, jums trūkst melno plankumiņu, bet ar jūsu krievisko izcelsmi pietiek, lai jūs uzņemtu šajā sabiedrībā. Mūsu dienas piepilda divas nodarbošanās: pļāpāšana un greznošanās. No rīta līdz pusdienai — greznojamies, no pusdienas līdz vakaram — pļāpājam. Katra no mums apmetas pēc iespējas augstākā un vecākā kokā. Meža vidū aug milzīgs ozols, diemžēl neapdzīvots. Tā ir mirušā žagatu karaļa Pija X mītne, un mēs turp dodamies svētceļojumos, izdvesdamas smagas nopūtas, bet, lai arī šīs vieglās skumjas, laiku pavadām brīnišķīgi. Žagatu sievas nav nepieejamas un vīri nav greizsirdīgi, taču mūsu prieki ir tīri un godīgi, jo sirdis mums tikpat cēlas, cik valoda brīva un jautra. Mūsu lepnums ir bezgalīgs, un, ja starp mums nejauši iemaldās sīlis vai kāds cits salašņa, bez žēlastības to noplucinām. Bet tas mūs nekavē būt labākajām pasaulē, mēs vienmēr esam gatavas pabarot un aizstāvēt visus zvirbuļus, zīlītes un ķivuļus, kas mīt šajā meža biezoknī. Nekur tik daudz nepļāpā kā pie mums, bet nekur arī tik maz neaprunā citus. Mūsu vidū netrūkst arī vecu, dievbijīgu žagatu, kuras augām dienām skaita pātarus, taču katra vieglprātīgākā jaunava bez bailēm no knābja cirtiena drīkst tuvoties stingrākajai un cienījamākajai atraitnei. Vārdu sakot, mūsu dzīves saturs ir prieks, gods, pļāpāšana, slava un greznošanās.

— Tas ir lieliski, kundze, — es sacīju, — un būtu nepieklājīgi nepaklausīt tik ievērojamas dāmas pavēlēm, taču, pirms man ir tas gods jums sekot, atļausiet parunāt ar sirsnīgo dūjas jaunkundzi, kas atrodas šeit. Jaun-kundz, — es turpināju, pievērsdamies dūjai, — lūdzu, sakiet atklāti — vai arī jums šķiet, ka patiesi esmu žagata?

Dzirdot šo jautājumu, dūja nodūra galvu un kļuva bāli sārta kā Lolotes lentas.

— Bet, mans kungs, — viņa teica, — nezinu, vai drīkstu ...

— Dieva dēļ, runājiet, jaunkundzi Mans nolūks nav jūs apvainot, gluži otrādi. Jūs abas man liekaties tik burvīgas, ka, nudien, tiklīdz uzzināšu, vai esmu žagata vai kas cits, piedāvāšu savu sirdi un kājiņu tai, kura to vēlēsies; taču, skatoties uz jums, — mazliet klusākā balsī jaunajai dāmai sacīju, — jaušu sevī kaut ko balodisku, kas mani savādi satrauc.

— Jā, patiešām, — vēl vairāk nosarkdama, dūja atteica, — nezinu, varbūt tā ir tikai saules atblāzma, kas cauri magonēm krīt uz jūsu spalvām, bet man šķiet, ka jūsu nokrāsa ir viegli...

Viņa'neiedrošinājās turpināt.

— Ak, kāda neziņa! — es iesaucos. — Kā lai saprot, kurai no jums ticēt? Kurai lai atdodu savu sirdi, ja to plosa tik nežēlīgas šaubas? Ak, Sokrāt! Cik apbrīnojams, bet grūti izpildāms tavs padoms: «Pazīsti pats sevi!»

Kopš dienas, kad mana nelaimīgā dziesmiņa stipri sa niknoja tēvu, es vairs nebiju dziedājis. Tagad man ienāca prātā izmantot savu balsi, lai noskaidrotu patiesību.

«Nudien!» es nodomāju, «ja tēva kungs padzina mani no mājām pēc pirmā mēģinājuma, tad otrs katrā ziņā atstās zināmu iespaidu uz šīm dāmām!»

Un tā es, it kā atvainodamies, ka nakti lietā biju pa matīgi izmircis, pieklājīgi paklanījos un, vispirms iesvilpies, sāku čivināt, tad dažādi izlocīt balsi, beidzot iedziedājos pilnā rīklē, no visas krūts kā spāņu mūļu dzinējs.

Jo ilgāk dziedāju, jo tālāk no manis atkāpās mazā žagata, viņas pārsteigums drīz vien pārvērtās apjukumā, pēc tam šausmās, kam pievienojās skumjas. Viņa riņķoja virs manis kā kaķis ap karstu speķi, pie kura nupat apdedzinājies, bet kuru tomēr vēl labprāt nobaudītu. Redzot iznākumu, nolēmu savu mēģinājumu turpināt, un, jo nepacietīgāka kļuva nabaga marķīze, jo skaļāk es klaigāju; veselas divdesmit piecas minūtes viņa cieta manu dziedāšanu, beidzot, nespēdama vairs izturēt, skaļi žadzinādama, aizlaidās uz savu zaļo pili. Bet dūja gandrīz jau pašā sākumā bija cieši aizmigusi.

«Brīnišķīga harmonijas iedarbība!» es nodomāju. «Ak, Marē! Ak, mātes bļoda! Vairāk nekā jebkad vēlos atgriezties pie jums!»

Brīdī, kad izpletu spārnus, lai paceltos gaisā, dūja atvēra acis.

— Ardievu, — viņa teica, — jaukais, garlaicīgais svešiniek! Mans vārds ir Guruli. Neaizmirstiet mani!

— Daiļā Guruli, — es atbildēju, — jūs esat laba, maiga un burvīga, es gribētu dzīvot jūsu dēļ un ziedot jums savu dzīvību. Bet jūs esat rožu sārta, tik daudz laimes man nav lemts.

Bēdīgais iespaids, ko atstāja mana dziesma, nebeidza mani skumdināt.

— Ak, mūzika! Ak, dzeja! — laizdamies atpakaļ uz Parīzi, es nemitīgi atkārtoju. — Cik maz siržu jūs saprot!

Iegrimis tādās pārdomās, iedrāzos ar galvu pretī lidojoša putna pierē. Trieciens bija tik spēcīgs un negaidīts, ka mēs abi iekritām kāda koka galotnē, kas, par laimi, tur gadījās. Kad bijām kaut cik atjēgušies, es pavēros jaunajā paziņā, gaidīdams ķildu. Pārsteigts redzēju, ka viņš ir balts. Tiesa, viņa galva bija mazliet lielāka nekā manējā, bet pieri rotāja kaut kas cekulam līdzīgs, piešķirot viņam komiska varoņa izskatu; turklāt asti viņš turēja lepni izslietu; starp citu, putns nelikās kareivīgi noskaņots. Mēs ļoti pieklājīgi tuvojāmies viens otram, atvainojāmies un uzsākām sarunu. Atļāvos pavaicāt, kā viņu sauc un no kurienes viņš nāk.

— Brīnos, — viņš atbildēja, — ka jūs mani nepazīstat. Vai tad neesat no mūsējiem?

— Patiesību sakot, kungs, — sacīju, — es pats nezinu, no kādas cilts esmu. Visi kā saderējuši man jautā un saka vienu un to pašu.

— Jūs jokojat, — viņš iebilda, — baltās spalvas jums pieguļ pārāk labi, lai es nepazītu savu ciltsbrāli. Jūs neapšaubāmi piederat tai slavenajai un cienījamai sugai, kuru latīņu valodā sauc par cacuata, zinātniskā valodā — kakatoes, bet tautas valodā — kakadu.

— Tas ļoti iespējams, nudien, cienītais, un būtu man liels gods. Taču labāk izturieties pret mani tā, it kā es nepiederētu šai sugai, turklāt esiet tik laipns, pasakiet — ar ko man laimējies iepazīties?

— Esmu slavenais dzejnieks Kakatogans, — svešais atbildēja. — Veicu lielus ceļojumus, tālus sauszemes pārgājienus un briesmu pilnus lidojumus. Neesmu nekāds vakarējais dzejnieks, taču manu mūzu nereti piemeklējušas nedienas. Luija XVI laikā manas dziesmas bija klusas, par republiku toties kliedzu pilnā rīklē, impēriju cildināju, bet restaurāciju smalkjūtīgi slavināju, pēdējā laikā, mazliet piespiedies, kaut arī ar zināmām grūtībām, pakļāvos tagadējā laikmeta bezgaumīgajām prasībām. Laidu klajā dzēlīgus distihus, cildinošas himnas, smalkus ditirambus, svētulīgas elēģijas, pinkainas drāmas, sprogainus romānus, pū-

derētas vodeviļas un plikpaurainas traģēdijas. īsāk izsakoties, varu lielīties ar to, ka mūzu templim esmu pievienojis dažas izmeklētas vītnes, dažus drūmus izrobo jumus un atjautīgi izgudrotas arabeskas. Ko lai dara — esmu novecojis. Tomēr joprojām dūšīgi kaļu pantus, cienītais', un nupat, kad jūs man iesitāt pierē punu, es tieši tāds, kādu jūs mani šeit redzat, sapņoju par kādu poēmu vienā dziedājumā, kurai būs vismaz sešsimt lappušu. Starp citu, ja varu jums kaut kā pakalpot, esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

— Patiesi, kungs, to jūs varētu gan, — es atbildēju, — jo šobrīd, kā redzat, man ir lielas poētiskas grūtības. Neiedrošinos sevi nosaukt par dzejnieku, jo mazāk par tik slavenu kā jūs, — paklanīdamies piemetināju, — taču daba mani apveltījusi ar rīkli, kas niezēt niez, kad esmu jautrā omā vai bēdājos. Tomēr jāsaka atklāti — man nav ne mazākās jēgas par dzejas likumiem.

— Esmu tos aizmirsis, — Kakatogans teica, — par tiem neraizējieties.

— Bet man mēdz klāties bēdīgi, — es turpināju, — mana dziedāšana klausītājus ietekmē apmēram tā kā Žana Niveld balss .. . Vai saprotat, ko gribu teikt?

— Saprotu, — Kakatogans atbildēja. — So dīvaino ietekmi pazīstu no savas pieredzes. Tās cēlonis man nav zināms, bet tā ir nenoliedzama.

— Nu labi, kungs, jūs, kā rādās, esat dzejas Nestors tāpēc sakiet, lūdzu, — vai nezināt kādu līdzekli pret šo ne patīkamo traucēkli?

— Nē, — Kakatogans atbildēja, — jāatzīstas, ka pats kādreiz tādu līdzekli veltīgi meklēju. Ari mani jaunībā ļoti nomāca tas, ka vienmēr tiku izsvilpts, bet tagad par to vairs neuztraucos. Manuprāt, šī nepatika rodas tāpēc, ka publika lasa arī citus autorus, kas izklaidē viņas domas.

— Es tam pilnīgi piekrītu. Bet jūs taču nenoliegsiet, cienītais, ka dziedonim ar labiem nolūkiem nav viegli, redzot visus no viņa vairāmies, tiklīdz viņu pārņem iedvesma. Vai jūs nebūtu tik laipns, nepaklausītos manī un atklāti nepateiktu savu spriedumu?

— Ļoti labprāt, — Kakatogans teica. — Klausos ar abām ausīm.

Es nekavējoties sāku dziedāt un apmierināts redzēju, ka mans paziņa nebēg un arī neaizmieg. Viņš cieši manī skatījās un, laiku pa laikam atzinīgi palocīdams galvu, šķiet, kaut ko glaimojošu murmināja. Bet drīz vien ievēroju, ka, iegrimis sapņos par savu poēmu, viņš manī vairs neklausās. Izmantodams brīdi, kad ievilku elpu, Kakatogans spēji mani pārtrauca.

— Beidzot tomēr to atradu! — šūpojot galvu, viņš iesaucās. — Tā ir sešdesmit tūkstoši septiņi simti četrpadsmitā atskaņa, kas dzimusi manās smadzenēs! Lai kāds vēl iedrošinās teikt, ka esmu novecojis! Es savu darbu nolasīšu labiem draugiem, es viņiem to nolasīšu, un tad redzēsim, ko viņi teiks!

Tā runādams, viņš pacēlās spārnos un nozuda, it kā pavisam aizmirsis mūsu tikšanos.

V

Vīlies cerībās un palicis viens, neko labāku nespēju izdomāt kā, izmantojot atlikušo laiku līdz vakaram, ar pilnu jaudu laisties uz Parīzi. Diemžēl nezināju ceļu. Mans lidojums kopā ar balodi bija pārāk nepatīkams, lai atmiņā iespiestos kas noteikts; tā nu gadījās, ka, nelaižoties taisnā virzienā, nogriezos pa kreisi uz Buržē un, kad mani pārsteidza tumsa, biju spiests meklēt patvērumu Mortfontēnas mežā.

Kad tur ierados, putni jau taisījās uz dusu. Žagatas un sī]i, kuri, kā zināms, ir nesaticīgākie putni pasaulē, ķīvējās visās malās. Krūmos, uzbrukdami cits citam, klaigāja zvirbuļi. Pie ūdens uz savām garajām kājām dziļdomīgā izskatā cienīgi soļoja divi dzērvju tēviņi — vietējie Žorži Dandēni, pacietīgi gaidot sievas. Milzīgi samiegojušies kraukļi smagi uzmetās visaugstāko koku galotnēs un caur knābi murmināja vakara lūgšanas. Zemāk krūmājā cita citu vēl trenkāja iemīlējušās zīlītes, kamēr zaļā dzilna sabozusies stūma no pakaļpuses dzīves biedri, lūkodama iedabūt koka dobumā.

Lauku zvirbuļi, bariem griezdamies gaisā kā dūmu grīstes, sametās kādā krūmā, pilnīgi to apklādami; žubītes, sarkankrūtīši, paceplīši pulciņos viegli šūpojās žuburainajos zaros kā kristāli pie lukturiem. Visās pusēs skanēja balsis, kas skaidri sauca: «Ejam, siev! . . . Ejam, meitiņ! . .. Nāciet, mana daiļā! . . . Šurp, mana mīļā! . .. Esmu šeit, dārgais! ... Ar labu nakti, mīļotā! ... Ardievu, draugi! ... Saldu dusu, bērniņi!»

Kā šādos apstākļos neprecētam jauneklim pavadīt nakti šajā viesnīcā? Manī modās vēlēšanās pievienoties mana lieluma putniem un lūgt naktsmājas.

«Naktī visi putni pelēki,» es domāju, «un kas tur ļauns, ja godīgi pārgulēšu tiem blakus?»

Vispirms devos uz grāvi, kur pulcējās melnie strazdi. Ar īpašu rūpību viņi veica savu nakts tualeti, ievēroju, ka vairumam bija zeltīti spārni un lakotas kājiņas: tie bija meža dendiji. Viņi likās diezgan krietni puiši, bet nepagodināja mani ar savu uzmanību. Taču viņu runas bija tik seklas, viņi tik pašapmierināti plātījās ar savām mīlestības dēku veiksmēm un neveiksmēm, tik rupji glaudās klāt cits citam, ka es nespēju to paciest.

Tad uzlaidos kokā, kur rindā sēdēja pusducis dažādu putnu. Pazemīgi ieņēmu pēdējo vietu zara galā, cerēdams, ka mani šeit piecietīs. Par nelaimi, mana kaimiņiene bija veca dūja, tik izkāmējusi kā sarūsējis vēja rādītājs. Brīdī, kad notupos viņai blakus, viņas uzmanību saistīja nedaudzās spalvas, kuras klāja viņas kaulus: viņa izlikās tās lirām, kaut gan patiesībā, bīdamās nejauši izplūkt kādu spalviņu, tikai rūpīgi tās pārskaitīja, pārbaudot, vai visas vēl vietā. Tiklīdz piedūros viņai ar spārna galiņu, viņa majestātiski izslējās.

— Ko jūs atļaujieties, mans kungs! — dūja teica, angliskā tiklībā sakniebdama knābi.

Tad, iesitusi krietnu dūncku, nogrūda mani zemē ar tādu spēku, kas darītu godu jebkuram nesējam.

Es iekritu viršos, kur gulēja trekna irbe. Pat mana māte savā bļodā neizskatījās tik svētlaimīga. Irbe bija tik tukla, veselīga, tik ērti izlaidusies uz sava trīskāršā vēderiņa, ka viņu varēja noturēt par pīrāgu, kam noēsta garoza. Es, klusītēm piezadzies, apgūlos līdzās.

«Viņa nepamodīsies,» nodomāju, «un, lai vai kā, tāda laba, jauka resnīte nevar būt visai ļauna.»

Tā tas patiešām bija. Pavērusi acis, irbe, viegli nopūtusies, man sacīja:

— Tu mani traucē, mazais, ej projām!

Tajā brīdī izdzirdu, ka mani kāds sauc: sērmūkšļa galotnē, aicinādamas pie sevis, man māja pelēkās strazdenes.

«Beidzot reiz sirsnīgas būtnes!» nodomāju.

Smiedamās kā neprātīgas, viņas atbrīvoja man vietu, un es veikli iespraucos starp šīm nesen spalvām apaugušajām dāmām kā mīlestības vēstulīte uzrocī. Bet drīz vien pārliecinājos, ka dāmas saēdušās vīnogu vairāk, nekā ieteicams;

viņas tik tikko turējās zaros, un viņu salkanie joki, skajie smiekli un izlaidīgās dziesmas spieda mani doties prom.

Sācis zaudēt katru cerību, gatavojos jau likties gulēt kādā nomaļā stūrītī, bet pēkšņi iedziedājās lakstīgala. Viss acumirklī apklusa. Ak vai, cik dzidra balss tai bija! Cik maiga likās viņas grūtsirdība! Šīs skaņas netraucēja miegu, tās, šķiet, pat ieaijāja. Neviens nedomāja lakstīgalu apsaukt, neviens par viņas vēlo dziesmu nesodījās; tēvs tādēļ viņu nesita, draugi prom nebēga.

— Tātad vienīgi man nav lemts būt laimīgam! — es iesaucos. — Man jāpazūd no šīs nežēlīgās pasaules! Labāk meklēt ceļu tumsā, kaut arī mani aprītu kāda pūce, nekā plosīt te savu sirdi, noskatoties citu laimē!

Tā domājot, es atkal devos ceļā un ilgi klaiņoju uz labu laimi. Gaismai austot, ieraudzīju Parīzes Dievmātes katedrāles torņus. Acumirklī tos sasniedzis, sāku lūkoties apkārt, līdz beidzot saskatīju mūsu dārzu. Ātrāk par zibeni šāvos turp ... Ak vai! Dārzs bija tukšs... Velti saucu vecākus, neviens neatbildēja. Koks, kurā mēdza sēdēt tēvs, krūms, kurā atradās mātes mīļotā bļoda, — viss nozudis. Dārzu bija nopostījis cirvis, zaļās alejas vietā, kur biju dzimis, rēgojās tikai žagaru kaudzes. [31]

Vispirms izmeklējos vecākus apkaimes dārzos, bet velti — viņi droši vien bija apmetušies attālākā kvartālā, un tā es arī nekad neuzzināju, kas ar viņiem noticis.

Dziļās sērās uzlaidos uz tās pašas jumta notekas, kur reiz tēva dusmas mani bija aiztrenkušas. Dienām un naktīm apraudāju savu nožēlojamo dzīvi. Es zaudēju miegu, gandrīz neko vairs neēdu un biju gatavs vai mirt aiz bēdām.

Kādu dienu, kā parasts, skaļā balsī zūdījos:

— Tātad neesmu ne strazds, jo tēvs mani plucināja, ne balodis, tāpēc ka ceļā uz Beļģiju nokritu, ne krievu žagata, jo mazā marķīze aizbāza ausis, tiklīdz vēru vaļā muti, ne dūja, jo Guruli, pat labā Guruli krāca kā mūks, kamēr es dziedāju, ne papagailis, jo Kakatogans neuzskatīja par vajadzīgu manī noklausīties, ne vispār kāds cits putns, tāpēc ka Mortfontēnā man vajadzēja gulēt vienam. Tomēr man taču aug spalvas, man ir arī kājas un spārni. Neesmu nekāds briesmonis, pierādījums tam ir Guruli un pat mazā marķīze — viņām es diezgan labi patiku ... Kas ir šis neizskaidrojamais noslēpums, kas liedz manām spalvām, spārniem un kājām kļūt par kaut ko vienu, veselu, kam varētu dot nosaukumu? Vai gadījumā neesmu ...

Kamēr turpināju sūroties, mani iztraucēja divas durvju sardzes, kuras strīdējās uz ielas.

— Jā, nudien! — viena teica otrai. — Ja tu kādreiz ar to tiksi galā, uzdāvināšu tev baltu strazdu.

— Žēlīgā debess! — es iesaucos. — Tad, lūk, kas esmu! Ak, dieva pirksts! Esmu strazda bērns, turklāt balts, esmu baltais strazds!

Šis atklājums, jāatzīstas, stipri mainīja manu domu gaitu. Es vairs nezūdījos, bet uzpūties lepni staigāju gar notekas malu, lūkodamies apkārt kā uzvarētājs.

«Tas ir ko vērts,» es domāju, «būt par balto strazdu! Baltie strazdi renstelēs vis nemētājas! Muļķīgi skumt, ka nesastopu neviena sev līdzīga, — tāds ir visu ģēniju liktenis un arī manējais. Gribēju pazust no šīs pasaules, bet tagad es to pārsteigšu! Esmu vienīgais putns, kuram nav līdzīga, kura esamību vienkāršā tauta noliedz, tieši tāpēc man vajag un es gribu izturēties kā fenikss un nicināt visus citus spārnotās ģints pārstāvjus. Man jāiegādājas Al-fiēri memuāri un lorda Bairona poēmas; šī saturīgā barība iedvesīs man cēlu dižciltīgumu papildus dabas dotajam. Jā gan, es vēlos, cik vien iespējams, palielināt savu iedzimto dižciltību. Daba mani radījusi kā retu putnu, bet es no sevis izveidošu kaut ko noslēpumainu. Tikties ar mani nozīmēs izpelnīties lielu laipnību, pagodinājumu. Un patiesi,» es klusāk piebildu, «ja nu gluži vienkārši rādītu sevi par maksu? Cik necienīga doma! Nē, es līdzīgi Kakatoganam sacerēšu poēmu, nevis vienā dziedājumā, bet, kā mēdz darīt visas ievērojamas personības, divdesmit četros; nē, ar to vēl par maz — tur būs četrdesmit astoņi dziedājumi, piezīmes un pielikums! Pasaulei jādabū zināt, ka es eksistēju. Savās dzejās neaizmirsīšu apraudāt vientulību, bet tā, ka mani apskaudīs pat laimīgākie. Ja debesis man nav lēmušas sievu, es nežēlīgi pelšu citu sievas. Apliecināšu, ka viss ir pārāk zaļš, tikai vīnogas ne, kuras pats ēdu. Lai saturas arī lakstīgalas! Kā divreiz divi ir četri, pierādīšu, ka no viņu skumjajām dziesmām kļūst nelabi un viņu prece nav neko vērta. Man jādodas pie Šarpantjē. Jau pašā sākumā gribu iekarot drošu stāvokli literatūrā. Ap mani būs vesela svīta — ne vien žurnālisti, bet arī īsti rakstnieki un pat rakstnieces. Es uzrakstīšu lomu Rašela jaunkundzei, bet, ja viņa atteiksies to spēlēt, visur skandināšu, ka viņai daudz mazāk talanta nekā jebkurai vecai provinces aktrisei. Došos uz Venēciju un šīs pasakainās pilsētas pašā centrā Lielā kanāla malā noīrēšu lielisko Močenigo pili, kas maksā četrus livrus un desmit sū dienā; tur smelšos iedvesmu atmiņās, kuras, jādomā, tur palikušas par «La-ras» autoru. No savas vientulības dzīlēm raidīšu pasaulē veselu straumi vārsmu ar krusteniskām atskaņām, atdarinot Spensera strofas un tā atvieglinot dvēseli; likšu no-pūsties visām zīlītēm, dūdot visiem baložiem, izplūst asarās ķīvītēm un kaukt vecajām pūcēm. Bet pats būšu nepielūdzams un mīlestībai nepieejams. Velti mani lūkos pārliecināt, lūgs apžēlot nelaimīgās būtnes, kuras apbur manas nepārspējamās dziesmas; uz to es atbildēšu: «Vācieties pie velna!» Ak slavas kalngali! Mani manuskripti būs zelta vērti, manas grāmatas šķērsos jūras, slava un bagātība no manis neatkāpsies; savā vientulībā es izlikšos vienaldzīgs pret sajūsminātā pūļa čukstiem. Vārdu sakot, būšu nevainojams baltais strazds, īsts rakstnieks — savādnieks, visur laipni uzņemts, lolots, apbrīnots un apskausts, taču patiesībā gluži neciešams īgņa.»

Vil

Man nevajadzēja vairāk kā pusotra mēneša, lai laistu klajā pirmo darbu. Kā jau solīju, tā bija poēma četrdesmit astoņos dziedājumos. Tajā, protams, varēja atrast dažas paviršības, kam par cēloni bija apbrīnojamais ātrums, ar kādu to rakstīju, bet domāju, ka mūsdienu publika, kas radusi pie daiļliteratūras, kuru iespiež laikrakstu apakšējās ailēs, tādēļ man nepārmetīs.

Mani panākumi bija autora cienīgi, tā sakot, nepieredzēti. Poēmas sižets, bez šaubām, biju es — šai ziņā pielāgojos sava laikmeta modernajam virzienam. Ar valdzinošu nekaunību stāstīju par savām senajām ciešanām un iepazīstināju lasītāju ar neskaitāmiem pikantiem mājas dzīves sīkumiem; manas mātes bļodas apraksts vien aizņēma ne mazāk kā četrpadsmit dziedājumu: uzskaitīju visas rievas, caurumiņus, izciļņus, ieplīsumus, asumus, naglas, planku mus, dažadas nokrāsas, atspīdumus; attēloju bļodas iekš pusi, ārpusi, malas, dibenu, sānus, gan slīpās, gan taisnās plaknes; pārejot pie satura, izpētīju zāles stiebrus, salmus, sausās lapas, skaidiņas, zvirgzdus, ūdens pilienus, mušu atliekas un atlauztās maijvaboļu kājiņas, kas bļodā atradās, — apraksts bija lielisks. Bet nedomājiet, ka liku to iespiest visu pēc kārtas; mēdz būt taču tik nepieklājīgi lasītāji, kuri šo vietu izlaistu. Tāpēc, veikli sadalījis gabaliņos, es aprakstu poēmā vietvietām iepinu tā, lai tam nevarētu paiet secen; tādā veidā poēmas saistošākajā un dramatiskākajā brīdī pēkšņi sekoja piecpadsmit lappuses par bļodu. Manuprāt, tas ir viens no lielākajiem mākslas noslēpumiem, un, tā kā neesmu nenovīdīgs, neliedzu šo paņēmienu izmantot visiem, kas vien vēlas.

