Dekobrā Moriss

Izlase - Liktenīgā sieviete ; Sfinksa runā ; Kamdēļ mirt

Moriss Dekobrā

Izlase

Liktenīgā sieviete ; Sfinksa runā ; Kamdēļ mirt

..

LIKTENĪGĀ SIEVIETE

I

Parīzē, 1930. g. 15. maijā.

Ik rītu, izejot no viesnīcas «Zuāvs» Beržēra ielā, Grenelā, kur tagad dzīvoju, es ieraugu jaunu, neredzētu pasauli. Un man, Alekam Patersonam, amerikāņu miljardiera dēlam, ir neizsakāms prieks par to, ka varu savas istabas atslēgu vienkārši pakārt pie dēļa, ka man nav jāsaņem livrejā tērpta pils durvju sarga godbijīgais sveiciens! Man prieks, ka varu rīta kafiju padzert kopējā ēdamzālē, prieks, ka servjete ar astoto numuru domāta man. Priecājos, ka viesnīcas saimniekam esmu vienkārši misters Patersons, kas reiz strādājis Forda fabrikā Detroitā un tagad kādā garāžā pelna dienišķo maizi. Un ar kādu prieku izmaksāju sajūsminātiem kaimiņiem putojošu vīnu par piecpadsmit frankiem pudele!

Man prieks, ka krietnā viesnīcas saimniece mani sauc vienkārši pār «mesjē Aleksi», tāpat mani godina arī istabmeita, apkalpotājs viesmīlis, kas pret mani jūt lielu cieņu, tādēļ ka esmu strādājis Amerikā, un mans koridora kaimiņš, kurš dievina manas vieglās cigaretes.

Visi šie prieki man ir lielākā laime pasaulē.

Dzīvoju ceturtajā stāvā, jumta izbūvē. Mana dzelzs gulta iekļaujas mazā alkovā. Kamīna spogulis sasvītrots ierakstiem, kurus pamazām izburtoju kā arhivārs paleogrāfs. Franču valodu pārvaldu gandrīz pilnīgi, tikai daži apašu izteicieni man vēl sveši. Tos man skaidro kaimiņš, preču auto šoferis.

Caur logu varu redzēt ogļu tirgotavu un debeszilu avīžu kiosku. Paldies Dievam, amerikāņu laikraksti tur nav dabūjami! Vakaros iela kļūst klusa, tikai retumis aizbrauc kāds taksis vai ormaņa pajūgs. Aiz zemu māju jumtiem zaļo divi vai trīs koki. Viss atgādina provinces pilsētiņu. Varētu te nodzīvot trīsdesmit gadu, nesaticis neviena savu aprindu cilvēka — tie visi kā cietumnieki grozās starp de la Paix ielu un Zvaigznes laukumu.

Viesnīcniekam teicu, ka strādāju garāžā. Bet īstenībā es necenšos pelnīt dienišķo maizi ar saviem desmit pirkstiem. Tas nav mans nolūks. Gribu dzīvot strādnieku dzīvi, lai labāk saprastu viņu apstākļus, viņu vajadzības un bēdas. Kā nezināms nabadzīgs viesnīcas īrnieks beidzot iepazīšos ar strādnieku armiju, kas pie mums, tāpat kā Londonā, Parīzē vai Berlīnē, neziņā raizējas par rītdienu, piedzīvo vilšanos un cieš postu. Nedomājiet, ka staigāju viņu vidū, viņus nosodīdams līdzīgi skaistai dāmai, kas no savas luksusa kajītes augstuma nomet artavu starpklāja netīrajiem emigrantiem. Tāpat nemēģinu tēlot nezināma kalpotāja lomu, lai strādnieku meitene, koridora kaimiņiene, manī iemīlētos ne manas bagātības, bet manis paša dēļ, kā salkanos romānos bieži mēdz notikt.. .

Es varētu ziedot labdarībai miljonu un, rokas berzējot, nopūsties: nu sirdsapziņa atkal gadu var būt mierīga! . . . Nē, šo filantropiju mans tēvs praktizē jau kopš divdesmit gadiem. Viņš ziedojis milzu summas, ceļot slimnīcas, kurās vēlāk nav pat iegājis. Viņš dibinājis institūtu, kas nosaukts viņa vārdā, bet kas viņu interesē tikpat maz kā Tutanhamona kaps… To es nesaucu par filantropiju. Gribu darīt labāk.

Es nekā vai gandrīz nekā nezinu par sociālo cīņu, par darbaļaužu centieniem. Esmu nodzīvojis divdesmit sešus gadus otrpus barikādēm vai, pareizāk sakot, frontes aizmugurē, miljonāru galvenajā štābā. Man laiks stāties cīnītāju rindās, kas gaina bada, slimību, trūkuma spokus. Uzmeklēšu starp viņiem cilvēkus, kas pelnījuši palīdzību un glābiņu. Tad atļaušos viņus klusām izglābt, neizceļot savu vārdu skaisto žestu sarakstā, necerot, kādas celtnes frontonā iekaltu, reiz lasīt uzrakstu: «Dibinājis Aleks Patersons». Esmu to savam liktenim parādā! Un Dievībai — ja tāda ir un ja tā iedrošinātos man jautāt — es teiktu:

«Kundze, esmu tikai dīks bagātnieks, kas kavē sev laiku, slepus darīdams labu; pasaku jums to konfidenciāli, jo avīzēs jūs par to nelasīsiet. . . Gribu izpirkt sava tēva grēkus. Bet labdarība man ir tāda pati mānija kā manam tēvam nežēlība.»

Un, ja Dievība būtu viszinoša, kā apgalvo tie, kas nekā nezina, viņa saprastu, ka runāju patiesību un ka, pēc maniem ieskatiem, tikai inteliģenta filantropija var izpirkt manu nespējību.

Var tik dažādos veidos liekuļot labdarību! Pazinu kādu miljonāru, kas, no savas pils iznākot, ik reizes pasniedza vienu franku pirmajam nabagam, kurš tam stiepa roku pretī. To izdarījis, viņš aizpogāja cimdus un apmierināts teica draugiem:

«Vai jums neliekas, ka, to padarījis, cilvēks jūtas labāks?»

Sī parodija tam palīdzēja labāk sagremot gardās pusdienas. Debesis lai mani pasargā no tādas labdarības!

* * *

Otrā rītā pēc ierašanās Grenelā es iekaroju saimnieka cieņu, samaksādams par mēnesi uz priekšu. Viņš mani pagodina, man uzticēdamies. Tas man vislabāk patīk šajā neparastajā pasaulē. Nabaga ļaudis uzticas cits citam. Bagātnieki nevienam neuzticas. Mans viesnīcnieks Rauls jūt pret mani simpātijas. Viņš man to jau vairākkārt pierādījis.

Kādreiz vakarā ap desmitiem, kad lejas zāle bija tukša, Raula kungs apsēdās pie manis un piedāvāja iedzert:

—  Mazu glāzīti, Alekša kungs.

—  Labprāt, Raula kungs.

Mēs saskandinājām, un saruna sākās.

—  Alekša kungs, liekas, jūs nenojaušat, ka dzīvojat viesnīcā, kurai pirms četriem gadiem bija diezgan apšaubāma slava . .. Jā, es jums saku . .. Neesmu iedomīgs, ai, nē,— bet, ja iedomājos, ko esmu panācis tik īsā laikā, tad tiešām jāsaka, tas nav maz. ..

—  Ko jūs gribat teikt ar vārdiem «apšaubāma slava», Raula kungs?

—  Gluži vienkārši. . . Viesnīcu «Zuāvs» toreiz sauca «Mazais turks». Tā bija tumša vieta, kuru mēdza apmeklēt kreisā krasta salašņas. . . Suteneri, sievietes, kas izlikās, ka tam butu godīga nodarbošanās, bet patiesība. . . jūs jau saprotat.

—  Raula kungs, jūs man stāstāt tiešām interesantas lietas.

—   Iedomājieties, «Mazo turku» vadīja sieviete, kurai bija sakari ar slepenpoliciju . . . Laba aģente, ko? Ak, viņa prata ievilināt šos puišus pie sevis! . . . Ogļu tirgotājs Melgrass, kas tepat dzīvo jau trīsdesmit gadu, zina stāstīt jaukas lietas .. . Un izdevīgāku novērošanas posteni kā viņa veikals nemaz nevar iedomāties! Slepenie nāca pie viņa novērot «Mazā turka» īrniekus.

Saimnieka stāsts mani tiešām ieinteresēja.

—  Un kā jūs pacēlāt šīs iestādes reputāciju, Raula kungs?

—   Nupat gribēju to pastāstīt. . . Vispirms man jāsaka, kā notika, ka es varēju šo uzņēmumu nopirkt. . . Iedomājieties . . . pagaidiet, tas bija tieši pirms četriem gadiem . . . «Mazā turka» saimnieci Fernandas kundzi pašu apcietināja … Sī gardēde bija iemanījusies iztapt ne vien policijai, bet arī noziedzniekiem.. . Beidzot kāds viņu nodeva, viņu arestēja un notiesāja uz trim gadiem cietumā . . . Man stāstīja, ka viņas uzņēmumu varot nopirkt par sviestmaizi. Es nodomāju: tur var iznākt labs veikals. Nolēmu atgūt viesnīcai labo slavu. . . Un jūs nu redzat, Alekša kungs, vai tas man izdevies … Es pamazām citu pēc cita aizraidīju tumšos elementus un sievietes ar nenosakāmu nodarbošanos . .. Ak, negribu teikt, ka arī pie manis reizēm neapmestos diezgan apšaubāmi tipi. . . Bet tas tikai retums salīdzinājumā ar agrākajiem laikiem.

Apsveicu Raula kungu. Piedāvāju viņam savukārt glāzi burgundieša. Viņš to iztukšoja, paklakšķināja ar mēli, klusēdams satina cigareti un pēkšņi iejautājās, piemiegtām acīm paskatīdamies manī:

—  Sakiet. . . Vai neesat māņticīgs, Alekša kungs?

—  Jūs jokojat!

—  Nu labi. . . Pirmo reizi teikšu jums to, ko vēl nevienam īrniekam neesmu teicis. Jūs man patīkat. . . Nevaru jums to ilgāk slēpt.

Iestājās klusums. Rauls pārvilka cigaretes papīra malu pār mēli, aizlipināja, aizdedzināja un, pievilcis pīto krēslu man tuvāk, klusinātā balsī teica:

—  Jūsu istabā noticis noziegums.

—  Tiešām? . .. Ļoti interesanti.

—  Jā, kungs . . . Astotajā numurā . . . Apmēram pirms pieciem gadiem .. . Protams, ne manā, bet manas priekšteces laikā.

—  Un kas šo noziegumu izdarījis, Raula kungs?

—  Kāda sieviete. . . Un ne jau kaut kāda, varat man ticēt.. . Bet es nedaru labi, jums to stāstīdams .. . Jā! Jā! Jūs nevarēsiet mierīgi gulēt istabā, kur noslepkavots cilvēks.

—  Raula kungs, vai jūs mani uzskatāt par mazu meiteni?

Saimnieks paskatījās manī.

—  Nē . . . Jūsu kaimiņš, šoferis, kādu vakaru man teica: «Tas ir velna puisis, astotajā numurā. Es negribētu ar viņu cīnīties kailām rokām…» Bet diemžēl arī spēkavīri reizēm baidās no spokiem.

—  Es ne, Raula kungs . . . Jūs teicāt, manā istabā kāda sieviete nogalinājusi cilvēku?

—  Klausieties, tā kā jūs tas interesē, pavadīšu jūs augšā, astotajā istabā, un izstāstīšu jums visu tieši nozieguma vietā.

Uzkāpām augšā pa mazām, vāji apgaismotām kāpnēm. Mana ziņkārība jau bija modusies. Nebūtu mainījis šo vakaru pat pret galā izrādi operā.

Rauls apsēdās krēslā. Es atlaidos samta atzveltnī. Viņš atsāka:

—   Stāstīšu jums visu tiem pašiem vārdiem, kā man to savā laikā stāstīja .. . Iedomājieties, sieviete, par kuru te būs runa, neesot bijusi no parastajām viesnīcas īrniecēm.. . Ne strādniece, ne pārdevēja . . . Bet, kā vēlāk izrādījās, augstāko aprindu dāma . . . Viņa bija pierakstījusies ar Leblona kundzes vārdu . . . Droši vien tas nebija viņas īstais vārds jau tādēļ vien, ka viņa bija ārzemniece .. . Kādā jaukā vakarā viņa noīrē astoto numuru, samaksādama kā pienākas. Resnā Fernanda viņu uzskata par paklīdušu aristokrāti un saņem ar smaidu uz lūpām . . . Ap vienpadsmitiem Leblona kundze pārnāk ar kādu frakā ģērbušos kungu. . . Fernanda priecājas, redzot, ka īrniece pārnāk ar «klientu», un nodomā: šie balodīši man šonakt droši izdzers divas vai trīs pudeles . . . Viņa gaida līdz diviem naktī. Viesnīcā visi jau guļ.

Apnikusi gaidīt, ari viņa beidzot aiziet gulēt. Citu rītu viņa kāpj augšā pieklauvēt pie mīlas pāra durvīm, bet ceļā satiek pārbijušos, satrauktu kalponi:

«Kundze! . . . Astotajā numurā dāmas kavalieris piedzēries līdz nesamaņai… Nevaru viņu pamodināt.»

Fernanda uzkāpj augšā. Abas ar kalponi tās sapurina frakā ģērbto kungu, kas izstiepies guļ gultā, un tad tikai pamana, ka tam deniņus caururbusi revolvera lode … Uz spilvena pārvelkamā iztecējusi asiņu strūkliņa . . . Kalpone iekliedzas tītara balsi. Fernanda ļoti mierīgi noteic:

«A! M . ..! Viņš jau sen beigts. Nelietis, kāpēc viņam vajadzēja nošauties tieši pie manis un ne citur!»

Atnāk policija. Sākas uzziņas un ķilda starp komisāru, kas domā, ka notikusi pašnāvība, un tiesas izmeklētāju, kas redz nozieguma pazīmes .. . Viņi sāk visu sīki pētīt un atrod pierādījumus, ka Leblona kundze tikai inscenējusi pašnāvību, lai slēptu slepkavību.

—  Slepkavību?

—  Jā. Un, ja vēlaties, varu jums parādīt, kā viņa rīkojusies . . . Vecā kalpone man vēlāk izstāstīja . . . Lūk, Alekša kungs, atgulieties gultā … Tā . . . Labi. . . Tagad iedomājieties, ka es jums iešautu kreisajos deniņos, kas jums uz šo pusi.. . Katrs redzētu, ka nav notikusi pašnāvība, atskaitot varbūt gadījumu, ja jūs būtu kreilis .. . Zināt, ko izdarīja Leblona kundze?. . . Kamēr vīrietis izgulēja šampanieša reiboni, viņa izlīda caur gultas apakšu nišas dibenā . . . Skatieties uzmanīgi. .. Lūk, tā .. . Es izlienu jums labajā pusē, gar aizkariem izstiepju roku pret jūsu deniņiem un — šauju.

—  Vai slepenpolicisti to uzminēja?

—  Nē. Viņi atrada pēdas zem gultas, uz grīdas, putekļos; viņi atrada sievietes pirkstu nospiedumus uz vara stieņa gultas galvgalī un beidzot kādu servjeti, kuras mala bija apsvilusi.

—  Kā tā?

—  Tāpēc ka viņa ieroča stobru šaujot bija ietinusi servjetē, lai mazinātu šāviena troksni. .. Hm, es redzu, ka mazā nav slaucījusi putekļus zem jūsu gultas . . . Rīt viņai sadošu.

Es piecēlos. Raula kungs pārkāpa pāri manām segām un iznāca istabas vidū. Es klusēju, pārdomādams drāmu, kuras sīkumus saimnieks man tik uzskatami bija demonstrējis. Bet viņš pārprata manu klusēšanu:

—  Ak! . . . Man nevajadzēja jums to stāstīt. . . Jums tagad vajadzēs domāt par šo tipu frakā, kas nošauts gulēja jūsu gultā!

—  Nemaz ne, Raula kungs… Es domāju par noziedznieci. Kas ar viņu notika? Vai viņu apcietināja?

—  Tieši tagad sākas visinteresantākais. Pēdu dzinēji sāka meklēt Leblona kundzi, bet, jūs sapratīsiet, tas nebija viegli. . . Neīsts vārds .. . Sieviete no labākajām aprindām . . . Nekādu norādījumu. Meklētāji bija pazaudējuši pēdas . . .

—  Un nošautais?

—  Bez dokumentiem . . . Izgrieztām veļas monogrammām . . . Izplēstu drēbnieka firmas zīmi. . . Pēc izskata — arī ārzemnieks. . . Viņa fotogrāfija parādījās laikrakstos . . . Policiju vairākas reizes maldināja, rādot nepareizas pēdas.. .

—  Un iznākums?

—  Lietu pēc mēneša izbeidza . . . Ko jūs gribat? Sī sieviete nepazīta bija ieradusies «Mazajā turkā», un tāpat nepazīta viņa bija aizgājusi.

—  Un kāda viņa bijusi, šī svešiniece?

—  Vecā kalpone, kas viņu redzējusi, apgalvo, ka viņa bijusi skaista . . . Skaista tumšmate lielām acīm . . . Jūs smiesieties, Alekša kungs! Vecā Leontīne man teica vārdu pa vārdam: «Astotā numura īrniece . . . Viņai bija eņģeļa mute un netikles acis! . .. Un pirkstā — tik liels briljants kā karafes stikla korķis …»

—  Vai neviens nevarēja iedomāties, kādas tautības tā bijusi?