Mana grāmata saviļņoja visu Eiropu, ļaudis kāri rija intīmos atklājumus, kurus atļāvos izklāstīt. Kā gan citādi? Es ne vien uzskaitīju faktus, kas saistījās ar manu personu, bet sniedzu lasītājam arī pilnīgu savu sapņu un murgaino iedomu attēlojumu kopš divu mēnešu vecuma; poēmas visskaistākajā vietā es pat biju iespraudis odu, ko sacerēju, vēl neizšķīlies no olas. Un, pats par sevi saprotams, garāmejot neaizmirsu iztirzāt arī svarīgo jautājumu, kas šodien nodarbina daudzus, proti, jautājumu par cilvēces nākotni. &ī problēma man likās interesanta, kādā vaļas brīdī biju uzmetis tās atrisinājumu, ko atzina par apmierinošu.

Ik dienas saņēmu slavas dziesmas, apsveikuma vēstules un anonīmus mīlestības atklājumus. Bet, runājot par apciemojumiem, stingri turējos pie sava plāna — manas durvis visiem bija slēgtas. Tomēr divus ārzemniekus, kuri bija pieteikušies kā mani radinieki, nevarēju nepieņemt. Viens no tiem bija Senegālas, otrs — Ķīnas strazds..

— Ak, cienītais kungs! — gandrīz vai nosmacēdami mani savos skāvienos, viņi sacīja. — Jūs esat ģeniāls strazds! Cik lieliski jūsu nemirstīgajā poēmā attēlotas neatzīta ģēnija ciešanas! Ja mēs tāpat jau nebūtu bezgala nesaprasti, tad, izlasot jūsu darbu, katrā ziņā tādi kļūtu. Cik tuvas mums jūsu sāpes un ārkārtīgais visa vulgārā nicinājums! Arī mēs, kungs, pazīstam slepenās mokas, kādas jūs apdziedat! Te būs divi soneti, kurus kopīgiem spēkiem esam sacerējuši un lūdzam pieņemt.

— Un, lūk, arī mūzika! — ķīnietis piebilda. — To komponējusi mana sieva fragmentam no jūsu priekšvārda. Šī mūzika lieliski pauž autora ieceri.

— Kungi, — es ārzemniekiem teicu, — cik varu spriest, daba jūs apveltījusi ar cēlu sirdi un gaišu prātu. Bet neļaunojieties, ja uzdošu vienu jautājumu. Kāds cēlonis ir jūsu melanholijai?

— Ak, cienītais, — senegālietis atbildēja, — paraugieties jel uz manu izskatu! Tiesa gan, manas spalvas mielo acis, skaisti zaļo krāsu, kurā esmu ietērpts, redz lāsojam arī pīļtēviņa spalvās, bet knābis man ļoti īss, kājas — pārāk lielas, un, lūk, cik smieklīga ir aste! Manam ķermenim nav pat divu trešdaļu no astes garuma. Vai te nav pamata izmisumam?

— Un man, cienītais, — ķīnietis piebilda, — man ir vēl nopietnāka liksta. Kamēr biedra aste slauka ielas, uz mani palaidņa puikas rāda ar pirkstiem tāpēc, ka man astes nav.

— No sirds jūtu jums līdzi, kungi, — es sacīju. — Slikti gan, ja kaut kā ir par daudz vai par maz. Bet atļaujiet darīt zināmu, ka Botāniskajā dārzā sastopamas vairākas salmiem piebāztas jums līdzīgas būtnes, kuras jau sen tur ļoti mierīgi dzīvo. Sievietei rakstniecei, lai uzrakstītu labu grāmatu, nepietiek kļūt netiklai, tāpat arī strazdam nav gana būt ar visu nemierā, lai kļūtu par ģēniju. Es ciešu tāpēc, ka esmu vienīgais savas sugas strazds; varbūt maldos, taču man ir tiesības ciest. Kungi, es esmu balts, topiet arī jūs tādi, gan tad redzēsim, ko protat pateikt! [32]

Par spīti savam lēmumam un ārējam mieram, es nebiju laimīgs. Mana vientulība, kaut arī slavas pilna, tomēr likās smaga, un es bez bailēm nespēju iedomāties, ka būšu spiests visu mūžu nodzīvot vecpuisī. Pavasara atgriešanās it īpaši modināja manī izmisīgu satraukumu, un mani no jauna sāka pārņemt skumjas, kad pēkšņi visu izšķīra neparedzēts apstāklis.

Mani raksti, bez šaubām, bija jau aizceļojuši pāri Lamanšam, un angļi tos rautin rāva no rokām. Viņi plēšas ap visu, tikai ap to ne, kas viņiem saprotams. Kādudien saņēmu no Londonas vēstuli, ko bija atsūtījusi jauna straz-denīte:

«Lasīju Jūsu poēmu,» viņa rakstīja. «Apbrīna, ko pārdzīvoju, liek man Jums piedāvāt savu spārnu un sevi pašu. Dievs radījis mūs vienu otram! Esmu līdzīga Jums — baltā strazdene!»

Viegli iedomāties manu pārsteigumu un prieku.

«Balta strazdenīte!» es nodomāju. «Vai tas iespējams? Tātad vairs neesmu pasaulē viens!»

Steidzos atbildēt nepazīstamajai daiļavai, un veids, kādā to izdarīju, pietiekami skaidri liecināja, cik patīkams man viņas priekšlikums. Skubināju viņu ierasties Parīzē vai arī ļaut man laisties pie viņas. Strazdenīte paziņoja, ka labāk ieradīsies pati, jo pie vecākiem garlaikojoties, viņa tikai visu nokārtošot, un mēs drīz redzēšoties.

Pēc dažām dienām viņa patiesi bija klāt. Ak laime! Tā bija skaistākā strazdenīte pasaulē un vēl baltāka par mani.

— Jaunkundz, — es iesaucos, — vai, pareizāk sakot, kundze, jo kopš šīs dienas uzskatu jūs par savu likumīgo laulāto draudzeni! Vai maz ticams, ka pasaulē mīt tik valdzinoša būtne, par kuru pat ļaužu valodas neko man nav vēstījušas? Lai svētītas visas nedienas, kuras esmu pārdzīvojis, un knābja cirtieni, ar kuriem tēvs mani apveltīja, ja debesis man glabājušas tik necerētu mierinājumu! Līdz šai dienai biju pārliecināts, ka esmu nosodīts mūžīgai vientulībai, un, atklāti sakot, tā ir ļoti smaga nasta, bet, redzot jūs, jaušu, ka manī mostas ģimenes tēvs. Pieņemiet manu spārnu nevilcinoties, apprecēsimies pēc angļu parauga — bez ceremonijām un dosimies kopā uz Šveici.

— Tā neesmu ar mieru, — strazdenīte atbildēja. — Vēlos, lai mūzu kāzas būtu lepnas un lai tajās svinīgi piedalītos visi daudzmaz dižciltīgi strazdi, kas atrodami Francijā. Tādi ļaudis kā mēs savas labās slavas dēļ nedrīkst precēties kā paklīduši kaķi jumta notekā. Man līdzi ir krietna kaudze banknošu. Izsūtiet ielūgumus, dodieties pie tirgotājiem un neskopojieties ar atspirdzinājumiem un uzkodām!

Es akli pakļāvos baltās strazdenes rīkojumiem. Mūsu kāzas bija neredzēti greznas; tajās tika apēstas desmittūk-stoš mušas. Mūsu laulību svētīja godājamais Kormorana tēvs, kas bija arhibīskaps in partibus к Svinības beidzās ar lielisku balli; vārdu sakot, mana laime bija pilnīga.

Jo vairāk iedziļinājos savas burvīgās sievas raksturā, jo lielāka auga mana mīlestība. Šajā piemīlīgajā būtnē apko- [33] pojtics visi dvēseles un miesas daiļumi. Viņa tikai bija mazliet klīrīga, bet es to izskaidroju ar Anglijas miglas ietekmi, kurā līdz šim bija dzīvojusi, un nešaubījos, ka Francijas klimats šo vieglo mākonīti drīz izkliedēs.

Daudz nopietnāk mani uztrauca cits apstāklis — zināma savrupība, kurā sieva ar dīvainu nelokāmību mēdza ierau ties: ieslēgusies ar kalponēm, viņa stundām ilgi, kā pati apgalvoja, noņēmās ap savu tualeti. Vīriem šādas ērmības ģimenes dzīvē neliekas visai tīkamas. Vairākkārt gadījās, ka, klauvējot pie sievas guļamistabas durvīm, nespēju panākt, lai tās atver. Tas mani briesmīgi kaitināja. Reiz uzstāju tik nikni, ka sieva bija spiesta padoties un, ar skubu mazliet pavērusi durvis, rūgti žēlojās par manu uzbāzību. Iegājis iekšā, ievēroju lielu pudeli pilnu ar kaut kādu miltu līmi un spāņu baltumu. Pavaicāju sievai, ko viņa ar šo draņķi dara. Sieva atbildēja, ka tā esot ziede pret apsal dējumiem.

Tādas zāles likās aizdomīgas, — bet vai tik maiga, prātīga būtne, kas atdevās man ar lielu sajūsmu un neviltotu sirsnību, varēja iedvest neuzticību? Sākumā nemaz nezināju, ka mana mījotā ir rakstniece, viņa to atklāja tikai pēc zināma laika un parādīja pat romāna manuskriptu, kurā atdarināja Valteru Skotu un reizē arī Skaronu. Viegli iedomāties, kādu prieku man sagādāja tik patīkams pārsteigums. Man piederēja ne tikai nesalīdzināma skaistule, bei es pārliecinājos arī, ka manas dzīves biedrenes prāts vi šādā ziņā ir mana ģēnija cienīgs. Kopš tā brīža mēs strādā jām abi kopā. Kamēr sacerēju poēmas, viņa smērēja papīru kaudzes. Es viņai skaļi lasīju priekšā savus dzejoļus, bet tas nebūt netraucēja viņu tikmēr rakstīt. Viņa dēja savus romānus ar vieglumu, kas gandrīz līdzinājās manējam, arvien izvēloties dramatiskus sižetus: ģimenes slepkavības sieviešu nolaupīšanu, nokaušanu un pat dažādas blēdība;* nepiemirsdama, starp citu, uzbrukt valdībai un sludin strazdenēm emancipāciju. Vārdu sakot, viņas prātam nekā* nebija par grūtu, viņas kautrībai neko nemaksāja jebkurš iztēles lidojums. Viņa nekad neizsvītroja ne rindas un nesastādīja plānu, pirms sāka darbu. Viņa bija izglītotas strazdenes tips.

Reiz, kad sieva ar neparastu degsmi bija aizrāvusies darbā, ievēroju, ka viņa svīst lielām lāsēm, un pārsteigts redzēju viņai uz muguras veidojamies lielu, melnu plankumu.

— Ak dievs! — iesaucos. — Kas tad tas? Vai jūs neesat slima?

Sākumā viņa šķita mazliet izbijusies un pat nokaunējusies, bet drīz vien sabiedrībā iemantotais spēcīgais paradums palīdzēja viņai atgūt apbrīnojamo savaldu, ko viņa nemēdza zaudēt. Sieva paskaidroja, ka tur esot uzkritis tintes traips, kas iedvesmas brīžos nereti gadoties.

«Vai tiešām mana sieva sāk noplukt?» es klusībā vaicāju. Šī doma man neļāva iemigt. Līmes pudele atkal ienāca prātā.

— Ak debess! — es iesaucos. — Kādas aizdomas! Vai tiešām šī dievišķā būtne ir tikai šķietamība, gaistoša līmes krāsa? Vai viņa nolakojusi sevi, lai mani piemānītu? ... Vai, ticēdams, ka kļauju pie krūtīm savu garīgo māsu, būtni, kuru daba radījusi un novēlējusi vienīgi man, vai tiešām būtu apprecējis tikai miltus?

Briesmīgās aizdomas mani pagalam nomāca, un es izgudroju, kā no tām atbrīvoties. Nopircis barometru, nepacietīgi gaidīju, kad tas vēstīs lietu. Gribēju izvēlēties kādu apmākušos svētdienu un aizvest sievu ārpus pilsētas, lai viņu pārbaudītu, izmērcējot lietū. Taču bija jūlija vidus un laiks diemžēl pastāvēja jauks.

Šķietamā laime un paradums rakstīt stipri ietekmēja manu juteklību. Biju tik naivs, ka strādājot jūtas reizēm uzveica prātu, un, meklējot atskaņas, es izplūdu asarās. Manai sievai ļoti patika šie retie brīži: vīrieša vājība allaž sniedz gandarījumu sievietes lepnumam. Reiz nakti, kad, sekojot Bualo likumiem, slīpēju kādu labojamu vietu, mana sirds pēkšņi atvērās.

— Ak tu, — es sacīju savai dārgajai strazdenei, — tu, mana vienīgā un vismīļākā! Tu, bez kuras mana dzīve tikai 4ukšs sapnis! Viens tavs skatiens un smaids pārvērš man •*i.su pasauli, tu, manas sirds dzīvība, vai maz zini, cik ļoti

vi mīlu? Lai izteiktu dzejā kādu banālu domu, kuru jau nodrāzuši citi dzejnieki, mazliet pacenšoties un uzmanoties, es tomēr viegli rodu vārdus. Bet kur ņemšu tos, paužot jūtas, ko iedveš tavs daiļums? Vai, atceroties pagātnē pārciestās mokas, spēšu rast vārdus, lai attēlotu savu tagadējo laimi? Pirms tu pie manis atnāci, biju vientuļš, izraidīts bārenis, tagad tā ir karaļa vientulība. Vai maz zini, manu eņģeli, vai saproti, mana daiļā, ka šajā vārga ja miesā, šajā iznīcīgajā čaulā, kamēr vien nāve mani nepārvērtīs pīšļos, manās nožēlojamajās, drudžaini satrauktajas

smadzenes, kurās briest neauglīgas domas, vai saproti, ka manī nav nekā, kas nebūtu tavs? Uzklausi, ko mans prāts ļ spēj tev pateikt, un uztver ar sirdi, cik liela ir mana mī

lestība! Ak, kaut mans ģēnijs būtu pērle, bet tu — Kleopatra!

Melšot šos niekus, es, pārliecies pār sievu, raudāju, bet viņa manāmi zaudēja krāsu. Ar katru asaru, kas man noritēja, atklājās viena pat ne melna, bet gluži rūsgana spalva (šķiet, tā bija noplukusi jau agrāk kaut kur citur).

Pēc dažiem aizkustinājuma mirkļiem atrados aci pret aci ar putnu, kuram atlupusi līme un nobiruši milti, ar putnu, kas pilnīgi līdzinājās visparastākajam un vienkāršākajam strazdam.

Ko iesākt? Ko sacīt? Ko izlemt? Katrs pārmetums būtu lieks.

Patiesībā šo gadījumu varēja izmantot kā juridisku attaisnojumu, lai sakarā ar atklātajiem trūkumiem pieprasītu laulības šķiršanu, — bet vai drīkstēju izpaust savu kaunu? Vai nepietika ar to, ka biju nelaimīgs? Saņēmis dūšu abās kājiņās, nolēmu pamest sabiedrību, pamest literāta karjeru, aizbēgt tuksnesī, cik vien iespējams, vairīties no katras dzīvas būtnes un līdzīgi Alcestam

«... meklēt vietu nomaļu,

* Kur ballam strazdam brīvi elpot neviens neliegtu!» [34]

Tad, joprojām rūgti raudot, es aizlidoju, un vējš, kas putniem nozīmē likteni, aiznesa mani Mortfontēnas mežā. Šoreiz tur visi jau gulēja.

«Ak šī laulība!» es domāju. «Cik nepārdomāts solis Protams, ne jau ļaunā nolūkā nabadzīte nobalsinājusies, bet vai tāpēc esmu mazāk nožēlojams un viņa ne tik rūsgana?»

Lakstīgala vēl dziedāja. Brīvi pauzdama savas domas apkārtējā klusumā, tā viena pati nakts tumsā jūsmīgi šķieda dieva dāvanu, kura to dara pārāku par katru dzejnieku. Nespēju pārvarēt kārdinājumu tuvoties un lakstīgalu uzrunāt.

— Cik laimīgs putns jūs esat! — es teicu. — Jūs ne vien dziedat, cik tīk, turklāt ļoti skaisti, un visi jūs uzklausa, bet jums ir ari sieva, sava ligzda, draugi, mīksts dūnu spilventiņš, pilna mēnesnīca un nekādu avīžu! Rubīni un Rosini, salīdzinot ar jums, nav nekas: jūs atsverat pirmo un pārspējat otru. Arī es kādreiz dziedāju, bet tas skanēja nožēlojami. Sarindojis vārdus kā prūšu zaldātus, veidoju no tiem dažādas nejēdzības, kamēr jūsu balss skanēja mežos. Vai jūs man neatklātu savu noslēpumu?

— Kāpēc gan ne, — lakstīgala atbildēja, — tomēr jūs maldāties. Sieva man apnikusi, viņu vairs nemīlu. Es mīlu rozi, persietis Šādi par to jau rakstījis. Augu nakti dziedu rozei, bet roze guļ un manī neklausās. Viņas ziedlapiņas šobrīd aizvērušās — tajās viņa aijā vecu vaboli, un tikai rītā, kad, aiz bēdām un noguruma nespēdama turēties kājās, došos pie miera, roze uzplauks un viņas sirdī iesūksies bite!

MIMĪ PENSONA Grizetes portrets

(1843) i

Pagājušā gadā medicīnas fakultātes lekcijas kopā ar citiem studentiem apmeklēja kāds jauneklis Ežēns Obērs. Šis nepilnus deviņpadsmit gadus vecais students nāca no labas ģimenes. Viņa vecāki dzīvoja provincē un sūtīja dēlam nelielu pabalstu, taču viņš ar to iztika. Viņa dzīves veids bija ļoti mierīgs, un viņu daudzināja par lēna rakstura cilvēku. Biedri Ežēnu cienīja, jo viņš allaž bija krietns un izpalīdzīgs, devīgu roku un atklātu sirdi. Vienīgais, ko viņam pārmeta, bija neparastā tieksme sapņot un noslēgties vientulībā, tāpat arī tik pārmērīga atturība vārdos un rīcībā, ka visi viņu saukāja par mamzelīti — šī palama, starp citu, uzjautrināja arī viņu pašu, jo draugi ar to nedomāja viņu apvainot, labi zinādami, ka īstā reizē Ežēns nevienam atbildi parādā nepaliks; viņa uzvedība, galvenokārt krasi atšķirdamās no pārējo studentu paradumiem, šo iesauku patiesi mazliet attaisnoja. Mācībās Ežēns bija cītīgākais no visiem, bet, tiklīdz viņu aicināja pastaigāties ārpus pilsētas, pusdienot «Alus dzirnavās» vai uz dejām «Šomjērā», mamzelīte papurināja galvu un atgriezās savā mēbelētajā istabiņā. Mīļākās Ežēnam nebija — starp studentiem gandrīz vai nepieredzēta dīvainība, — kaut arī jaunība un izskats solīja panākumus, un nekad viņš nebija redzēts lakstojamies ap grizetēm pie veikala letes, lai gan Latīņu kvartālā šāds paradums pastāvēja kopš neatminamiem laikiem. Sentženev-jēvas pakalnā dzīvojošās skaistules, kuras dāvā studen-

tiem savus glāstus, Ežēnam iedvesa pretīgumu, pat riebumu. Viņš tās uzskatīja par īpaši bīstamu, nepateicīgu un samaitātu sugu, kas radīta, lai sētu ļaunumu un postu, pretī sniedzot nenozīmīgu baudu.

— Piesargieties no šīm meičām, — Ežēns mēdza teikt, — viņas ir sakveldētas dzelzs lelles.

Diemžēl netrūka piemēru, kas attaisnoja viņa nepatiku. Ķildas, uzdzīves, reizēm pat bojā eja šo īslaicīgo dēku dēj, kuras tikai pa gabalu atgādina laimi, — tas viss pārāk bieži noticis kā senāk, tā mūsdienās un droši vien notiks arī turpmāk.

Pats par sevi saprotams, ka Ežēna biedri nemitīgi zobojās par viņa stingro tikumību un pedantisko apzinīgumu.

— Ko gan tu vēlies? — kāds no draugiem, vārdā Marsels, kurš labprāt tēloja dzīves baudītāju, nereti viņam vaicāja. — Ko pierāda viens aplams solis vai nejaušs nelaimes gadījums?

— To, ka jāuzmanās, lai tas neatkārtotos, — Ežēns atbildēja.

— Nieki! — Marsels atcirta. — Tavs arguments ir nedrošs kā kāršu namiņš, kas ātri sagāžas. Par ko tu uztraucies? Kāds visu paspēlējis kārtīs, — bet vai tāpēc jāstājas klosterī? Dažam nav ne plika graša kabatā, dažs sēž pie sausas maizes un ūdens, — bet vai Elīza tāpēc zaudēs ēstgribu? Kas vainīgs, ja kaimiņš ieķīlā lombardā pulksteni, bet pēc tam lauž roku Monmoransī? Kaimiņiene tāpēc nekļūs vienroce. Tu cīnies divkaujā Rozālijas dēļ, tevi ievaino zobena cirtiens, bet viņa uzgriež tev muguru — pavisam vienkārši; vai viņa tāpēc zaudējusi savu slaido vidukli? Tādu ačgārnību dzīvē ir bez gala, tomēr mazāk, nekā spēj iedomāties. Paraugies kādā saulainā svētdienā, cik daudz draudzīgu pārīšu sēž kafejnīcās, bulvāros, priekšpilsētas krodziņos! Pavēro resnvēderainos omnibusus, kas pārpildīti, bāztin piebāzti grizetēm dodas uz Ranlu vai Belvilu. Lūko nu saskaitīt, cik viņu svētku dienās Senžaka kvartāla ielās: cepurnieču bataljoni, veļas šuvēju armijas, tabakas pārdevēju melnais mākonis! Un visas priecājas, visām ir savas mīlas dēkas, kā zvirbuļi baros viņas metas uz Parīzes apkaimi, uz priekšpilsētas krodziņiem. Ja līst, viņas dodas uz teātri noskatīties melodrāmu, ēst apelsīnus un raudāt, jo, tiesa kas tiesa, labi paēst viņām tīk un raudāt arī, bet tas liecina par mīkstu sirdi. Un kas ļauns, ja šīs nabaga

meičas, visu nedēļu šuvušas, diegušas, vīlējušas un lāpījušas, svētdienā rāda piemēru, kā vajag aizmirst rūpes un ( mīlēt savu tuvāko? Un vai pamielot acis ar svaigu sejiņu,

apaļīgu kājiņu un jauku raksturu nav prātīgākais, ko iesākt kārtīgam cilvēkam, kurš veselu nedēļu pavadījis nepatīkamās anatomijas studijās?

— Apzeltīti zārki! — Ežēns piezīmēja.

— Tās ir manas domas, un es no tām neatkāpjos, — Marsels turpināja. — Grizetes var un vajag cienīt, mērena saskare ar viņām neko nekait. Pirmkārt, viņas ir labdarīgas, jo augām dienām gatavo mūsu tiklumam un pieticībai visnepieciešamākos apģērbus; otrkārt, pieklājīgas, jo it visas šuvēju un citu darbnīcu saimnieces liek strādniecēm laipni izturēties pret apmeklētājiem; treškārt, viņas ir ļoti rūpīgas un tīrīgas, jo, nosmērējot veļu un audumus, ar kuriem darbojas, mazāk nopelnīs; ceturtkārt, grizetes ir atklātas, jo lieto stiprus dzērienus; piektkārt, taupīgas un pieticīgas, jo ar grūtibām nopelna savus trīsdesmit sū, un, ja viņām rodas izdevība pamieloties un uzdzīvot, tad tikai uz sveša rēķina; sestkārt, šīs būtnes ir ļoti jautras, tāpēc ka viņu darbs — bezgala garlaicīgs, un, tiklīdz tas nobeigts, viņas draiskojas kā zivtiņas ūdenī. So meiču priekšrocība ir tā, ka viņas nav apnicīgas, jo viņu dzīve paiet darbā, kas no rīta līdz vakaram saista pie krēsla, no kura ne mirkli nav iespējams atrauties, tādēļ viņas nevar skraidīt pakaļ saviem mīļākajiem, kā labāko aprindu sievietes mēdz darīt. Turklāt grizetes nav pļāpīgas, jo spiestas skaitīt dūrienus. Viņas nešķiež daudz naudas par apaviem, jo staigā maz, tāpat arī par tērpiem, jo tos viņām nedod uz nomaksu. Kaut arī viņas grēko, būdamas nepastāvīgas, taču ne tāpēc, ka salasījušās sliktus romānus vai aiz iedzimta ļaunuma; gluži vienkārši viņu veikalu logiem garām iet pārāk daudz dažādu cilvēku; turklāt grizetes spējīgas arī uz īstu kaislību, ko pārliecinoši pierāda tas, ka ik dienas kāda no viņām metas Sēnā, izlec pa logu vai noindējas ar gāzi savā istabā. Tiesa, viņas nav sevišķi izdevīgas, jo tieši lielās atturības dēļ vienmēr ir izslāpušas un izsalkušas, bet, visiem zināms, ka pusdienu vietā grizete pilnīgi apmierinās ar kausu alus vai cigāru, tā ir vērtīga, ģimenes dzīvē reti sastopama īpašība. Vārdu sakot, es apgalvoju, ka grizetes ir krietnas, laipnas, uzticamas un nesavtīgas, un ļoti nožēlojami, ja viņām jābeidz dzīve slimnīcā.

Marsels tā mēdza runāt kafejnīcās, kad galva mazliet

iesila; piepildījis Ežēna glāzi, viņš uzsauca tostu savas kaimiņienes — veļas šuvējas Pensona jaunkundzes veselībai, bet, kamēr Marsels turpināja gari spriedelēt draugu sabiedrībā, Ežēns paņēma cepuri un nemanot nozuda.

II

Pensona jaunkundze nebija skaista parastajā nozīmē. Starp skaistu sievieti un skaistu grizeti ir milzu atšķirība. Patiesi gan, ja sieviete, kuru Parīzē visi atzinuši par skaistu un kura iekarojusi šo spriedumu, iedomāsies uzlikt galvā mazu aubīti, uzcirsties katūna brunčos un zīda priekšautā, ļaudis viņu noturēs par daiļu grizeti. Bet, ja grizete parādīsies ērmotā cepurē, samta apmetnī un «Palmiras» tērpā, viņa nekādā ziņā neiemantos skaistules slavu, gluži otrādi, viņu var noturēt par manekeni un ne bez pamata. Tātad atšķirību nosaka apstākļi, kuros abas šīs būtnes dzīvo, un, galvenais, ielocītais, ar drēbi apvilktais kartona gabals, ko sauc par cepuri un ko sieviete spītīgi valkā pār acīm it kā zirgu acu aizsegu. (Jāpiebilst, ka zirgiem šie aizsegi liedz skatīties apkārt, bet kartona gabals neliedz neko.)

Lai būtu kā būdams, aubīte ļauj uzraut deguntiņu, kuram savukārt piederas glīti veidotas lūpiņas, skaisti zobi un ietvaram — apaļīga sejiņa. Šai sejiņai nepieciešamas mirdzošas acis, vēlams tumšākas, tāpat kā uzacis. Mati drīkst būt ad libitum !, tāpēc ka tumšas acis labi saskan ar visu. Kā redzat, kopumā tas nebūt neatbilst skaistuma ideālam parastā nozīmē. Rodas sejiņa, ko dēvējam par piemīlīgu, — klasiska grizetes sejiņa, kura zem kartona gabala varbūt neliktos glīta, bet zem aubītes dažkārt šķiet burvīga un pat pievilcīgāka par īstu skaistumu. Tāda bija Pensona jaunkundze.

Marsels ieņēma prātā, ka Ežēnam vajadzētu šo jaunkundzi aplidot. Kādā nolūkā? To īsti nezinu, varbūt tikai tāpēc, ka Marsels pats bija Pensona jaunkundzes sirdsdraudzenes Zēlijas pielūdzējs. Ērti iekārtot visu pēc savas gaumes, lai varētu ļauties mīlestībai draudzīgā sabiedrībā, viņam likās gluži dabiski un prātīgi. Tamlīdzīgi aprēķini sastopami bieži un nereti attaisnojas, jo kopš pasaules sākuma apstākļu sagadīšanās ir spēcīgākais kārdinājuma izraisītājs.

* Vienalga, kādi. (Latin.)

Kas var saskaitīt, cik daudz laimīgiem un nelaimīgiem notikumiem, kaislībām, ķildām, priekiem un bēdām par cēloni < bijušas divu kaimiņu durvis, slepenas kāpnes, gaitenis vai izsista loga rūts?

Daži tomēr šai nejaušību spēlei nevēlas pakļauties. Viņi grib iekarot, nevis laimēt loterijā savus priekus un neiemīlas glītā meitenē, kurai sēž „blakus diližansā. Tāds bija Ežēns, un Marsels to zināja, tieši tāpēc viņš jau sen loloja diezgan vienkāršu, taču pēc paša domām apbrīnojamu plānu, kam neapšaubāmi vajadzēja lauzt drauga pretestību.

Marsels bija nolēmis sarīkot vakariņas un iemeslam izvēlējās savu vārda dienu. Viņš lika atnest divus dučus alus, krietnu gabalu auksta teļa cepeša ar salātiem, milzīgu pīrāgu svina smagumā un pudeli šampanieša. Vispirms uzaicinājis pāris studentus, savus draugus, Marsels Zēlijas jaunkundzei pavēstīja, ka vakarā pie viņa notiks viesības un viņai jāņem līdzi Pensona jaunkundze. Atteikt nebija iespējams. Marselu taisnīgi daudzināja par vienu no tiem Latīņu kvartāla zelta jaunatnes pārstāvjiem, kuriem nekad neatsaka; un, tikko pulkstenis nosita septiņi, abas grizetes pieklauvēja pie studenta durvīm: Zēlijas jaunkundze — ģērbusies īsos bruncīšos, pelēkos zābaciņos un puķainā aubītē; Pensona jaunkundze — daudz vienkāršāk — savā nemainīgajā melnajā kleitiņā, kurā viņa mazliet atgādināja spānieti, tāpēc ļoti lepojās. Namatēva slepenais nolūks abām meičām, protams, nebija zināms.

Ežēnu iepriekš neielūdzis, Marsels rīkojās prātīgi — viņš skaidri zināja, ka draugs negribēs nākt. Tikai kad meitenes, apsēdušās pie galda, izdzēra pa glāzei alus, Marsels atvainojās, ka viņam uz brītiņu jāaiziet, lai atvestu vēl kādu viesi, un devās pie Ežēna; kā parasts, viņš Ežēnu atrada vienu sēžam starp grāmatām un mācāmies. Pateicis dažus nenozīmīgus vārdus, Marsels atkal draugam maigi pārmeta, ka viņš pārpūlē sevi un velti atsakās no izklaidēšanās, bet pēc tam aicināja pastaigāties. Visu dienu mācījies, Ežēns patiesi jutās mazliet noguris un uzaicinājumu pieņēma; viņi kopā izgāja laukā, un pēc nelielas pastaigas ; Luksemburgas dārzā Marselam viegli izdevās pierunāt Ežēnu ienākt uz brīdi pie viņa.

Palikušas divatā, abas grizetes, varbūt apnikušas gaidīt, sāka justies kā mājās: viņas nometa šalles un aubītes uiv dungojot kadriļu, dejoja, ik pa brīžam, it kā lai nogaršotu, nokniebdamas pa gardam kumosiņam. Līksmas un aizelsu-

šās, mirdzošām acīm, kaistošiem vaigiem dejotājās apstājās tikai tad, kad Ežēns reizē samulsis urt pārsteigts viņam paklanījās. Šis jauneklis dzīvoja tik noslēgti, ka grizetes viņu gandrīz nepazina, tāpēc abas tūlīt pat ar savai sugai raksturīgu nekaunīgu ziņkāri no galvas līdz kajam noskatīja jauno viesi un, it kā nekas nebūtu noticis, atsāka dziedāt un dejot. Ežēns, viegli apjucis, dažus soļus atkāpās un, acīm redzot, dzīrās bēgt prom, taču Marsels, divkārt noslēdzis durvis, uzmeta atslēgas uz galda.

— Neviena vēl nav? — viņš brīnījās. — Kur gan kavējas mūsu draugi? Lai vai kā, toties šis mežonis ir mūsu nagos. Jaunkundzes, atļaujiet stādīt priekšā tikumiskāko jaunekli visā Francijā un Navarrā. Viņš jau sen ilgojas ar jums iepazīties, turklāt ir dedzīgs Pensona jaunkundzes pielūdzējs.

Deja atkal mitējās, un Pensona jaunkundze, viegli paklanījusies, uzlika galvā aubīti.

— Ežēn! — Marsels iesaucās. — Šodien taču ir mana vārda diena. Šīs dāmas vēlējās to nosvinēt kopā ar mums. Tiesa, atvilku tevi šurp gandrīz ar varu, bet ceru, ka, paklausot mūsu lūgumam, tu šeit labprāt pakavēsies. Pašlaik pulkstenis nav vēl astoņi, mums pietiks laika uzsmēķēt, iekams izsalkums liek sevi manīt.

Tā runājot, Marsels daudznozīmīgi pavērās Pensona jaunkundzē, kura, acumirklī uztvērusi šo mājienu, vēlreiz smaidot paklanījās un maigā balstiņā Ežēnam teica:

— Jā gan, kungs, arī mēs jūs lūdzam.

Tajā brīdī pie durvīm klauvēja abi studenti, kurus Marsels bija aicinājis. Ežēns saprata, ka aiziet būtu nepieklājīgi, un, ļaudamies liktenim, kopā ar pārējiem sēdās pie galda. [35]

Vakariņas bija garas un trokšņainas. Kungi, vispirms pamatīgi piedūmojuši istabu, sāka aizrautīgi dzert, lai atspirdzinātos. Dāmas, uzņēmušās pienākumu izklaidēt sabiedrību, ar vairāk vai mazāk dzēlīgām piezīmēm par draugiem un paziņām un ar ticamiem vai neticamiem darbnīcā saklausītiem stāstiem visus uzjautrināja. Kaut arī notikumi neatbilda patiesībai, tie vismaz nebija garlaicīgi. Ja šiem stāstiem varētu ticēt, tad divi tiesas rakstveži bija laimējuši biržā divdesmit tūkstoš franku, kurus notriekuši pusotra mēneša laikā kopā ar divām cimdu pārdevējām. Kāds bagāts baņķiera dēls piedāvājis pazīstamai veļas šu^1 vējai ložu opera un lauku mājas, bet viņa visu noraidījusi, nevēlēdamās pamest vecākus un kļūt neuzticīga pārdevējam no «Diviem pērtiķiem». Kāds nezināms cilvēks, kurš ievērojamā stāvokļa dēļ bijis spiests slēpt savu vārdu, inkognito mēdzis apciemot izšuvēju no Jaunā tilta galerijas, bet pēkšņi pēc augstāku instanču pavēles viņa tikusi nolaupīta, pusnaktī iesēdināta pasta karietē, viņai rokās ielikts banknotēm piebāzts kabatas portfelis, viņa aizsūtīta uz Savienotajām Valstīm — un tā joprojām.

— Pietiek, pietiek, — Marsels pārtrauca. — Mums viss skaidrs. Zēlija fantazē, bet Mimī (tā Pensona jaunkundzi sauca draugi) izziņas nav pilnīgas. Jūsu rakstveži ieguva tikai reimatismu, brienot pa peļķēm; jūsu baņķieris šuvējai piedāvāja tikai apelsīnu; jūsu izšuvēja neaizbrauca uz Savienotajām Valstīm, bet gan uz nespējnieku namu, kur viņu drīkst apmeklēt ik dienas no divpadsmitiem līdz četriem, un uz turieni viņa devās tikai tāpēc, ka mira badā.

Ežēns sēdēja līdzās Pensona jaunkundzei. Viņam šķita, ka grizete nobāl, dzirdot pēdējos vēsā mierā izteiktos vārdus. Nākamajā mirklī viņa piecēlās, aizsmēķēja un droši uzsauca:

— Bet tagad jūsu kārta klusēt! Es lūdzu vārdu. Ja cienītais Marsela kungs negrib klausīties pasaciņās, izstāstīšu kādu patiesu notikumu, et quorum pars magna fuil.

— Jūs protat latīņu valodu? — Ežēns ievaicājās.

— Kā dzirdat, — Pensona jaunkundze atbildēja. — So izteicienu aizguvu no sava tēvoča, kurš bija kalpojis ģeniālā Napoleona armijā un nekad, uzsākot stāstu par kādu kauju, neaizmirsa pateikt šos vārdus. Ja nesaprotat, varu bez maksas paskaidrot. Tie nozīmē — «dodu savu goda vārdu». Un tā gribu jums pastāstīt, ko es kopā ar draudzenēm Blanšētu un Ružetu pagājušajā nedēļā piedzīvoju «Odeonā» ...

— Pag, ļaujiet sadalīt pīrāgu, — Marsels viņu pārtrauca.

— Daliet un klausieties! — Pensona jaunkundze atcirta. — Tātad mēs ar Blanšētu un Ružetu bijām «Odeonā» noskatīties traģēdiju. Kā jau zināt, Ružeta nesen apbedīja vecmāmiņu un mantoja četrsimt franku. Paņēmām ložu benuārā; parterā sēdēja trīs studenti, viņi nopētīja mūs uti, manīdami, ka esam bez pavadoņiem, uzaicināja vakariņās:

1 Kurā es pats piedalījos. (Latin.)

— Kā — pēkšņi, ne no šā, ne no tā? — Marsels ievaicājās. — Varen smalki, nē, nudien! Ceru, ka jūs atteicāties?

— Nekā nebija, cienītais, mēs uzaicinājumu pieņēmām un starpbrīdī, nenogaidot izrādes beigas, pārcēlāmies pie Vio.

— Kopā ar kavalieriem?

— Protams. Viesmīlis, bez šaubām, vispirms pavēstīja, ka nekas vairs nav atlicis. Taču šādas ierunas mūs nenobie-dēja. Likām sadabūt pilsētā visu, kā pie Vio trūka. Ružeta, paņēmusi spalvu, sastādīja īstu kāzu mielasta sarakstu, pasūtīdama garneles, saldu omleti, pīrādziņus, gliemenes, peldošās salas, putu krējumu, visneiespējamākos kulinārijas gardumus. Svešie jaunekļi jau mazliet saviebās...

— Ticu gan! Sasodīts! — iesaucās Marsels.

— Mēs nepievērsām tam uzmanību. Kad galdā pasniedza ēdienus, tēlojām izlutinātas dāmiņas. Nekas mūs neapmierināja, nekas negaršoja. Tiklīdz atnesa kādu ēdienu, tūlīt pavēlējām nest atpakaļ un pieprasījām citu. «Viesmīl, aizvāciet to, tas taču nav ēdams! Kur jūs ņēmāt kaut ko tik pretīgu?» Kavalieri labprāt būtu uzkoduši, taču viņiem tas neizdevās. Vārdu sakot, tās bija īstas Sančo vakariņas, bet mūsu sašutums pieauga tiktāl, ka sasitām dažus traukus.

— Jauka uzvedība! Un kā pēc tam norēķinājāties?

— Tieši to sev vaicāja trīs svešie studenti. Pēc viņu sačukstēšanās noskaidrojām, ka vienam ir klāt seši franki, otram nesalīdzināmi mazāk, bet trešajam — tikai pulkstenis, kuru viņš augstsirdīgi izvilka no kabatas. Nelaimīgā trijotne devās pie saimnieka ar lūgumu atlikt samaksu. Vai varat uzminēt, kādu atbildi viņi saņēma?

— Manuprāt, — Marsels teica, -- jūs paturēja par ķīl-niecēm, bet puišus aizsūtīja uz policijas iecirkni.

— Nekā nebija! — Pensona jaunkundze atcirta. — Pirms iegājām kabinetā, Ružeta visu bija aplēsusi un samaksājusi. Iedomājieties jocīgo skatu, kad Vio atbildēja: «Kungi, ir jau samaksāts!» Mūsu kavalieri ar žēlu pārsteigumu un vispatiesāko maigumu platām acīm pavērās uz mums kā trīs suņi uz trim bīskapiem. Taču mēs, šķietami neko nemanīdamas, nokāpām lejā un likām piebraukt karieti. «Dārgā marķīze,» Ružeta sacīja man, «šos kungus vajadzētu aizvest mājās.» — «Labprāt, mīļo grāfien,» — es atbildēju. Mūsu nabaga pielūdzējiem trūka vārdu. Viņi

izskatījās neizsakāmi muļķīgi. Laipno piedāvājumu noraidījuši, jaunekļi atteicās braukt ar mums kopā, liedzās sacīt savu adresi... Kā gan ne! Viņi bija pārliecināti, ka esam augstākās sabiedrības dāmas, bet paši taču dzīvoja Runča Makšķernieka ielā! ...

Abus studentus, Marsela draugus, kuri līdz šim tikai smēķēja un klusējot dzēra, grizetes stāsts, šķiet, nemaz nesajūsmināja. Viņu sejas satumsa, varbūt viņiem par šo kļūmīgo mielastu bija zināms ne mazāk kā Pensona jaunkundzei, jo abi bažīgi raudzījās viņā, kad Marsels, pēkšņi iesmējies, teica:

— Nost maskas, Mimī jaunkundz! Notikums jau novecojis, atklātība nevienam nekaitēs.

— Nekādā ziņā, kungi! — grizete atbildēja. — Es labprāt pazobojos par cilvēkiem, bet sagādāt neslavu — nekādā ziņā!

— Jums taisnība, — Ežēns piekrita, — jūs esat prātīgāka nekā pati varbūt apzināties. Starp mūsu augstskolu neskaitāmajiem studentiem nav gandrīz neviena, kurš vismaz reizi nebūtu izdarījis aplamību vai pārkāpumu, bet tieši viņu vidū Francijai aug labākie, ievērojamākie cilvēki — ārsti, juristi...

— Kā tad! — Marsels iesaucās. — Kas tiesa, tas tiesa. Starp viņiem netrūkst pat nākamo Francijas pēru, kuri gan pagaidām pusdieno pie Flikoto un ne vienmēr spēj samaksāt. Bet, — piemiegdams aci, Marsels piemetināja, — vai vēlāk šos nepazīstamos kavalierus vairs nesastapāt?

— Par ko jūs mūs uzskatāt? — stingrā, gandrīz aizvainotā balsī Mimī Pensona ievaicājās. — Vai tad nepazīstat Blanšētu un Ružetu? Un vai tiešām domājat, ka es ...

— Lai paliek, — Marsels atteica, — nedusmojieties. Bet vispār tas tik ir traks stiķis! Trīs vēj grābsies, kurām rīt varbūt nebūs ko ēst, izmet naudu vējā, lai izāzētu trīs nabaga nelgas!

— Lai neaicina mūs vakariņās! — Pensona jaunkundze atcirta. [36]

Galdā kopā ar pīrāgu visā savā spožumā parādījās vienīgā desertam paredzētā šampanieša pudele. Vīns izraisīja vēlēšanos dziedāt.

— Redzu, redzu, — Marsels sacīja, — kā teicis Servantess, Zēlija klepo, tātad vēlas dziedāt. Bet šodien mani svētki, tāpēc, ja sabiedrība neiebilst, lūgšu Mimī jaunkundzi, ja viņa pēc sava stāsta nav aizsmakusi, pagodināt mūs ar dziesmu. Ežēn, — viņš turpināja, — esi taču mazliet galantāks, saskandini ar galda biedreni un palūdz, lai viņa nodzied kādu kupleju!

Ežēns nosarcis paklausīja. Un, paklanījies tieši tapat ka Pensona jaunkundze, lūgdama viņu palikt, viņš savukārt bikli teica:

— Patiesi, cienītā, mēs jūs lūdzam.

Pēc tam viņš pacēla glāzi un pieskandināja grizetes glāzei. No piesitiena stikls dzidri, sidrabaini nošķindēja. Uztvērusi šo skaņu, Pensona jaunkundze tīrā, dzidrā balsī to ilgi turpināja kā trilleri.

— Nu labi, — viņa beidzot sacīja, — ja glāze man uzdod toni la, esmu ar mieru. Bet ko lai nodziedu? Brīdinu jūs — kazarmu kuplejas es neprotu, kaut arī neesmu nekāda svētule. Savu atmiņu nepiesārņoju.

— Skaidrs, — Marsels sacīja, — jūs taču esat pati tikumība, dziediet kaut ko pēc savas izvēles, šeit taču valda domu brīvība!

— Lai notiek, nodziedāšu kuplejas, kas sacerētas par mani.

— Vai dzirdat? Bet kas ir autors?

— Mani darba biedri no veikala. Šī dziesma cildina adatu, tāpēc, lūdzu, esiet iecietīgi!

— Vai jūsu dziesmai būs arī piedziedājums?

— Ir gan jautājums! Protams!

— Tādā gadījumā, — Marsels teica, — ņemiet visi rokās nažus, un piedziedājumu pavadīsim, dauzot pa galdu, tikai pacentīsimies darīt to ritmiski. Zēlija drīkst atturēties, ja vēlas.

— Kāpēc, nejaukais rupiķi? — Zēlija sadusmojusies vaicāja.

— Tāpēc, ka tā vajag! — Marsels atcirta. — Bet, ja negribat no citiem atpalikt, tad te būs korķis, sitiet ar to, tas saudzēs mūsu ausis un jūsu maigās rociņas.

Atbrīvojis vietu starp glāzēm un šķīvjiem, Marsels ar nazi rokā apsēdās galda vidū. Abi studenti, Ružetas mielasta upuri, mazliet atdzīvojušies, noskrūvēja pīpju galviņas, grasīdamies sist ritmu ar koka kātiņiem; Ežēns bija iegrimis sapņos, Zēlija pukojās. Mimī Pensona, paķērusi šķīvi, it kā vaicāja, vai drīkst to saplēst, Marsels piekrītoši

pamāja, un dziedātāja, izmantodama trauka lauskas kā kas taņjetes, uzsāka dziesmu, kuru viņai bija veltījušas darba biedrenes, iepriekš atvainojusies, ka tā varbūt liksies pa rāk glaimojoša.

MimI Pensonei gaiši mati,

To viegli pazīt var ikviens:

Tai kleita viena un tā pati,

Tra-la!

Un aube, ko tā sien.

Liels trūkums tai par dalu tika.

Bet dieva prāts tur bija klāt,

Ka tā viņš lika:

Mimī Pensone bulu plika,

Ja nestu kleitu ieķīlāt.

Mimi Pensonei roze balta Arvienu piesprausta pie krūts.

Bēg prom no zieda bēda salta,

Tra-la!

Mimī nekas nav grūts.

Pēc vakariņām pamatīgam Uz pudelēm tā spēlēt ināk It kā uz stigām.

Un aubīte no tādām čigāni Mimī Pensonei šķiebties sāk.

Tik acīga un čaklām rokām,

Tādēļ, vai vakars tas vai rīts Pie letes' studenti ar mokām Tra-la!

To nevar sagaidīt.

Neviens lai neuzvestos slikti,

Mimī tikpat kā Sorbonnā Tos māca dikti Un noteikusi visai strikti:

Tās kleita nava burzāmā.

Bet, ja ar mijā dieva ziņu

Mimī par vecmeitu lemts kļūt — t

Nekas, ar savu adatiņu Tra-la!

Tā varēs šūt un šūt.

Ja kāds grib lenkt Mimī Pensoni,

Tāds tiešām nepanāks nekā Ar pliku joni.

Nē, nē, ta prasa labo toni:

Nav aube tukšā galviņā.

Ja Amors rokā ziedus baltus Mimi kā līgaviņai liks,

Tad viņas izredzētam staltam Tra-la!

Jauks atalgojums tiks.

Mīmi nav tērpta sermujādās,

Kas gan tai sermujādās dos? —

Ne zīdos kādos.

Tā vienkāršajā kleitā rādās Kā pērle vākos pelēkos.

Tai sirds par republiku kvēlo,

Mimī, lūk, mietpilsone nav:

Uz barikādēm cīnās cēli Tra-la!

Trīs garas dienas jau.

Mimī Pensonei pietrūkst āvas —

Sāk rokā īlens zibēt drīz.

Un gvardam slava Un gods, ja kokardi viņš savu Pie aiibites tai piespraudīs!

Katra panta beigas, kā pienākas, pavadīja nažu, pīpju kātu un vienlaik arī krēslu ritmiskie piesitieni. Glāzes uz galda dancoja, pustukšās pudeles, priecīgi līgodamās, grūstīja cita citu.

— Un šo dziesmu sacerējušas jūsu labās draudzenes? — Marsels vaicāja. — Nu, bez māldera gan te neiztika — krāsas pārāk rožainas. Kas gan nepazīst šīs jaukās slavas dziesmiņas!

Un Marsels skāņi iedziedājās:

— «Nanetei vēl nebija piecpadsmit...»

— Diezgan, diezgan! — Mimī lūdza. — Labāk uzdejosim, sāksim ar valsi! Kurš prot spēlēt?

— Man ir pats nepieciešamākais — ģitāra, — Marsels sacīja, noņemdams pie sienas piekārto instrumentu. — Toties manai ģitārai trūkst paša nepieciešamākā, tā kļuvusi par trim stīgām nabagāka.

— Bet šeit taču ir klavieres! — Zēlija iesaucās. — Marsels spēlēs, un mēs dejosim.

Marsels savai mīļākajai uzmeta tik negantu skatienu, it kā būtu apvainots noziegumā. Muzikālo spēju patiesi viņam pietika, lai nospēlētu kadriļu, taču spēlēšanu viņš,

tāpat kā daudzi, uzskatīja par īstām mocībām un labprāt no tās vairījās. Ar šo nodevību Zēli ja viņam atriebās par korķi.

— Vai jums prāts? — Marsels iesaucās. — Jūs labi zināt, ka klavieres te atrodas tikai goda pēc un, dievs mans liecinieks, vienīgi jūs tās plinkšķināt. Kas jums teicis, ka es protu spēlēt dejas? Atceros tikai «Marseljēzu» un to pašu bungoju ar vienu pirkstu. Cita lieta, ja jūs palūgtu Ežēnu, šis zēns no mūzikas kaut ko saprot. Bet, dievs pa-sarg, es nevēlos viņu apgrūtināt. Vienīgi jums pietiek ne-smalkjūtības, lai ne no šā, ne no tā uzbāztos cilvēkam ar tamlīdzīgām prasībām.

Ežēns nosarka jau trešo reizi un nekavējoties izpildīja, ko viņam tik netieši un diplomātiski lūdza. Apsēdies pie klavierēm, viņš uzsāka kadriļu.

Dejas vilkās gandrīz tikpat ilgi kā vakariņas. Kadriļu nomainīja valsis, valsi — galops, kas Latīņu kvartālā vēl joprojām bija iecienīts. Dāmas it īpaši bija nenokausēja-mas, viņas lēkāja un smējās tā, ka pamodināja visus kaimiņus. Drīz vien Ežēns, noguris no trokšņa un vēlā nomoda, mehāniski turpinādams spēlēšanu, iekrita tādā kā pussnaudā līdzīgi pasta kučierim, kas snauduļo uz bukas. Dejotāji acu priekšā te izgaisa, te atkal iznira kā parādība sapnī; bet nekas tā nepakļaujas skumjām kā cilvēks, kurš noraugās citu priekos, -tāpēc Ežēnu nekavējoties savā varā sagrāba viņa parastā pavadone — melanholija.

«Skumjas izpriecas,» viņš domāja, «nožēlojama izklaidēšanās! Mēģinājums nolaupīt nežēlīgajam liktenim dažus gaišus mirkļus! Un kurš no šiem cilvēkiem, kas tik jautri te lēkā, skaidri zina, vai rīt, kā teica Marsels, būs ar ko samaksāt pusdienas?»