—  Jā . . . Dienvidamerikāniete . . . Skaidri neatceros . . . Argentīniete . . . vai brazīliete . . . bet varbūt arī meksikāniete.

—  Vai toreiz par to rakstīja avīzēs?

—  Katrā ziņā! Veselas divas nedēļas par Beržēra ielas noslēpumaino drāmu vien rakstīja. Žurnālisti bija apstājuši resno Fernandu, ogļu tirgotāju Melgrasu un sīkpreču tirgotāju. Bet tad, jūs jau zināt, kā mēdz būt. . . So mīklu apnika minēt. . . Kāda cita sabiedrības dāma nogalināja mīļākā sievu, visu ziņkārība pievērsās jaunajai sensācijai. Resnā Fernanda, kura bija cerējusi iesist labu naudu, par maksu izrādot sensāciju kārotājiem astoto istabu, bija laimīga, ka varēja to par pazeminātu maksu izdot sīkam gāzes fabrikas ierēdnītim, kas nebaidījās spoku . . . Cik noziegumu nepaliek nesodīti! .. .

Raula kungs piecēlās, kāds kalpotājs viņu sauca lejā. Viņš man spieda roku.

— Labu nakti, Alekša kungs .. . Sargieties ļaunu sapņu! Nedomājiet par līķi jūsu gultā, bet par skaisto Leblona kundzi.. . Jo, kā Leontīne apgalvo, skaista viņa tiešām bijusi!

* * •

Durvis aizveras. Raula soļi izskan kāpņu telpā. Sai jaukajā pavasara vakarā man gribētos iziet paklejot gar upes krastu. Bet es neiešu. Atvēršu logu, nodzēsīšu uguni, skatīšos ārā, samtainajā tumsā, un smēķēšu pīpi.

Un, cik savādi, sērkociņu aizdedzinot, es pret savu gribu paskatos zem gultas,— skatos ceļu, pa kuru skaistā Leblona kundze gājusi, lai nošautu savu noslēpumaino pavadoni.

II

Parīzē, 1930. g. 25. maijā.

Es esmu briesmoņa dēls. Mans tēvs ir miljardieris. Tas nozīmē, ka viņš rīkojas, dzīvo un domā kā cilvēks, kuram neierobežota vara. Konstitucionāls patvaldnieks ir manekens, cilvēks, kam pilnīgi laupīta iniciatīva un kam nav ne jausmas, ko nozīmē vārds «atbildība», kam radošs darbs ir tikai tāla un neskaidra skaņa. Dzejnieks savā fantāzijā un iedomās grib būt varens, neierobežots. īstenībā viņš ir tikai marionete, kas dejo spoguļu pilī. Simt dažādu spoguļu tam rada ilūziju, ka viņš ir absolūts vārdu valdnieks, bet viņš redz tikai maldu tēlus. Patvaldnieks groza ratu, kas nemaz nav savienots ar stūri. Dzejnieks žonglē ar vārdiem, kas bēg no viņa spalvas gala.

Bet miljardieris ar savu zeltu var visu. Mans tēvs ir miljardieris.

Zinu gan. Man skolā mācīja nodeldētas frāzes, kas sakopojamas šajos spīts vārdos: visu nevar nopirkt. Tā ir sāpju remdējamā formula, derīga nabadzīgo ļaužu nepacietības remdēšanai; mierinājuma formula, ko neveiksminiekiem, nožēlojamiem un nelaimīgiem met barībā.

Pazemotiem, nespējīgiem, mūžam kalpinātiem tiešām vajag atstāt ilūziju, ka arī bagātniekiem ir savas nelaimes, vilšanās, bailes. Arī es gribēju prātīgi ticēt praktiskās morāles priekšrakstiem, kas domāti civilizētiem ļaudīm pilsētās, šajās koncentrācijas nometnēs, ko apsargā četri sarposteņi: sindikālisms, valsts kase, vispārējās vēlēšanas un obligātā izglītība.

Ik reizes, kad atgriezos mājās, es novēroju, ka amerikāņu koledžās skolotāji centās man pieglaimoties; ka mans tēvs ar saviem trīs miljardu franku gada ienākumiem bija cilvēks pāri par likumiem, pāri par labo un ļauno. Biju vēl jauns. Nepazinu Nīči. Turklāt Nīče nesader kopā ar beisbolu un košļājamo gumiju. Un tomēr es jau domāju, ka kungu un vergu morāles vietā jāliek bagāto un nabago morāle.

Tātad es pārkāpu pār tēva nama slieksni ar mierinājuma vārdiem, kas man vēl skanēja ausīs:

«Visu nevar nopirkt.»

Bet vēl nebiju nedēļu nodzīvojis pie tēva, kad īstenība iesita pļauku sejā un ņirgājās:

«Jaunais auša . . . Visu var nopirkt! …»

Mēģināju pretoties: sagrābu īstenību aiz apkakles un uzsaucu:

«Turi muti, vecā pļāpa! Ir lietas, ko neviens ne par kādu naudu nepirks . .. Taisnība . . . Mīlestība . . . Draudzība . . . Taisnīgo sirdsapziņa!»

Tad īstenība iestenējās manās spēcīgajās rūdīta boksera un japāņu cīņas meistara rokās; tā teica:

«Padzīvojiet drusku sava tēva tuvumā. . . Tad jūs redzēsiet.»

Man bija astoņpadsmit gadu, kad paklausīju šim padomam. Jau sešus mēnešus studēju Kolumbijas universitātē. Kādu laiku man bija izdevība novērot tēva dzīvi. Redzēju lietas, kas man lika daudz ko pārdomāt, un es sapratu, ka filozofs nav jokojies, teikdams:

«Kādas attiecības patiesībai, mīlestībai, taisnībai ar pasaules īstenību? . . . Nav nekādu attiecību! …»

Vispirms ievēroju, ka mīlestība gluži labi satiek ar bagātību, par spīti nelgām, kas naivi apgalvo: «Nabadzīgo mīl viņa paša, bagāto — tikai viņa zelta dēļ.»

Manu tēvu, vienu no trim Savienoto Valstu bagātākajiem cilvēkiem, patiesi mīl mana māte — viņa to mīl kā dievu, kas pats sevi radījis.

Kad tēvam apnīk mātes lēnais maigums un brīnišķīgā padevība, viņš meklē citur pārejošus sakarus. Un lai Y. M. C. A sprediķotāji, kas ik svētdienas lej mierinājuma sīrupu amerikāņu vidusšķiras kausā, man .to neņem ļaunā: mans tēvs arī ārpus sava nama atrod mīlestību, kas to pilnīgi apmierina.

Nestāstiet man, ka sievietesx labāk mīl trauku mazgātāju, kas pelna trīsdesmit dolāru nedēļā, nekā viņu un ka teātra koristei kaislīgāk pukst sirds vienkārša grāmatveža nekā mana tēva skavās.

Nodrāzti joki! Mīlestība arvien ir patmīlīga, visi vīrieši un visas sievietes pāri mīlamai būtnei meklē pašlabumu. Šekspīra mīlētāji bija superegoisti, kas ziedoja uz patmīlības kulta altāra visu, kas tiem bija. Kādreiz pateicu šīs domas savam skolotājam, viņš atbildēja klusām, citiem, nedzirdot:

—  Klusējiet,manu zēn . . . Jūs laužaties vaļējās durvīs un sakāt galīgi banālas lietas. Bet sociālā godkārība tās aizliedz izteikt pārāk skaļi.

Par spīti saviem miljardiem, mans tēvs katru dienu var apmierināt savas sentimentālās vēlēšanās. Viņu mīl, viņu pieviļ gluži tāpat kā nabago. Lūk, kāda ir mīlestība.

Jūs teiksiet: «Un draudzība?»

Draudzība? Tā tāda pati. Vispirms, eksistences cīņa cirtuši lielu robu nesavtīgai draudzībai. Zeltu pārbauda ar proves akmeni. Draudzību pārbauda ar čeku grāmatiņu. Manam tēvam daudz draugu tādēļ, ka viņš prot dot.

Kādreiz viņš man teica:

—  Man ir divdesmit intīmu draugu . . . Tātad — deviņpadsmit lieki! Turklāt tie nav vienmēr tie paši. Man tuvojas. Mani mīl. Mani piekrāpj. Es maksāju. Mani dievina. Un vēlreiz pagrābj manā bankas kontā. Es atļauju. Tad es atvelku ēsmu. Un draudzība, skaistais putniņš, aizlido prom. Atnāk cits. . . Pirmajos sešos

mēnešos — nesavtīgs … Es neuzticos, gaidu kādu nodevīgu vārdiņu, kas atklātu viltību. Kapitālu ieguldīšana. .. Aizņēmums . .. Ģeniāla ideja… Es piekrītu, jo nemēdzu draudzību nogalināt ar vienu vesera sitienu kā nēģeris, kas strādā Čikāgas kautuvēs … Es to noindēju bez sāpēm, pamazām aizverot savas kases atvilktnes… Tā iet pasaulē, mans mīļais bērns.

Es apjucis protestēju:

—  Bet, tēvs,— nabagiem taču ir īsti draugi?

Mans tēvs sāka skaļi smieties, kas negadās bieži:

—  Vai esi redzējis lielu draudzību nabadzīgo starpā? Jā, divi klaidoņi bez centa kabatā reizēm var būt īsti draugi. Bet, kad viens atrod kniepadatu un ar to kļūst bagāts, viņu draudzība ir nāvīgi ievainota. Un, ja nauda draudzību nenokauj, to dara sieviete. Manās Rašfordas fabrikās vakar divi darba uzraugi nāvīgi sakāvušies kādas iesaiņotājas, zilacainas meitenes dēļ! … Mans dēls, cilvēka dvēsele ir tikpat riebīga, kad tā pelna piecus dolārus dienā, kā tad, kad tā pelna piecus simtus dolāru minūtē.

Pārliecinājies, ka manam miljardierim tēvam netrūka ne mīlestības, ne draudzības, turpināju dzīves novērošanu. Vispirms — taisnību. Tēvs tiesājās ar Mičiganas valsts padomi par to, ka nebija ievērojis darba likumus. Kādu rītu advokāti smiedamies iznāca no viņa biroja. Satraukts jautāju tiem, kas tēvam piespriests, sods vai milzu nodoklis. Viņi sāka smieties vēl skaļāk:

—  Guliet mierīgi, jaunais cilvēk. . . Gan jau jūsu tēvs panāks, ka to attaisno . . .

—  Viņš apsolījās vairs tā nedarīt?

—  Nē. Viņš iemaksāja 100 000 dolāru, kur vajadzēja . . . Un viņš darīs tāpat! Seanss sāksies no jauna!

Uzlūkoju citu pēc cita šos likumu pazinējus. Viens no tiem iežēlojās par mani. Viņš izņēma no mutes milzīgu cigāru un piebilda:

—  Mīļais draugs, iekaliet labi šo atziņu galvā. Ja cilvēks var katru komisijas locekli padarīt par miljonāru, tad to ar vienpadsmit balsīm pret vienu allaž atzīs par nevainīgu.

Pēc trim mēnešiem kādā citā gadījumā man bija izdevība pārliecināties par advokāta vārdu pareizību.

Šoreiz tēvs bija izdarījis sentimentālu nerātnību ar jaunu un skaistu Holivudas aktrisi, kura dzīrās tam likt dārgi samaksāt par savu skūpstu aromu un savas padevības burvīgumu. Mani atkal pārņēma nemiers. Kad to pateicu tēvam, viņš pasmaidīja:

—  Guli mierīgi, mans dēls … Mis Nansija de Lizē vēl nesaplacinās jūsu mantojuma tiesu.

Un tomēr es zināju, cik bargi mūsu zemes likumi soda džentlmeņus, kas gribējuši izbaudīt aizliegtu trīsu saldumu. Bet es nezināju, cik gudri ir mūsu advokāti. Nervu ārsti, psihiatrijas eksperti tiesai apliecināja, ka mis Nansija de Lizē izrādot vājprātības sākuma pazīmes. Viņas prasību noraidīja, un viņu pašu piespiedu kārtā ievietoja psihiatriskajā slimnīcā. Vakarā pēc sprieduma pasludināšanas visi trīs likumu vīri man draudzīgi sita pa muguru un teica:

—  Mēs nokārtojām labu lietu . . . Jaunā pārdrošniece prasīja 300 000 dolāru savas ievainotās sirds dziedināšanai. Eksperti par 70 000 dolāriem apsolījās atrast zirnekli viņai bēniņos. . . Nansija sapratīs, ko nozīmē mīlas rotaļas ar tādu vīru kā jūsu papiņš!

Jau teicu, ka mans tēvs ir visvarens un ka tiesa un taisnība viņam ir vārdi bez kādas nozīmes. Es varētu minēt neskaitāmus citus piemērus. Bez saviem miljar-. diem palikušam, viņam vajadzētu mūža galu pavadīt cietumā. Bet tagad viņš ir godājams, cienījams, ievērojams. Nekronēts karalis, sirdsapziņu diktators — tās lokās viņa priekšā: viņš varētu izdarīt slepkavību un tomēr izbēgtu no elektriskā krēsla.

Esmu meklējis viņa zelta varas robežas un neesmu varējis tās atrast. Zinātnieki, jūs teiksit? Kurš zinātnieks atteiktos pieņemt brīnišķīgu laboratoriju, kur tas varētu veikt savus pētījumus, pretī dodot tikai mazu nevērību pret savu sirdsapziņu? Kurš mediķis nedotu atzinības apliecinājumu, ja par to dibinātu zinātnisku bibliotēku, ja par to dotu gramu rādija, kas tam nepieciešams radioaktivitātes pētījumiem, ja par to sagādātu miljonus, kuri vajadzīgi, lai atrastu jaunu serumu, kas glābtu tūkstošiem cilvēku dzīvību?

Nerunāsim par politiķiem. Politiķu sirdsapziņa ir automāts, kur, lielāku vai mazāku naudas gabalu iemetot, atveras lielāka vai mazāka atvilktne ar saldumiem. Tātad — kas vēl atliek? Mans tēvs var nopirkt zinātni, spriedumus, likumus, mīlestību, draudzību, godu. Vienīgi veselība nav pērkama. Bet viņš ir vesels un nedzer neko citu kā ūdeni.

Atkārtoju: mans tēvs var visu šajā brūkošajā debesskrāpī, ko mēs saucam par pasauli. Laimīgi sacenzdamies ar misteru Henriju Fordu, viņš pelna trīs miljardus gadā ar savām fabrikām, raktuvēm, petrolejas avotiem un tirdzniecības floti. Viņš dod darbu un maizi 150 000 strādnieku … Tā ir krietni lielas Eiropas valsts armija. Ja viņam iepatīkas, viņš var izputināt vai padarīt bagātus desmit miljonus spekulantu pasaules galvenajās biržās. Āzijas satrapi, kas, desmit tūkstošu bruņotu jātnieku priekšgalā cīnīdamies, asinīm ierakstījuši savu gribu vēstures lappusēs, ir tikai rātni bērni salīdzinājumā ar viņu. Mans tēvs var visu . . . Bet viņš nevar mani darīt laimīgu.

Jo — es neesmu laimīgs. Kopš sevi apzinos, nezinu, ko nozīmē vārds «vēlēties». Nekad neesmu varējis kaut ko vēlēties, jo mans tēvs tūliņ izpildīja visas manas iegribas. Nekad neesmu izbaudījis prieku, ilgojoties pēc kādas rotaļlietas, ceļojuma, rotas vai dārglietas. Ko tikai man iegribējās, to tūliņ dabūju. Piecpadsmit gadu vecumā reiz iedegos naidā pret skolasbiedru, kas mani pazemoja un saboksēja, citiem redzot. Gribēju viņam atriebties. Mans tēvs pieprasīja, lai viņu izslēdz. Un nākamajā nedēļā skolotāji jau bija atraduši iemeslu un viņu izslēguši no skolas. Astoņpadsmit gadu vecumā gribēju flirtēt ar skaistu, jaunu studenti, kas mani nicināja. Tā bija drāma. Likās, ka mana pirmā mīlestība būs nelaimīga. Man, tik izlutinātam bērnam, pirmo reizi gadījās šķērslis. Bet skaistās studentes izturēšanās drīz mainījās. Viņa kļuva laipna, koķeta, padevīga. Mūsu flirts ilga vairākus mēnešus. Jutos kā debesīs, kad, pateicoties nejaušam gadījumam, pēkšņi uzzināju, ka tēvs slepus ar dāvanām pielabināja nepadevīgās meičas sirdi. Katrs mūsu izgājiens, mūsu deju vakars, mūsu izbraukums viņam maksāja kažoku, jaunu ģērbu, rotaslietu . ..

Mana jaunā mīlestība bija nāvīgi ievainota. Atteicos ar viņu turpmāk satikties un remdējos ar saviem boksa cimdiem.

Tagad man ir divdesmit četri gadi. Kopš pilngadības esmu izšķiedis krietni daudz naudas. Bet neesmu izdarījis nekā derīga. Man kauns par sevi. Tēvs man dod līdz mūža galam miljonu dolāru gadā. Nezinu, kā lai izdodu tik daudz naudas, nekļūdams smieklīgs.

Tagad paskaidrošu, kādēļ saķildojos ar tēvu un pieņēmu kādu lēmumu, kas jums droši vien šķitīs savāds.

Vai arī — gluži vienkārši smieklīgs.