Kamēr Ežēns tā prātoja, garām aizlidoja Pensona jaunkundze, viņš šķita pamanījis, ka dejojot viņa no galda paslepeni paķer atlikušo pīrāgu un, nevienam neredzot, iebāž kabatā. [37]

Kad viesi izklīda, ausa jau rīts. Pirms doties mājās, Ežēns laiciņu pastaigājās pa ielām, ieelpodams svaigo gaisu. Joprojām grimdams skumjās pārdomās, viņš. pašam nezinot, klusi dūca grizetes dziesmiņu:

Tai kleita viena un tā pati, . -Tra-la!

Un aube, ko tā sien.

«Vai tas iespējams,» viņš prātoja, «vai nabadzība var sasniegt tādu līmeni un tik atklāti, tik izsmejoši sevi parādīt? Vai drīkst smieties par to, kam trūkst pat maizes?»

Nočieptais pīrāgs nelika šaubīties. Atceroties to, Ežēns nespēja apspiest smaidu un vienlaik žēlumu.

«Tomēr,» Ežēns domāja tālāk, «viņa neņēma maizi, bet pīrāgu. Varbūt viņa gluži vienkārši ir kārumniece? Kas zina? Varbūt vēlējās kaimiņu bērnam aiznest kādu gardu kumosiņu vai arī pielabināties pļāpīgajai durvju sardzei, cerberam, kas otrā dienā visiem klāstītu, ka Pensonā jaunkundze nakti nav bijusi mājās?»

Nevērodams, kurp dodas. Ežēns neviļus aizklīda šauro ieliņu labirintā, kas sākas aiz Bisī krustojuma, kur kariete izbrauc tikai ar grūtībām. Brīdī, kad viņš jau grasījās griezties atpakaļ, no kādas vecas mājas iznāca bāla, noliesējusi sieviete novalkātā rīta tērpā, kailu galvu, izspūrušiem matiem. Viņa likās tik novārgusi, ka gandrīz nespēja nostāvēt, viņai ļodzījās kājas; balstīdamās pie sienām, sieviete, acīm redzot, gribēja sasniegt blakus mājas durvis, pie kurām atradās pastkaste, lai iemestu tajā vēstuli, ko turēja rokā. Pārsteigts un izbijies Ežēns viņai tuvojās un jautāja, kurp viņa iet, ko meklē un vai nevar viņai palīdzēt. Vienlaik viņš izstiepa roku, lai nelaimīgo atbalstītu, jo viņa gandrīz pakrita uz ceļmalas stabiņa. Bet sieviete, neatbildējusi ne vārdā, bailīgi un reizē lepni atkāpās. Nolikusi vēstuli uz stabiņa, viņa, rādīdama ar pirkstu past-kasti, it kā ar pēdējiem spēkiem izdvesa vienu vienīgu vārdu: «Tur!» Tad, vilkdamās gar sienām, sasniedza savu māju. Ežēns velti piedāvāja elkoni, velti lūkoja viņu iztaujāt. Sieviete lēnām nozuda tumšajā priekšnamā, no kurienes bija iznākusi.

Ežēns paņēma vēstuli, vispirms viņš gribēja to iemest pastkastē, bet, paspēris dažus soļus, pēkšņi apstājās. Dīvainā tikšanās jaunekli bija dziļi saviļņojusi, viņu pārņēma šausmas, kas jaucās ar tik skaudru žēlumu, ka, ne mirkli nepārdomājot, viņš gandrīz neapzinīgi pārlauza vēstules zīmogu. Paiet garām šim noslēpumam, neiedziļinoties tajā, vienalga, kādiem līdzekļiem, viņam likās pretīgi,

nepieļaujami. Šai sievietei, bez šaubām, draudēja nāve. No bada vai slimības? Cēlonis katrā ziņā bija trūkums. Ežēns atvēra vēstuli, kas bija adresēta baronam de *** kungam, un tās saturs bija šāds:

«Izlasiet šo vēstuli, cienītais, un esiet jel žēlīgs, nenoraidiet manu lūgumu! Jūs varat mani glābt, Jūs vienīgais. Ticiet tam, ko saku, glābiet mani, un Jūsu cēlā rīcība nesīs Jums laimi. Smagi slimodama, esmu zaudējusi pēdējos spēkus un izturību. Augustā sākšu atkal strādāt veikalā. Savas mantas biju spiesta pamest agrākajā dzīves vietā un esmu gandrīz pārliecināta, ka nedēļas beigās būšu gluži bez pajumtes. Es tā bīstos nomirt bada nāvē, ka šorīt gribēju noslīcināties, jo divdesmit četras stundas nebiju ēdusi. Bet, atceroties Jūs, man atgriezās cerība. Es taču nemaldos, vai nav tiesa? Cienītais kungs, ceļos krizdama, lūdzu Jūs: lai cik niecīga būs Jūsu palīdzība, tā ļaus man dzīvot vēl dažas dienas. Es nevēlos mirt, man tikai divdesmit trīs gadi! Ja mani mazliet atbalstītu, es varbūt spētu izciest līdz pirmajam datumam. Ja zinātu, ar kādiem vārdiem izraisīt Jūsu žēlsirdību, es Jums tos sacītu, bet man nekas nenāk prātā. Atliek tikai nevarīgi raudāt, jo bīstos, ka Jūs ar manu vēstuli rīkosieties, kā parasts, kad tās sāk nākt pārāk bieži: Jūs to saplēsīsiet, nedomājot par nabaga sievieti, kura skaita stundas un minūtes, cerēdama, ka nebūsiet tik ļauns un nepametīsiet viņu neziņā. Ticu, ka Jūs nežēlosiet luidoru, kas Jums nozīmē tik maz; un, šķiet, Jums nebūs pārāk grūti ietīt šo žēlastības dāvanu papīrā un uz aploksnes uzrakstīt: «Bertēna jaunkundzei Piešu ielā.» Kopš strādāju veikalā, esmu mainījusi uzvārdu, kurā saucās mana māte. Kad iesiet laukā, atdodiet šo vēstuli kādam izsūtāmajam. Es gaidīšu trešdien un ceturtdien un karsti lūgšu dievu, lai tas liek Jums būt cilvēcīgam.

Man ienāca prātā, ka varbūt nespēsiet ticēt tādai nabadzībai, bet, ja Jūs mani redzētu, tad vairs nešaubītos.

Ružela»

Jau sākumā, lasot šīs rindiņas, Ežēns bija aizkustināts, bet varat iedomāties, kāds bija viņa pārsteigums, ieraugot parakstu. Tātad to pašu meiteni, kas tik neprātīgi izšķieda naudu izpriecās un izgudroja smieklīgo mielastu, par kuru bija stāstījusi Pensona jaunkundze, nelaimīgi apstākļi tagad noveduši līdz tādām ciešanām, līdz tādiem lūgumiem!

Tamlīdzīga neapdomība un aušība Ežēnam likās neticams sapnis. Bet šaubu nebija, paraksts to apliecināja; un Pen-sona jaunkundze viesībās pie Marsela bija minējusi savas draudzenes Ružetas pieņemto uzvārdu — Bertēna jaunkundze. Kā Ružeta varējusi pēkšņi palikt viena bez jebkādas palīdzības, bez maizes kumosa un gandrīz bez pajumtes? Ko dara vakarējās draudzenes, kamēr viņa varbūt iet bojā šīs mājas mansardā? Un kas tā par māju, kur iespējams tik vientuļi nomirt?

Taču minējumiem nebija īstais brīdis, tagad bija jāsteidzas glābt viņu no bada nāves.

Vispirms Ežēns iegāja restorānveikalā, kas nule vēra durvis, un nopirka, ko tur varēja dabūt. Pēc tam kopā ar izsūtāmo viņš devās uz Ružetas dzīvokli; ierasties pie viņas tik pēkšņi Ežēnam tomēr bija neērti. Nabaga meičas augstprātīgais izskats lika gaidīt ja ne noraidījumu, tad katrā ziņā aizvainota pašlepnuma izpausmi. Vai viņš drīkstēja atzīties, ka lasījis vēstuli?

Pie durvju sliekšņa Ežēns izsūtāmajam teica:

— Vai pazīstat jauno dāmu, kas dzīvo šajā namā un saucas Bertēna jaunkundze?

— Protams, kungs! — zēns atbildēja. — Viņa pie mums mēdz pasūtīt pusdienas. Bet, cienītais, pašlaik nav vērts turp iet. Viņa aizbraukusi uz laukiem.

— Kas jums to teica? — Ežēns vaicāja.

— Nudien, kungs, durvju sardze stāstīja. Ružetas jaunkundzei tīk labi paēst, taču maksāt ne visai. Viņa nepasūta gandrīz neko citu kā ceptus cāļus un omārus, bet, lai saņemtu no viņas naudu, ne reizi vien jādeldē pazoles. Tāpēc mēs šajā kvartālā labi zinām, kad viņa mēdz un kad nemēdz būt mājās ...

— Jaunkundze jau atgriezusies, — Ežēns sacīja. — Uz kāpiet pie viņas, atstājiet tur nesamo, bet, ja viņa jums parādā, neprasiet šodien neko. Es pats to nokārtošu, pie jums vēl atgriezīšos. Ja viņa vaicās, kas sūta, sakiet, ka barons de ***.

To pateicis, Ežēns aizgāja. Pa ceļam kaut kā aizzīmogojis vēstuli, viņš to iemeta pastkastē.

«Galu galā,» jauneklis nodomāja, «Ružeta manu sūtījumu nenoraidīs, bet, ja uzskatīs, ka atbilde uz vēstuli pienākusi pārāk ātri, lai vēlāk izskaidrojas ar savu baronu.»

Studentiem, tāpat kā grizetēm, nauda nemēdz būt katru dienu. Ežēns labi zināja, lai Ružeta noticētu pasaciņai, ko stāstīs zēns, sūtījumam vajadzēja pievienot prasīto luidoru, bet tieši to izdarīt bija grūti, jo luidori Senžaka ielā ir retums. Turklāt Ežēns nupat bija solījis nomaksāt viņas parādu restorāna saimniekam, kaut gan pašam kā atvilktnē, tā kabatā valdīja tukšums. Tāpēc viņš nekavējoties devās uz Panteona laukumu.

Tolaik tur dzīvoja slavenais bārddzinis, kurš beidzot bankrotēja, proti, izputinādams citus, izputēja arī pats. Istabiņā aiz frizētavas, kur viņš slepeni izsniedza uz procentiem gan lielas, gan mazas summas, ik dienas saradās nabadzīgi, bezrūpīgi, varbūt pat iemīlējušies studenti, lai par milzīgiem procentiem aizņemtos dažas monētas, kuras vakarā jautri izšķieda, bet nākamajā dienā dārgi par tām samaksāja. Tur paslepus nāca grizetes noliektām galvām, bikliem skatieniem, lai iznomātu izbraucienam ārpus pilsētas nepieciešamu noplukušu cepuri, pārkrāsotu šalli un lombardā pirktu kreklu. Turp devās jaunekļi no labām ģimenēm, lai divdesmit piecu luidoru dēļ parakstītu vekseli par divi vai trīs tūkstošiem franku. Nepilngadīgi mantinieki notrieca mantojumu līdz pēdējam, vējgrābšļi izpostīja ģimenes un nereti arī savu nākotni. Turp gāja visi it kā uz Paktoles avotu, sākot ar titulētām kurtizānēm, kuras zaudējušas galvu jaunas rokassprādzes dēļ, beidzot ar trūcīgu grāmatu tārpu, kurš kāro pēc retas grāmatas vai lēcu viras, bet bārddzinis augļotājs, bezgala lepodamies ar savu klientūru un ienākumiem, piegādāja Klišī cietumam iemītniekus, līdz pēdīgi nokļuva tur pats.

Tāda bija bēdīgā iespēja, kuru Ežēns, šaubīdamies, vai baronam adresētajai vēstulei būs vēlamie panākumi, nolēma, par spīti riebumam, izmantot, lai palīdzētu Ružetai vai vismaz mēģinātu kaut ko darīt viņas labā. Jāatzīst, ka, uzņemoties zināmas saistības svešas būtnes dēļ, students veica īstu varoņdarbu, taču viņš ticēja dievam un labdarību uzskatīja par savu pienākumu.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, ieejot frizētavā, bija draugs Marsels, kas, apsējis salveti, sēdēja pie tualetes galdiņa, izlikdamies par klientu, kurš atnācis sakārtot matus. Nabaga puisis droši vien cerēja aizņemties naudu, lai noiē-ķinātos par vakarējo mielastu. Viņš šķita visai nobažījies

un neapmierināti rauca pieri, kamēr meistars, savukārt izlikdamies, ka rīkojas ap viņa matiem, lai gan veidojamās šķēres bija gluži aukstas, pusbalsī savā gaskoniešu dialektā kaut ko klāstīja. Aiz šķērssienas pie otra galdiņa, nemitīgi skatīdamies apkārt, sēdēja kāds visai noraizējies svešinieks, tikpat ērmoti izrotājies ar salveti, bet aiz pavērtajām durvīm blakusistabā vecs tualetes spogulis atainoja pakalsnu meiču, kura, bārddziņa sievai palīdzot, pielaikoja rūtainu skotu tērpu.

— Ko tu te meklē šajā stundā? — Marsels brīnījās, ieraugot draugu, un viņa seja atguva parasto jautro izteiksmi.

Apsēdies pie tualetes galdiņa, Ežēns īsumā izstāstīja par tikšanos un kāpēc ieradies.

— Goda vārds, tu esi naivs! — Marsels iesaucās. — Kur tu bāz degunu, kad ir barons? Sastapis jaunu, pievilcīgu meiču, kas galīgi izbadējusies, tu nopirki viņai ceptu cālēnu, ļoti cēli no tevis — nav iebildumu. Tu negaidi nekādu pateicību, tevi valdzina inkognito; tā ir īsta varonība. Bet ielaisties vēl tālāk būtu tīrais donkihotisms! Ieķīlāt pulksteni vai uzņemties saistības svešas veļas šuvējas dēļ, kuru atbalsta kāds barons, un pat neizpelnīties godu apmeklēt šo sievieti — nē, tādi brīnumi nav pieredzēti kopš pasaules radīšanas un notiek vienīgi «Zilās bibliotēkas» romānos.

— Smejies par mani, cik tīk, — Ežēns atbildēja. — Zinu, ka virs zemes mīt bezgala daudz nelaimīgo un visiem palīdzēt man nav pa spēkam. Tos, kurus nepazīstu, es gluži vienkārši nožēloju, bet, ja kāds gadās ceļā, uzskatu par savu pienākumu palīdzēt. Lai vai kā, vienaldzīgi noskatīties ciešanās es nespēju. Neesmu tik bagāts, lai pats uzmeklētu trūkumcietējus, tik tālu mana labdarība nesniedzas, bet, sastopot tos, pasniedzu žēlastības dāvanu.

— Tādā gadījumā, — Marsels piezīmēja, — tev darba netrūks, šajā zemē nabagu papilnam.

— Un kaut arī tā! — nupat redzētā skata ietekmē aizvien vēl dziļi saviļņots, Ežēns iesaucās. — Vai pareizāk būtu iet savu ceļu un ļaut cilvēkam nomirt badā? Šī nelaimīgā sieviete ir auša, neprātīga vējgrābsle — viss, ko vēlies; varbūt viņa nav nožēlas vērta, tomēr man viņas žēl. Vai labāk rīkoties līdzīgi draudzenēm, kuras neliekas par viņu zinis, it kā viņas vairs nebūtu pasaulē,'kaut gan vēl vakar pašas viņai līdzēja izmest naudu vējā? Kam lai viņa lūdz palīdzību? Svešiniekam, kurš aizdegs cigāru ar

viņas vēstuli, vai varbūt Pensona jaunkundzei, kura dodas ciemos, ēd un dejo, cik tīk, kamēr biedrene mirst badā? Atzīstos, dārgais Marsel, tas manī iedveš šausmas. Man kļūst nelabi, iedomājoties šo mazo vakardienas meiču ar viņas dziesmiņām un seklajiem jokiem, šo jaunkundzīti, kura smējās un tērzēja pie tevis, kamēr kāda cita — viņas stāsta varone iet bojā savā mansardā. Dienām un nedēļām dzīvojušas kā nešķiramas draudzenes, gandrīz kā māsas, kopā skraidījušas pa teātriem, ballēm, kafejnīcām — un nu pēkšņi vairs nezina, vai otra vēl dzīva vai mirusi, — nē, tas ir kas ļaunāks nekā egoistiska vienaldzība, tas ir dzīvniecisks trulums. Tava Pensona jaunkundze nav cilvēks, tavas slavinātās grizetes nepazīst ne kaunu, ne īstu draudzību, tās ir visnicināmākās būtnes pasaulē!

Kad Ežēns apklusa, bārddzinis, kurš joprojām rīkojās ar aukstajām veidnēm ap Marsela matiem, klusējot noklausījies sarunā, viltīgi pasmīnēja. Pļāpīgs kā žagata vai, pareizāk sakot, kā īsts frizieris, ja radās iespēja patenkot, atturīgs un lakonisks kā spartietis, kad jautājums kļuva nopietns, viņš bija piesavinājies prātīgu paradumu — neiejaukties sarunā, iekams klients visu nav izrunājis. Taču Ežēna sašutums, ko pauda asie vārdi, izraisīja bārddziņa iebildumus.

— Jūs esat pārāk bargs, cienītais, — runādams ar gas-koniešu akcentu, viņš smiedamies teica. — Man bijis tas gods veidot Mimī jaunkundzes matus, un uzskatu viņu par lielisku dāmu.

— О jā, protams! — Ežēns iesaucās. — Viņa lieliski prot dzert un smēķēt.

— Iespējams, — bārddzinis turpināja, — to nenoliedzu. Jaunas meičas labprāt pasmejas, padzied, uzsmēķē, bet ne jau visām trūkst sirds.

— Ko jūs ar to domājat, Kadēdisa tēv? — Marsels ievaicājās. — Nerunājiet tik mīklaini, izsakieties skaidrāk!

— Gribu teikt, — norādīdams uz telpu aiz darbnīcas, bārddzinis atbildēja, — ka tur uz naglas karājas melna zīda kleitiņa, kuru kungi droši vien pazīst, pazīdami tās īpašnieci, jo viņas garderobe ir ļoti pieticīga. Šo kleitu šorīt agri man atsūtīja Mimī jaunkundze; manuprāt, ja viņa nav varējusi palīdzēt mazajai Ružetai, tad laikam arī pati zeltā nepeldas.

— Interesanti, — Marsels piecēlies sacīja un, nevērodams sievieti rūtainajā skotu tērpā, iegāja blakusistabā.

— Ja Mimī ieķīlājusi savu kleitu, tad viņas dziesmiņa melojusi. Bet, velns parāvis, ko viņa tagad vilks mugurā, ejot ciemos? Varbūt šodien viņa atturēsies rādīties sabiedrībā?

Ežēns sekoja draugam.

Bārddzinim bija taisnība: kaktā starp apputējušām lupatām skumji un pazemīgi karājās Pensona jaunkundzes vienīgais tērps.

— Patiesi gan, — Marsels teica. — Zvēru, ka šo kleitiņu pazīstu, jo pirms pusotra gada redzēju vēl gluži jaunu. Mimī to valkā gan mājās, gan izjādēs, gan kā izejamo tērpu. Uz kreisās piedurknes tur jābūt šampanieša traipam piecu sū monētas lielumā. Un cik jūs viņai aizdevāt, Ka-dēdisa tēv? Ceru, ka kleita nav pārdota, bet atrodas šajā buduārā kā ķīla.

— Aizdevu viņai četrus frankus, — bārddzinis atbildēja,

— un, ticiet man, kungs, tikai aiz žēlsirdības. Cita no manis nesaņemtu ne četrdesmit sū, tāpēc ka šī lupata sasodīti novalkāta, tai gaisma spīd cauri, īsts burvju lukturis! Bet ticu, ka Mimī jaunkundze man samaksās; viņa ir četru franku vērta.

— Nabaga Mimī, — Marsels turpināja. — Esmu gatavs ieķīlāt savu bereti par to, ka viņa šos nieka grašus aizņēmusies, lai palīdzētu Ružetai.

— Vai arī lai nomaksātu neatliekamu parādu, — Ežēns

piebilda.

— Nu, nē, Mimī es pazīstu, — Marsels sacīja. — Kaut kāda parāda dēl viņa nenovilks pēdējo kleitu.

— Arī tas tiesa, — bārddzinis piekrita. — Es pazinu Mimī, kad viņai klājās labāk nekā pašreiz, parādu tad viņai bija daudz. Ik dienas pie viņas nāca mantu aprakstītāji un galu galā aizveda visas mēbeles, atstāja tikai gultu, jo šie kundziņi, bez šaubām, zina, ka gulta parādniekam jāatstāj. Tolaik Mimī bija četri gluži pieklājīgi tērpi. Lai šos tērpus neatņemtu, viņa gulētejot savilka tos visus mugurā. Tāpēc es brīnītos, ja šodien Mimī savu vienīgo apģērba gabalu būtu ieķīlājusi, lai nomaksātu parādus.

— Nabaga Mimī! — Marsels atkal iesaucās. — Nudien, kā gan viņa iztiks? Varbūt viņa mānījusi draugus? Vai tik viņai nav vēl kāds cits mums nezināms tērps? Varbūt viņa, pārēdusies pīrāgu, guļ slima, tādā gadījumā drēbes viņai patiesi nav nepieciešamas? Lai vai kā, Kadēdisa tēv, man ir skumji, raugoties šajā tērpā ar nevarīgi nolaistajām piedurknēm, kuras šķiet lūdzamies žēlastību. Vai ziniet ko,

atskaitiet četrus frankus no trīsdesmit piecām livrām, kuras nupat man aizdevāt, un ietiniet šo tērpu salvetē! Es to aiznesīšu mazajai Mimī. Nu, Ežēn, — viņš turpināja, — ko tagad teiks tava kristīgā žēlsirdība?

— Tu spried un rīkojies pareizi, — Ežēns atbildēja, •— bet iespējams, ka arī es nemaldos, ja vēlies — derēsim.

— Lai notiek, — Marsels piekrita, — derēsim uz cigāiu kā žokejkluba biedri. Bet te mums vairs nav ko darīt. Man ir trīsdesmit viens franks — mēs esam bagāti. Dosimies pie Pensona jaunkundzes. Interesanti, kā viņa tagad izskatās?

Marsels pasita kleitu padusē, un abi jaunekļi devās prom.

VII

— Jaunkundze aizgājusi uz dievkalpojumu, — duivju sardze pavēstīja, kad abi draugi ieradās pie Pensona jaunkundzes.

— Uz dievkalpojumu? — brīnījās Ežēns.

— Uz dievkalpojumu? — Marsels atkārtoja. — Neiespējami. Viņai jābūt mājās. Laidiet mūs iekšā, esam viņas veci paziņas!

— Ticiet man, cienītais, — durvju sardze apgalvoja, — apmēram pirms stundas viņa devās uz baznīcu.

-— Uz kuru baznīcu?

— Kā parasts, uz Sensilpisu. Viņa iet turp ik rītu.

— Jā, jā, zinu, viņa tic dievam; tomēr liekas dīvaini, ka viņa šodien vispār gājusi laukā.

— Rau, kur arī Pensona jaunkundze nāk, cienītais, viņa jau iegriezās ieliņā, skatieties paši!

Patiesi, Pensona jaunkundze nāca no baznīcas. Viņu ieraudzījis, Marsels tūlīt steidzās pretī, nepacietīgi kārodams redzēt, kas viņai mugurā. Mimī bija uzvilkusi tumšus satina apakšsvārkus, kurus līdz pusei klāja zaļš; sarža aizkars, prasmīgi pārvērsts šallē. Šo dīvaino tērpu, kas, starp citu, ar savu tumšo krāsu ziņkārīgo skatienus nesaistīja;' papildināja pievilcīga galviņa baltā aubītē un kājiņas augstos zābaciņos. Mimī bija ietinusies aizkarā tik veikli, ka tas patiesi atgādināja vecu, noplukušu šalli un apmale gandrīz nebija manāma. Vārdu sakot, Mimī prata būt pievilcīga pat šajās lupatās, lieku reizi pierādot, ka skaista sieviete vienmēr ir un paliek skaista.

— Kā es jums patīku? — mazliet pacēlusi aizkaru, atklādama korsetē iespīlēto slaido vidukli, viņa jaunekļiem jautāja. — Šo peņuāru nupat saņēmu no «Palmiras».

— Jūs esat burvīga, — Marsels teica. — Goda vārds, nekad nebūtu domājis, ka loga aizkars var jums tik labi piestāvēt.

— Tiešām? — Mimī vaicāja. — Bet man šķiet, ka mazliet atgādinu vīstokli.

— Rožu vīstokli. Es pat nožēloju, ka atnesu jūsu tērpu.

— Manu tērpu? Kur jūs to ņēmāt?

— Acīm redzot, tur, kur atradu.

— Un atbrīvojāt no verdzības?

— Ak dievs, protams! Samaksāju izpirkšanas naudu. Vai neļaunosieties par šo nekaunību?

— Nebūt ne! Un parādā nepalikšu. Es ļoti priecātos, redzot savu kleitiņu, jo, jāatzīstas, tik ilgi dzīvojot kopā, esmu tai, gluži nemanot, pieķērusies.

Tā pļāpājot, Pensona jaunkundze veicīgi uzskrēja piektajā stāvā, kur dzīvoja, un ieveda draugus savā istabā.

— Bet tērpu atdošu tikai ar vienu noteikumu, — Marsels sacīja.

— Ko vēl ne! — grizete iesaucās. — Droši vien jums prātā kādas muļķības! Noteikumi? Negribu ne dzirdēt!

— Mēs noslēdzām derības, — Marsels neatlaidās. — Jums godīgi jāatzīstas, kāpēc šī kleita bija ieķīlāta.

— Vispirms ļaujiet man to uzvilkt, — Pensona jaunkundze atbildēja, — pēc tam pateikšu šo «kāpēc». Bet brīdinu, ja nevēlaties manu skapi vai jumtu izmantot kā uzgaidāmo telpu, kamēr pārģērbjos, tad vajadzēs jums aizklāt acis kā Agamemnonam.

— Tas nav svarīgi, — Marsels atteica, — esam godīgāki, nekā jūs domājat, un neiedrošinos pat palūkoties uz to pusi.