III

28. maijā.

Ne tādēļ es saķildojos ar tēvu, ka viņš man liegtu precēt līgavu pēc mana prāta (es nemaz nedomāju precēties), ne arī tādēļ, ka viņš būtu atteicies maksāt manus kāršu parādus.. . Nē. Jūs nekad neuzminēsiet, kādēļ mums sākās tik nikna ķilda, ka es nolēmu labāk atstāt dzimteni un apmesties šeit, Parīzē.

Pērngad, kad saimnieciskā krīze sašķobīja Amerikas tirgu, Rašfordas fabriku strādnieki (Ziemeļu Mičiganā) uzsāka streiku. Viņi pieprasīja stundā piecus centus vairāk. Mēģinājums izlīgt ar arodbiedrībām palika bez sekmēm. Mans tēvs ar saviem direktoriem, saniknots, ka nevarēja laikā nodot Bolīvijas valdības pasūtījumu par 150 miljoniem, nolēma izsludināt lokautu Rašfordas un apkārtnes fabrikās. Bez 25 000 streikotāju atlaida vēl 30 000 strādnieku, un fabrikas nodeva mobilizētās policijas apsardzībā. Tur vēl mana tēva griba uzvarēja ar Ziemeļu Mičiganas valdības atbalstu: tā viņam varēja pateikties gan par ievēlēšanu, gan par veiksmi politikā.

Lokauts ilga divus mēnešus. Kādu dienu pie manis atnāca sociālistiskās-Ņujorkas avīzes reportieris un piedāvājās izvadāt mani pa Rašfordas nomalēm.

— Varbūt tā jums būs laba mācība,— viņš teica.

Es labprāt gāju tam līdzi. Viņš mani ieveda drūmās strādnieku rajona ielās, kur mēs, uzdodamies par citām personām, iegājām streikotāju dzīvokļos. Sis ceļojums man bija traģisks atklājums. Tūkstošiem proletāriešu, kas dzīvoja no darba, ko mans tēvs tiem deva, tagad mira badā. Vienā vietā redzējām nabadzību, otrā — trūkumu un postu. Sievietes saņēma mani un manu pavadoni bailēs un sāpēs stingušām sejām.

Vienā vietā redzēju mazus bērnus šūpulī raudot ar tukšām piena pudelēm rokās. Citā namā bez darba palicis jauns, spēkus zaudējis strādnieks kopa slimu, nespējīgu māti. Zāļu nebija. Citur bija izmisums, mēms naids, briestošs dumpis. Pirmo reizi dzirdēju ļaudis sūdzamies par iekārtu, kas man līdz šim bija sniegusi tikai priekus, puķes un smaidus.

Kad pabeidzām bēdīgo inspekciju, sociālistu reportieris mani ieveda viesnīcā un klusu pasūtīja divas glāzes stipras tējas. Tad, pēkšņi pagriezies pret mani, cieši ieskatījās man acīs un, manu svārku apkakli satverdams, čukstēja:

—  Klausieties, manu zēn… Ja neesat gļēvulis, jau šovakar ejiet pie tēva un pastāstiet, ko jūsu acis redzējušas. Par cilvēkiem, kas mirst badu, un mātēm, ko plosa nemiers; par jaunekļiem, kas savelk dūres, kad garām aizbrauc bruņoti policijas automobiļi, un par veciem ļaudīm, kas noliec galvas, domādami par rītdienu. . . Sakiet to visu viņa majestātei, jūsu tēvam, un jautājiet, kas viņam sirdī, tērauda gabals vai cilvēka asinis.. . Sapratāt?

To pašu vakaru es apņēmīgi iegāju tēva darba kabinetā. Viņš sarunājās ar kādu administrācijas padomes viceprezidentu un savu Santafē raktuvju galveno direktoru. Mana ierašanās un noraizējusies seja viņu pārsteidza:

—  Kas tev sāp, manu zēn?

Viceprezidents Sailess Makgregors, kas pret mani juta visai mērenas simpātijas, ironiski ieminējās:

—  Aleks droši vien raizējas par pokera parādiem . . . Viņš grib iegriezt mazu robiņu tēva'kasei!

Tas bija par daudz… Es vairs nevaldījos. Attēloju viņiem patētisko ainu, ko biju redzējis Rašfordas nomalēs. Attēloju ciešanas, kuras biju novērojis. Runāju ar jaunas dvēseles dedzību, kas nevar palikt nejūtīga, redzot cilvēku ciešanas. Un nobeidzu, iesaukdamies:

—  Redziet, tēvs, kas man sāp! … Lai dabūtu šos piecus centus stundā, veseli četrdesmit tūkstoši strādnieku iet bojā. . . Bērni varbūt nomirs, tiem trūkst piena un rūpīgas kopšanas . .. Lai jūs varētu piecus centus vairāk nopelnīt, četrdesmit tūkstošiem no fabrikām padzītu strādnieku bada un trūkuma izmisumā jālād sociālā iekārta.

Mans tēvs pārsteigts noskatījās līdzstrādniekos. Misters Sailess Makgregors pieliecās, paostīja man zem deguna un konstatēja:

—  Bet nē. . . Viņš nav dzēris .. . Viņš nesmird pēc degvīna…

Manām dusmām vairs nebija robežu. Pagriezos pret viceprezidentu un saucu:

—  Tātad, pēc jūsu domām, jābūt piedzērušam, lai redzētu, ka jūs ar savu cietsirdību proletariātu dzenat revolūcijā. Kurš no mums vairāk pelnījis nicināšanu, jūs ar savu rēķināšanas mašīnu smadzeņu vietā vai es ar sirdi, kas nevar palikt vienaldzīga, redzot citus ciešam?

Tēvs mani pārtrauca.

—  Manu zēn,— visos manas dzīves nopietnākajos brīžos tēvs mani tā mēdza saukt,— žēl, ka tu atmosties un sāc interesēties par ekonomiskiem jautājumiem tieši laikā, kad mani strādnieki streiko… Ja tu pēdējos trijos vai četros gados būtu vairāk interesējies par manām niecīgajām veikalu lietām, tad gan tā nerunātu. . . Nudien, šis zēns man atgādina Zigfrīdu, kas pēkšņi pamostas uz klints un ierauga, ka pasaulē ir trūkums un ciešanas . .. Sakiet, Sailes, tas taču bija Zigfrīds, ko pūķis Brunhilde atmodina no miega Vāgnera gabalā, vai ne?

Viceprezidents izlaboja:

—  Nē, šefa kungs, jūs maldāties. . . Brunhilde ir Tanheizera līgava, un viņu pamodina Zigfrīds, Loengrīna dēls .. .

Ja man tovakar būtu bijis jautrāks garastāvoklis, es būtu sirsnīgi pasmējies par to, kā misters Sailess Makgregors komentē Vāgneru. Bet es atbildēju nopietni:

—  Tēvs, tomēr ir tiesa, ka piecu centu dēļ jūs četrdesmit tūkstošiem cilvēku liekat ciest badu.

—  Tu spried kā bērns, dzejnieks vai filantrops . . . Pieci centi par astoņām stundām dienā, iznāk četrdesmit centu .. . četrdesmit tūkstošiem strādnieku četrdesmit centu vairāk, tas nozīmē sešpadsmit tūkstošus dolāru dienā . . . Rašfordas vispārējie izdevumi mums neatļauj tādu paaugstinājumu; citādi mums jāpaaugstina cenas par divpadsmit procentiem, un tas nozīmētu — zaudēt

Bolīvijas valdības pasūtījumu. Eiropieši mūs pārsolītu, un mūsu strādniekiem zustu drošs darbs pieciem gadiem . . . Kamēr viņi to nesapratīs un gribēs ar varu grozīt ekonomiskos apstākļus, viņi cietīs, bet tikai paši savas vainas dēļ.

—  Tēvs, jūs neesat redzējis, kā viņi cieš . . . Citādi jūs tā nerunātu . . . Sie ļaudis nedzīvo uz citas planētas .. . Tie dzīvo tikai divdesmit jūdžu no jūsu paša rezidences.

—  Nav iespējams prātīgi runāt ar cilvēkiem, kas grib nokaut zelta olu dējēju vistu.

—  Bet viņi ir tik nelaimīgi! Ja jūs būtu cēlsirdīgs cilvēks, jūs viņiem dotu no savas kabatas, ko viņi prasa. Jūs esat diezgan bagāts.

Tēvs, Sailess Makgregors un Santafē raktuvju direktors sāka tik briesmīgi smieties, ka es apjucis neviļus paskatījos viņos. Vai biju izteicis ko smieklīgu?

—  Manu zēn, tu sāc sacensties ar ielas sprediķotājiem. . . Drīz laikam tevi redzēšu, sludinot prieka vēstis sliņķiem emigrantiem, kas Ņujorkā gaida nobirstam debesu mannu čeku veidā. . . Tev ir divas kurpes? Tad rīt no rīta vienu atdod pirmajam nabagam, ko satiksi ceļā, un pats lec uz vienas kājas mājās.

—  Tēvs, nejokojiet tā!

—  Bet, debesu dēļ, es nemaz nejokoju! . . . Mazliet par vēlu ievēroju, ka esmu devis dzīvību jūtīgam zēnam, kam nepatīk redzēt nabadzības ainas … Ja tu būtu no divpadsmitā līdz divdesmitajam gadam pats bijis nabadzīgs, ja tu būtu dzīvojis starp nabagiem, gulējis pagrabos, cietis badu, atsacījies no priekiem, tad zinātu, ka dzīve ir nesaudzīga cīņa, kur gļēvuļi grib sasniegt tikpat daudz kā īstie cīnītāji un sliņķi prasa, lai tiem paaugstina algu uz čaklo rēķina . .. Bet nerunāsim vairs par to! Ej ar saviem sociālistu reportieriem meklēt jaunu pasauli, ja tev tā tīk; ej pie lielinieku mītiņu durvīm dalīt proklamācijās ietītas karstas desiņas, ja tas apmierina tavu sirdsapziņu . . . Bet nejaucies vairs ekonomiskās problēmās, kur cīnās amerikāņu rūpniecība.

—  Jā gan .. . Un es saku jums ardievas, jo man kauns būt cilvēku nelaimes izmantotāja dēlam!

Es izgāju no tēva darba kabineta un iegriezos vienā no mazajiem saloniem, kur mana māte sārtu abažūru gaismā lika kārtis. Mana dārgā, vecā, tik maigā un tik atturīgā māte. . . Kāds pretstats! Līdz pat savai pēdējai stundai glabāšu mīļas atmiņas par viņas kluso labsirdību, viņas maigo, skaidro, mierinošo balsi. Kurš gan viņu, bez dārglietām, bez spožiem tērpiem redzot, noturētu par miljardiera kundzi! Kā industrijas mag nāta vājai ēnai viņai bija tikai viena vēlēšanās: izpelni ties piedošanu, ka viņa apprecējusies ar pārāk bagātu vīru, un pēc sava prāta izdot naudu, ko tēvs viņai deva labdarīgiem mērķiem. Viņa man reizēm mēdza teikt:

—  Alek. . . Tēvs kļuvis man par daudz varens, par daudz spēcīgs, par daudz augsts.. . Lai Dievs dod, ka viņam reiz nebūtu ar ciešanām jāizpērk šīs pārmērīgās bagātības laime. .. Vakar es ienesu laimi divdesmit lielās dzimtās . . . Sešas mātes mani raudādamas apskāva. Es šonakt labāk gulēju. Man šķiet, ka mana labdarība novērsīs nelaimi no tēva ceļa . . .

Arī tovakar māte lika kārtis. Sirmie mati vainagoja viņas noliekto pieri. Viņas pirksti lēnām kārtoja uz galdauta kārtis; viņas bālie pirksti, kurus rotāja viens vienīgs vienkāršs sarkana zelta gredzens ar nožēlojamu, mazu briljantu — mana tēva pirmā dāvana, ko tas viņai bija devis pirms trīsdesmit gadiem, noguldīdams bankā savu pirmo dolāru tūkstoti. . .

Viņa paskatījās manī, noraizējusies par manu satraukto seju.

—  Kas jums kait, mīļais?

—  Māt, man uz kādu laiku jāatvadās no jums. Es ļoti saķildojos ar tēvu.

Izstāstīju viņai, ko dienu biju darījis, pastāstīju sarunu ar tēvu. Viņa skumji nopūtās.

—  Ai, mans bērns … Sie streiki. . . Sis briesmīgais lokauts … Sis posts, kas ar katru nedēļu aug . . .

—  Mīļā māte, vai nesaprotat, ka mans tēvs un viņa palīgi ir nožēlojami cilvēki? … Jā, bīstami cilvēki, kas mūslaiku sabiedrību noved katastrofā. Mēs runājam ar sirdi, viņi atbild "ar saviem skaitļiem… Ekonomisko likumu vārdā viņi liek saviem kareivjiem mirt. . . Tēvs un daži viņa sāncenši, lielo trestu vadītāji cilvēcei^ bīstamāki nekā renesanses kondotjeri, senlaiku tirāni, Āfrikas cilšu virsaiši. . . Viņi nokauj pamazām, viņi posta, ko grib, viņi ir tūkstošiem verdzinātu dvēseļu likteņa lēmēji un neierobežoti kungi.

Māte satraukta, noraizējusies pacēla galvu. Mani nolūki viņu interesēja vairāk nekā viss pārējais. Viņa saņēma manas rokas:

—  Nu tad, mīļais dēls … ko jūs gribat darīt?

—  Vēl nekā nezinu . . . Bet es braukšu uz Eiropu: gribu aizmirst šos murgus, gribu bēgt no šī zelta, kas mani saindē. . .

—  Alek, jūs gribat mani atstāt?

—  Jūs ne, mīļā māte. . . Bet man kādu laiku nepieciešama gaisa pārmaiņa, gribu brīdi aizmirst, ka man ir tēvs, cilvēks, kas sev vienam pašam atļaujas lielas galvaspilsētas budžetu. Zvēru jums, man jāatgūst garīgais līdzsvars. Daudzi mani draugi Ņujorkā un Čikāgā ilgotos kļūt par tēva veikalu līdzdarbiniekiem. Zinu desmit, divdesmit tādu, kas teiktu: «Tēvs pelna trīs miljardus gadā… Es pēc desmit gadiem pelnīšu četrus!» Tikai ne es… Es nevēlos būt bagātākā vīra dēls. . . Tas ir Nesa krekls, kas mani dedzina. . . Tātad, piedodiet, māt, ka sakravāju savas somas un kāpju kuģī. Braukšu uz Parīzi un mēģināšu Francijā atgūt zudušo gara līdzsvaru.

Nabaga mīļā māte.. . Vēl ilgi kuģī «Parīze» redzēju viņas sirmo matu, viņas skumīgā skatiena vīziju, dzirdēju viņas maigo balsi, kurā izskanēja bēdas par vienīgā dēla ķildu ar tēvu, viņas dievu. Mans vienīgais mierinājums uz trimdas sliekšņa bija pārliecība, ka viņa darīs savā apkārtnē vēl vairāk laba, cerēdama tā pasargāt mīļoto vīru no nelaimes.

* ♦ ♦

Trīs gadus nodzīvoju Francijā, ne reizes nebraucis uz dzimteni. Tēvu neesmu redzējis. Māti esmu skūpstījis ik gadus, kad tā atbrauca mani Parīzē apciemot. Sie trīs gadi man nav devuši mieru. Man ir bijušas dēkas, kas palīdz kavēt laiku, bet neesmu darījis nekā derīga. Bez amata un specialitātes es nederu nekam. Mans Ņujorkas advokāts katru semestri iemaksā Garantiju trestā uz mana vārda 500 000 dolāru, no kuriem ne ceturto daļu nevaru iztērēt. Man tagad ir divdesmit seši gadi. Nevaru vairs turpināt tik nenoteiktu dzīvi: ik četrus mēnešus mainīt luksa automobiļus, ik vakaru sešos piedāvāt kokteiļus un olīves piecdesmit podlaižām, kam lielākais prieks piedzerties uz citu rēķina. Reiz bija putnu burvis, ko Tileriju dārzos katru pēcpusdienu pavadīja simts izsalkušu zvirbuļu. Es esmu Riča bāra burvis, un mani izslāpušie putni sniedzas pēc glāzēm, kuras tiem pasniedzu.

Ja labi apdomāju, mana dzīve ir atentāts pret veselo saprātu. Man vajadzētu apspļaudīt savas nožēlojamās personas ēnu. Visiem dzimtu tēviem, kas ar bada algu audzina četrus bērnus, vajadzētu mani izpļaukāt, visiem redzot ielā, kad izkāpju no automobiļa, un atdot mani pūļa apsmieklam.

Reiz izsūdzēju savas raizes kādam no maniem Parīzes draugiem, skeptiskam, bezgalīgi izsmalcinātam puisim, kas prata eleganti pielietot skaisto Voltēra ironiju.

Viņš man atbildēja:

— Nabaga Alek, jūsu raizes jums dara godu, bet laimes lutekļu vidū tās ir liels retums. Pavērojiet savā apkārtnē, Siro un Ambasadoru restorānos, Doviļā, Biaricā, Kannās internacionālo miljonāru falangu. . . Vai tiem bagātība dedzina ādu? Vai domājat, ka viņi gaida proletariāta atriebēja dūres, kad tie vakarā aizmieg, izdevuši tūkstoš franku no personas par vakariņām, atstājuši divus simtus kredītbiļešu uz spēļu galda vai piecus simtus Kartjē dārglietu veikalā par smaragda rotu mīļākai, kas tos pieviļ? Ai, nē! . . . Reiz jautāju bagātai dāmai, likteņa luteklei, ko tā darītu, ja viņai kādu dienu vajadzētu strādāt kalpones darbus . . . Viņa atbildēja: «Es gulētu pie grīdu vaskotā ja, lai viņš slauka istabas manā vietā.» Mīļo Alek, īstenībā jūsu gadījums ir ļoti rets, un vispār bagātie mazāk rūpējas par nepieciešamo, kā viņu tuvākajam trūkst, nekā par lieko, bez kā viņi paši neprastu dzīvot.

Drauga vārdi mani neapmierināja. Pazīstu bagātnieku egoismu. Citu noziegumi manu sirdsapziņu neatvieglo. Pēc ilgām pārdomām nonācu pie svarīga lēmuma. Šķīros galīgi no trūdošās pasaules, kurā līdz šim dzīvoju. Atdāvināju savus četrus smokingus un piecas frakas viesnīcas viesmīļiem, atdevu savus automobiļus izputējušiem krievu prinčiem, kufi vizina ar dārgakmeņiem apkārušās avantūristes, iemetu savas kravates pērles somiņā pirmajai midinetei, kas nāca pār Vandomas laukumu un varbūt pat nenojauta šo pērļu īsto vērtību, telefonēju savai bankai un aizliedzu izpaust manu adresi, nosūtīju savai pēdējai draudzenei briljanta kaklarotu, pēc kuras tā ilgojās un fiktīvu adresi Maiami kūrortā; tad, pārtraucis sakarus ar sabiedrības ļaudīm un draugiem, es iesāku lielo dēku.

Lielo dēku? . . . Jūs zināsiet gan, ko tā nozīmē miljardiera dēlam: es nolēmu valkāt vienkāršas drēbes un neizdot vairāk par četrdesmit frankiem dienā.

IV

Parīzē, 1930. g 2. jūnijā.

Pagājušas divas nedēļas kopš tās dienas, kad Rauls man izstāstīja dīvaino stāstu. Un šajās divās nedēļās tikai tik ilgi esmu izgājis no istabas, cik nepieciešams, lai paēstu un brīdi kājām pastaigātos pa Marsa laukumu. Pats nesaprotu, kādēļ tā steidzos atpakaļ savā jumta istabiņā, kur tiešām nav nekā tāda, kas varētu mani valdzināt.

Un tomēr . . . Neizskaidrotais noslēpums mani vilina pret paša gribu. Slimīga ziņkāre, jūs teiksiet? Bez šaubām. Sis noziegums gluži nedabīgi nodarbina manu prātu. Gadījums mani novedis līdz šīm pēdām, un man liekas, šim noziegumam būs kāda loma manā dzīvē. Bet nojautām jau nevar ticēt. Kad bušu vairākas dienas domājis par frakotā kunga līķi manā gultā, tukšo šampanieša pudeli uz naktsgaldiņa, zīda tērpa čaukstēšanu zem gultas, kamēr noziedzniece lien nišā, no kurienes tai ērtāk savu upuri nošaut; kad būšu apnicis domās skatīt šos uztraucošos tēlus, tad es domāšu par citām lietām. Aizmirstība ir izmocītu dvēseļu miega zāles.

Jūnija vakari ir tomēr tik jauki. Ap deviņiem, pie loga stāvot, redzu, kā blāva krēsla ielīst manā klusajā ielā un aptver tālākos namus, kur vaļējos pilsoņu ēdamistabu logos spīd dzeltena gaisma; dzirdu, kā norimst vakara vēja šalkas koku zaros pār ogļu tirgotāja mājiņas zemo jumtu . . . Mierīgas dekorācijas. Gausi inscenēta cilvēcīgā komēdija ar dialogiem pusčukstā. Bet man aiz muguras, šajā kaļķiem izbalsinātajā kubā, kas izklāts vietām no mitruma atlupušām puķainām papīra tapetēm, nezināmi aktiuri spēlējuši necerētu drāmu un, nenogaidīdami publikas aplausus, nozuduši uz visiem laikiem .. . Nāve paturējusi savu noslēpumu. Rūpīgi grimētā primadonna aizbēgusi. Un veltīgas bijušas Eiropas policijas pūles to notvert.. .

Citu nakti man pēkšņi likās, ka es redzētu baltu roku stiepjamies pār manu segu. Tā bija sievietes roka ar brauniņu, ar mirdzošu briljantu pirkstā … Es satrūkos un pamodos . . . Pastiepu roku un satvēru — iesietu grāmatu, ko pirms iemigšanas tiku lasījis.

Vakar vakarā lasīju, gultā guļot. Logs bija vaļā. Vēja pūsma plivināja izbalējušos aizkarus. Drēbei pieskaroties, iečabējās atplīsušo tapešu papīrs pie sienas, un es neviļus pacēlu galvu. Es būtu varējis zvērēt, ka manā nišā ieslīd sieviete tafta ģērbā. Muļķīgas iedomas! Man bija kauns par satrūkšanos, un es nodomāju:

«Zēl, ka tā nebija skaistā Leblona kundze! Mēs būtu patērzējuši par interesantām lietām!»

Arī šonakt vēl sēdu atzveltnī. Ko es te daru? Man vajadzētu turpināt iesākto ceļu, meklēt no posta glābjamus cilvēkus, nelaimīgos, kas gaida manas gribas brīnumu . . . Ak, mana griba! … Tā ir akrobāte, kas žonglē ar cēliem nodomiem . . .

Misters Aleks Patersons, jūtu cilvēks, bagātnieks, kas kaunas savas bagātības, žonglē ar cēliem mērķiem. . . Bravo! Bet nē, orķestra nelgas, vēl neaplaudējiet Patersonam junioram . . .

Gribas nespēks? Kultūras pagurums? Uzvarēt haosu, kas mūsu pašu dvēselē? Neatrisināmi jautājumi, kas man paslīd garām kā karuseļa koka zirdziņi. Jautājumi griežas. Bet atbildes paslēpušās, kad karuselis sācis griezties. . . Varbūt 35 670. gadā pirms Kristus dzimšanas.

īstenībā es esmu vājš cilvēks. Reižu reizēm man gadās labi nolūki. Iecietīgs sprediķotājs mani izceltu kā labsirdīga bagātnieka paraugu. Bet man bail periodiski būt labsirdīgam bagātniekam. Vai vājais var būt derīgs? Par mani daudz gudrāki erudīti šo problēmu apgrozījuši kā cāļa skeletu šķīvī. Par spīti viņu retorikai, baidos, viņiem nebūs daudz ko ēst. Patiesībā, kas nekā nedara, tas pasauli novērtē pareizi. Mūki un faķīri sapratuši, ka, neko nedarot, tie ir visderīgāki.

Šonakt, atzveltnī sēdot, ceļu hipotēzes. Lai uzlabotu trūkumcietēju stāvokli? Nē. . . Es mēģinu atdzīvināt sen aizmirsto noziegumu. Esmu atvadījies no savas dzimtas, saviem radiem, lai pētītu dīvainu noziegumu svešā pilsētā . . . Un es jūtu, ka nespēšu novērsties no šis takas, kuru esmu sācis iet. . .

Apziņa man čukst: «Ej, palīdzi nabaga ļaudīm, kas slavēs tavu augstsirdību.» Un instinkts čukst pretī: «Pārmeklē šo istabu, varbūt atradīsi aizmirstās drāmas pēdas.»

Jā, visdīvainākais,— es no jauna pārmeklēju savu istabu. Nu jau trešais vakars, kopš rakņājos šajā divdesmit kvadrātmetru telpā, izkratu atvilktnes līdz pēdējai spraugai, iztaustu mēbeles, pārcilāju kumodi, desmito reizi pārkravāju etažeri.

Ko es meklēju? Nezinu. Nekas vairs nav atrodams. Franču policija te bijusi pirms manis. Un tomēr, citi manā vietā būtu tikpat ziņkāri. Sieviete ar neīstu vārdu šaubīgā viesnīcā izdarījusi slepkavību, skaista, labi ģērbusies sieviete ar lielu briljantu pirkstā. . . Sieviete ar eņģeļa muti un netikles acīm,— tā kalpone teikusi. . . Ai,

kaut es dzirdētu šīs sievietes atzīšanās stāstu!

* * *

Pulkstenis pusviens. Iela dus. Ogļu tirgotāja pagalmā ņaud kaķis. Mans modinātājs skaita sekundes savu tikšķienu ritmā. Es nelasu. Es neeju gulēt. Sēdu atzveltnī un sapņoju.

Pēkšņi man prātā ienāk kāda doma. Es paņemu cepuri, cimdus, izeju uz ielas, pasaucu taksi Sufrēna avēnijas stūrī un saku šoferim:

—  Aizvediet mani līdz «Žurnāla» redakcijai. . . Rišeljē ielā.

Varbūt mana ideja nav peļama. Lai kā, tā apmierinās manu ziņkārību. Redakcijā iegājis, lieku nodot vizītkarti informācijas šefam.

—  Vai gribat runāt ar Merkadjē kungu?— zēns man jautā.

—  Jā, personīgā lietā.

Mani ieved birojā. Stādos priekšā kā Kalifornijas avīzes redaktors. Merkadjē kungs, kā visi franči, kad tiem darīšana ar kolēģi, mani saņem sirsnīgi un laipni. Mēs Amerikā sakām: «What can I do for you?8 «Kā varu jums palīdzēt?» Bet franči saka: «Kam varu pateikties par prieku jūs šeit redzēt?»

—  Redzat, Merkadjē kungs . .. Teikšu īsi. Mana avīze iespiež anketu par Eiropas aizmirstajiem noziegumiem . . .

Esmu dzirdējis par Leblona kundzes lietu, kādu noziegumu Grenelā, Beržēra ielā, kas noticis pirms pieciem gadiem . .. Varbūt atceraties?

—  Pagaidiet. . . Leblona kundzes lieta? . .. Man liekas gan. Es toreiz biju vienkāršs redaktors un pats rediģēju reportāžu par šo lietu.

—  Tā ir mana laime . . . Jūs man varēsiet sniegt noteiktas ziņas. . .

—  Labprāt. . . Varu nodot jūsu rīcībā mūsu laikraksta 1926. gada komplektu.

—  Es to izskatītu ar lielāko interesi. Bet vai varat man dot ziņas, kuras netikāt publicējuši? . . . Protams, jūs pats noslēpumaino Leblona kundzi neesat redzējis?

—  Personīgi nē . . . Bet varu jums parādīt viņas fotogrāfiju … Tā glabājas mūsu arhīvā.

—  Ko jūs sakāt! . . . Jums ir . .. Tātad ir zināms, kas viņa bijusi?

—  Jā. .. Leblona kundzes īstais vārds ir Dolorese Kabrēra. Vai jūs nezināt drāmas iznākumu?

—  Kādu iznākumu?

—  Pēc gada noslēpums atklājās. . . Bet presē par to maz rakstīja, jo tas notika tieši lielās zemestrīces laikā, kad aizgāja bojā trīs tūkstoši cilvēku . . . Policija beizot atklāja, kas bijusi noslēpumainā bēgle. Tāpat izzināja, ka Kabrēras kundze aizbēgusi uz Meksiku. Ārlietu ministrija pieprasīja Meksikai izdot noziedznieci mūsu iestādēm.

—  Un tālāk?

—  Nezinu, kas tur tālāk noticis, bet īsa «Associated Press» telegramma mums ziņoja, ka Kabrēras, alias Leblona, kundze, ko pieprasīja franču iestādes, Meksikā apcietināta un notiesāta uz pieciem gadiem spaidu darbos, šo sodu tā droši vien pašlaik izcieš — tikai esmu aizmirsis, kādā trimdas salā. Lūk, tāds bija īsumā Beržēra ielas drāmas epilogs.

Ja Merkadjē man būtu sniedzis ziņas par pazudušu radinieci, es nebūtu varējis klausīties ar lielāku ziņkāri. Dažas sekundes klusēju, tad jautāju:

—  Vai nevarat man parādīt Leblona kundzes ģīmetni?

—  Protams.

Viņš telefonēja arhīvam. Kāds jauns redaktors ienesa pieprasīto dokumentu. Merkadjē to pasniedza man. Gribēju kāri satvert pasniegto fotogrāfiju, bet tad savaldījos un paņēmu to gluži vienaldzīgi, kā rūdīts žurnālists, ko raibo notikumu hronika daudz neinteresē.

Manām izslāpušajām acīm parādās Leblona kundzes attēls. .. Savāda sieviete vakartērpā, lokans ķermenis un vilinošas acis. Vecās kalpones raksturojums bija gandrīz precīzs . .. Cik maiga jūtība slēpās viņas lūpu bērnišķajā smaidā, tikpat perversa izsmalcinātība atspulgojas viņas miglainajā skatienā zem smagajiem plakstiem! Melnie mati apgriezti un pakausī ieviļņoti, uzacis šauras un izliektas, roka, kas satur kažoka apkakli, muskuļota, solīda . .. Man šķiet, Leblona kundze labi prot rīkoties ar ieročiem.

Merkadjē mani iztraucēja no pārdomām.

—  Skaista noziedzniece, vai ne? . . . Neizskatās pēc parastas slepkavas. Atceros, ka toreiz, Grenelā — viņa bija apmetusies «Mazajā turkā», jums vajadzētu redzēt šo riebīgo zagļu midzeni!— viņa visus nama iedzīvotājus bija pārsteigusi un apžilbinājusi. Iedomājieties Kleridžas spožās sabiedrības dāmu, kas noīrē netīru istabu tik aizdomīgā vietā! . . . Atzīstos, es veselu nedēļu domāju par šī nozieguma psiholoģisko pusi. Ja es būtu romānu rakstnieks, es būtu šo gadījumu aprakstījis . .. Bet vēlāk — mēs taču savā amatā ik dienas piedzīvojam tik pārsteidzošas lietas, ka tāda Leblona kundze drīz aizmirstas . . . Bet, ja meklējat tematu interesantam rakstam savā avīzē, varu jums to ieteikt.

—  Vai neesat noskaidrojuši nozieguma apstākļus, ja tur vispār bijis noziegums?

—  Sākumā domāja, ka frakā ģērbtais vīrietis izdarījis pašnāvību. Citi apgalvoja, ka viņa to nogalinājusi. . . Pēc manām domām, notikusi slepkavība . . .

—  Romantisku iemeslu dēļ?

—  Domājams. Mirušajam kabatā atrada divdesmit tūkstošus franku. Viņa tam nekā nebija nozagusi, atskaitot krekla iniciāļus un vizītkartes, ko viņa bija krāsnī sadedzinājusi . ..

—  Vai jūs neizzinājāt kaut ko par viņas privāto dzīvi, kad policija atklāja viņas īsto vārdu?

—  Jā . .. Ja vēlaties, aizsūtīšu jums rakstus, kas toreiz parādījās mūsu avīzē.

—  Būšu jums ļoti pateicīgs. . . Un, ja tikai jūs pārāk neapgrūtinu, vai drīkstu lūgt šīs ģīmetnes kopiju?

—       Likšu to pārfotografēt, un jus jau rit saņemsiet attēlu. Kāda ir jūsu adrese?

—       Garantiju trestā . . . Merkadjē kungs, ja kādreiz atbrauksiet uz Ameriku, neaizmirstiet, ka man būs lielākais prieks darīt jūsu labā visu, kas manos spēkos.

—       Pateicos, Patersona kungs. . . Bet, jūs jau zināt, mums jāsēž pie mūsu sprāgušiem suņiem, kā mēdz teikt. .. Diemžēl mēs nekur netiekam!

Atvados no laipnā žurnālista. Pie biroja sliekšņa viņš man spiež roku un pēkšņi jautā:

—       Bet. . . zināt. . . Patersona vārds man nav gluži svešs. . . Man šķiet, jums Amerikā ir kāds slavens Patersons, miljardieris. Vai jūs varbūt esat viņam rada?

—       Ha! ha! … To es labprāt vēlētos . .. Bet ja es būtu miljardiera krustdēls . . .

—       Tad jūs nerakstītu raibo notikumu hroniku par rindu honorāru! … Es jokoju, kolēģi! … Uz redzi un visu labu!

» * *

Pulkstenis pusdivi naktī. Kājām eju atpakaļ uz viesnīcu. Man galvā domas griežas — griežas bez apstājas.

V

3. jūnijā.

—  Raula kungs, vai man nav kāda vēstule?

—       Jā, Alekša kungs . . . Jums atnesta aploksne . . . Mazā to ienesa jūsu istabā.

Aizelsies uzskrēju augšā. Degu aiz nepacietības. Visu pēcpusdienu mani mocīja šī nepacietība. . . Tagad tā izlaužas uz āru . . . Beidzot es zināšu . . .

Banka man piesūtījusi lielu aploksni, kas nolikta uz mana naktsgaldiņa. Atplēšu. Lūk, vispirms fotogrāfija . . . Tad raksti — avīžu izgriezumi. . . Aizdedzinu lampu un lasu sekojošas rindas.

Drāma Beržēra ielā

Leblona kundzes īstais vārds — Dolorese Kabrēra!

«Vēl nebūs aizmirsts savādais noziegums — ja tikai tas bijis noziegums — ko atklāja 1926. gada oktobrī «Mazā turka» viesnīcā Beržēra ielā, Grenelā. Vainīgo neizdevās notvert, un, tā kā nebija pēdu, policija pagaidām pārtrauca meklēšanu. Melnajās drēbēs ģērbtais upuris un tumšmate ar lielo briljantu palika nezināmi.