— Pagaidiet, — Pensona jaunkundze sacīja. — Es jums pilnīgi ticu, bet tautas gudrība saka — divas piesardzības vairāk vērtas nekā viena.

Runājot viņa noņēma aizkaru no pleciem un uzmanīgi pārklāja to pār abu draugu galvām tā, ka viņi atradās pilnīgā tumsā.

—- Nekustieties! — viņa teica. — Pēc mirkļa būšu gatava.

— Sargieties, — Marsels brīdināja, — ja aizkarā manīšu

kaut niecīgu caurumiņu — par sevi negalvoju. Jūs neticējāt mušu vārdiem, tātad esam brīvi.

— Mana kleita, par laimi, tāpat, — Pensona jaunkundze sacīja, — un es arī, — viņa smiedamās piebilda, nomezdama aizkaru zemē. — Ak, mana nabaga kleitiņa! Tā man šķiet gluži jauna. Un cik patīkami tajā jūtos!

— Bet jūsu noslēpums? Vai tagad mums to uzticēsiet? Esiet atklāta, nudien, mēs nebūsim pļāpīgi. Kāpēc un kā tik jauna, prātīga, nosvērta, tikumīga un vienkārša dāma kā jūs pēkšņi vienā rāvienā varēja šķirties no visas savas garderobes?

— Kāpēc? ... Kāpēc? ... — Pensona jaunkundze it kā vilcinādamās atkārtoja. Tad, paķērusi abus studentus pie rokas un vilkdama uz durvīm, teica: — Nāciet līdzi, tad uzzināsiet!

Kā Marsels jau paredzēja, Pensona jaunkundze aizveda viņus uz Piešu ielu.

Vili

Marsels derības laimēja. Pensona jaunkundzes četri franki un pīrāgs kopā ar Ežēna atsūtītā cāļa paliekām atradās uz Ružetas galda.

Nabaga slimniece bija mazliet atlabusi, bet aizvien vēl gulēja gultā; būdama bezgala pateicīga nezināmajam lab darim, viņa tomēr lūdza draudzeni atvainoties studentiem, ka nav spējīga viņus pieņemt.

— Ružetu es pazīstu! — Marsels sacīja. — Pat mirstot uz salmiem savā mansardā, viņa joprojām tēlos hercogieni ūdens krūzes priekšā.

Jokodami par šo lepnumu un noslēpumainību, kas tik dīvainā kārtā ieperinājusies zem paša jumta, draugi diemžēl bija spiesti atgriezties mājās, Ružetu neredzējuši.

Pēc lekcijas augstskolā viņi kopīgi ieturēja pusdienas, bet pievakarē izgāja pastaigāties pa Itāliešu bulvāri. Tur, smēķējot laimēto caigāru, Marsels teica:

— Vai beidzot man nepiekritīsi, ka šīs nožēlojamās būtnes tomēr pelna mīlestību un pat cieņu? Apsvērsim jautājumu veselīgi, no filozofiska viedokļa. Kad mazā Mimī, kuru tu tā nosodīji, ieķīlāja savu kleitu, vai viņa nerīkojās cēlāk, slavējamāk un, iedrošinos pat teikt, kristīgāk nekā labsirdīgais karalis Roberts, ļaudams ubagam nogriezt savas mantijas bārkstis? Pirmkārt, karalim Robertam man-

tiju, bez šaubām, netrūka, otrkārt, kā vēsture liecina, viņš sēdējis pie galda, kad ubags četrrāpus pielīdis klāt un ar šķērēm nogriezis tērpa bārkstis. Karaliene sadusmojusies, bet cienījamais monarhs patiesi zaglim augstsirdīgi piedevis; varbūt viņš gluži vienkārši bija labi paēdis? Saproti, cik liela atšķirība starp viņu un Mimī? Uzzinot par Ružetas nelaimi, Mimī katrā ziņā pati bija izsalkusi. Nudien, pīrāgs, kuru viņa vakar pievāca, vispirms bija paredzēts pašas brokastīm. Bet ko viņa darīja? Brokastis neēdusi, gāja uz baznīcu, ar to atkal mazliet līdzinādamās karalim Robertam, kurš arī bijis ļoti dievbijīgs, kaut gan velti šķieda laiku, dziedot baznīcas korī, kamēr normandieši postīja zemi. Roberts ziedoja bārkstis, taču mantija palika viņam. Mimī Kadēdisa tēvam atdeva savu vienīgo kleitu — tā ir nenovērtējama rīcība, jo Mimī ir jauna, skaista, koķeta un nabadzīga sieviete; un ņem vērā, ka šī kleita viņai nepieciešama, lai varētu doties uz darbnīcu un pelnīt dienišķo maizi. Tātad viņa labprātīgi atteicās ne vien no pīrāga, kuru jau gatavojās notiesāt, bet reizē arī no pusdienām. Neaizmirsīsim to, ka Kadēdisa tēvs nav nekāds ubags un četrrāpus neložņā pagaldē. Karaļa Roberta upuris nebija visai liels — viņš atteicās no mantijas bārkstīm, kuras jau bija nogrieztas un varbūt tik šķībi un greizi, ka vairs nekur nebija liekamas; bet nabaga Mimī negaidīja, kamēr viņai kāds nozog kleitu, viņa pati novilka savu tērpu, kas viņai ir daudz dārgāks un noderīgāks nekā visi Parīzes pozamentu meistaru vizuļi. Viņa izgāja uz ielas, tērpusies aizkarā, bet nav šaubu, ka nekur citur kā tikai baznīcā Mimī šādā izskatā nerādītos. Viņa labāk ļautu nocirst sev roku, nekā tik bezgaumīgā ģērbā ierastos Luksemburgas dārzā vai Tilērijās. Tāda viņa iedrošinās rādīties tikai dievam, ko radusi ik dienas šajā laikā pielūgt. Tici man. Ežēn, kad Mimī, ietinusies aizkarā, šķērsoja Senmišela laukumu, soļoja pa Turnona vai Ptiliona ielu, kur viņu pazīst katrs, viņā bija daudz vairāk drosmes, pazemības un patiesas dievbijības nekā slavenajās karaļa Roberta himnās, kuras taču cildina it visi, sākot ar Bosiē, beidzot ar banālo Anke-tilu, kamēr Mimī nomirs neviena nepazīta savā piektā stāva istabiņā starp puķu podiem un šūšanas piederumiem.

— Jo labāk viņai pašai, — piezīmēja Ežēns.

— Turpinot šos salīdzinājumus, — Marsels atsāka, — varētu vilkt zināmas paralēles starp Mūciju Scevelu un Ružetu. Vai tev šķiet, ka Tarkvīnija laiku romietim bija

grūtāk turēt roku virs sakveldētas ogļu krāsniņas nekā mūsdienu grizetei divdesmit četras stundas ciest badu? Neviens no viņiem nekliedza, bet padomā, kādēļ. Mūcijs atrodas kara laukā etrusku karaļa gūstā, viņš lūkojis karali nonāvēt. Diemžēl nodoms nav izdevies, sargi viņu sagūstījuši. Ko Mūcijs nolemj darīt? Viņš sper pārdrošu soli. Lai ļaudis pirms pakāršanas viņu apbrīnotu, Mūcijs apsvilina sev dūri ar gruzdošu pagali (nav nekāda pamata apgalvot, ka ogles bija sakveldētas vai ka dūre pārvērtās pelnos). Pēc tam Porsenna, apbrīnodams šādu plātību, piedod Mūcijam un atlaiž viņu mājās. Varu derēt, ka minētajam Porsennam, kas tik cēli rīkojies, labsirdība bija rakstīta sejā, bet Scevola, ziedojot roku, cerēja glābt savu galvu. Turpretī Ružeta pacietīgi panes visbriesmīgākās un lēnākās mocības — badu, turklāt viņā neviens neskatās. Viņa pamesta guļ savā mansardā, viņu neapbrīno ne Porsenna, proti, barons, ne romieši — viņas kaimiņi, ne etruski — kreditori, un viņai nav pat kvēlošu ogļu, jo krāsns izdzisusi. Un tomēr — kas Ružetai liek tā klusējot visu paciest? Vispirms, bez šaubām, godkāre, kas raksturīga arī Mūci-jam; otrkārt, dvēseles cēlums, un tas viņai dara godu, jo viņa cieš klusu aiz slēgtām durvīm tieši tādēļ, lai draugi neuzzinātu par šīm mocībām, lai neviens neiežēlotos par viņas sīksto izturību, lai viņas draudzene Mimī Pensona jaunkundze, kuras sirsnību un padevību viņa neapšauba, nebūtu spiesta ziedot savu pīrāgu un kleitu, kā tas beidzot tomēr notika. Arī Mūcijs Ružetas vietā izliktos, ka mirst klusējot, taču šim nolūkam izvēlētos ielu krustojumu vai restorāna slieksni. Viņa klusais, apbrīnojamais lepnums būtu smalks veids, kā lūgt klātesošajiem glāzi vīna vai kumosu maizes. Tiesa, Ružeta baronam, kuru joprojām salīdzinu ar Porsennu, lūdza luidoru. Bet vai tev nešķiet, ka baronam pret Ružetu ir kādi īpaši pienākumi? To saprastu pat daudz neievērīgāki cilvēki. Starp citu, tu pareizi aizrādīji, ka barons var atrasties laukos, un tad Ružeta būtu pagalam. Tikai nedomā, ka samierināšos ar tukšo apgalvojumu par sieviešu varonību — neapzinādamās draudošās briesmas, viņas staigā virs bezdibeņa kā runči pa noteku cauruli. Ružeta zina, ko nozīmē nāve — reiz uz Jenas tilta, lūkojot noslīcināties, viņa ar to sastapās aci pret aci, un, kad es jautāju, vai tās bija lielas mokas, Ružeta atbildēja noliedzoši, viņa neko neesot sajutusi, iekams viņu nesākuši vilkt laukā — laivinieki, velkot aiz kājām,

kā viņa stāstīja, bija gar laivas malu nobrāzuši viņai galvu.

— Pietiek! — Ežēns teica. — Izbeidz reiz savus baismīgos jokus! Atbildi nopietni — vai tici, ka smagi pārdzīvojumi, kas draud bez gala atkārtoties, noved pie kaut kā laba? Vai šīm nabaga meičām, kuras pamestas savam liktenim bez atbalsta un padoma, vai viņām kādreiz pietiks saprāta, lai kaut ko iemācītos? Varbūt viņas uz visiem laikiem savā varā sagrābis kāds ļauns gars, dzīdams postā un neprātībās? Vai, par spīti daudzajām aplamībām, viņas reiz tomēr nepievērsīsies labajam? Lūk, viena no viņām, kā tu apgalvo, iet baznīcā, lūdz dievu, uzticīgi pilda savus pienākumus, godīgi dzīvo ar savu darbu; biedrenes viņu, šķiet, ciena ... Un pat jūs, dzīves baudītāji, izturaties pret viņu bez parastās nekaunības. Bet, lūk, vēl otra, kas nemitīgi mētājas no bezrūpības postā, no uzdzīvēm bada šausmās. Viņai vajadzētu ilgi atcerēties nežēlīgo mācību. Vai tu netici, ka priekšzīmīgs paraugs un neliela palīdzība varētu šīs sievietes pārvērst prātīgās būtnēs? Ja tici tam, tad saki, un izmantosim gadījumu! Dosimies tūlīt pie nelaimīgās Ružetas; viņa droši vien vēl ir ļoti slima un draudzene modri sēž pie viņas pagalvja. Nelaupi man drosmi, ļauj rīkoties! Mēģināsim uzvest šīs meičas uz īstā ceļa, parunāsim atklāti; nevēlos neko sprediķot vai pārmest. Es tikai pieiešu pie gultas, saņemšu abas pie rokām un teikšu...

Tajā brīdī draugi gāja garām Tortonī kafejnīcai. Aiz loga spoži apgaismotās zāles fonā iezīmējās divi sieviešu silueti, viņas ēda saldējumu. Viena no viņām māja studentiem ar kabatas lakatiņu, otra iesmējās.

— Sasodīts! — Marsels iesaucās. — Ja vēlies ar viņām parunāt, tālu nebūs jāstaigā, viņas ir tepat. Žēlīgais dievs! Es pazīstu Mimī pēc kleitas, bet Ružetu pēc baltajām spalvām pie cepures, un abas jau atkal mielojas! Šķiet, ka barons visu lieliski nokārtojis.

— Un vai tāds neprāts tev neiedveš šausmas? — Ežēns vaicāja.

* — Tiešām gan, — Marsels atbildēja. — Tomēr, kad nosodīsi grizetes, lūdzu, uzskati mazo Mimī par izņēmumu! Vakar pie manis viņa atklāti izstāstīja kādu notikumu, viņa ieķīlāja savu kleitu par četriem frankiem un pagatavoja šalli no aizkara; bet no tā, kurš neko neslēpj, atdod pēdējo, kas viņam pieder, un dara visu, ko var, no tā nekas vairāk netiek prasīts.

DZIMUMZĪMĪTE

(1853)

KAD 1756. gadā Luijs XV, noguris no inaģistratūras un valsts padomes ķildām divu sū nodokļa [38] dēļ, nolēma pavēstīt savu gribu parlamentam ārkārtējā sēdē, parlamenta locekļi atkāpās no amatiem. Sešpadsmit no šiem atteikumiem karalis pieņēma, tam sekoja tikpat daudz izsūtījumu. «Bet vai jūs varētu,» vienam no prezidentiem sacīja de Pompadūra kundze, «vai tiešām jūs varētu aukstasinīgi noskatīties, kā saujiņa cilvēku pretojas Francijas karaļa varai? Un jums nerastos ļauns spriedums par viņiem? Nometiet uz mirkli tiesneša mantiju, prezidenta kungs, un paraugieties uz visu ar manām acīm!»

Par nepakļāvību sods bija jācieš ne vien trimdiniekiem, bet arī viņu radiem un draugiem. Karali uzjautrināja svešu korespondenču pārbaude. Lai kliedētu skumjas, ko viņā viesa galma izpriecas, viņš lika savai favorītei skaļi lasīt priekšā interesantāko, kas atradās pastā. Protams, aizbildinoties, ka pats izpilda slepenpolicijas aģenta lomu, karalis izklaidējās, ieskatīdamies neskaitāmās intrigās, kas tādā veidā viņam kļuva pieejamas, taču katrs, kam bija tuvāks vai tālāks sakars ar opozīcijas vadoņiem, gandrīz droši varēja uzskatīt sevi par pazudinātu. Kā zināms, Lui-jam XV ar visām viņa daudzējādajām vājībām bija viens vienīgs spēks — viņš bija nepielūdzams.

Kādu vakaru karalis, kā parasts, melanholiskā noskaņo,-

jumā sēdēja pie degoša kamīna, kājas atbalstījis pret dzegu, kad pēkšņi marķīze, pārlasot vēstuļu paciņu, paraustīja plecus un iesmējās. Karalis jautāja, kāds smiekliem cēlonis.

— Atradu šeit, — viņa atbildēja, — bezgala neprātīgu vēstuli, bet tā tomēr ir aizkustinoša un iedveš žēlumu pret autoru.

— Kas parakstījies? — karalis vaicāja.

— Paraksta nav, tā ir mīlestības vēstule.

— Un kam adresēta?

— Tieši tas ir pats jocīgākais. Tā sūtīta d'Annebo jaunkundzei, manas draudzenes d'Estrada kundzes brāļameitai. Varētu likties, ka vēstule tīšām iejaukta šajos papīros, lai nonāktu manās rokās.

— Un kas tajā rakstīts? — karalis atkal jautāja.

— Es taču teicu — tā ir mīlestības vēstule. Tur piemin arī Vovēru un Nolieti. Bet vai tad šajās vietās dzīvo muižnieki? Vai jūsu majestāte to nezina?

Karalim patika lielīties, ka viņš smalki pazīst Franciju, proy, muižniecību. Pat rūpīgi izstudētā galma etiķete viņam nebija tik labi zināma kā valsts ģerboņi — ar šīm ne sevišķi plašajām zināšanām karaļa izglītība arī aprobežojās, taču viņš ar tām lepojās, hierarhiju iztēlodamies kā pils marmora kāpnes savā priekšā, viņš gribēja soļot pa tām kā valdnieks. Brīdi padomājis, karalis sarauca pieri, droši vien atcerēdamies kaut ko nepatīkamu, tad atgāzās atzveltnes krēslā un, pamājis marķīzei turpināt, smaidot teica:

— Lasiet vien tālāk, tā ir skaista meitene!

Pompadūra kundze ar tikko jaušamu ironiju sāka lasīt

garu, mīlestības vārdiem pilnu vēstuli:

— «Redziet nu,» autors raksta, «kā mani vajā liktenis! Apstākļi taču šķita labvēlīgi, lai piepildītos visas manas vēlmes, un arī Jūs, maigā draudzene, vai arī Jūs pati man nelikāt ticēt laimei? Taču esmu spiests no tās atteikties, turklāt pārkāpuma dēļ, kurā neesmu vainīgs. Vai tā nav augstākā nežēlība — apsolīt man debesu svētlaimi, lai pēc tam iegrūstu bezdibenī? Ja kāds nelaimīgais notiesāts uz nāvi — kāpēc ar mežonīgi ļaunu prieku ļaut vēl viņam skatīt visu, kas liek mīlēt dzīvi un to nožēlot? Bet tāds ir mans liktenis, mans vienīgais patvērums, vienīgā cerība tagad ir kaps, jo, kopš mani skārusi nelaime, par Jūsu roku vairs nedrīkstu pat sapņot. Kad biju laimīgs un bagāts,

cerēju tikai to, ka Jūs kļūsiet mana; šodien esmu nabags un, iedrošinādamies lolot šādus sapņus, iedvestu sev šausmas, tāpēc, zaudējis iespēju darīt Jūs laimīgu, mirdams no mīlas, aizliedzu Jums mani mīlēt...»

Pie pēdējiem vārdiem marķīze pasmaidīja.

— Kundze, — karalis teica, — lūk, tas tik ir krietns vīrs. Bet kas viņam liedz precēt savu izredzēto?

— Atļaujiet turpināt, jūsu majestāte: «Jābrīnās, ka labākais no visiem karaļiem tik netaisni varēja pret mani izturēties. Kā zināt, tēvs lūdza pieņemt mani gvardē par kornetu vai apakšleitnantu, tas izšķirtu manu likteni, jo tad es drīkstētu lūgt Jūsu roku. Hercogs Birons šo vietu man piedāvāja, taču karalis manu lūgumu noraidīja tik asi, ka nespēju to atcerēties bez rūgtuma, — kaut arī manam tēvam būtu zināmi uzskati (varbūt pat maldīgi), vai tāpēc mani jāsoda? Mana padevība karalim ir tikpat neapšaubāma un neviltota kā mīlestība pret Jums. Es to* pierādītu, ja vien man būtu ļauts izvilkt zobenu. Lūguma noraidījums dzen mani izmisumā, bet šī nežēlastība, kurā esmu kritis bez jebkāda pamata, runā pretī Viņa Majestātes labsirdībai, kas visiem tik labi pazīstama ...»

— Skat, ko, — karalis iesaucās, — sāk kļūt interesanti!

— «Kaut jūs zinātu, cik šeit ir skumji! Ak, mans draugs, šī Nofletes muiža, Vovēra paviljons, šīs birztalas! Augām dienām klīstu apkārt viens. Esmu aizliedzis tīrīt celiņus; nejaukais dārznieks vakar ieradās ar savu dzelzs grābekli. Viņš gribēja ar to pieskarties smiltīm... Tajās vēl nav dzisušas Jūsu soļu pēdas, vieglākas par vēja pūsmu. Jūsu mazo kājiņu pirkstgalu un augsto, balto papēdīšu nospiedumi vēl aizvien redzami uz celiņiem; tie šķiet virzāmies man pa priekšu, kad sekoju Jūsu jaukajam tēlam, un šī brīnišķā parādība brīžam atdzīvojas, it kā nolaizdamās uz gaistošajām pēdām. Tieši šeit, pastaigājoties gar puķu dobēm un sarunājoties ar Jums, man bija lemts iepazīt un novērtēt Jūs. Apbrīnojama audzināšana, eņģeļa sirsnība, karalienes cēlums un nimfas daiļums, domas, kuru dēļ Jūs cienīgi varat stāties blakus Leibnicam, un tik raita, vienkārša valoda kā Platona bite uz Diānas lūpām — tas viss mani ieskāva pielūgsmes plīvurā. Bet tikmēr ap mums plauka mūsu mīļotās puķes. Klausoties Jūsu vārdos, ieelpoju smaržas, šis aromāts glabā atmiņas par Jums. Nu puķes noliekušas galviņas, tās stāsta man par nāvi...»

— Kaut kas līdzīgs pretīgam izvilkumam no Žana Žaka, — karalis piezīmēja. — Kāpēc jūs man to lasāt?

— Majestāte, d'Annebo jaunkundzes skaisto acu dēļ jūs taču man pavēlējāt turpināt.

— Tiesa gan, acis viņai skaistas.

— «Un, kad atgriežos no pastaigām, atrodu tēvu sēžam vienu, atbalstījušos ar elkoņiem uz galda blakus svecei, starp visiem šiem apsūbējušajiem zeltījumiem, kas klāj mūsu ķirmju sagrauztos paneļus lielajā zālē. Viņš skumji mani sagaida ... Manas sāpes viņu apbēdina ... Ak, Ate-nais! Zāles dibenā pie loga stāv klavesīns, pār kuru slīdēja Jūsu smalkie pirkstiņi, es tos noskūpstīju tikai reizi, kamēr Jūsu maigā mute vērās visliegākās mūzikas pavadījumā ... Un Jūsu dziesmas bija kā smaids. Cik laimīgi ir visi šie Rāmo, Lilli, Dini un — kas vēl? — vēl daudzi citi! Jā, jā, Jūs mīlat viņus, glabājat savā atmiņā, viņu elpa skārusi Jūsu lūpas. Arī es sēžos pie klavesīna, lūkoju nospēlēt kādu no ārijām, kuras Jums patika, — cik vēsas tās man šķiet, cik vienmuļas! Es pametu klavesīnu un klausos, kā izskan akordi un atbalss izgaist šajās drūmajās velvēs. Tēvs atskatās un redz manas skumjas. Bet ko viņš var iesākt? Mūsu nama vārtus slēdz guļamistabā vai priekštelpā izpaustas baumas. Tēvs saprot, ka esmu jauns, dedzīgs, dzīvības pilns un sapņoju tikai par to, kā izlauzties sabiedrībā; viņš ir mans tēvs un nav spējīgs man palīdzēt ...»

— Var likties, — karalis piezīmēja, — ka šis jauneklis ir gatavs doties medībās, bet viņam uz rokas nošāvuši vanagu. Kas viņš īsti ir?

— «Tiesa,» — marķīze mazliet klusākā balsī turpināja,

— «tiesa gan, mēs esam abata Šovlēna tuvi kaimiņi un attāli radinieki^...»

— Tad, lūk, kas! — Luijs XV nožāvādamies sacīja.

— Droši vien atkal kāds no tiesas vīru piederīgajiem. Parlaments ļauni izmanto manu labsirdību, viņu radinieki patiesi pārāk savairojušies.

— Bet ja tas ir tikai attāls radinieks?

— Vienalga, šie ļaudis neko nav vērti. Abats Sovlēns ir jansenists, viņš ir lāga vīrs, taču arī atkāpies no amata. Metiet vēstuli ugunī, un lai es neko par to vairs nedzirdētu!

Karaļa pēdējie vārdi gan nebija tiesas spriedums, taču tikpat kā aizliegums dzīvot. Ko 1756. gadā varēja iesākt nabaga jauneklis, par kuru karalis neko nevēlējās dzirdēt? Kļūt par ceļojošu tirgotāju, par filozofu, varbūt par dzejnieku tikai bez galma piekrišanas? Bet tādā gadījumā šis amats nekam nederēja.

Pavisam citāds mērķis bija ševaljē de Vovēram, kas nule ar asarām acīs bija uzrakstījis vēstuli, par kuru ņirgājās karalis. Kamēr marķīze to lasīja, ševaljē noskumis un nikns, staigādams pa vecās Nofletes pils zāli, sarunājās ar tēvu.

— Došos uz Versaļu, — viņš teica.

— Un ko jūs tur darīsiet?

— Nezinu, bet vai šeit es ko daru?

— Jūs kavējat man laiku manā vientulībā, protams, tā jums neliekas visai jautra nodarbība, un es nebūt nevēlos jūs aizturēt. Bet vai aizmirsāt, ka jūsu māte mirusi?

— Nē, tēt, un savu dzīvi, kuru man dāvājāt, esmu solījis veltīt jums. Es atgriezīšos, bet tagad vēlos braukt, palikt šeit vairs nespēju.

— Kāpēc?

— Bezgalīgās mīlestības dēļ. Es neprātīgi mīlu d'Annebo jaunkundzi.

— Jūs zināt, ka tas ir velti, laulības bez pūra mēdz noslēgt tikai Moljēra lugās. Jūs laikam aizmirsāt, ka esmu kritis nežēlastībā?

— Ak, tēt, vai drīkstu vaicāt, saglabājot visdziļāko cieņu pret jums, kas ir šīs nežēlastības cēlonis? Mēs parlamenta locekļi neesam. Nodokļus maksājam, nevis uzliekam. Ja parlaments nodara zaudējumus karaļa ienāku? miem, tā ir viņu darīšana, ne mūsējā. Kāpēc abats de Šov-lēna kungs velk līdzi mūs savā nelaimē?

— Abats de Šovlēna kungs rīkojas, kā godīgam cilvēkam pieklājas. Sašutis par galma izšķērdību, viņš atsakās atbalstīt jauno nodokli. De Šatoru kundzes laikā nekas tamlīdzīgs nenotiktu. Viņa vismaz bija skaista un valstij neko nemaksāja, pat ne to, ko tik augstsirdīgi izdāvāja. Viņa bija mīļākā un reizē pavēlniece, viņa apgalvoja, ka, zaudējusi karaļa labvēlību, būs laimīga, ja viņai neliks smakt

tumsā cietumā. Turpretī šī Etiola, šī Lenormāne, šī nesa* tlgā zivs — Puasona [39]!

— Bet vai tas attiecas uz mums?