Bet gadījums, detektīvu dievs, šo noslēpumu beidzot atklājis. Noslēpumainās Leblona kundzes personība noskaidrota sekojošos savādos apstākļos. Inspektors Lardijs no kriminālnoziegumu atklāšanas brigādes ilgāku laikū sekoja kādai narkomānu bandai. Kokaīna cienītāji ik nakti satikās Abesu ielā, mazā bārā ar nosaukumu «Zelta grozs». Aizvakar tur nolēma izdarīt kratīšanu. Panākumi bija labi. Apcietināja un nopratināja kādus desmit kokaīnistus. Un cik liels bija policistu pārsteigums, kad tie, kādas apcietinātās sievietes somiņā, atrada veselu kolekciju avīžu izgriezumu, kas visi attiecās uz Beržēra ielas noziegumu.

Inspektori jauno sievieti nopratināja atsevišķi, un viņa, vēl narkozes iespaidā būdama, stāstīja labprāt. Viņa teica:—Ko? Jūs nezināt, kas bija «Mazā turka» noslēpumainā tumšmate? Tā taču mana draudzene . .. Dolorese Kabrēras kundze. .. Toreiz viņa oficiāli dzīvoja Kleridžas viesnīcā. . . Tagad jums būs tālu jāskrien, ja gribēsiet to noķert. Viņa aizbēga uz Ameriku. Ja laipni palūgsiet Kolumbijas un Savienoto Valstu iestādēm, varbūt uzzināsiet, kā viņai tagad klājas.

Policija pārbaudīja jaunās sievietes izteicienus. Viņas dzīvoklī atrada Kabrēras kundzes vēstuli no 1926. gada 7. oktobra, kas bija rakstīta uz Kleridžas viesnīcas vēstuļpapīra. Tālāk noskaidroja, ka Kabrēras kundze tiešām dzīvojusi minētajā viesnīcā no 1926. gada jūnija līdz novembrim.

Tātad noslēpumainās slepkavas maska beidzot noņemta.»

Otrs raksts skanēja šādi:

Doloreses Kabrēras dēkainā dzīve

Vai Beržēra ielas mīkla beidzot būs atrisināta?

33

«īstenība reizēm pārspēj vispārdrošāko izdomu. To mums lieku reizi pierāda Kabrēras, alias Leblona, kundzes lieta, kas sākās «Mazā turka» viesnīcā Grenelā.

1—23

Uzziņā noskaidrojās, ka Kabrēras kundze bijusi internacionālā aristokrātu sabiedrībā ļoti pazīstama persona. Bet kas varēja iedomāties, ka šī piļu un dānsingu apmeklētāja bijusi noslēpumainā sieviete, kas Grenelā aizdomīgā viesnīcā izdarījusi slepkavību un kuru meklē policija!

Kabrēras kundze, kā stāsta kāds no viņas meksikāņu draugiem, bijusi ļoti bagātā Argentīnas fermu īpašnieka Kordovas šķirtā sieva. Dzimusi Meksikā, bet dzimteni atstājusi jau 1917. gadā, kad tur valdīja anarhija un kad Karauca ar Obregonu, Savienoto Valstu atbalstīti, cīnījās ar dumpinieku ģenerāli Viļu.

Kabrēras kundze atstāja dzimteni un, pateicoties savam skaistumam, iekļuva aristokrātu sabiedrībā. Viņu varēja satikt pēc kārtas Londonā, Berlīnē, Kairā, Biaricā, kur viņa guva daudzas mīlas uzvaras. Viņa grezni dzīvoja Kannās, kur vācu baņķieris Arno Veiss atdeva tās rīcībā savus miljonus. Viņa pieņēma aristokrātiskus viesus Beatrīčes vasarnīcā, un par viņas svētkiem runāja visa Rivjēra.

Mazās vietējās avīzes plaši apraksta viņas skandalozās dinejas, kur kaili nēģeri apkalpoja viesus uz grezniem plostiem dīķa vidū. Viesi bijuši peldkostīmos. Pirms saldēdiena Kabrēras kundze iemetusi ūdenī savus briljantus. Atlēts, kas izzvejojis visvairāk briljantu, bijis viņas sirds izredzētais — protams, tikai tam vakaram.

Tad 1926. gada pavasarī Kabrēras kundze pēkšņi pazuda no aristokrātiskās sabiedrības redzesloka . .. Kur viņa palika? Kāda dēka to aizveda prom no Parīzes? Neviens nezina. Tomēr pēc Grand Prix sacensības, sezonas beigās, viņa atgriežas Parīzē un dzīvo Kleridžā, gandrīz ne ar vienu nesatikdamās . .. Vai gatavojas jau oktobra drāma? Lai kā, viņa arvien biežāk mēdz nozust. Kamēr paziņas domā, ka viņa izklaidējas Lido vai Sansebastjanā, viņa, kā liekas, slēpusies mazajā Grenelas viesnīcā. Oktobra sākumā viņa paziņo viesnīcas direkcijai, ka aizceļojot uz Venēciju. īstenībā viņa dzīvo inkognito «Mazā turka» viesnīcā. Tad notiek drāma. Noziegums v^i pašnāvība. Policija izdod pavēli arestēt Kabrēras kundzi. Bet vai Meksikas valdība izdos skaisto Doloresi uz vienkāršu aizdomu pamata? Vai beidzot atradīs dīvaino Beatrīčes vasarnīcas aristokrāti, kas ēda vakariņas starp zelta zivīm, lai pēc dažiem mēnešiem Sēnas kreisā krasta aizdomīgākajā viesnīcā pārdzīvotu traģiskas stundas?

Turpat, klāt piespraustus, atrodu vēl divus citus izgriezumus:

«Mazā turka» drāmas epilogs

«No Meksikas telegrafē, ka policija saņēmusi franču iestāžu pieprasījumu un atradusi Kabrēras kundzi, kuras vārds minēts sakarā ar Beržēra ielas noziegumu.

Meksikas policija Kabrēras kundzi apcietinājusi viņas vasarnīcā Takubā. Iestādes nolēmušas Kabrēras kundzi Francijai neizdot, bet tiesāt vietējā tiesā.»

Un beizot vēl dažas rindas, iespiestas 1927. gadā:

Meksikas tribunāls notiesājis Doloresi Kabrēru spaidu darbos

«Meksikā, D. F., 5. aprīlī.— Vakar Meksikositijas tribunāls tiesāja Kabrēras kundzi par slepkavību. Viņai piesprieda piecus gadus spaidu darbos. Kabrēras kundzi ar nākamo katordznieku ešelonu nosūtīs uz Santakrusas

salu, kur tai jāizcieš sods.»

* * »

Tas viss. Trijās minūtēs pirmā nozieguma vietā esmu izlasījis šīs sievietes traģisko stāstu. No tā laika pagājuši četri gadi. Parīze šo notikumu pilnīgi aizmirsusi. Ļaudis, kas sēdējuši pie viņas galda, spožie atlēti, kas niruši pēc viņas briljantiem, lai tos izzvejotu, iekams pasniedza kokteiļus, tie, kas viņu mīlējuši, un tie, kas ilgojušies pēc viņas glāstiem — visi dzēsuši no atmiņas Beatrīčes vasarnīcas skaistuli. Un te neviens nedomā par Leblona kundzi.

Atskaitot kādu dīku amerikāni, kas nu jau vairāk kā nedēļu interesējas par viņas likteni… Uz maniem ceļiem guļ viņas īsais dzīves stāsts. Man pretī, uz naktsgaldiņa — viņas ģīmetne. Ja kāds nejauši ienāktu manā istabā, tas teiktu:

—  Jūs sapņojat par sievieti, ko kādreiz ļoti mīlējāt, vai ne?

Un es ienācējam atbildētu:

—  Nē. Nekad neesmu redzējis šo skaisto tumšmati, kas fotogrāfijā nēsā uz pleciem šinšillas kažoku . .. Sie papT ri, kas man rokās, nav vis mīlestības vēstules, bet viņas dzīves konspekts.

Ienācējs varētu loģiski iebilst:

—       Tādā gadījumā jūsu ziņkārei nav iemesla. Tikpat labi jūs varētu interesēties par 100 000 citu personu pasaulē.

Un es viņam tikpat nopietni atbildētu:

—       Principā jums taisnība. Bet, ja pasaulē valdītu loģika, tad 500 miljoniem civilizēto cilvēku vajadzētu pakārt

akmeņus kaklā un tos visus samest jūrā!

# » *

Pagājušas divas dienas, kopš izlasīju Merkadjē atsūtītos avīžu izgriezumus. Šorīt ap vienpadsmitiem Raula kundze pieklauvēja pie manām durvīm:

—  Alekša kungs… vienu vārdu!

—  Lūdzu, ienāciet.

Istabā ienāk saimniece, sānos iespraustām rokām, uzsietu priekšautu un saburzītiem svārkiem. Viņa man noslēpumaini čukst:

—       Alekša kungs, varat būt laimīgs . .. Nupat aizdzinu kādu uzbāzīgu tipu. Viņš gribēja jūs apgrūtināt.

—  Kas tas tāds bija?

—       Vecs vecis iedegušu seju, kas nāk runāt ar katru īrnieku, tiklīdz tas apmetas astotajā numurā. .. Mans vīrs saka, ka viņš tā nākot kopš Leblona kundzes nozieguma.

—       Ko jūs sakāt, Raula kundze! Jūs šo cilvēku aizdzināt? . . . Mēģiniet viņu panākt! . . . Tūliņ! . . . Man katrā ziņā ar viņu jārunā . . .

—       Labi, labi! Es baidījos, ka . . . Labi, labi! Iešu paskatīties, varbūt viņš vēl nebūs aizgājis.

Raula kundze nokāpj lejā. Klausos . . . Dzirdu apakšā balsis. Smagi soļi. Gar margām augšup slīd vāja, kalsena roka. Parādās svešs cilvēks. Viņš apstājas, noņem cepuri:

—  Kungs . . . Vai esat jaunais astotā numura īrnieks?

—  Jā .. . Vai vēlaties ar mani runāt?

—  Ja jūs man varētu ziedot dažas minūtes. . .

—  Protams . . . Nāciet istabā.

Vīrs apsēžas man pretī. Sešdesmit gadu. Drēbes apvalkātas, bet tīras. Brūna, skumīga seja. Balti mati. Līka mugura. Viņš runā stiprā spāņu izloksnē.

—       Piedodiet, ka jūs traucēju, senjor . . . Bet, ja jūs zinātu, kas šajā istabā pirms četriem gadiem noticis . . .

—  Es to zinu . .. Saimnieks man stāstīja . . .

Svešinieka seja noskaidrojas. Es turpinu:

—  Jūs man esat patīkams viesis tādēļ, ka Leblona kundzes lieta mani ļoti interesē. . . Redzat, es savācu avīžu izgriezumus, kur par to rakstīts. . .

Virs saslejas. Redzēdams, ka interesējos par aizmirsto traģēdiju, viņš it kā pamostas no stinguma. Viņš iesaucas:

—  Ai! Kāds man prieks runāt ar cilvēku, kas mani saprot. . . Mans vārds ir Pablo Kabrēra, esmu meksikānis, bet dzimteni atstāju tūlīt pēc 1915. gada notikumiem. Toreiz biju bagāts zemju īpašnieks Sonoras provincē. Man piederēja 150 000 hektāru meža. Revolūcija mūs ar meitu padarīja nabagus.

—  Jūs ar meitu?

—  Jā, kungs. Dolorese Kabrēra, kuru sauca ari par Leblona kundzi un apvainoja slepkavībā, kas notikusi šajā istabā,— ir mana meita.

—  Tādā gadījumā esmu ļoti laimīgs, ka liktenis jūs atvedis pie manis. Gribu jums ko jautāt.

—  Labprāt atbildēšu. Bet mani šurp neatveda gadījums. Kopš neizskaidrotā nozieguma reižu reizēm atnāku šurp, lolodams vāju cerību, ka jaunie īrnieki, kam pastāstīšu šeit notikušo drāmu, varbūt atradīs kādu pierādījumu, ko policija nebūtu ievērojusi… es nezinu, ko. . . kaut ko tādu, kas apstiprinātu manu pārliecību.

—  Kādu pārliecību?

—  Esmu pārliecināts, ka Dolorese nav vainīga, domāju, ka viņu nepatiesi apvaino un ka cilvēks, ar kuru viņa te bijusi, izdarījis pašnāvību . . .

—  Arī es aplūkoju šo istabu. Bet kā lai te pēc četriem gadiem atrod nozieguma pēdas?

—  Tiesa, kungs . . . Zinu, ka tās ir neprātīgas ilūzijas . . . Bet jūs sapratīsiet nelaimīga tēva sirdssāpes. . . Mana sieva mira 1919. gadā, ģenerāļu Bernarda Reija un Fēliksa Diaga dumpju laikā. Man bija tikai mana meita. Kopš sievas nāves Grenelas neizskaidrojamā drāma ir sāpīgākais notikums manā trimdas dzīvē. . . Ak! Es meitu gan reti redzēju viņas slavas un panākumu laikos, bet viņas laime man bija mierinājums. Es neesmu no aristokrātu aprindām. Pelnu maizi kā vienkāršs rakstvedis kādā firmā. . . Esmu laimīgs, ka man nav jābūt citiem par nastu.

—  Vai tad meita jums nepalīdzēja?

—  Jā. . . Pirms briesmīgā notikuma viņa man deva pabalstu . . . Dolorese man bija laba meita. Katru reizi, kad viņa man gribēja sagādāt vieglu dzīvi, ņemt mani pie sevis, es protestēju … Es tai teicu: «Nē! nē! Dzīvo pati savu dzīvi. . . Esi laimīga, bērns . . . Neuzņemies tādu slogu kā mani. Tu jau tā esi augstsirdīga. Tu dari vairāk, nekā varu no tevis prasīt. .. Atstāj mani savā kaktā un ļauj man sapņot par laimīgajiem laikiem, kad abi ar māti smaidīdami gaidījām jauku nākotni mūsu skaistajā dzimtenē, kad tā vēl nebija noasiņojusi politiskās cīņās.

Mani aizkustina vecā meksikāņa klusais, cēlais dzīves stāsts. Vēroju viņa sirmos matus, gurdos vaibstus, pagurušās rokas. Nabadzības glezna pustoņos, par kuru šīs pasaules laimīgie aizmirst domāt.

—  Bet, don Pablo, vai jūs zināt savas meitas tālāko likteni?

—  Jā, diemžēl! Zinu. . . Viņa Meksikā izcieš sodu, bet esmu pārliecināts, ka viņa nav to pelnījusi.

—  Paklausieties, don Pablo… Ar jums runā labvēlīgs cilvēks, kas jūt pret jums simpātijas. .. Jūsu tēvišķās jūtas var arī maldīties? Ja viņa nav vainīga, kādēļ tad to apcietināja?

—  Kungs, mana dziļākā pārliecība ir šāda. Droši vien viņa nav nošāvusi cilvēku, kas miris šajā istabā. Bet, ja viņa to arī būtu darījusi, tad tikai likumīgi aizsargājoties. Esmu par to sirdī pārliecināts. Mana meita nelaimīgi mīlēja kādu cilvēku, kas vēlāk izvērtās par Karaucas niknāko pretinieku . . . Diemžēl man nav formālu pierādījumu. Četrus gadus veltīgi pūlos tos atrast.

Vecais meksikānis pēkšņā jūtu uzplūdā satvēra man abas rokas. Viņa balss skanēja lūgdamās:

—  Ai! Kungs, jums vajadzētu saprast manas sāpes, manu sirsnīgo vēlēšanos nabaga meitiņai palīdzēt. .. Iedomājieties, ka es nekā nevaru darīt viņas labā . . . Nevaru viņai ne naudu ^izsūtīt, nespēju atvieglināt viņas dzīvi briesmīgajā cietumā, kur tā ieslodzīta . . . Bet vissāpīgāk man iedomāties, ko viņa darīs, kad to atbrīvos no cietuma .. . Kaut es varētu palīdzēt izkliedēt aizdomas, kas viņu visu mūžu pavadīs ik uz soļa, kaut es varētu pasludināt, ka viņas gods šajā traģiskajā notikumā nav cietis . . . Kungs, es esmu vecs, nespēcīgs, salauzts vīrs . . .

Kad pārdzīvots tas, ko esmu pārdzīvojis, kad dumpinieki izpostījuši visu manu mantu, kad cilvēks, tikai pateicoties laimīgam gadījumam, izglābies no cilpas, tad rodas pagurums pret visu, es nekā vairs negaidu no sava likteņa! . .. Bet manas nabaga Doloreses nelaime ir manas Golgātas pēdējā pakāpe . .. Jūs saprotat, vai ne? . . . Bēdīgi gaidīt nāvi vientuļam, tālu no dzimtenes, bez naudas, bet vēl bēdīgāk zināt, kādas ciešanas jāpārcieš miesīgam bērnam … Viņa ir jauna sieviete, kungs . . . Trīsdesmit pieci gadi. . . Skaista . . . Gudra . . . Ai! . . .

—  Don Pablo, es saprotu jūsu sāpes . . .

Esmu uzlicis roku uz sirmgalvja salīkušā pleca. Esmu piegājis viņam tuvāk, viņa sāpju aizkustināts. Viņš mani uzlūko valgām acīm. Viņš atdodas sveša cilvēka līdzjūtībai, kā nabaga paklīdis suns laiza draudzīgu roku, kas pastiepjas to glāstīt. Viņš atsāk pavisam klusu:

—  Visu to es stāstu jums, svešiniekam . . . Jūs laipni noklausāties, jo arī jūs nekā nevarat viņas labā darīt. Kāda sieviete Meksikā cieš. .. Bet visos četros pasaules stūros cieš miljoniem vīriešu un sieviešu. Un mēs vispirms domājam par mūsu dienišķo maizi. . . Arī jūs acīmredzot neesat bagāts, un jums, tāpat kā man, nenākās viegli ik mēnesi samaksāt īri par istabu . . .

Es pēkšņi pieceļos. Man izgaist pēdējās šaubas. Sī drāma mani interesē jau vairākas nedēļas. Tagad nekas mani neaizkavēs mēģināt šo mīklu atrisināt un, par visām lietām, palīdzēt šai sievietei — vienalga, vai tā būtu vainīga vai nevainīga — iesākt dzīvi pēc soda izciešanas, kad tā izmocīta, līdz mūža galam pazemota iznāks no cietuma.

Sirmgalvis, nekā nesaprazdams, skatās manī. Es viņam pēkšņi saku:

—  Klausieties, don Pablo, laimīgs gadījums jūs atvedis šurp, kamēr es īrēju astoto numuru . . . Varu jums paziņot, ka nupat pieņēmu vietu kādā Meksikas bankā un pēc divām nedēļām braukšu turp. Un, tā kā jūsu meitas drāma mani ļoti interesē, apsolu jums par viņu rūpēties; mēģināšu ievākt ziņas par viņas apstākļiem un centīšos tos uzlabot, cik nu mani šaurie līdzekļi atļaus. . .

—  Ai! . . .

Prieks pēkšņi atplaiksnās vecā meksikāņa grumoainajā sejā, un viņš aizkustināts pieceļas.

—  Vai tiešām. . . Jūs rūpēsieties par nabaga Doloresi.. . tur . . . šajā ellē? Jūs varēsiet. . . Jūs neatteiksieties . . .

—  Darīšu viņas labā visu iespējamo . . . Galvenokārt, kad viņa iznāks no cietuma. Jo tad viņai visvairāk vajadzēs palīga.

—  Kā lai jums pateicos, kungs. .. Tas ir brīnums … Tā ir Dieva žēlastība!

—  Sakiet labāk — dīvaina sagadīšanās, kas mani novedusi šajā istabā . . .

Dons Pablo man vēl spiež rokas. Viņa mugura vairs neizskatās tik salīkusi, viņa skatiens nav vairs tik gurds.

—  Kristus man liecinieks, kungs, jūs man atdevāt cerības. Lai Dievs dod, ka jūsu augstsirdīgā līdzdalība atvieglotu manas meitas grūto likteni. .. Mana adrese — Parīzes ielā 144, Vensennā . . . Tiklīdz ko uzzināt, rakstiet man. Jums cēla sirds — grūtību piemeklēts tēvs jums to

saka un vēl jums laimes jūsu tālākā ceļā.

* » •

Pulkstenis četri rītā. Vēl neesmu gājis gulēt. Vairākas reizes pārlasīju Merkadjē piesūtītos avīžu izgriezumus. Reižu reizēm lampas gaismā aplūkoju neierāmēto ģīmetni. Dolorese skatās uz gultu — uz sava upura pusi.

Gremoju un atgremoju problēmas faktus, bet veltīgi. .. Jo man tā ir problēma: vai varu ko palīdzēt notiesātajai tagadējos apstākļos, kad mūs šķir Klusā okeāna plašums?

Kolumbijas universitātē, līdzīgi saviem čaklākajiem biedriem, biju iebāzis degunu arī loģikas grāmatās; es pavirši ieinteresējos par domu rotaļām. Iemācījos diezgan dīvainā kārtā izšķirt kādu morāles problēmu. Jā, dīvainā kārtā. . . Atceros, ka ļoti ietiepīgi apgalvoju vienam biedram — mūsu augstlēkšanas čempionam — ka morāle ir filozofu Kirke. Viņš iesaucās: «Ja viņa mūs pārvērš par sivēniem, paldies par tādu morāli! Es jau tā jūtos diezgan cūcīgs!»

Bet atgriezīšos pie savas morālās problēmas. To var skatīt dažādi: kā askēts, kā kristīgais, kā dzīves baudītājs un kā diletants. Citi notiesājuši kādu sievieti — vai varu, vai man jādara kaut kas viņas labā?

Askēts atbildētu:

—  Es noliedzu labu un ļaunu. Noliedzu cilvēku taisnību, jo patiesībai tā ir tas pats, kas klauna grimase erceņģeļa smaidam. Es paslēpjos kails savā teltī, tuksnesī. Iztieciet bez manis.

īsts kristīgais iesauktos:

—  Dvēsele aiziet bojā. Tā jāglābj, jāpaceļ, jāieved atpakaļ dzīvē. Lai viņa atgriežas godīgu ļaužu draudzē.

Dzīves baudītājs piebilstu:

—  Sievietes neglābj. Tās neitralizē kā skābes ar bāzi. .. Turklāt, ja viena sieviete cieš, tas nozīmē, ka simt tūkstoši vīriešu atriebti.

Un diletants beidzot pajokotu:

—  Kas grib labi pakavēt laiku, tas lai nespēlē kārtis, bet dvēseles. Izvilkt sievieti no bezdibeņa — tas nozīmē pastaigāties ar saitē piesietu tīģeri. Kādu dienu jūs apstāsieties atpūsties, un zvēra ķetnas jūs saplosīs! …

Esmu nolēmis. Meksikāņa negaidītais apciemojums darījis galu manām šaubām. Viņa tēvišķās jūtas, aizkustinošā pārliecība par meitas nevainību atstāja lielāku iespaidu nekā viss pārējais. 15. augustā braukšu uz Meksiku. Tur turpināšu savu dēku. Mans pirmais glābšanas mēģinājums notiks vientuļā Klusā okeāna apskalotā saliņā.

VI

Santakrusas cietoksnī Meksikā, 1930. g. 15. septembri.

Santakrusas cietoksnis atrodas klinšainā salā, divsimt jūdžu no Mazatlanas ostas. Mazais tvaikonītis, kas reizi mēnesī uztur satiksmi ar salu, iet divdesmit divas stundas, kamēr sasniedz salas krastu. Mani pārņem nenoteicamas jūtas, kad kuģīša priekšgalā parādās salas siluets.

Vientulība. Jūra lēni viļņo vējā, kas, saulei rietot, ■ pamazām norimst. Ko īsti es šeit meklēju? Zobojos par sevi, un tomēr man sažņaudzas sirds. Kam es līdzinos? Parsifalam, kas Virdžīnijas cigāru smēķējot, dodas meklēt trešās šķiras Grālu.

Pirms izkāpju malā un uzmeklēju cietuma direktoru, uz klāja pastaigādamies, vēlreiz pārdomāju faktus. Atbraucu no Sennazēras līdz Verakrusai ar Transatlantiskās sabiedrības kuģi «Meksika». Ļoti labs franču kuģis. Nevainojama virtuve. Līdzbraucēji — laipni un jautri ļaudis, mani noturēja par amerikāņu studentu, kas aizbēdzis no Monparnasa . . . Tad Meksikositija . . . Gleznaina, saulē peldoša galvaspilsēta.

Visi meksikāņi nav drausmīgi bandīti, par kuru mežonībām ziņo visas pasaules prese. Acīmredzot neskaitāmo revolūciju laikā cilvēku dzīvība te kļuvusi lēta, bet galā viss apnīk, arī cilvēkus šaut un kārt. Tagad Popokatepetla ēnā valda miers. Būtu labi, ja ārpasaule zinātu, kādus dabas jaukumus un mākslas dārgumus šī brīnišķīgā zeme glabā. Lielas viesnīcas, jaunus ceļus, veiksmīgu tūrisma propagandu — un Meksika drīz pievilktu mežonīgu vietu un arheoloģisku retumu cienītājus.

Tiklīdz Savienoto Valstu sūtnis uzzināja, ka esmu ieradies, viņš man par godu deva lielu dineju. Tur bija meksikānietes skaistām acīm, caurbraucēji amerikāņi un pilsētas ievērojamākie franči. Jo Franciju tur reprezentē vairāki tūkstoši veikalnieku, kas ar lielu rosību un inteliģenci veicina zemes ekonomisko uzplaukumu.

Es apzinīgi spēlēju Patersonu dinastijas kroņprinča lomu. Baņķieriem droši vien ar viņu darīšanas, jo arī pār šo zemi krīt mana tēva ēna. Sūtnis bez grūtībām dabūja visas man vajadzīgās atļaujas.

Meksikas iekšlietu ministrs, ļoti laipns džentlmenis, man, tās pasniegdams, teica:

—  Dārgais mister Paterson, jūs Santakrusā būsiet gaidīts viesis. Paziņoju cietuma direkcijai telegrammā savas instrukcijas . . . Jums atļaus visu, izņemot — piebraukt jahtu un aizbēgt ar mūsu pansionāriem . . . Hā, hā, hā! . . . Jūs esat uzņēmies cēlu misiju .. . Mūsu avīze «E1 Nacional» rīt jums veltīšot divas slejas . . . Miljardieris, kas brauc glābt dvēseles no šīs atstumto elles— cik skaisti, cik cēli. . .

Daudz netrūka, ka ministrs būtu mani noskūpstījis. Es protestēju. Viņš nepadevās.

—  Piedodiet, senjor, piedodiet! . . . Esam te redzējuši misionārus, Pestīšanas armijas delegātus, īsi sakot, dažādus ļaudis, kurus amats spiež rūpēties par notiesātajiem. Bet, ja to dara misters Aleks Patersons, kura slavenais tēvs mums uzbūvēja sešdesmit jūdžu garu naftas vadu — tad atļaujiet jums teikt: tas ir lieliski, grandiozi, brīnišķīgi, aizkustinoši!

Viņa ekselence ar epitetiem rīkojās tikpat droši kā

kovbojs, kas nekad nešauj mērķim garām.

» * *

Un, lūk, tagad esmu uz «Santa Elēnas» klāja, cienīts, godāts un lutināts kā apustulis. Kad es kāpu kuģī, senjors kapteinis kādam matrozim, kas mums stāvēja ceļā, iespēra ar zābaku un uzkliedza:

—  Ceļu viņa ekselencei. . . cūkas dēls!

Vēlāk dzirdēju, kā matrozis čukstēja kādam citam:

—  Vai zini, kas ir šis vienkāršais amerikānis? . . . Miljardiera Patersona, pasaules bagātākā cilvēka, dēls . . . Liekas, viņš piešķirs mūža pensiju visiem sodu izcietušajiem noziedzniekiem.

Un otrs atbildēja:

—  Ja es to būtu zinājis, es sen būtu aizsūtījis pie Dieva savu raganu sievu!

Tā ir manas misijas jocīgā puse, par kuru nevienam nav jausmas. Jo patiesībā es dzenu jokus ar sirdsapziņu. Varbūt es būtu pelnījis iekšlietu ministra cildinājumus, ja es tiešām brauktu uzpirkt nabaga velnus, lai tie no cietuma iznākuši atkal neietu vecos ceļus. . . Bet mani vairāk dzen ziņkārība nekā cilvēkmīlestība .. . Nav vērts spēlēt komēdiju pašam ar sevi. . . Vai es būtu devies šajā ceļojumā, ja Beržēra ielas noziegumu būtu izdarījis riebīgs apašs?

♦ * ♦

Matroži atraisa enkura ķēdi. Mēs iebraucam līcī. Lūk, saliņa, kur neaug neviens koks . .. Stūrī cietoksnis. Baltas sienas, lejā barakas. . . Divstāvu paviljons. Un tas viss. Kaila piekraste, klintis, jūras bezgalība pelēkā miglā. Vai tas varētu būt? . .. Bet pie steķiem stāv visas amatpersonas. «Santa Elēnas» kapteinis man tās parāda:

—  Tas ir viņa ekselence gubernators, ģenerālis Francisko Fjero, tad priekšnieks ar diviem palīgiem. Sie kungi gaida jūs.

Izlecu krastā. Iepazīšanās. Sveicieni. Roku spiedieni. . . Vai esmu nācis noskatīties formas tērpu parādi vai atgriezt uz taisnā ceļa labojušos noziedznieku armijas cīnītājus?

Gubernators ir apbrīnojams. Seja sakaltuša māla krāsā. Melni acu raugi. Rētas. Pelēkas ūsas. Viņš man atgādina izbijušu alkohola kontrabandistu, kas sauļojies Palmbīčā.

—  Mister Paterson, viņa ekselence iekšlietu ministra kungs man aizvakar telegrafēja … Apsveicu jūs Santakrusas salā. Jūtieties kā mājās . . .

—  Pateicos, ģenerāļa kungs . . . Baidos tomēr pie jums justies «kā mājās»! Negribētu baudīt jūsu viesmīlību līdz mūža galam.

—  Jūs pie manis paliksiet, cik ilgi jums pašam patiks, Patersona kungs. Bet varu derēt, ka šūpošanās šajā silītē jūs būs nogurdinājusi. Pie manis jūs sagaida mazas vakariņas.

Katordznieku gubernators man atgādināja astoņpadsmitā gadsimta virsnieku. Ejam uz viņa mājas pusi, divu revolveriem bruņotu priekšnieka palīgu pavadīti. Mijkrēslis dziest. Iestājas gaiša, zvaigžņota nakts. . . Lielajā klusumā pēkšņi iekaucas sirēna. Pagriežos pret viesmīlīgo gubernatoru:

—  Trauksme?

—  Nē .. . Vakara junda.

—  Vai jūsu ieslodzītie bieži izbēg?

Gubernators smejas. Sargu priekšnieks sprauslā.

—  Izbēg?. . . Patersona kungs, vēl nav dzimis tāds cilvēks, kas varētu nopeldēt divi simti jūdžu! . .. Mēs nerīkojamies kā jūs, franči,— mēs neierīkojam cietumus cietzemē, lai pamudinātu katordzniekus bēgt. Gviāna ir tikai joks . . . Divdesmit procenti noziedznieku izbēg . . . Katrs trešais bēglis Venecuēlā nodibina jaunu dzīvi. Jāsmejas par tādiem spaidu darbiem… Francijā noziedzniekus tikai norūda. Bet šeit, dzirdiet, Patersona kungs: neviens katordznieks nekad nav izbēdzis — neviens pats. Pērngad divi ielēca ūdenī. .. Tie bija vājprātīgi.

Vakariņas paēdu pie gubernatora. Mūs apkalpoja cilvēks,kura sīko sdļu troksni pavadīja metāliska skaņa.

Paskatījos lejup un ieraudzīju, ka viņš bija sakalts važās.

* ♦ *

Pēc nemierīgas nakts atkal sēžu pretī gubernatoram un cietuma priekšniekam. Ieturam azaidu.

—  Patersona kungs, es zinu, kādā nolūkā jūs esat braucis šurp . . . Jūs esat uzņēmies grūtu uzdevumu. Bet, lai kā, mēs ar Alvaresu jums palīdzēsim, cik varēdami, un sniegsim visas vajadzīgās ziņas.

—  Vispirms es gribētu redzēt noziedznieku koloniju.

—  Saprotams. Alvaress jūs pavadīs visu dienu. No sešiem līdz astoņiem jūs paliksiet cietuma veikalā, tur katordzniekus redzēsiet, tā sakot, brīvībā. Varēsiet ar viņiem runāt un vēlāk man pateiksiet tos numurus, kas jūs vairāk interesēs. Ja viņi būs drīzumā atbrīvojami, jūs varbūt varēsiet izdarīt labu darbu. Pārējos, kas notiesāti uz mūžu, jums būs ļauts tikai aplūkot — jo tie nekādai labdarībai nav sasniedzami.

Desmitos devos ceļā Alvaresa, cietuma priekšnieka pavadībā. Sis cietuma priekšnieks man atgādina bijušo cirka cīkstoni. Viņa muskuļi izspiežas caur haki krāsas svārkiem, un ar savām dūrēm viņš viegli varētu sadauzīt automobili.

Viss cietums aizņem trīsdesmit hektāru platību. Alvaress mani ieved pirmajā velvē. Pēkšņi ievēroju, ka manam pavadonim nav ieroču.

—  Alvaresa kungs, vai jūs nenēsājat līdzi revolveri?

Viņš man parāda ādas pātagu, kas tam karājas pie labās rokas.

—  Brauniņš der parādei, kā vakarvakarā. Sie kungi vairāk bīstas manu pātagu, nekā revolveru. Nometnes četros stūros ir sargposteņi ar ložmetējiem. Ar to pietiek . . . Turklāt mūsu septiņsimt katordzniekiem nav ne mazākās vēlēšanās mūs noslepkavot. Iedomājieties, ka viņi būtu salas kungi. Jau pēc divdesmit četrām stundām kara lidmašīna te nomestu desmit nāvīgo gāzu bumbas . . . Neviena būtne visā salā nepaliktu dzīva.

Cietuma apskate ilga trīs stundas. Redzēju katordznieku guļamtelpas: viņus mitina vecā cietokšņa kazemātos, ap kuru drupām sacelti šķūņi un barakas. Te viņi sanāk vakaros, kā skudras pēc grūta darba stundām. Domās salīdzinu sociālos etapus, caur kuriem pēdējā laikā esmu gājis. Dzīvoklis Riča viesnīcā . . . Istaba Grenelā . . . Santakrusas kazemāti. Zemāk vairs nekā nav — tikai kapi.

—  Kur katordznieki?— jautāju Alvaresam.