— Un jūs vēl vaicājat? Vairāk, nekā jums šķiet. Vai maz zināt, ka jau tagad, kamēr karalis mūs aplaupa, viņa grizetes bagātības ir neaplēšamas? Vispirms viņa sev izlūdzās simt astoņdesmit tūkstoš livru rentes gadā, bet tas bija tikai sīkums, kas tagad vairs pat neskaitās; grūti iedomāties, cik pasakainas summas karalis viņas dēl izmet; nepaiet ne trīs mēneši, kad viņai atkal it kā nejauši no gaisa nokrīt pieci vai seši simti tūkstošu livru — vakar viņa nopelnīja uz sāls rēķina, šodien — uz zirgu kūts uzturēšanai nepieciešamo līdzekļu paaugstinājuma; viņai ir pa dzīvoklim katrā karaļa pilī, tomēr viņa pērk La Sellu, Kresi, Oneiju, Bremborionu, Mariņjī, Senremī, Belvī un daudzas citas muižas, pērk namus Parīzē, Fonteneblo, Versaļā, Kompjenā, nerunājot par slepenajiem kapitāliem, kas noguldīti visās Eiropas bankās, — droši vien karaļa nelab vēlības vai viņa nāves gadījumā. Bet, sakiet, lūdzu, — kas to visu sedz?

— Nezinu, tēt, katrā ziņā ne jau es.

— Tieši jūs — tāpat kā visi, tāpat kā Francija, kā tauta, kas lej asiņainus sviedrus un kliedz uz ielām, apbērdama lāstiem Pigalla statuju. Un parlaments to nespēj paciest, tas nevēlas jaunus nodokļus. Runājot par kara izdevumiem, katrs bija ar mieru ziedot pēdējo ekiju, neviens pat nedomāja kaulēties. Uzvarām vainagotais karalis skaidri redzēja, ka viņu mīl visa valsts, vēl skaidrāk viņš to saprata, kad bija tuvu nāvei. Tad izbeidzās šķelšanās, sazvērestības, vecais naids apklusa; Francija krita ceļos pie karaļa gultas un lūdza dievu par viņu. Bet, ja mēs bez iebildumiem maksājam viņa zaldātiem un ārstiem, tad nebūt nevēlamies maksāt viņa mīļākajām, jo mums ir citi pienākumi, nevis uzturēt de Pompadūra kundzi.

—*Es viņu neaizstāvu, tēt. Nevaru ne nosodīt, ne attaisnot, ko nekad neesmu redzējis.

— Bez šaubām, un jums nekas nebūtu pretī viņu re dzēt — vai nav tiesa? — lai izveidotu savu spriedumu? Jūsu vecumā visu vērtē tikai pēc izskata. Ja vēlaties — pamēģiniet, taču šis prieks jums būs liegts.

— Kāpēc, tēt?

— Tāpēc, ka tas ir neprāts, tāpēc, ka marķīze ir tikpat nepieejama Bremborionas mazajos buduāros, kā turku sultāns savā seraijā; tāpēc, ka visas durvis jūsu deguna priekšā būs slēgtas. Ko jūs gribat darīt? Censties pēc neiespējamā? Dzīties pēc laimes kā dēkainis?

— Nevis kā dēkainis, bet kā iemīlējies. Es nevēlos neko lūgt, tēt, gribu tikai uzstāties pret netaisnību. Man bija pilnīgi drošas cerības, gandrīz vai Bīrona kunga solījums; es biju tik tuvu savas mīlestības piepildījumam, un šī mīlestība nav neprāts, jūs pats to atbalstījāt. Atļaujiet man cīnīties par savu laimi! Nezinu, vai runāšu ar karali vai ar de Pompadūra kundzi, bet esmu nolēmis braukt.

— Nepazīdams galmu, jūs gribat doties turp?

— Bet varbūt tieši tāpēc, ka galms mani nepazīst, es vieglāk tajā iekļūšu.

— Nepazīst — jūs, ševaljē? Padomājiet, ko runājat! Ar tādu vārdu kā mūsējais? .. . Mēs piederam senai muižnieku dzimtai, mans kungs, jūs nevarēsiet palikt neievērots.

— Jo labāk! Karalis tad mani uzklausīs.

— Viņš nevēlēsies jūs pat pieņemt. Jūs sapņojat par Versaļu un cerat, ka mērķis būs sasniegts, kad pasta kariete apstāsies . . . Pieņemsim, jūs nonāksiet priekštelpā, galerijā, audienču zālē ar ovālo logu; jūs no viņa majestātes šķirs tikai vienas durvis, bet starp jums būs bezdi-bens. Jūs lūkosieties apkārt, meklējot sakarus, aizbildņus, un neko neatradīsiet. Mēs esam de Šovlēna kunga radinieki. Bet vai zināt, ko nozīmē karaļa atriebība? Damjēnam viņš atriebās spīdzinot, parlamentam — izsūtot, bet mums pārējiem — ar vienu vārdu vai vēl ļaunāk — ar klusēšanu. Vai zināt, ko nozīmē karaļa klusēšana, kad viņš neatbildējis ar skatienu, garām ejot, jūs iznīcina? Tas ir īpašs soda veids, līdzīgs tam, ko izpilda Grēva laukumā vai Bastīlijā, šķietami maigāks, taču apzīmogo ne sliktāk kā bendes roka. Tiesa, vainīgais paliek brīvībā, bet viņš vairs nedrīkst ne sapņot par to, kā tuvoties sievietei vai galminiekam un kā iekļūt kādā salonā, abatijā vai kazarmās. Visas durvis viņam slēgtas, visi no viņa novēršas, un viņš šaudās šurp un turp uz labu laimi it kā neredzamā cietumā.

— Es meklēšu izeju, kamēr beidzot to atradīšu.

— Jums tas būs tikpat neiespējami kā kuram katram. De Meņjēra kungi* dēls nebija vairāk noziedzies. Arī viņam, tāpat kā jums, netrūka solījumu un likumīgāko cerību. Viņa tēvs, viens no valdnieka padevīgākajiem kal-

pieņi, visgodīgākais cilvēks valstī, bija kritis nežēlastībā; sirmgalvis devās pie karaļa grizetes — nevis lai lūgtos, bet lai lūkotu pārliecināt. Vai zināt, ko viņa atbildēja? Lūk, viņas vārdi, kurus de Meņjēra kungs man savā vēstulē atkārtoja: «Karalis rīkojas kā pavēlnieks, viņš neuzskata par vajadzīgu jums personiski izteikt savu neapmierinātību; viņš ierobežojas, likdams to jaust, atceļot jūsu dēla kungu no amata; citādā veidā jūs sodīt nozīmētu uzsākt tiesas procesu, ko viņš nevēlas. Karaļa griba jāciena. Man tomēr jūsu žēl, es jūtu līdz jūsu nepatikšanām — pati esmu bijusi māte, zinu, cik smaga ir apziņa, ka dēla karjera sabojāta.» Lūk, kādā stilā šī būtne izsakās, bet jūs vēl gribat mesties viņai pie kājām!

— Stāsta, ka tās esot burvīgas, tēt!

— Sasodīts! Droši vien. Viņa nav skaista, un karalis viņu nemīl, visi to zina. Viņš piekāpjas, pakļaujas šai sievietei. Lai viņa noturētu savu varu, nepietiek ar šo neizteiksmīgo, kokaino seju vien.

— Apgalvo, ka viņa esot ļoti asprātīga.

— Un bezsirdīga — apbrīnojama īpašība!

— Bezsirdīga? Viņa taču tik lieliski lasa Voltēra dzejas, dzied Ruso mūzikas pavadījumā! Viņa — kas spēlē Alziru un Koleti? Nē, neiespējami, es tam nemūžam neticēšu.

— Brauciet vien un pārliecinieties pats, ja tik ļoti kārojat. Es jums to ieteicu, taču nepavēlu, kaut gan tie būs veltīgi ceļa izdevumi. Tātad jūs ļoti mīlat šo d'Annebo jaunkundzi?

— Vairāk par savu dzīvību.

— Tad brauciet, maus kungs! [40]

Stāsta, ceļojumi mīlestībai esot kaitīgi, tāpēc ka izklaidē domas; mēdz arī apgalvot, ka tie mīlestību nostiprina, jo ceļā netrūkst laika par to pasapņot. Tik gudriem spriedumiem ševaljē vēl bija par jaunu. Apnicis braukt pasta karietē, viņš pusceļā noīrēja jājamzirgu un ap pieciem vakarā ieradās «Saules viesnīcā», kuras senais nosaukums saglabājies kopš Luija XIV laikiem.

Versaļā dzīvoja vecs mācītājs — agrākais draudzes gans Nofletes tuvumā; ševaljē viņu labi pazina un cienīja. Sī vienkāršā, trūcīgā cilvēka brāļadēls bija galma abats, kas labi pelnīja un varēja būt noderīgs. Tieši tāpēc ševaljē vispirms apciemoja šo svarīgo personu, kam galvu ieskāva kupla, balta apkakle; abats jauno viesi uzņēma ļoti laipni un uzmanīgi uzklausīja.

— Sasodīts! — viņš iesaucās. — Jūs esat ieradies īstā laikā. Šovakar nez kādām svinībām par godu galmā notiks operas izrāde. Es turp neiešu, jo izliekos ļaunojamies uz marķīzi, lai no viņas kaut ko panāktu; bet te būs hercoga d'Omona kunga rakstīta zīmīte, kuru viņam izlūdzos, pats vairs īsti neatminu, kāpēc. Dodieties uz turieni. Tiesa gan, jūs vēl nevienam neesat stādīts priekšā, bet teātra izrādē var iztikt bez tā. Papūlieties gadīties karalim ceļā, kad viņš šķērsos mazo foajē! Viens viņa skatiens — un jūsu liktenis būs izšķirts.

Ševaljē abatam pateicās un, kaut arī noguris pēc negulētās nakts un seglos pavadītās dienas, viņš viesnīcā pie spoguļa ar to īpašo nevērību, kas tik labi piedien mīlētājiem, sakārtoja savu tualeti. Mazpieredzējusi kalpone, kā vien prazdama, centās palīdzēt, tomēr nobārstīja ar pūderi viņa zelta vizuļiem nošūto kamzoli. Un tā viņš devās meklēt laimi. Viņam taču bija tikai divdesmit gadu.

Kad ševaljē sasniedza pili, jau krēsloja. Viņš bikli tuvojās režģotajiem vārtiem un pavaicāja sargam ceļu. Sargs norādīja uz lielajām kāpnēm. Tur ševaljē no šveicara uzzināja, ka opera nupat sākusies un karalis, proti, viss galms, atrodas zālē

— Ja marķīza kungam labpatiktu šķērsot pagalmu, — šveicars, katram gadījumam godinot ševaljē par marķīzu, teica, — tad viņš vienā mirklī nokļūtu izrādē. Bet ja vēlētos iet cauri apartamentiem ...

Ševaljē nepazina pili. Ziņkāre mudināja viņu atbildēt, ka dosies cauri apartamentiem, bet, kad viens no sulaiņiem grasījās viņu pavadīt, lai parādītu ceļu, viņš lepni piebilda, ka pavadonis nav nepieciešams. Un tā ševaljē ar zināmu satraukumu devās uz priekšu.

Versaļas pils laistījās vienās ugunīs. Visos stāvos no apakšējā līdz augšējam — lustras, žuburaini svečturi, zel- [41]

lītas mēbeles, marmors. Durvis viscaur bija plaši atvērtas, tikai karalienes apartamentos ne. Jo tālāk ševaljē gāja, jo vairāk viņu pārņēma neiedomājams pārsteigums un ap-brīna; lieliskajam skatam, kas šeit atklājās, burvīgumu piešķīra ne vien apkārtējais greznums un spožums, bet jo vairāk pilnīgā vientulība, kas valdīja šajā brīnumainajā valstībā.

Patiesi, kad cilvēks atrodas vienatnē kādā plašā telpā — templī, klosterī vai pilī, viņu pārņem dīvaina, it kā noslēpumaina sajūta. Celtnes monumentalitāte šķiet viņu nospiežam, viņā nolūkojas sienas, viņā noklausās atbalss; solu klaudzoņa iztraucē dziļo klusumu, un neviļus uzmācas bailes, soļi kļūst bikli un piesardzīgi.

Tieši tā vispirms jutās arī ševaljē, taču ziņkāre ātri guva virsroku un dzina viņu tālāk. Spoguļu galerijas sienās vairākkārt atspoguļojās kandelabru ugunis. Kā zināms, neskaitāmi amori, nimfas un ganes tolaik rotāja paneļus, lidinājās pie griestiem, it kā garā vītnē ieskaujot pili. Plašajās zālēs dažviet bija redzami ar zeltu izrakstīti samta baldahīni un karaliski atzveltņi, kuri vēl saglabājuši lielā Luija XIV laika majestātisko stīvumu; citviet — turku dīvāni ar saņurcītiem spilveniem, nekārtīgi izvietotas salokāmās taburetes ap kāršu galdiņiem; nebeidzamā virknē cits citam sekoja allaž tukši saloni, kuri ar savu uzkrītošo greznību likās jo nevajadzīgāki; šur tur slepenas durvis veda uz bezgalīgiem gaiteņiem; tūkstošiem kāpņu un pāreju krustojās kā labirintā; gigantiskas kolonnas, it kā milžiem celtas estrādes; slepeni, šķiet, bērnu paslēpēm domāti buduāri; virs porfīra kamīna milzīga Vanlo glezna; blakus ķīniešu porcelāna figūriņai aizmirsta kārbiņa ar «mušiņām»; brīžam nomācoša varenība, brīžam izsmalcināts daiļums; un visur šajā greznībā, izšķērdībā, bezrūpībā, šajā satraucoša siltuma un saldkaires pilnajā gaisā jaucās daudz dažādu, neparasti reibinošu gan ziedu, gan smaržūdeņu aromātu.

Nav šaubu, ka, nonākot šādā vidē divdesmit gadu ve cumā, turklāt pilnīgā vienatnē, cilvēks aiz brīnumiem var zaudēt galvu. Ševaljē kā sapnī uz labu laimi gāja tālāk.

— īsta burvju pils! — viņš čukstēja, un viņam patiesi šķita, ka piepildījusies kāda no pasakām, kur nomaldījies princis atrod apburtu pili.

Vak tiešām šajā nesalīdzināmajā mājoklī mīt mirstīgas būtnes? Vai tiešām īstas sievietes sēžas šajos atzveltņos,

kur spilvenos vēl palikuši viņu laisko, graciozo stāvu vieglie nospiedumi? Kas zina? Varbūt aiz smagajiem aizkariem milzīgas, spožas galerijas galā slēpjas kāda pirms simt gadiem iemigusi princese, feja krinolīna svārkos, Ar-mīda spožos vizuļos, varbūt no marmora kolonnas, paverot zeltīto paneli, pēkšņi iznāks galma nimfa!

Neviļus aizrāvies ar šīm himerām, ševaljē ērti atlaidās dīvānā un tā, sapņojot aizmirsis visu pasauli, varbūt nosēdētu ilgi, ja neiedomātos mīlestību. Ko savā vecajā pilī pašlaik dara viņa mīļotā d'Annebo jaunkundze?

— Atenais! — viņš pēkšņi iesaucās. — Kāpēc es velti zaudēju laiku? Vai esmu bez prāta? Augstais dievs, kur atrodos? Un kas ar mani notiek?

Piecēlies jauneklis devās tālāk svešajā valstībā un, protams, apmaldījās. Galerijas galā, klusām sarunājoties, parādījās divi trīs sulaiņi. Ševaljē tuvojās viņiem un pavaicāja, kā nokļūt izrādē.

— Ja marķīza kungam labpatiktu, — sulaiņi atbildēja (viņu joprojām dēvēja par marķīzu), — viņš nokāptu pa šīm kāpnēm un dotos galerijā pa labi, tās galā jānokāpj trīs pakāpieni, pēc tam jānogriežas uz kreiso pusi, un, šķērsojot Diānas, Apollona, Mūzu un Pavasara salonus, nokāpjot vēl sešus pakāpienus zemāk, labajā pusē atstājot zāli, kur uzturas sardze, viņš iznāks pie ministru kāpnēm, kur droši vien atradīs citus sulaiņus, kas norādīs ceļu.

— Pazemīgi pateicos, — ševaljē sacīja, — ja pēc tik skaidriem norādījumiem” nepratīšu atrast ceļu, tā būs tikai mana paša vaina.

Viņš droši devās tālāk, ik pa brīžam neviļus apstādamies un lūkodamies apkārt, līdz beidzot atkal atcerējās savu mīlestību; pēc krietna laiciņa, kā jau viņam bija teikts, ševaljē sastapa citus sulaiņus.

—r Marķīza kungs ir nomaldījies, — sulaiņi pavēstīja, —; vajadzēja doties uz pils pretējo spārnu, bet nekas nav vienkāršāk kā turp atgriezties. Kungam tikai jānokāpj lejā pa šīm kāpnēm, pēc tam, šķērsojot Nimfu zāli, Vasaras salonu un ...

— Pateicos, — ševaljē pārtrauca. «Izvaicādams cilvēkus kā ziņkārīgs slaists no ielas, es rīkojos aplami,» viņš nodomāja. «Tā tikai velti sevi apkaunoju, un, kaut arī viņi neiedrošinās smieties par mani, — ko līdz šie krāšņie nosaukumi, ja tikpat nevienu no zālēm nepazīstu?»

Ševaljē nolēma iet, cik tālu vien būs iespējams.

«Šī pils ir ļoti skaista un liela,» viņš prātoja, «taču nekādā ziņā nav bezgalīga, un, pat ja tā būtu trīsreiz garāka nekā mūsu medību rezervāts, reiz tomēr tās pēdējā robeža jā sasniedz.»

Versaļas pilī ilgi soļot vienā virzienā nav viegli, bet zemnieciskais karaļa pils salīdzinājums ar medību rezervātu droši vien aizskāra nimfas, jo tās vēl dedzīgāk atsāka vadāt nabaga mīlētāju pa maldu ceļiem un, bez šaubām, nolēmušas pārmācīt, ar prieku virzīja pa apburtu loku kā skābaržu birzī nomaldījušos laucinieku, tādējādi ievilinot jaunekli aizvien dziļāk savā marmora un zelta labirintā.

Piranēzi «Romas antikvitātēs» atrodama vesela gravīru sērija, ko mākslinieks nosaucis par saviem sapņiem, tās ir atmiņas par drudža murgos redzētām parādībām. Tajās attēlotas plašas, gotiskas zāles: uz akmens plātņu grīdas — dažādi mehānismi, mašīnas, riteņi, tauvas, bloki, sviras, katapultas u. c. — varena spēka un milzīgas pretestības simbols. Pie sienas slienas kāpnes, pa kurām ar mokām kāpj pats Piranēzi. Mazliet augstāk pakāpieni pēkšņi izbeidzas bezdibeņa malā. Lai notiktu kas notikdams ar nabaga Piranēzi, jādomā, ka tālāk viņš vairs nekāptu, jo ar nākamo soli iekristu bezdibeni, bet, palūkojoties vēl augstāk, ieraugām jaunas kāpnes, kas traucas augšup, un uz tām bezdibeņa malā atkal stāv Piranēzi. Paraugoties vēl augstāk, acu priekšā izaug citas, vēl gaisīgākas kāpnes, un atkal nabaga Piranēzi turpina savu augšupceļu, un tā joprojām, līdz beidzot mūžības kāpnes kopā ar Piranēzi nozūd mākoņos, proti, ārpus gravīras ietvariem.

Šī murgainā alegorija diezgan tieši ataino veltīgas piepūles radītās mokas un īpašo reiboni, kuru izraisa nepacietība. Ejot no zāles zālē, no galerijas galerijā, mūsu ševaljē pārņēma negantas dusmas.

— Pie velna, — viņš iesaucās, — tā taču ir nežēlība! Vai tiešām vairs nespēšu izkļūt no šejienes pēc tam, kad biju tik apburts, tik sajūsmināts un aizrāvies ar vientulību šajā nolādētajā pilī! (Nu tā viņam vairs nebija burvju pils.) Sasodītā augstprātība, kas lika man ienākt šeit kā princim Fanfarinē smagajos zelta zābakos, kad gluži vienkārši varēju palūgt pirmajam sulainim, kas gadījās, aizvest mani uz skatītāju zāli!

Izjuzdaihs šo vēlīno nožēlu, ševaljē līdzīgi Piranēzi stāvēja kāpņu galā, laukumiņā starp trim durvīm. Aiz vidējām viņš šķita sadzirdējis klusas balsis, maigus, vieglus,

gandrīz saldkairus čukstus un neviļus ieklausījās. Brīdī, kad viņš nedroši tuvojās durvīm, grasīdamies spert nepieklājīgu soli, tās plaši atvērās uz abām pusēm. Spējš neskaitāmām smaržām piesātināts gaisa vilnis un spilgta gaismas straume, kurā nobālētu pat spoguļu galerijas mirdzums, viņu negaidot apžilbināja tā, ka viņš dažus soļus atkāpās.

— Vai marķīza kungam labpatiktu ieiet? — vaicāja šveicars, kurš atdarīja durvis.

— Vēlos nokļūt izrādē, — ševaljē atbildēja.

— Izrāde nupat beidzās.

Tajā mirklī no zāles sāka nākt laukā burvīgas dāmas ar smalku pūderi nobalsinātām sejām un karmīnsārtiem vaigiem; gan veci, gan jauni galma kungi veda viņas nevis pie elkoņa un pat ne pie rokas, bet tikai viegli turot pirkstu galiņus, kamēr dāmas centās virzīties sāniski, lai ne-sagumzītu krinolīnus. Visa šī spožā sabiedrība sarunājās pusbalsī,' un klusa jautrība te jaucās ar biklumu un cieņu.

— Ko tas nozīmē? — neaptverdams, ka nejauši nokļuvis tieši pie mazā foajē, ševaljē vaicāja.

— Tūlīt nāks karalis, — šveicars atbildēja.

Zināma bezbailība, kas nevēro nenieka, nav nekas sevišķs — tā ir slikti audzinātu ļaužu drosme. Mūsu provinces jauneklim šī īpašība nepiemita, lai gan arī viņš nebija no mazdūšīgajiem. Izdzirdis vārdus: «Tūlīt nāks karalis,» ševaljē apmulsis sastinga uz vietas.

Luijs XV, kurš medībās bez grūtībām nojāja divdesmit jūdzes, kā zināms, bija karaliski bezrūpīgs. Viņš pamatoti lepojās, ka ir pārākais no Francijas muižniekiem, un viņa mīļākās ne velti dēvēja viņu par skaistāko un staltāko vīrieti galmā. Bija vērts redzēt, kā viņš, piecēlies no atzveltņa, atļāvās cienīgi soļot uz priekšu; kad karalis, uzlicis roku d'Aržansona kungam uz pleca vai, pareizāk sakot, nevērīgi apskāvis viņu, šļūkdams uz saviem sarkanajiem papēžiem (šo kūtro gaitu karalis pats bija ieviesis modē), šķērsoja foajē, apklusa visi čuksti; galminieki lieca galvas, nedrīkstēdami klanīties, bet daiļās dāmas, viegli pietupušās ceļgalos, kuru ugunssārtās prievītes slēpa kuplie volāni, atļāvās sveicienu, ko mūsu vecmāmuļas dēvēja par reveransu un ko tagadējais gadsimts pēc angļu parauga nomainījis ar rupjo rokas spiedienu.

Bet karalis nevienam nepievērsa uzmanību, ievērodams tikai tos, kas viņam, patika. Iespējams, ko toreiz šeit bija

klāt arī Alfiēri, kurš savos memuāros attēlojis, kā viņš uzņemts Versaļas galmā:

«Zināju, ka ar ārzemniekiem, ja tie nav sevišķi izcili ļaudis, karalis nemēdz runāt, tomēr nekādi nespēju samierināties ar Luija XV vienaldzīgo, augstprātīgo izturēšanos. To, kas tika stādīts viņam priekšā, karalis ar vēsu skatienu nomērīja no galvas līdz kājām, it kā šis cilvēks viņu ne mazākā mērā neietekmētu. Manuprāt, pat milzis, kuram teiktu: «Atļaujiet stādīt jums priekšā šo skudriņu,» — paskatītos tajā un droši vien pasmaidījis iesauktos: «Ak, tavu sīku radībiņu!»» ,

Un tā nerunīgais monarhs, palikdams vientuļš šajā ļaužu drūzmā, izgāja cauri daiļo dāmu puķu dārzam un visam galminieku pūlim. Ševaljē bez liekas prātošanas saprata, ka no karaļa velti kaut ko gaidīt un ka viņa mīlestības stāstam nebūs nekādu panākumu.

«Cik es esmu nelaimīgs!» viņš nodomāja. «Tēvs pareizi teica, ka divu soļu attālumā no karaļa ieraudzīšu bezdibeni. Ja uzdrīkstēšos lūgt audienci, kas mani atbalstīs? Kas stādīs priekšā? Lūk, viņš, absolūtais valdnieks, kurš ar vienu vārdu spēj mainīt manu likteni, nodrošināt laimi, sniegt visu, ko vēlos. Te nu viņš stāv, izstiepjot roku, es varētu pieskarties viņa mantijai... Bet jūtos viņam vēl tālāks, nekā atrazdamies savā provincē! Kā lai viņu uzrunāju? Kā lai tuvojos? Kas man palīdzēs?»

Kamēr ševaljē ļāvās izmisumam, no zāles iznāca jauna, visai glīta dāma, gracioza un smalka; viņa bija ģērbusies ļoti vienkārši — baltā tērpā bez jebkādiem briljantiem un izrotājumiem, tikai ar matos iespraustu rozi. Pasniegusi roku kādam pavecākam kungam, kurš, Voltēra vārdiem runājot, «viscaur smaržoja pēc ambras», dāma, aizklājusi seju ar vēdekli, klusītiņām sarunājās. Tērzējot, smejoties un žestikulējot viņai no rokām izslīdēja vēdeklis un nokrita tieši zem krēsla, pie kura stāvēja ševaljē. Nometies uz viena ceļa, viņš nekavējoties vēdekli pacēla; jaunā dāma likās tik apburoša, ka ševaljē to viņai atdeva, nemainīdams stāvokli. Dāma apstājusies pasmaidīja un, ar galvas mājienu pateikusies, aizgāja, taču skatiens, kuru viņa jauneklim uzmeta, nez kāpēc lika straujāk pukstēt viņa sirdij. Ševaljē nebija maldījies. Jaunā dāma bija «mazi? Etiola», kā viņu joprojām saukāja neapmierinātie, kamēr citi mēdza teikt «marķīze», it kā sacītu — «karaliene».

«Lūk, mana aizstāve! Viņa man palīdzēs! Ak, cik pareizi teica abats, ka viens skatiens izšķirs manu likteni! Jā, viņas acis, tik gudras un maigas, ironiskā, jaukā mutīte,-greznajos zābaciņos grimušās kājiņas... Lūk, mana labā feja!»

Tā, gandrīz skaļi domājot, ševaljē atgriezās viesnīcā. Kas izraisīja šīs negaidītās cerības? Vai vienīgi jaunība runāja viņā, vai arī viņš kaut ko bija lasījis marķīzes acīs?

Taču stāvoklis joprojām likās sarežģīts. Ševaljē vairs nedomāja par to, kas viņu varētu stādīt priekšā karalim, bet prātoja, kā piekļūt marķīzei.

Gandrīz augu nakti jauneklis savai mīļotajai d'Annebo jaunkundzei rakstīja vēstuli — ļoti līdzīgu tai, kuru bija lasījusi de Pompadūra kundze.

Atstāstīt tās saturu būtu lieki. Bez muļķiem vēl tikai iemīlējušies domā, ka, atkārtojot aizvien tos pašus vārdus, saka kaut ko jaunu.

Jau agri no rīta ševaljē izgāja laukā un sapņodams klejoja ielās. Viņš pat nedomāja vēlreiz meklēt palīdzību pie sava aizstāvja abata, īsti nesaprazdams, kāpēc kavējas to darīt. Jauneklis sajuta reizē it kā bailes un drosmi, slepenu kaunu un ilgas pēc romantikas. Un tiešām — ko gan abats teiktu, ja viņš izklāstītu savu iepriekšējā vakara piedzīvojumu?

«Jums radās izdevība pacelt vēdekli — vai pratāt šo gadījumu izmantot? Ko jūs marķīzei sacījāt?»

«Neko.»

«Jums vajadzēja runāt ar viņu.»

«Biju uztraucies, apjucis.»

«Tas nav labi, gadījums jāprot izmantot, bet viss vēl ir labojams. Vai vēlaties, lai stādu jūs priekšā tādam un tādam kungam? Mēs esam tuvi paziņas. Varbūt tādai un tādai kundzei? Viņu es pazīstu vēl labāk. Lūkosim panākt, lai tiekat pie marķīzes, no kuras tā nobijāties, taču šoreiz . . .» Utt., utt.

Bet ševaljē pat domāt par to negribēja. Viņam šķita, ka, stāstot piedzīvoto, viņš visu sabojātu, proti, padarītu banālu. Viņš sprieda, ka viņam bijusi neticama, nepieredzēta veiksme, kas jāpatur pie sevis kā liktenīgs noslēpums. Atklāt to pirmajam, kurš pagadās, pēc viņa domām,

nozīmētu laupīt noslēpumam vērtību un kļūt tā necienīgam.

«Vakar es viens devos uz Versaļas pili,» ševaljē sprieda, «kāpēc šodien nevarētu aiziet uz Trianonu?» (Tolaik tā bija favorītes rezidence.)

Aprēķinātājam, kurš nekad nepalaiž garām izdevību, bet nejaušībai uzticas vismazāk, šāds domāšanas veids liktos aplams, un tā tam arī jābūt, taču pat aukstasinīgākais cilvēks, kas bijis reiz jauns (daudzi pat savās jaunības dienās nemēdz būt jauni), sapratīs tās dīvainās jūtas, vārgas un reizē drosmīgas, bīstamas un vienlaik vilinošas, kuras liek mums tiekties pretī liktenim, cilvēks šķiet akls un nevēlas kļūt redzīgs, nezina, kurp dodas, tomēr iet. Tieši šajā bezrūpībā un neziņā slēpjas skaistums; tāds ir mākslinieka sapņu prieks, mīlētāja laime, pavadot nakti zem mīļotās logiem; šī tieksme piemīt arī karavīriem un it īpaši azartspēļu cienītājiem.

Ševaljē, gluži nemanot, sāka soļot Trianonas pils virzienā. Viņš nebija sevišķi grezni uzcirties, kā tolaik mēdza teikt, taču viņam netrūka ne elegances, ne labu manieru un stājas, kuru dēļ sulainis, kas gadās ceļā, neprasīs, uz kurieni dodieties. Tāpēc, izmantojot dažus viesnīca gūtos norādījumus, viņš sasniedza pils žogu, ja par pili var dēvēt šo marmora kohfekšu kārbu, kas senos laikos pieredzējusi daudz prieku un bēdu. Diemžēl vārti bija slēgti, alejā aiz žoga, rokas salicis uz muguras, pastaigājās resns šveicars vienkāršā, platā mētelī un šķita nevienu negaidām.

«Karali^ ir šeit,» ševaljē nodomāja, «vai arī marķīzes nav pilī. Acīm redzot, kad vārti slēgti, bet sulaiņi pastaigājas, kungi neviena nepieņem vai arī aizbraukuši.»

Ko iesākt? Vēl pirms mirkļa ševaljē jutās pārliecināts un drošs, bet pēkšņi viņu pārņēma apjukums un vilšanās. Viena vienīga doma: «Karalis ir šeit!» — viņu biedēja vairāk nekā iepriekšējā vakara trīs vārdi: «Tūlīt nāks karalis!» — jo tad tie vēstīja kaut ko nezināmu, kamēr tagad valdnieka vēsais skatiens un vienaldzīgā augstprātība viņam vairs nebija sveša.

— Mīļais dievs! Kas notiktu, ja es mēģinātu ielavīties dārzā kā tāds vieglprātis un pēkšņi atrastos aci pret aci ar lepno monarhu, kurš strautiņa malā dzer kafiju?

Un nabaga mīlētāja domās iznira Bastīlijas nepievilcīgais siluets; jauko marķīzi, kas, garām ejot, uzsmaidīja,

iztēlē tagad aizstāja torņi, kameras, rupja maize, ūdens, ko lieto spīdzinot, Latida liktenis viņam bija zināms. Viņš sāka pārdomāt, un cerības pamazām gaisa.

«Tomēr,» ševaljē atkal nodomāja, «es negribu neko sliktu, un arī karalis nebūs ļauns pret mani. Es uzstāšos pret netaisnību, neesmu taču nekad nevienu aizskarošu kupleju sacerējis. Vakar Versaļā mani uzņēma tik laipni, un arī sulaiņi bija pieklājīgi! No kā es bīstos? Spert aplamu soli? Tādā gadījumā, lai labotu pirmo aplamību, vajadzēs izdarīt vēl citas.»

Piegājis pie vārtiem, ševaljē piedūra tiem pirkstu; vārti bija tikai pievērti. Attaisījis tos, viņš apņēmīgi iegāja iekšā. Šveicars neapmierināti paskatījās.

— Kas jums vajadzīgs? Kurp dodaties?

— Pie de Pompadūra kundzes.

— Vai jums nozīmēta audience?

— Jā.

— Kur jūsu atļauja?

Par marķīzu kā vakar šeit jaunekli negodāja, un kabatā viņam vairs nebija hercoga d'Omona zīmītes. Skumji nodūris acis, ševaljē ievēroja, ka viņa baltās zeķes un Reinas pusdārgakmeņu sprādzes ir putekļiem klātas. Nākot uz šejieni, kur tā staigāt nebija pieņemts, viņš bija pieļāvis kļūdu. Arī šveicars nodūra acis, nomērīdams viņu ar skatienu nevis no galvas līdz kājām, bet otrādi. Uzvalks likās tīri pieklājīgs, bet cepure par daudz sašķiebta uz sāniem un pūderis nogājis no matiem.

— Jums taču nav nekāda raksta. Ko jūs vēlaties?

— Vēlos runāt ar de Pompadūra kundzi.

— Tiešām? Un jūs domājat, ka tas tik vienkārši?

— Kā lai es.to zinu? Vai karalis atrodas šeit?

— Iespējams. Vācieties prom un lieciet mani mierā!

Ševaljē negribēja dusmoties, bet, izdzirdīs šos nekaunīgos vārdus, neviļus nobāla.

— Dažreiz esmu licis iet prom sulainim, bet no sulaiņa tādu pavēli vēl nebiju dzirdējis.

— No sulaiņa? Es — sulainis? — šveicars nikni iesaucās.

— Man gluži vienalga, kas esat — sulainis vai vārtu sargs, kalps vai visa pils kalpotāju saime.

Šveicars dusmās pietvīcis sažņaugtām dūrēm tuvojās jauneklim. Atguvies pēc šķietamā drauda, ševaljē viegli pavilka zobena spalu.

— Sargieties, — viņš teica, — esmu muižnieks, un, ja

tik rupju subjektu kā jūs aizraidīšu pie tēviem, tas man nemaksās vairāk kā trīsdesmit sešas livras.

— Jūs esat muižnieks, cienītais, es toties piederu karalim, man jāpilda savi pienākumi, un nedomājiet...

Tajā brīdī tālumā ieaurojās medību ragi, skaņas šķita nākam no Satori meža un izgaisa līdz ar atbalsi. Ševaljē ļāva zobenam ieslīdēt atpakaļ makstī un, aizmirsis uzsākto ķildu, teica:

— Sasodīts! Tur taču karalis dodas medībās! Kāpēc jūs man to ātrāk nesacījāt?

— Uz mani tas neattiecas, uz jums vēl mazāk.

— Paklausieties, dārgais draugs, karalis šeit neatrodas. Man nav nekāda raksta, ne nozīmētas audiences. Še, ņemiet dzeramnaudu un neliedziet ieiet!

Viņš izvilka no kabatas dažas zelta monētas. Šveicars vēlreiz ar vislielāko nicinājumu noskatījās viņā.

— Ko tas nozīmē? — viņš augstprātīgi teica. — Vai tas ir mēģinājums ielauzties karaļa pilī? Sargieties, ka es jūs šeit neieslēdzu pavisam, nevis izdzenu laukā!

— Ko? Un to saki tu, divkāršais neģēli! — sadusmojies, atkal tverdams pēc zobena, ševaljē iesaucās.

— Jā, es! — resnais šveicars atbildēja.

Bet, kamēr notika šī saruna, kurā autors diemžēl bija spiests ievilkt savu varoni, debesis pārklājās tumšiem mākoņiem, tuvojās negaiss. Pēkšņi uzliesmoja zibens, tam sekoja varens pērkona grāviens, un sāka krist smagas lietus lāses. Ševaljē, aizvien vēl turēdams rokā zelta monētas, pamanīja uz sava putekļainā zābaka milzīgu lietus lāsi ekija lielumā.

— Nolādēts! — viņš iesaucās. — Jāpatveras no lietus. Kāds izskatīšos, ja samirkšu!

Un ševaljē devās tieši uz «cerbera alu» vai, ja vēlaties, vārtu sarga būdu un bez liekām ceremonijām apsēdās viņa lielajā atzveltnī, sacīdams:

— Ak vai, kā jūs man esat apnicis, un cik nelaimīgs es jūtos! Jūs uzskatāt mani par sazvērnieku un nesaprotat, ka man kabatā ir lūgums karalim! Esmu provinciālis, jā gan, bet jūs — liels nelga.

Neko neatbildējis, vārtu sargs paņēma no kakta savu pīķi un, bruņojies ar šo ieroci, nostājās ševaljē priekšā.

— Vai beidzot nevāksieties prom? — viņš īstā Stentora balsī uzkliedza.

Ķilda, kas lāgiem apklusa, lāgiem atsākās, draudēja kļūt

nopietna, un pīķis sarga muskuļainajās rokās jau dīvaini noraustījās. Nezinu, kas būtu noticis, ja ševaljē, neviļus pagriezis galvu, neiesauktos:

— Skat, kāds jāj šurp!

Jauns pāžs uz branga zirga — tas nebija angļu zirgs, jo zirgi ar slaidām kājām tolaik nebija modē, — aulekšoja šurp, cik jaudas. Ceļš lietū bija izmircis, vārti mazliet pusvirus. Tie jātnieku uz brīdi aizkavēja; šveicars, piegājis pie vārtiem, atvēra tos; pāžs iecirta zirgam sānos piešus, un zirgs, kas mirkli bija apturēts, grasījās aujot tālāk, taču, paslīdējis uz miklās zemes, klupa un nogāzās.

Pakritušu zirgu dabūt kājās ļoti grūti, pat bīstami. Pātaga te nelīdz. Dzīvnieka kāju kustības, darot visu, ko spēj, var sagādāt lielas nepatikšanas, it īpaši, ja pašam jātniekam kāja iestrēgusi kāpslī.

Nedomājot par briesmām, ševaljē tomēr steidzās viņam palīgā un rīkojās tik veikli, ka zirgs drīz vien piecēlās un jātnieks* atbrīvojās. Novārtījies dubļos, viņš klibodams tik tikko spēja paiet. Kaut kā aizvests līdz šveicara būdiņai un apsēdināts tajā pašā lielajā atzveltnī, pāžs pievērsās ševaljē:

— Cienītais, jūs esat muižnieks, par to nav šaubu. Jūs izdarījāt man lielu pakalpojumu, bet varētu palīdzēt vēl vairāk. Te būs karaļa vēstule marķīzei, kā redzat, ļoti steidzama, jo, lai ātrāk sasniegtu mērķi, es un mans zirgs gandrīz lauzām kaklu. Saprotiet, ka šādā izskatā, turklāt ar sasistu kāju es neko marķīzei aiznest nespēju. Lai to izdarītu, mani pašu vajadzētu nest. Vai jūs viņai nenogā-dātu šo vēstuli?

Tā runājot, pāžs izvilka no kabatas lielu, zeltītām ara-beskām rotātu, ar karalisko zīmogu apzīmogotu aploksni.

— Ļoti labprāt, cienītais, — paņemdams aploksni, ševaljē atbildēja.

Un ātri un viegli kā spalviņa, ar pirkstgaliem tikko skardams zemi, viņš aizskrēja. [42]

Kad ševaljē sasniedza pili, pie durvīm viņu sagaidīja cits šveicars.

— Ar karaļa pavēli, — jauneklis teica un, šoreiz vairs nebīdamies pīķu, parādījis vēstuli, priecīgs pagāja garām pusducim sulaiņu.Vestibila vidū nekustīgi stāvēja slaids, kalsnējs vīrs, kurš, ieraudzījis karaļa zīmogu, cienīgi saliecās kā vējā papele, tad ar savu kaulaino pirkstu smaidot pieskārās koka paneļa malai.

Pēkšņi it kā pašas no sevis atvērās mazas divviru durtiņas, kuras slēpās aiz portjerām. Kalsnais vīrs laipni pamāja, ševaljē devās uz priekšu, un paceltās portjeras aiz viņa atkal mīksti nolaidās.

Nerunīgs sulainis ieveda jaunekli kādā salonā, pēc tam gaitenī ar divām trim durvīm uz nelieliem kabinetiem, tad beidzot otrā salonā, kur lika brīdi uzgaidīt.

«Vai atkal atrodos Versaļas pili?» ševaljē sev jautāja. «Vai vēlreiz būs jāatsāk paslēpes?»

Tā laika Trianona nelīdzinājās ne tagadējai, ne senākajai. Mēdz teikt, ka Mentenona kundze Versaļu pārvērtusi lūgšanu kapelā, bet de Pompadūra kundze — buduārā. Par Trianonu stāsta, ka «šī mazā porcelāna pils» bijusi de Montespāna kundzes buduārs. Lai kāda būtu šo buduāru nozīme, šķiet, ka Luijs XV tos iekārtoja visur. Galeriju, kurā senāk majestātiski pastaigājās viņa vectēvs, viņš bija licis dīvaini sadalīt bezgala daudzos mazos apartamentos. Tie bija iztapsēti visdažādākās krāsās, un karalis tajos lidinājās kā taurenītis zīda un samta birztalās. «Kā jums patīk mani intīmie apartamenti, vai tie nav gaumīgi iekārtoti?» viņš reiz vaicāja skaistajai grāfienei de Serānai. «Nē,» viņa atbildēja, «man labāk patiktu, ja tapsējumi būtu gaiši zili.» Gaišzils bija karaļa krāsa, tāpēc atbilde viņam glaimoja. Nākamreiz ieradusies uz tikšanos, de Serāna kundze redzēja, ka salona krāsa nomainīta saskaņā ar viņas gaumi.

Viesistabā, kurā ševaljē pašlaik bija palicis viens, sienas nebija ne gaiši zilas, ne baltas, ne sārtas, bet vienos spoguļos. Kā zināms, skaista sieviete ar nevainojamu augumu iegūst daudz, ja spoguļi neskaitāmos aspektos ataino viņas attēlu. Tā viņa apžilbina, vārdu sakot, ielenc to, kuram vēlas patikt. Uz kuru pusi viņš neskatītos, visur redz vienīgi šo sievieti. Kā te lai izvairās? Viņam atliek bēgt vai atzīt sevi par uzveiktu.

Ševaljē pavērās arī dārzā. Tur aiz koku lapenēm un labirintiem starp statujām un marmora vāzēm jau lēnām plauka pastorālais stils, kas vēlāk Dibarī kundzes un karalienes Marijas Antuanetes laikā attīstījās līdz augsti izsmalcinātai pakāpei. Jau parādījās fantāzijas lauku stilā, ar

kurām tagad aizrāvās pārsātinātās kaprīzes. Uzpūstie tritoni, bargās dievietes un gudrās nimfas, krūšu tēli milzīgās parūkās, šausmās sastinguši, savās zaļajās nišās raudzījās, kā pārsteigto īvju vidū no zemes iznirst angļu dārzs. Mauriņi, strauti un tiltiņi drīzumā gāza Olimpu, aizstājot to ar piena fermu, šo dīvaino dabas parodiju, kuru nesaprazdami cenšas atdarināt angļi, īstu bērnu spēli, kas tolaik kļuva par laika kavēkli izlutinātajam valdniekam, kurš nezināja, kā savā garlaicīgajā Versaļā patverties no garlaicības.

Bet ševaljē, laimīgi šeit iekļuvis, bija pārāk apburts, pārāk sajūsmināts, lai prātā nāktu kritiskas piezīmes. Gluži otrādi, viņš bija gatavs visu apbrīnot, un patiesi, grozīdams rokās vēstuli kā provinciālis cepuri, bija iegrimis apbrīnā, kad glīta istabene, atvērusi durvis, pusbalsī aicināja:

— Ienāciet, kungs!

Ševaljē sekoja istabenei, kas, izgājusi cauri daudziem vairāk vai mazāk noslēpumainiem gaiteņiem, beidzot ieveda viņu lielā telpā ar pievērtiem slēģiem. Tur viņa apstājās un šķita ieklausāmies.

«Jau atkal paslēpes,» ševaljē nodomāja.

Taču pēc brīža atvērās kādas citas durvis un cita istabene, kura likās tikpat skaista kā pirmā, līdzīgā tonī atkārtoja tos pašus vārdus:

— Ienāciet, kungs!

Ja Versaļā ševaljē izjuta saviļņojumu, tad te tas bija vēl lielāks, jo viņš saprata, ka atrodas pie tempļa,^ kurā mīt dievišķa būtne. Drebošu sirdi jauneklis devas uz priekšu — puskrēslu nomainīja maiga gaisma, ko mazliet aizplīvuroja viegli, gaisīgi aizkari, no visām pusēm viņu ieskāva liega, tikko jaušama smarža, istabene bikli atstūma zīda portjeras, un ar elegantāko vienkāršību iekārtota liela kabineta dziļumā ševaljē ieraudzīja dāmu, kurai bija pasniedzis vēdekli, — visvareno marķīzi.

Viņa sēdēja pie galda viena pati, tinusies platā peņuārā, galvu atbalstījusi rokās, un likās ļoti nobažījusies. Redzēdama jaunekli ienākam, marķīze it kā neviļus spēji piecēlās kājās.

— Jūs sūta karalis?

Par atbildi ševaljē cienīgi palocījās, pasniegdams marķīzei vēstuli. Viņa steidzīgi to paņēma, pareizāk sakot, satvēra. Atplēšot aploksni, viņai trīcēja rokas.

Karaļa pašrocīgi rakstītā vēstule bija diezgan gara. Vispirms marķīze kā rītin aprija to ar vienu skatienu, tad sakniebtām lūpām un sarauktām uzacīm ar dziļu uzmanību kāri izlasīja. Sājā brīdī viņa neizskatījās skaista un nemaz vairs neatgādināja burvīgo parādību mazajā foajē. Izlasījusi vēstuli līdz galam, marķīze šķita kaut ko pārdomājam. Maz pamazām nobālusī seja atkal sārtojās (šajā stundā viņas vaigi nebija krāsoti), viņā atgriezās ne vien pievilcība, bet smalkajos vaibstos pavīdēja īsta skaistuma atblāzma, vaigi kļuva līdzīgi divām rozēm. Tikko dzirdami nopūtusies, marķīze nometa vēstuli uz galda un, pievērsdamās ševaljē ar visburvīgāko smaidu, teica:

— Jums nācās gaidīt, cienītais, jo biju vēl gultā, un arī tagad vēl neesmu īsti saposusies. Lūk, kāpēc liku jūs vest šurp pa tik slepenām ejām, šeit mani lenc gandrīz tāpat kā mājās. Es gribētu karalim atbildēt. Vai mans uzdevums jūs neapgrūtinās?

Šoreiz vajadzēja runāt, jauneklim netrūka laika mazliet saņemties.

— Ak vai, kundze, — viņš skumji teica, — jūs parādāt man lielu laipnību, bet diemžēl es nevarēšu to izmantot.

. — Kāpēc ne?

— Man nav tas gods kalpot viņa majestātei.

— Kā tad jūs šeit iekļuvāt?

— Palīdzēja nejaušs gadījums. Ceļā satiku pāžu, kurš nokrita zemē un lūdza mani...

— Kā tad tā — nokrita zemē? — iesmiedamās vaicaja marķīze. (Sājā brīdī viņa bija tik priecīga, ka sasmīdināt viņu varēja viegli.)

— Jā, kundze, viņš nokrita no zirga tieši pie parka vārtiem. Par laimi, tur gadījos es un palīdzēju viņam piecelties, bet pāža drēbes bija stipri cietušas, tāpēc viņš lūdza, lai uzņemos viņam uzlikto pienākumu.

— Bet kā jūs gadījāties tieši tur?

— Kundze, es vēlējos iesniegt lūgumu viņa majestātei.

— Viņa majestāte dzīvo Versaļā.

— Jā, bet šeit dzīvojat jūs.

— Lūk, kā! Tātad jūs gribējāt šo pienākumu uzticēt

man?

— Kundze, es lūdzu, nešaubieties ...

— Nebīstieties, neesat taču pirmais. Bet kāpēc jūs nācāt, pie manis? Esmu tikai sieviete ... kā jebkura cita.

Zobgalīgi izsakot šos vārdus, marķīze uzmeta uzvarošu skatienu nupat izlasītajai vēstulei.

— Kundze, — ševaljē turpināja, — mēdz teikt, ka vīrieši varai paklausa, kamēr sievietes ...

— Ar šo varu rīkojas, vai nav tiesa? Bet galu galā, cienītais, Francijai taču ir karaliene.

— Zinu, kundze, un tieši tāpēc šorīt šeit ierados.

Tamlīdzīgus komplimentus marķīze nedzirdēja pirmo

reizi, kaut gan parasti tos viņai izteica čukstus, tomēr pašreizējos apstākļos ševaljē pēdējie vārdi viņai īpaši glaimoja.

— Un uz ko jūs īsti paļāvāties, kur smēlāt ticību, ka izdosies šeit iekļūt? Jādomā, ka necerējāt ceļā nejauši sastapt jātnieku, kurš nogāzīsies no zirga.

— Kundze, es domāju ... es cerēju . ..

— Ko jūs cerējāt?

— Cerēju, ka palīdzēs ... kāds nejaušs gadījums ... *

— Jau atkal gadījums! Šķiet, ka tas jums labvēlīgs, bet brīdinu, ja citu aizstāvju jums nav, šāda rekomendācija ir visai nedroša.

Varbūt aizvainotais liktenis kāroja atriebties par tādu necienību, taču ševaljē, kuru marķīzes pēdējie jautājumi aizvien vairāk mulsināja, nejauši pamanīja uz galda malas vēdekli, ko vakar bija pacēlis. Paņēmis viņš sniedza to marķīzei tieši tāpat kā Versaļas pilī, nokritis uz viena ceļa.

— Kundze, — ševaljē sacīja, — te būs mans vienīgais draugs, cita man šeit nav.

Marķīze — sākumā gluži pārsteigta — mirkli padomāja, veroties gan jauneklī, gan vēdeklī.

— Jums taisnība, — viņa beidzot teica. — Tātad tas esat jūs, mans kungs, nu es jūs pazinu. Mēs redzējāmies vakar pēc izrādes, kad gāju kopā ar Rišeljē kungu. Man nokrita vēdeklis, un, «par laimi, tur gadījāties» jūs, kā jums labpatīk izteikties.

— Jā, kundze.

— Un vēdekli jūs pasniedzāt tik galanti kā īsts bruņinieks, es jums nepateicos, lai gan nekad neesmu šaubījusies, ka tas, kurš tik smalki prot pasniegt vēdekli, vajadzības gadījumā pratīs nomest arī cimdu, un mums, sievietēm, tas patīk.

— Jūs nemaldāties, kundze, jo, nākot šurp, gandrīz uzsāku divkauju ar šveicaru.

— Žēlīgais dievs! — atkal skaļi iesmiedamās, marķīze izsaucās. — Ar šveicaru! Un kāpēc?

— Viņš negribēja mani ielaist.

— Tas būtu nožēlojami. Bet, cienītais, kas jūs īsti esat? Ko vēlaties lūgt?

— Kundze, esmu ševaljē de Vovērs, tas, kuru Bīrona kungslūdza ieskaitīt gvardē par kornetu.

— A, patiesi gan! To es vēl neesmu aizmirsusi. Jūs nākat no Nofletes, esat iemīlējies d'Annebo jaunkundzē ...

— Kundze, kas jums to varēja pateikt? ...

— O, brīdinu jūs, ka esmu bīstama sieviete. Ja mani viļ atmiņa, es uzminu. Jūs esat abata Šovlēna radinieks un tāpēc tikāt noraidīts — vai nav tiesa? Kur jūsu lūgums?

— Te tas būs, kundze, bet es nudien nesaprotu ...