—  Pie spaidu darbiem, kā jau norāda viņu vārds. . , Jūs tos redzēsiet šajās plašajās darbnīcās.

Sekoju savam mentoram grēku izpirkšanas valstībā. Viņš mani uzved otrajā stāvā, kādā novērošanas ložā, kur sargs, ieslodzītajiem neredzams, caur šauru lodziņu, uzrauga katordznieku darbu.

Kāda aina! Septiņi simti cilvēku karstā, putekļainā, sviedriem un smakām piesātinātā telpā vij virves, taisa augļu kastes, pin salmu cepures. Viņus četros šķūņa stūros novēro četri neredzami uzraugi, kas piezīmē darba nespējīgos un sliņķus… Ja 421., 76. un 128. numurs apstājas un nestrādā, par viņiem paziņo cietuma priekšniekam, kas uzliek parasto sodu: astoņas dienas pie ūdens un maizes. Atkārtošanās gadījumā,— astoņas dienas kazemātu pagrabos. Un, ja vēl iespītējas, divdesmit dienu «tumšajā bedrē», piecpadsmit metru dziļas akas dibenā.

* • *

Gubernators mani cienā ar kafiju savā paviljonā. Viņš stāsta par savu dzīvi, savu pagātni, varoņdarbiem 1915. gada dumpju laikā. Es pieklājīgi noklausos viesmīlīgā gubernatora stāstus. Viņa biogrāfija ir episka poēma divpadsmit dziesmās. Dramatiski cīņas momenti, uzbrukumi, atentāti un drausmīgas kaujas mainās ar cēliem žestiem, dēla mīlestības pierādījumiem, pat varonību. Bet tas viss mani maz interesē. Gaidu izdevību, kad varēšu izteikt jautājumu, kas man jau visu rītu deg uz lūpām. Beidzot pienāk šī izdevība:

—  Ģenerāļa kungs, šorīt redzēju darbā jūsu septiņsimt pansionāru, bet vai starp spaidu darbos notiesātajiem ir arī sievietes?

—  Pardon, senjor . .. Mums ir veselas četras . ..

—  Tikai četras?

—  Jā, tādēļ, ka pārējās piecas sodu izcieta un pagājušā mēnesī atbrīvotas.

—  Interesanti zināt, kas viņas tādas un ko tās nodarījušas.

—  Tūlīt redzēsim.

Gubernators uzmeklē sarakstu. Redzu tur ar sarkanu tinti izsvītrotus vārdus. . . Tie atbrīvotie. Viņš turpina:

—  Te ir manas četras klientes: 81, Konsuēlo Lopesa sieva, 41 gads, no Gvadalaharas, uz divdesmit gadiem, par vīra un padēla noindēšanu … 92, kāda indiāniete, strādājusi Orizabas austuvēs . . . septiņi gadi par citas strādnieces nožņaugšanu … 97, Adela Peresa, čāiete, pūšļotāja . .. uz astoņiem gadiem, par to, ka nogalinājusi bagāta Pueblas tirgotāja meitu, izdarīdama tai mākslīgu abortu . .. Un beidzot, 102 . . . Dolorese Kabrēra, notiesāta uz pieciem gadiem par to, ka Francijā nogalinājusi kādu Meksikas politisku līderi. . . Redzat, interesants gadījums. Iedomājieties, Francijas iestādes šo dāmu pieprasīja tiesāšanai par 1926. gadā Parīzē izdarītu slepkavību . . . Izdeva pavēli viņu arestēt. Pēc tam to tiesāja. Tā kā viņa bija skaista, izglītota, noslēpumaina, tā tika cauri ar pieciem gadiem . . . Viņa te dzīvo kopš 1927. gada. Atskaitot vēl sešus mēnešus par labu uzvešanos, viņa būs brīva pēc trim nedējām.

—  Jūs teicāt, ka viņa skaista, izglītota?

—  Dieva vārds! Varat man ticēt, šī sieviete ir rets kumoss. . .

Gubernatoram spīd acis. Lūpas raustās pār baltajiem zobiem. Viņš piebilst:

—  Ticiet droši, ja tikai ģenerāļa Viļas labības zagļi un govju dīrātāji mani Šihuahua apkārtnē nebūtu sakropļojuši, es šo sievieti būtu piekomandējis sev kā istabmeitu jau tajā pašā dienā, kad viņa atbrauca. Bet ko lai dara! Baznīcā, kur nav zvana, nevar noturēt dievkalpojumu. ..

Gubernators smejas, un es viņam līdzi:

—  Droši vien jūsu palīgi izpildīja jūsu vietu!

—  Nu, nē! . .. Kad es esmu tikumīgs, arī maniem cietumsargiem jābūt mierīgiem. Ja es viņu nevaru iegūt, lai tad to nedabū arī mani kalpi. .. Tik retu medījumu nevar atdot dzinējiem!

—  Tas ir ļoti labi, ģenerāļa kungs. .. Man gribētos iepazīties arī ar jūsu katordzniecēm — sievietēm.

Gubernators paskatās manī. Viņa acis spīd zem biezajām uzacīm. Viņš nolemj:

—  Apsolu jums, jūs to varēsiet izdarīt.

Cik savādā balsī viņš man to teic . ..

VII

16. septembrī.

Cietuma veikals. Notiesātu dvēseļu satikšanās vieta. Virs katra galda nespodra lampa met konisku gaismas stabu pār skūtām galvām.

Pakauši spīd. Atspulgi rotājas eļļainu seju grumbās, saskrambātās ausīs, bālās rētās. Kailas, tetovētas, muskuļainas, spalvainas rokas kustas uz ķirmju sagrauztiem koka galdiem. Slepkavu rokas sažņaudz netīras kārtis. Viņi spēlē arī šahu ar improvizētām, kokā grieztām figūrām.

Vēroju viņus pēc kārtas. Cik interesanta tipu izlase šajā noziedznieku tavernā! Cik skaista briesmoņu kolekcija! Prognāts sēd blakus zaķa lūpai. Vērša kakls liecas pār deģenerāta izdobtajām krūtīm. Visvairāk mani saista šo cilvēku skatieni. Sklerotiķa asinīm pieplūdušās acis; acis, kas stāsta par vientulības grēkiem; acis, kurās deg neapmierināta atriebības kāre. Viņu acu skatos gandrīz var lasīt viņu noziedzīgās dzīves stāstu.

Mēs ar cietuma priekšnieku apsēžamies blakus letei pie krodzinieka, bijušā katordznieka, slepkavas ārpus konkurences, kas pēc soda izciešanas pieprasījis šī pasaules īpatnējākā bāra koncesiju. Mūsu galda kaimiņi, četri katordznieki, spēlē pokeru ar sausiem labības graudiem. Domās salīdzinu tos ar bridža spēlētājiem smokingos, kādus bieži esmu redzējis lielos okeāna tvaikoņos. Galu galā, vai liela starpība? Ja es domās noģērbtu tiem spožo veļu, atņemtu luksa cigārus, lakkurpes, drēbes un, pārceļot šajā barakā, liktu apģērbt netīrās katordznieku skrandas ar numuru uz muguras, septiņas dienas neskūt bārdu un ar mašīnu nodzīt matus, vai tad kāds atšķirtu godīgus ļaudis no īstiem katordzniekiem?

—  Kas ir šie kungi?— jautāju priekšniekam.

Mans mentors smaida. Viņam patīk mana ziņkāre. Viņš smejas par manu, izbrīnu:

—  Ahā! . . . Ekselencei iepatīkas cilvēku traģēdiju kolekcija.

—  Protams . .. Jūs esat pārāk izlutināts … Es līdz šim esmu redzējis tikai brīvo noziedznieku pasauli; es gribēju teikt, tos, kas dara to pašu, ko jūsu pansionāri, bet, pateicoties savai viltībai un inteliģencei, nav notverami. .. Piemēram, baņķieris, kam padevusies laba afēra . . . Veikalnieks, kura iespaidu saucam par veiklām kombinācijām, bet ne par šantāžu . . . Liktenīga sieviete, kas izputina, dzen pašnāvībā, bet pati nekā ļauna nedara! …

—  Mūsu četri biedri te paliks visu mūžu . . . Tie visi ir metisi.. . 306. nodūris ar nazi. 127. noslepkavojis ar bārdas nazi. 338. nožņaudzis ar virvi, un 210. savu upuri nositis ar miesnieka cirvīti. . . Viņi svētdienās iet baznīcā un lieldienās pie dievgalda.

Četri slepkavas, kas bīstas Gvadalupas dievmāti un spēlē pokeru . . . Aplūkoju tos citu pēc cita. 306. ir vājš; viņam kaulainas rokas; viņa kalsenā, askētiskā seja atgādina slaveno Zurbaranas mūku. Ja viņu gleznotu 17. gadsimta spāņu skolas meistars, mākslas kritiķi līdz ekstāzei sajūsminātos par šī cilvēka dedzīgo dievbijību, par viņa tumšo acu padevīgo izteiksmi. . . īstenībā šis vīrs savam tuvākajam iedūris dunci mugurā… 127. ir zema, plata piere; biezi mati; ja viņam ļautu tos audzēt, viņam būtu romantiskas klavieru virtuoza cirtas, vaigi viņam zili, un zobi spīd sniegbalti. Viņš pārgriezis rīkli savas mīļākās vīram.. . 338. ir Herkuless ar milzīgām rokām: divi gaļas gabali īsiem, platiem nagiem. . . Salonos teiktu: ģeniāla skulptūra, spēcīgas rokas. . . Bet šis cilvēks nožņaudzis vecu sievu. 210. ir gandrīz pundurītis. Plecos ierauta galva, iespiesta piere, šķībs zods; kaitīga grauzēja profils. Metiss epileptiķis, kura smiekli atgādina lūstošu koku. Frakā, grimā, ar katliņcepuri galvā, viņam būtu milzu panākumi divertismentos. . .. Viņš nocirtis locekļus augļotājam, kas tam aizdevis simt peso.

Cietumsargs slepus pasauc kādu citu, kas mums tuvojas, gorīdamies kā lācis. Viņam pārāk garas rokas, atkārušās ausis, tuvu kopā saspiestas acis un milzīgs deguns. Liekas, ka viņš svīstu grēku, viltību, noziedzību. Viņš mums medaini uzsmaida. Cietuma priekšnieks paskaidro:

—  Ekselence, iepazīstinu jūs ar baronu . .. Barons nr. 96 . . . Ziemeļu barakas pārraugs. . . Nesaprotat? Viņu iesaukuši par baronu tāpēc, ka izvarojis un nogalinājis vācu baronesi, kas automobilī braukusi pa Kuernavakas ceļu. Notiesāts uz nāvi, bet vēlāk vājprātības dēļ apžēlots; viņš paliks pie mums līdz mūža galam . . . Sis lielais gudrinieks piemuļķojis tiesas ārstus un tagad apgalvo, ka viņš nemaz neesot traks . . .

Mans pavadonis pagriežas pret katordznieku:

—  Vai ne, baron? .. . Tu taču neesi traks?

Viņš iesmejas:

—  Priekšnieka kungs, kad prātīgāk būt trakam, es esmu traks.

Viņa atbilde mani pārsteidza:

—  Tātad tu esi traks, kad pats vēlies?

—  Jā, ekselence . .. Kad manai dzīvībai draud briesmas, es kļūstu traks un tieku sveikā cauri.

—  Kādēļ tu izvaroji sievieti uz Kuernavakas ceļa?

—  Tādēļ, ka viņa bija pārāk nervoza.

—  Un kādēļ tu viņu pēc tam nogalināji?

—  Tādēļ, ka viņa bija pārāk auksta.

Cietuma priekšnieks paskaidro:

—  Viņa upuris, nelaimīgā sieviete, paģībusi. . . Barona gadījums tādēļ vēl dīvaināks, ka nevar zināt, vai viņš saka taisnību, ka izlicies vājprātīgs, vai arī viņa loģiskās un saprātīgās atbildes ir tikai gaismas stari viņa ārprāta tumsā. Cietuma ārsts viņu novēro jau divus gadus. Barons viņam sagādājot arvien jaunus pārsteigumus. . . Mums ir vēl otrs katordznieks, kura īpatnības tikpat interesantas — tas, kuru te iesaukuši par Spoku. Redzat, tur viņš sēž… Viņš viens pats sēž pie galda un lasa, un nekad nerunā ar biedriem. . . Viņam te jāpavada divdesmit gadi par slepkavību. Viņš apgalvo, ka neesot vainīgs savā noziegumā … To padarījis viņa līdzinieks . ..

—  Somnambulisms?

—  Varbūt… Lai kā, man vairākas reizes ziņots, ka viņš naktī pastaigājoties pagalmā. .. Tad tam ielej sejā spaini auksta ūdens. .. Viņš it kā atmostas un brīnās, kā nokļuvis pagalmā. .. Gubernators domā, ka viņš neesot simulants … Ja nu esmu sācis stāstīt par mūsu brīnumputniem, tad bez barona un spoka mums vēl ir Kazanova. Vēlāk jums to parādīšu. Tas ir erotomāns, tiešām dīvains tips . . . Viņš ne par ko citu nedomā, kā tikai par mīlestību. Citi to izsmej, ni^evā, bet velti — viņu nevar izārstēt. .. Iedomājieties, viņš no koka bluķa iztēsis sievietes tēlu.) Viņš to mēnešiem ilgi gludinājis ar akmeņiem. So primitīvo tēlu, kam netrūkst neviena sievietes atribūta, viņš izkrāsojis dabīgās krāsās, sarkaniem krūšu galiņiem, nokristījis par Mēriju, un ņem pie sevis gultā… Jā, ekselence, šis Kazanova, vai pareizāk, katordznieks nr. 702, guļ ar koka mīļāko . . . Tas vēl nav viss . . . Viņš to pieviļ ar lielu manekenu, ko izveidojis no vecām lupatām un piebāzis ar sausām jūras zālēm . . . Manekenu viņš sauc par Končitu un slēpj tumšās kazemātu ejās. . . Tādā veidā Kazanova Mēriju pieviļ ar Končitu. Tā te cietumā ir vienīgā laulība, turklāt vēl ar neuzticīgu vīru . . . Kāds biedrs reiz gribēja viņam Končitu nozagt. Izcēlās briesmīgs kautiņš, kas abiem sāncenšiem maksāja sešas nedēļas «tumšajā caurumā».

Cietuma priekšnieka stāstu klausoties, man uznāk drebuļi. Neviļus atceros teikumu, ko desmit gadu vecumā lasīju bībelē: «Dievs radīja cilvēku pēc savas līdzības . ..» Mulsinoša atmiņa, kuras groteskā puse šovakar pārspēj traģisko.

Barons . . . Spoks . . . Kazanova! . . . Trīs šausmu bruņinieki šajā pazudušo dvēseļu salā.

* * *

Mēs izejam no krodziņa. Tas tagad tukšs. Sirēnas svilpiens visus katordzniekus sadzinis guļamtelpās. Cietuma priekšnieks mani pavada līdz gubernatora paviljonam.

—  Ekselence, šovakar jūs redzējāt kādu simtu no mūsu ļaudīm. Vēlāk man pateiksiet, par kuriem jūs vairāk interesējaties. Ja viņi drīz tiks atbrīvoti, varbūt varēsiet tiem palīdzēt dzīvē atgriezties uz taisnā ceļa.

—  Protams, Alvaresa kungs. Mēs vēl par to runāsim. Un .. . kas attiecas uz sievietēm?

—  Rīt, ekselence . .. Rīt desmitos . . .

Ieeju savā istabā. Dzīvoju paviljona kreisajā spārnā, bet gubernatora istabas atrodas otrā pusē. Caur logu varu redzēt līci, mazo cietoksni klints smailē un jūru, pār kuru mēness kaisa sudraba dzirkstis. Cietumā valda klusums. Ja krastmalā lēni nešalktu paisums, man liktos, ka esmu pazudis, uz mūžu aizmirsts tuksnesīgā salā.

Šovakar redzētais pārspēj visu, ko līdz šim varēju iedomāties. Simts slepkavu mierīgi tērzē vai spēlē kārtis man līdzās. Simts briesmoņu? Nē, simts cilvēku, kas cieš par savām kļūdām. Bet tās, ko vēl neesmu redzējis, mani satrauc gaidās . . . Kur sievietes? Ko tās dara? Pie kādiem darbiem tās liek? Kā šajā ellē jūtas tāda sieviete kā Kabrēras kundze ar viņas izsmalcināto jūtu dzīvi?

Pēkšņi koridorā atskan soļu troksnis, ko pavada metāliska važu skaņa. Pēc gausās gaitas pazīstu cietumnieku, kas mūs pie galda apkalpoja. Roka pieklauvē pie manām durvīm. Atveru tās. Aiz sliekšņa viesmīlis — slepkava nr. 131, paklanās un sniedz man aploksni. ..

Jau vēstule man šai salā? Redzu, ka tai nav markas un adrese rakstīta ar ķīmisku zīmuli. Atplēšu un lasu:

Godājamais Patersona kungs!

Nedomājiet, ka cietumsarga pienākumus pildot, esmu aizmirsis pieklājības likumus. Senas tradīcijas noteic, ka ceļiniekam jādod labs ēdiens, mīksta gulta un viss pārējais. Gribētu paklausīt šai tradīcijai. Diemžēl mani līdzekļi ir ļoti ierobežoti, jo man pie rokas ir tikai četras dāmas. Gadījumā, ja jūs jūtaties mūsu salā pārāk vientuļi, esmu devis rīkojumu savai pieņemamākai pansionārei nr. 102, skaistulei, par kuru mēs runājām, jums pakavēt laiku.