— Nekas arī nav jāsaprot. Piecelieties un nolieciet lūgumu uz galda! Es tūlīt uzrakstīšu atbildi karalim, līdz ar manu vēstuli jūs aiznesīsiet viņam arī savu lūgumu.

— Bet, kundze, šķiet, ka jau teicu ...

v — Jūs iesiet! Šeit jūs ienācāt karaļa vārdā — vai ne? Nu, bet tur iekļūsiet ar karalienes galma dāmas marķīzes de Pompadūras atļauju.

Ševaljē pagalam pārsteigts klusējot palocījās. Sen visiem bija zināms, cik daudz pārrunu, viltības, intrigu un neatlaidīgu pūliņu favorītei maksāja šis tituls, ar ko patiesībā viņa neko vairāk neiemantoja kā vienīgi rupjus apvainojumus no dofina puses. Tomēr jau desmit gadus marķīze alka pēc šā goda, viņa to iekāroja un panāca savu. De Vo-vēra kungu, kuru marķīze nepazina, lai gan viņa mīlestība viņai nebija noslēpums, viņa uzskatīja kā patīkamu jaunumu.

Ševaljē, nekustīgi stāvēdams aiz marķīzes krēsla, vēroja viņu: vispirms viņa sirsnīgi, aizrautīgi rakstīja, tad mitējās un pārdomājot noglauda mazo, smailo deguntiņu. Viņa nervozēja — liecinieka klātbūtne viņu traucēja. Beidzot izlēmusi, viņa kaut ko nosvītroja; raksts tagad nenoliedzami bija tikai uzmetums.

Iepretī otrpus galda mirdzēja skaists venēciešu spogulis. Pārlieku biklais vēstnesis tik tikko iedrošinājās pacelt acis uz to. Taču gandrīz neiespējami bija neievērot šajā spogulī pāri jaunās galma dāmas galvai viņa satraukto, pievilcīgo seju.

«Cik viņa daiļa!» jauneklis nodomāja. «Žēl, ka esmu

iemīlējies citā; tomēr Atenaisa ir vēl skaistāka, turklāt tā būtu briesmīga nelietība! ...»

— Par ko jūs runājat? — marķīze ievaicājās (ševaljē, kā parasts, nemanot bija sācis runāt skali). — Ko jūs teicāt?

— Vai es, kundze? Es gaidu.

— Tā, lūk, beidzu, — marķīze sacīja, paņemdama tīru papīra lapu, bet līdz ar šo vieglo kustību viņai no pleca noslīdēja peņuārs.

Mode ir untumaina. Mūsu vecmāmiņas gluži mierīgi brauca uz galmu kuplās kleitās ar gandrīz atsegtām krūtīm, nesaskatīdamas te nekā nepieklājīga, taču muguru, ko mūslaiku daiļās dāmas mēdz rādīt kailu ballēs un teātros, viņas rūpīgi slēpa. Tas ir jauns modes untums.

Uz de Pompadūra kundzes trauslā, baltā, maigā pleca vīdēja sīka, melna dzimumzīmīte, atgādinot pienā iekri-lušu mušiņu. Ševaljē ar gluži nopietnu seju kā vieglprātis, kurš cenšas uzvesties pieklājīgi, skatījās uz šo dzimumzī-mīti, kamēr marķīze ar spalvaskātu rokā vēroja viņu spogulī.

Šajā spogulī viņi spēji apmainījās īsiem skatieniem, kuru nozīmi sievietes nemēdz pārprast, — no vienas puses tie saka: «Jūs esat burvīga,» — no otras atbild: «Es nemaz neļaunojos.»

Tomēr marķīze sakārtoja peņuāru.

— Jūs skatāties uz manu dzimumzīmīti, cienītais?

— Es neskatos, kundze, bet redzu to un apbrīnoju.

— Ņemiet manu vēstuli, aiznesiet to karalim kopā ar savu lūgumu!

— Bet, kundze ...

— Kas tad vēl?

— Viņa majestāte atrodas medībās — nupat dzirdēju fanfaras Satori mežos.

— Jums taisnība, to es neiedomājos. Nu tad aiznesīsiet rīt, parīt — vai nav vienalga, kad? . . . Nē, labāk tūlīt pat. Ejiet, nododiet to Lēbelam! Palieciet sveiks, cienītais! Ieteicu jums iegaumēt, ka dzimumzīmīti, uz kuru tikko skatījāties, visā valstī redzējis vienīgi karalis, bet savam draugam laimīgam gadījumam, lūdzu, pasakiet, lai tas atradinās skali runāt pats ar sevi, kā nupat to darīja. Ardievu, ševaljē!

Marķīze paskandināja mazu zvaniņu, tad, atmetusi kuplās mežģīņu piedurknes, sniedza jauneklim kailo roku.

Vēlreiz paklanījies, viņš ar lūpu galiem pieskārās marķīzes rožainajiem nadziņiem. Viņa to neuzskatīja par nepieklājību, gluži otrādi, sprieda, ka jauneklis ir pārāk pieticīgs.

Tūlīt pat ienāca jauniņas istabenes (vecākās vēl nebija piecēlušās), viņām sekoja kalsnais pārvaldnieks, stalts kā tornis virs aitu bara, ar savu parasto smaidu norādīdams ceļu.

VI

«Saules viesnīcas» nelielajā istabiņā, iegrimis mīkstajā atzveltnī, ševaljē vienatnē nogaidīja visu nākamo un vēl aiznākamo dienu — nekādu jaunumu.

— Savāda sieviete! Maiga un varena, laipna un Jauna, vieglprātīgākā un neatlaidīgākā! Viņa mani aizmirsusi. Ak posts! Tiesa gan — viņa spēj visu, kamēr es nenozīmēju neko.

Piecēlies ševaljē sāka staigāt pa istabu.

— Jā gan, neko, esmu tikai nožēlojams neveiksminieks. Cik pareizi sprieda tēvs! Marķīze pazobojās par mani, gluži vienkārši — kamēr es viņā lūkojos, viņa tīksminājās par savu skaistumu. Viņai patika saskatīt spogulī un manās acīs sava daiļuma atspulgu, kas nudien ir nesalīdzināms. Tiesa, viņas acis nav lielas, taču burvīgas! Latūrs vēl pirms Didro, gleznodams viņu, krāsu vietā lietojis tauriņu spārnu puteklīšus. Augums viņai ir pamazs, tomēr iznesīgs. Ak, d'Annebo jaunkundz! Ak, mana mīļotā draudzene! Vai tiešām es spēju viņu aizmirst?

Divi trīs īsi, aprauti klauvējieni pie durvīm novērsa ševaljē no skumjajām pārdomām.

— Kas tur?

Ienāca kalsnais Triarionas pils pārvaldnieks tērpies viscaur melnā, skaistās zīda zeķēs ar polstējumiem ikru vietās un svinīgi paklanījās.

— Ševaljē kungs, šovakar galmā notiks masku balle, un marķīzes kundze lika pavēstīt, ka jūs esat ielūgts.

— Lieliski, es ļoti pateicos, cienītais.

Tiklīdz kaulainais bija prom, ševaljē steidzīgi pazvanīja. Tā pati kalpone, kura pirms trim dienām kā prazdama bija viņu saposusi, atkal palīdzēja uzvilkt ar zeltu izrakstīto kamzoli, tagad cenzdamās vēl vairāk.

Pēc tam jauneklis devās uz Versaļas pili — šoreiz gan ar ielūgumu kabatā un šķietami mierīgs, kaut gan iekšēji daudz satrauktāks un biklāks, nekā sperot pirmo soli vēl nepazīstamajā pilī.

Gandrīz tikpat apžilbis no Versaļas greznības kā toreiz, ševaljē soļoja lielajā galerijā, kas tovakar nebija tukša, raudzīdamies uz visām pusēm un lūkodams uzminēt, kāpēc šurp aicināts; taču neviens pat nedomāja viņam tuvoties. Pagāja stunda, un nogarlaikojies viņš jau grasījās iet prom, kad, ejot garām zemam dīvānam, viņu pēkšņi apturēja divas uz mata līdzīgas maskas. Viena no tām tēmēja viņā ar pirkstu it kā ar pistoli, otra piecēlusies pienāca klāt.

— Cienītais, — nevērīgi paņēmusi viņu zem rokas, maska uzsāka, — šķiet, ka esat diezgan tuvs mūsu marķīzei.

— Lūdzu piedošanu, kundze, bet par ko jūs runājat?

— Jūs pats to lieliski saprotat.

— Man nav ne jausmas.

— Tomēr!

— Nebūt.

— Viss galms to zina.

— Es galmam nepiederu.

— Netēlojiet bērnu! Es jums saku — visi lo zina.

— Iespējams, kundze, tikai es neko nezinu.

— Vai tiešām nezināt, ka aizvakar pie Trianonas vārtiem kāds pāžs nokrita no zirga? Un vai jūs tur negadījāties tuvumā?

— Gadījos, kundze.

— Un palīdzējāt viņam piecelties?

— Jā gan, kundze.

— Un iegājāt pilī?

— Pilnīgi pareizi.

— Un tur jums iedeva vēstuli?

— Jā gan, kundze.

— Un to jūs aiznesāt karalim?

— Protams.

— Karaļa Trianonā nebija, viņš atradās medībās, marķīze bija viena ... Vai nav tiesa?

— Tieši tā, kundze.

— Nule pamodusies, viņa nebija pat kārtīgi paguvusi saģērbties, stāsta, ka viņai mugurā bijis tikai plats pe-ņuārs.

— Ļaudīm neviens nevar aizliegt runāt, tāpēc tie melš visu, ko iedomājas.

— Lieliski, bet šķiet, ka jūs un marķīze apmainījāties zīmīgiem skatieniem, par ko viņa sevišķi neļaunojās.

— Ko jūs ar to gribat teikt, kundze?

— Ka jūs viņai iepatikāties.

— To es nezinu un būtu sašutis, ja tik reta, man patīkama un pavisam negaidīta labvēlība, kas saviļņoja mani līdz sirds dzīlēm, dotu iemeslu ļaunām valodām.

— Jūs pārāk ātri iekaistat, ševaljē, var likties, ka vēlaties izaicināt divkaujā visu galmu, lai gan tik daudz ļaužu nekad neuzveiktu.

— Bet, kundze, kaut arī pāžs nokrita no zirga un kaut ari esmu aiznesis uzticēto vēstuli... Atļaujiet vaicāt — kāpēc jūs mani iztaujājat?

Maska, spiežot viņam roku, atbildēja:

— Uzklausieties, cienītais! Lūk, ko esam nolēmuši. Karalis marķīzi vairs nemīl, un neviens netic, ka jebkad ir mīlējis. Marķīze nupat pieļāvusi lielu neuzmanību — divu sū nodokļa dēļ viņa nostādījusi pret sevi visu parlamentu, bet nu vēl iedrošinās aizskart jo varenāku pretinieku — jezuītu ordeni. Viņa cietīs neveiksmi, tomēr ieroču viņai netrūkst, pirms savas bojā ejas viņa vēl lūkos aizstāvēties.

— Nu un tad, cienītā? Kā varu te līdzēt?

— Tūlīt paskaidrošu. De Šuazela kungs gandrīz saķildojies ar de Bernī kungu; neviens no abiem īsti nezina, ko uzsāks otrs; de Bernī vēlas atkāpties no amata, Šuazels ieņems viņa vietu, viens jūsu vārds spēj izšķirt daudz.

— Piedodiet, kundze, — bet kādā veidā?

— Stāstot visiem par savu apciemojumu Trianonas pilī.

— Kāds sakars tam ar jezuītiem un parlamentu?

— Uzrakstiet man dažus vārdus, un marķīze būs pagalam. Un nešaubieties, ka visdedzīgākā interese un neierobežotākā pateicība ...

— Vēlreiz ļoti lūdzu piedot, kundze, bet tas, ko jūs prasāt, ir nelietība.

— Kāds cēlums var būt politikā?

— No tās neko nesaprotu. De Pompadūra kundzei nokrita vēdeklis, es to pacēlu un viņai atdevu, viņa pateicās un ar savu raksturīgo laipnību ļāva man savukārt pateikties.

— Pietiek izlikties! Laiks steidzas, esmu grāfiene d'Es-trado. Jūs mīlat manu brāļameitu d’Annebo jaunkundzi...

Neliedzieties velti! Jūs lūdzāt komēta vietu ... Rīt jūs to dabūsiet un, ja Atenaisa jums patīk, drīz kļūsiet mans ra dinieks.

— Ak, kundze, jūsu laipnība ir neizmērojama!...

— Tikai jums jārunā.

— Nē, kundze.

— Man sacīja, ka jūs mīlat šo meiteni.

— Cik stipri vien iespējams, bet, ja kādreiz būs lemts atzīties viņai savās jūtās, vēlos, lai mans gods paliktu neaptraipīts.

— Jūs esat pārāk stūrgalvīgs, ševaljē! Vai tas ir jūsu pēdējais vārds?

— Pirmais un pēdējais.

— Jūs atsakāties iestāties gvardē? Noraidāt manas brāļameitas roku?

— Tieši tā, kundze, ja tā saņemama tikai par šādu maksu.

D'Estrada kundze uzmeta jauneklim asu, ziņkāru skatienu, tad, nemanīdama viņa sejā ne mazāko šaubu ēnu; lēnām attālinājās un nozuda balles drūzmā.

Lūkodams izskaidrot šo dīvaino piedzīvojumu, ševaljē apsēdās galerijas stūrī.

«Ko šī sieviete izgudrojusi?» viņš domāja. «Šķiet, viņa nav pie pilna prāta. Vēlēdamās panākt valsts apvērsumu ar muļķīgām tenkām, viņa piedāvā, lai, kļūdams par bezgodi, izpelnos viņas brāļameitas roku. Bet Ateinaisa tad vairs nevēlēsies manējo, un, ja viņa iejauktos šajā intrigā, es pats no viņas atteiktos. Kādēļ? Vai vērts kaitēt labajai marķīzei, apmelot viņu, nomelnot? Nē, nekad, nekad!»

Uzticīgs savai izklaidībai — ševaljē droši vien bija piecēlies un runāja skaļi, kad pēkšņi kāds rožains pirkstiņš viegli skāra viņa plecu. Paskatījies viņš ieraudzīja abas līdzīgās maskas, kuras viņu bija apturējušas.

— Tātad jūs atsakāties nākt mums mazliet talkā? — pūlēdamās runāt pārvērstā balsī, viena no maskām vaicāja. Kaut gan abi masku tērpi likās uz mata vienādi un viss šķita labi apsvērts, lai ševaljē samulsinātu, viņš tomēr nemaldījās. Ne skatiens, ne balss vairs nebija iepriekšējie.

— Vai atbildēsiet, cienītais?

— Nē, kundze.

— Uzrakstīsiet?

— Arī ne.

— Patiesi gan — jūs esat stūrgalvis. Ar labu nakti, leitnant!

— Kā jūs teicāt, kundze?

— Šeit būs jūsu apliecība un laulības līgums.

Un maska pasvieda viņam savu vēdekli.

Šo pašu vēdekli ševaljē jau divas reizes bija turējis rokās. Uz pergamenta starp apzeltīto perlamutru draiskojās mazie Bušē amoriņi. Tas neapšaubāmi bija de Pompadūra kundzes vēdeklis.

— Ak debess! Marķīze — vai tas iespējams? ...

— Ļoti iespējams, — paceldama maskas melnās mežģīnes, viņa teica.

— Nesaprotu, kundze, man trūkst vārdu ...

— Tie nav nepieciešami. Jūs esat cēls cilvēks, un mēs vēl redzēsimies, jo turpmāk jūs kalposiet pie mums. Karalis jūs nozīmējis jātnieku gvardē. Iegaumējiet, ka lūdzējam nav nekā ieteicamāka kā īstajā brīdī izteiksmīgi klusēt...

— Un neļaunojieties, — steidzoties projām, viņa smiedamās piebilda, — ja gribējām šo to noskaidrot, pirms atdodam jums savu brāļameitu.[43]

PĒCVĀRDS

Franču rakstnieka Alfrēda de Misē (1810—1857) talants, plaši sazarodams, bagātinājis pasaules literatūrā gan dzejas, gan prozas, gan dramaturģijas dārgumu krātuves. Gandrīz katra liela mākslinieka darbi paaudžu paaudzēs saistās arī ar viņa ārējo veidolu. Alfrēdu de Misē vienmēr iedomājas kā jaunekli, lai gan viņš nodzīvoja gandrīz tikpat ilgi kā Balzaks, — tik neatdalāma šķiet viņa dzeja no šā jaunekļa tēla Pirmos dzejoļus Misē publicē astoņpadsmit gadu vecumā, pēc tam viņu ar sajūsmu uzņem abos romantiķu — Sarla Nodjē un Viktora Igo pulciņos. 1830. gadā Misē laiž klajā poēmu krājumu «Spānijas un Itālijas stāsti» («Contes d'Espagne et d'Italic», 1830), uz spilgti krāsaina Madri-des un Venēcijas fona risinādams kaislus un asiņainas atriebes pilnus mīlestības stāstus. Poēmās dzirkstī jauneklīga degsme, enerģija, dzīves prieks Šai romantiskajā jaunības darbā jau parādās izcila dzejnieka dāvanas. Krājumu augsti novērtējis arī A. S. Puškins.

Pēc Jūlija revolūcijas (1830), kad valsts vara pārgājusi buržuāzijas rokās, Misē daiļradē lirisko skanējumu pārmāc skarbāki piesitieni, tajā parādās autora negatīvā attieksme pret sava laika īstenibu, sacerējumu tonis kļūst asāks, sarkastiskāks. Dramatiskajā poēmā «Lūpas un biķeris» («La coupe et Ies Ievres»), kas ietilpst Misē otrā krājumā «Izrāde atzveltnī» («Dn spectacle dans un fauteuil», 1832), viņš cildina brīvību, atklāti pauž savu reliģisko brīvdomību, izsmej buržuāziskos politikāņus.

Misē šo gadu varonis ir lepns, dumpīgs vienpatnis, kas protestē pret buržuāziskās sabiedrības liekulību un banalitāti.

Laikā, kad sāk rakstīt Misē, Eiropas literatūra jau ir bagāta ar «pasaules sāpju» apdvestiem varoņiem (Verters, Cailds Harolds u. c.). Šis «pasaules sāpju» motīvs ieaudies arī Misē poēmā «Rolla» («Ro//a», 1833), tas liriskais varonis sirgst ar tā saukto «gadsimta slimību» — skepsi, neticību nedz pagātnei, nedz tagadnei, nedz nākotnei.

Lai gan Misē pēc savas garīgās struktūras un dzīves uztveres ir romantiķis, viņš tomēr nevēlas pieslieties nevienam romantisma virzienam, gribēdams aizkustināt lasītājus tikai ar īstiem pārdzīvojumiem.

Analizējot savu paaudzi romānā «Laikmeta bērna grēksūdze» («La confession dun enfant du siecie», 1836), Misē to nosaucis рзг «nemierīgu, slimīgu nervozu paaudzi», — šie epiteti pilnībā attiecināmi arī uz pašu autoru. Šī paaudze, kurai nav dzīvi apliecinošu ideālu un kura atteikusies arī no aktīva protesta, tomēr dziļi izjūt sava likteņa traģismu un bezizeju.

Būdams romantiķis, Misē vienīgo oāzi, vienīgo patvērumu no buržuāziskās pasaules sekluma meklē mīlestībā. Taču arī tur valda viltus un aprēķins, arī mīlestība ir pērkama un pārdodama. Un Misē, augstākās sabiedrības dendijs, Parīzes «zelta jaunatnes» pārstāvis, rod aizmiršanos uzdzīvē, līdz beidzot, vīlies, sagandējis veselību un zaudējis ticību visam, sāk domāt par pašnāvību. Tomēr viņu izglābj tieši mīlestība — liela, ista un neatkārtojama: 1833. gadā Misē satiek Žoržu Sandu. Misē un Žoržas Sandas mīlestības romāns, kas atbalsojas viņa darbā «Laikmeta bērna grēksūdze», atstājis lielu ietekmi arī uz abu rakstnieku daiļradi. Šis mīlestības romāns izirst 1835. gadā, un savas sāpes Misē atainojis poēmā «Naktis» («Les nuits», 1835—1837). Smeldzīgas skumjas un dziļa vientulība stīgo cauri šīm «Maija», «Decembra», «Augusta» un «Oktobra» naktīm, kas uzskatāmas par pasaules romantiskās lirikas šedevriem.

Misē daiļrade savu augstāko virsotni sasniegusi tieši tais gados, kas saistīti ar Zoržu Sandu. Taisni šai laikā radušies darbi, kas padarījuši nemirstīgu viņa vārdu — romāns «Laikmeta bērna grēksūdze», poēma «Naktis», labākā luga «Lorencačo» («Lorenzaccio», 1834), kurā skartas sabiedriski politiskas problēmas.

Novelēs, kuru galvenā tematika ir liktenīga mīlestība, ko pavada ciešanas, Misē tēlojis gan Parīzes bohēmu — «Mimī Pensona» («Mīmi Pinson», 1852), gan augstākās sabiedrības dzīvi — «Ticiana dēls» («le lils tlu Tilien»t 1838). Ar ieceres savdabību izceļas literārā satīra «Balta strazda stāsts» («Histoire d un merle blanc», 1842).

Misē agrīnās lugas, kas uzrakstītas prozā, raksturo psiholoģiski smalki zīmēti vizuāli tēli, tās padara pievilcīgas arī spraigie dialogi un skaidrais, gleznaini izkoptais stils — «Venēcijas nakts» («la nuit \eni-tlenne», 1830), «Andrea del Sarto» («Andrea del Sarto», 1833), «Fan-tazio» («Fantasio»), «Ar mīlu nejoko» («On ne badine pas avec Гатоиг», 1834).

Kaut arī Misē nebija nekādas saskares ar sava laika demokrātiskajiem spēkiem un viņš atzina par labāku neiejaukties sabiedriskajā dzīvē, 1o-mēr stingri noturēties šādās pozīcijās rakstnieks nespēja. Kad Jūlija monarhija 1835. gadā izdeva drakonisku likumu par presi, Misē izteica protestu par šādu patvaļu satīriskajā pamfletā «Likums par presi» («La loi sur la presse», 1835).

Misē daiļradi augsti vērtējuši tādi slaveni krievu rakstnieki un dzejnieki kā Ļ. Tolstojs, I. Turgeņevs, V. Brjusovs un M. Gorkijs. А. I. Негсепз savā izcilajā darbā «Pagājība un apcere» Misē romānu «Laikmeta bērna grēksūdze» minējis kā dokumentu, kurš spilgti atspo gujo franču pagājušā gadsimta 30. gadu inteliģences idejisko krīzi. Taču vēlākajos Misē sacerējumos vairs nav jūtams jaunības gadu dumpības gars un viņa daiļradē parādās samierināšanās ar buržuāzisko īstenību

L. Rambeka

SATURS

Laikmeta bērna grēksūdze. Romāns Noveles

Frederiks un Bernerete . .

Ticiāna dēls......

Margo........

Baltu strazda stāsts ....

Mimī Pensona......

Dzimumzīmīte......

Pēcvārds. L Rambcka

Альфред де Мюссе ИЗВРАННОС Издательстно «Лиесмэ*

Рига 1974

На латышском языке Перепод с французского М. Эрсс Художник Г. Элчрс

Alfrčds de Miss IZLASE

Redaktore L. Rambeka. Māksi redaktors V. Grants. Teliņ, redaktore V. Brālēna. Korektore L. Zeilāre.

Nodota salikšanai 1974. g. 29. martā. Pa rakstīta iespiešanai 1974. r. 20. jūnija. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 12.75 fiz. iespiedi.; 21,42 tizsk. iespiedi.; 2:5,87 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. 5. sēj. nnl"i |L^j[tti lifip 7 —f——— щ ļ- ļ[T Izdevniecība «Tiesma» Rīgā. Padomju bulv 24. Izdevn Nr 26706 D 444. Iespiesta Latvijas P.8R Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» RtRā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr 1120 Ļ

4

Reiz biju skaista, balta un sarta ka zieds, bet tagad vairs ne. Neesmu skaista, mani sadedzinājusi mīlestība. (Itāl.)

20

Avogadors — venēciešu tiesnesis.

21

Lielās padomes. (Itāl.)

23

Dīkdienībai. (Itāl.)

24

25

Nimfa, kura bija iemīlējies Bakhs. Viņš pārvērtā to vīnogu ķekarā. (Autora piezīme.)

26

Ievērojamā mākslās cienītājā Doljoni kunga pētījumi noskaidrojuši, ka šī glezna patiesi bijusi. (Autora piezīme.)

27

28

Šeit tieši notēlota aina, ko autors septiņu gadu vecumā redzējis kādā fermā 1818. gadā un kas dziļi iespiedusies viņam atmiņā. (Autora piezīme.)

33

Garīdznieks neticīgo zemēs. (Latin.) Šis viduslaiku izteiciens, kas beidzot kļuva ironisks, apzīmē personas, kuras lieto augstus titulus bez jebkādām juridiskām tiesībām. (Šeit — mājiens, ka baltā strazda laulība bija nelikumīga.)

38

Nodoklis no ienākumu desmitās daļas — pa divi sū no katra livra

39

Poisson — zivs. (Franc.)

40

41

Šeit nav runa par teātra zāli, kura saglabājusies līdz mūsdienām un kuru licis celt Luijs XV, pareizāk sakot, de Pompadūra kundze; tā pilnīgi nobeigta tikai 1796. gadā, bet atklāta hercoga de BerrI (Luija XVI) un Marijas Antuanetes kāzu gadījumā 1770. gadā. Stāstā pieminētā ceļojošā teātra izrādes mēdza notikt vai nu kādā galerijā, vai apartamentā, kā bija pieņemts Luija XIV laikā. (Autoia piezīme.)

42

43

Drīz pēc attēlotajiem notikumiem d'Estrada kundze kopā ar d'Aržan-sona kungu krita nežēlastībā, dzenot intrigas, šoreiz nopietnas, pret de Pompadūra kundzi. (Autora piezīme.)

Content

de Misē Alfrēds Izlase

LAIKMETA BĒRNA GRĒKSŪDZE

Pirmā daļa

I

II

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

NOVELES

FREDERIKS UN BERNERETE

TICIĀNA DĒLS

MARGO

BALTĀ STRAZDA STĀSTS

I

MIMĪ PENSONA Grizetes portrets

DZIMUMZĪMĪTE

PĒCVĀRDS

SATURS

4