Pateicoties sevišķam atvaļinājumam, viņa šovakar desmitos ieradīsies pie jums. Jūs varēsiet nesteigdamies ar viņu tuvāk iepazīties, bet būtu labi, ja jūs to atlaistu pirms rīta jundas, lai sargi to varētu novest atpakaļ viņas kamerā. Uzņemos atbildību par šo reglamenta pārkāpumu.

Lūdzu pieņemiet, Patersona kungs, manas dziļākās cienības apliecinājumu*.

Ģenerālis Francisko Fjero.

Vēstule man dedzina pirkstus. Esmu tik pārsteigts, ka nevaru sulainim pateikt ne vārda. Viņš man jautā:

—  Senjor, vai būs atbilde?

—  Jā. Kur ir cietumniece nr. 102?

—  Lejā, senjor . . . Sarga uzraudzībā . .. Viņa gaida jūsu rīkojumus.

—  Sakiet, lai sargs viņu atved šurp.

—  Labi, senjor.

Soļu troksnis un važu šķindoņa izgaist koridorā. Brīnišķīgā dēka mani mulsina. Vai liktenis ar mani rotaļājas, negaidot sniegdams to, pēc kā divus mēnešus veltīgi ilgojos? Vai tagad, pie mērķa nokļuvis, baidos pats sevis? Atceros, Prudons teicis, ka sieviete ir gudrā posts. Vai noslēpumainās Kabrēras kundzes parādīšanās man iedveš bailes? Bet es neesmu tik gudrs, lai varētu uz sevi attiecināt Prudona teicienu. Tātad mana sirds trīc nemierā, nojauzdama gaidāmās ciešanas? . . . Nē! Mana sirds nav tik jūtīga. Tiklīdz tā sāk nervozēt, es to apvaldu ar mana drauga, skeptiska parīzieša asprātību: Sirds? Sirds ir saprāta atbalss . . .

Bet ko nozīmē trīsas, kas mani pārņem, kad koridorā atskan viegli soļi? Kādēļ? Kāds klauvē… Tā vairs nav slepkavas — sulaiņa drošā roka . . . Divi klusi klaudzieni. Divi bailīgi klaudzieni. ..

—  Iekšā!

Durvis lēni atveras. Parādās sieviete, pelēkā audekla apģērbā. Tajā vietā, kur laimīgās un brīvās parasti nēsā pērles un kaklarotas, viņai liels melns numurs: 102. Kājās viņai lielas, ar dzelzi apkaltas tupeles. Skaistās sejas āda neatceras krāsu. Acis gurdas.

Cietumniece nr. 102 aiztaisa durvis aiz sevis. Piespiedusies pie sienas, viņa mani uzlūko kā iebaidīts dzīvnieks. Viņas skatienā, viņas balsī ir naids, sāpes, sarūgtināta padevība. Viņa man saka:

—  Man pavēlēja šo nakti pavadīt pie jums . . . Esmu atnākusi. . .

VIII

Aizslēdzu durvis. Kabrēras kundze noskatās nevarīgu un naidīgu sagūstīta dzīvnieka seju. Pagriežos pret viņu un, rādīdams krēslu, lūdzu apsēsties:

—  Lūdzu, kundze . . . Neuzlūkojiet mani kā ienaidnieku, kā brutālu vīrieti, kas vēlas izmantot gubernatora pārliecīgo viesmīlību .. . Neesmu lūdzis atvest jūs šurp. Man nav nekādu netīru nolūku. . . Vai saprotat?

Manos vārdos klausoties, viņas sejas vaibsti pamazām mainās. Naids izdziest. Paliek tikai nemiers. Viņa uzlūko mani, rokas uz audekla ģērba salikusi:

—  Kungs, kas jūs esat?

—  Amerikas pilsonis . . . Aleks Patersons . . . Esmu tālu nācis, lai jūs satiktu …

Nemiers pazūd. Acīmredzot mani vārdi Kabrēras kundzi nomierina. Nu es pazīstu viņas savādo skatienu zem smagajiem plakstiem, viņas melnos, sajauktos matus, liekas

tās uzacis. Viņa tomēr ir skaista, vēl arvien, par spīti sejas nekoptībai, par spīti riebīgajam katordznieku formas tērpam. Merkadjē teicis taisnību. Tā nav neglīta noziedzniece. Tā ir sieviete ar netveramu burvību, kas ietekmē lēni, kā dažas indes.

Viņa mani uzlūko, neslēpdama ziņkārību, ar nepacietību izzināt, kādēļ pirmo reizi pēc četriem gadiem svešs cilvēks to uzrunā laipnā balsī, un galvenais, kādēļ šis cilvēks tik tālu nācis, lai viņu satiktu. Pēdējās šaubas viņa izteic jautājumā:

—  Jūs esat Amerikas pilsonis? Vai nerunājat spāniski?

—       Ne vārda. Kādēļ lai jums meloju? Es jums nevēlu ļaunu, gluži otrādi. . .

—       Piedodiet, ka esmu aizdomu pilna, kungs . . . Bet man liekas tik savādi, ka šajā pazudušajā saliņā var atklīst cilvēks bez ļauniem vai noziedzīgiem nolūkiem . . .

—       Tiešām, kundze … Ir neparasti, ka svešs cilvēks jau kopš diviem mēnešiem, bez kāda sevišķa iemesla, interesējas par jūsu dzīves notikumiem. . .

—  No kurienes jūs nākat?

—       No Parīzes. . . Mana adrese jums visu izskaidros: «Zuāva», agrākā «Mazā turka» viesnīcā, Grenelā . . . Astotajā istabā . .. Vai tas jums neko neatgādina?

Kabrēras kundze satrūkstas. Viņas skatiens urbjas manī.

—  Jūs! . . . Jūs esat dzīvojis šajā briesmīgajā istabā?

—  Pateicoties gadījumam . . . tāpat kā jūs . ..

Izstāstu viņai savu dēku. Viņa klausās kā sastingusi.

Viņa nenolaiž acis no manas sejas. Kad beidzu stāstīt, viņa vēl klusē. Tad pēkšņi:

—  Bet kas jūs pamudināja braukt šurp?

—       Kāda tēva ciešanas, kundze. .. Nabaga nelaimīgā sirmgalvja apciemojums mani aizkustināja .. . Un, tā kā šis gadījums mani jau tāpat ļoti interesēja, es nolēmu braukt.

—  Un ko jūs te darīsiet?

—       Gribu zināt patiesību par jūsu drāmu, un gribu jums palīdzēt.

—       Bet jums nav nekāda iemesla rūpēties par svešu sievieti, kas ar 102. numuru ieslodzīta cietumā.

—       Ja cilvēkam nekā nav ko darīt, viņš arvien var sniegt roku cietējai sievietei.

—  Bet ja nu viņas ciešanas pelnītas?

—  Ļaujiet man pašam par to spriest.

Kabrēras kundze nekā neatbild. Viņa vilcinās. Jūtu, ka viņa vēl nespēj būt gluži vaļsirdīga. Pamudinu viņu:

—  Gribu spriest, bet negribu tiesāt.. . vai nelietīgi izmantot jūsu uzticību. Es jums jau teicu: esmu vientuļš, brīvs, diezgan bagāts, lai varētu justies pilnīgi neatkarīgs. Nesen vēl grozījos aristokrātu aprindās, tāpat kā jūs pirms Grenelas drāmas. Es labāk devos noslēpumainā dēkā, ko man atklāja nejaušs gadījums, nekā garlaikojos jahtas izbraukumā Vidusjūrā, un tā es nokļuvu šeit… Es netēloju divkosīgu lomu .. . Neesmu pārģērbts Eiropas policijas aģents. Mani atveda šurp astotā istaba, laikrakstu izgriezumi, jūsu tēva apmeklējums, jūsu ģīmetnes vīzija. Tas nav nekas nedabīgs.

—  Nē.

Kabrēras kundze nekā neatbild. Viņa vilcinās. Beidzot mana vaļsirdība viņu uzvar, jo viņa paceļ acis un bez izaicinājuma, bez lieka kauna atzīstas.

—  Es esmu vainīga.

—  Vīrieti istabā atrada beigtu .. . Tātad? . . . Viņš nebija pats nošāvies?

—  Nē. Es viņu nošāvu.

—  Saprotu … Bet kādēļ jūs nozudāt?

—  Izstāstīšu jums sava nozieguma stāstu. Jūsu rīcība pelna uzticību. Jūs pats lemsiet, cik liela mana vaina.

Kabrēras kundze runājot uztraucas. Viņas bālajos vaigos atspīd viegls sārtums. Acīs atspulgo savāds mirdzums:

—  Mans nelaimīgais tēvs jums jau būs kaut ko teicis par mūsu dzīvi Meksikā. 1917. gadā man palika deviņpadsmit gadu. Mana mīļotā māte mira revolūcijas laikā. Mēs ar tēvu un kalpiem vieni paši dzīvojām mūsu lielajā fermā, netālu no Hermosilas Sonoras valstī. Tēvs bija viens no uzticamākajiem Karaucas partizāņiem, nežēlīgs Viļas pretinieks. Dumpinieki viņu turēja aizdomās, ka tas slepeni palīdzot viņu ienaidniekiem. Kādu dienu mūsu fermu ielenca bandītu orda, Viļas sabiedrotā Luisa Montanesa vadībā. Mūs ar tēvu apcietināja. Otrā rītā Montaness lika atvest tēvu un teica tam pretīgi saldā pieklājībā:

«Don Pablo, uzaicinām jūs iemaksāt mūsu kasē labprātīgu kontribūciju 100 000 peso apmērā. Ja šo summu divdesmit četru stundu laika nesamaksāsiet, jus rīt pakārs.»

—  Manam nabaga tēvam nekur nebija iespējams sadabūt tik lielu summu. Nākamajā rītā bandīti atnāca vest viņu pie koka, kur jau karājās cilpa. Es metos bandītu vadonim pie kājām. Viņš pamāja kareivjiem un ieveda mani nomaļākā vietā šķūnī. Jūs uzminēsiet, ko viņš prasīja par tēva atlaišanu .. . Vai es drīkstu kaut sekundi vilcināties? Es darīju, ko visas traģēdiju varones tādos gadījumos mēdz darīt. Eiropā, 20. gadsimtā to redz tikai uz skatuves. Pie mums tādas drāmas vēl norisinās dzīvē, sevišķi revolūciju laikos. Es kļuvu par Luisa Montanesa mīļāko.. . Bēdīga debija jaunas meitenes mīlestības karjerā. Varat iedomāties šo apstākļu uzspiesto sakaru ar vecu, riebīgu vīru? Viņš mūs mēnešiem vazāja līdzi savai bandai. Tēvs bija ķīla. Es — vadoņa favorīte. Mēs bijām izputināti, mājas nodedzinātas, meži izcirsti. Tā turpinājās, kamēr Montaness, par kura galvu karaspēkam bija izsolīta atlīdzība, beidzot nolēma ar mums bēgt uz Jukatanu un Gvatemalu. Viņš man bija iedevis naudu. Tā mums palīdzēja izbēgt, tiklīdz tikām pāri robežai. No Gvatemalas mēs ar tēvu braucām uz Panamu un no tās kuģī uz Eiropu.

—  Beidzot es uzelpoju. Murgi bija beigušies. Man sākās brīva dzīve brīvās un miermīlīgās valstīs. Nestāstīšu jums savas dzīves sīkumus. Mazā trimdiniece saistīja vīriešu uzmanību un drīz taisīja karjeru. Divdesmit triju gadu vecumā apprecējos ar ļoti bagātu argentīnieti. Londonā noslēgtā laulība man deva citu tautību, citu stāvokli. Biju no briesmām drošībā. Vairs nedomāju par šausmīgo sakaru ar Montanesu. . . Tie bija aizmirsti murgi. Pagāja trīs laimīgi gadi. . . 1925. gadā mūsu laulību šķīra. Rakstura nesaskaņas ar de Kordovas kungu . . . Viņš man samaksāja lielu summu. Brīva tikusi, atgriezos Francijā, kur vācu baņķieris Arno Veiss neatlaidīgi pūlējās iegūt manu labvēlību. Dzīvoju neprātīgi jautru dzīvi savā Kannu vasarnīcā. Rīkoju svētkus, lauzu sirdis, spēlējot pazaudēju visu naudu, sāku trulu internacionālas luksa bezdelīgas dzīvi. . . Un tad pēkšņi, dejas vidū, man priekšā iznira spoks.

Kabrēras kundze apklusa. Viņas skatiens apmācās. Viņai uzmācās traģiskas atmiņas:

—  Spoks parādījās spāņu valodā rakstītas vēstules veidā, kuru saņēmu Parīzē, Kleridžas viesnīcā, starp divām uzlaikošanām. . . Atceros šīs vēstules saturu vārdu pēc vārda:

«Dolorese, dzīvē par visu nāk atmaksa, arī par dezertēšanu un nodevību mīlestībā. Jūs mani pēkšņi atstājāt, jūs, sieviete, kuru es dievināju, ar kuru kopā pārcietu tik lielas briesmas. Es cietu skaudras sāpes, kamēr jūs jautri dzīvojāt šajā spožajā pilsoņu pasaulē, kas jūs vilināja vairāk nekā drošsirdīga un krietna jūsu tautieša dziļa mīla. Tagad situsi atmaksas stunda. Esmu jūs atradis. Gribu jūs redzēt. Mums daudz kas pārrunājams. . .

Montaness.»

—  Ko darīt? Atkal bēgt kā vajātam medījumam no mednieka?… Nē! Tādu gļēvulību es otrreiz nebūtu pacietuši. Montaness vēstulē bija pierakstījis: «Gribu ar jums vēl šovakar runāt, protams, inkognito. Noīrējiet ar svešu vārdu istabu kādā mazā viesnīcā, kreisajā krastā, piemēram, «Mazajā turkā», Grenelā, un esiet pusvienpadsmitos savā istabā.» Paklausīju viņa norādījumiem. Galvenais, negribēju bijušo mīļāko satikt visiem redzot. Ja nu šī tikšanās bija neizbēgama, tad labāk lai tā notiek netīrā ārpilsētas viesnīcā . .. Vienpadsmitos mēs ar Montanesu iegājām «Mazā turka» astotajā istabā.

—  Izrādījās, ka mans bijušais mīļākais atbraucis Francijā pie citiem Viļas partizāniem gatavot jaunu sazvērestību. Viņš man to smiedamies pastāstīja un piebilda, ka, precēdamās ar bagāto argentīnieti, es esot — apseglojusi govi. Viņš jauca lamu vārdus ar mīlas apliecinājumiem, dega politiskā atriebības kārē un erotiskā tieksmē mani atgūt. Bet es tam izkliedzu riebumu, šausmas, ko man iedvesa mūsu pagātne, traģisko apstākļu uzspiestais sakars. Tad viņš izteica savus nolūkus skaidrāk:

«Vai nu tu man brauksi līdzi uz Meksiku, tiklīdz būsim sagatavojušies, vai arī es likšu nogalināt tavu tēvu … Jūs abi mani piekrāpāt, no manis aizbēgdami. Tagad varu atriebties un atriebšos. Vecais Kabrēra nebūs pirmais, kas pazudis bez pēdām. Pateicoties kreiso partiju spiedienam, franči skatās iecietīgi uz politiskiem noziegumiem.»

—  Šoreiz draudi tik nepārprotami un es tik skaidri jutu Montanesa auksto apņēmību, ka redzēju tikai vienu izeju: slepkavību . .. Bet iepriekš man bija jāspēlē viltus loma.

Biju viena šajā istabā, neapbruņota, un zināju, ka viņam kabatā revolveris. Es tēloju briesmīgu komēdiju, izlikos, ka mana mīla pamazām atdzimst. Atgādināju mūsu kopējo dēku atmiņas no Meksikas laikiem. Radīju viņam ilūziju, ka viņš mani atkal pamazām iekaro un ka esmu viņu tomēr mīlējusi. Salēju glāzēs konjaka un šampanieša sajaukumu, ko viņš kāri izdzēra, kamēr es tikai izlikos, ka reibstu viņam līdzi. . . Viņš drīz vien apreiba. Viņš iekrita gultā, izstiepa rokas pēc manis… Es noliecos pār viņu, dziedāju tam vecās spāņu dziesmiņas, kas meksikāņiem tik mīļas . . .

—   Viņš aizmieg, viņš tik cieši iemieg, ka droši varu bāzt roku tam kabatā. Tur atrodu pielādētu ieroci. . . Ietinu to servjetē, izlienu pa gultas apakšu otrā pusē un apstājos . . . saltiem sviedriem uz pieres, pukstošu sirdi. . . Vēl kavējos. Tad pēkšņi atceros briesmīgo vakaru, kad viņš mani pirmo reizi ieguva kā jaunu, nevainīgu meiteni, gatavu darīt visu, lai glābtu tēvu no acīm redzamas nāves. . . Esmu tik daudz cietusi, ka pati kāroju atriebties . . . Vairs nevilcinos. Notēmēju, šauju .. . Troksnis nav daudz stiprāks kā šampanieša pudeli atkorķējot. . . Nāve iestājas acumirklī. Tad drudžaini pārmeklēju viņa kabatas, paņemu personas apliecības. . . Izplēšu frakai drēbnieka firmas zīmi un krekla monogrammu . .. Vēlāk šajā istabā atradīs nezināma cilvēka līķi, un visi nodomās, ka notikusi pašnāvība. Divos pēc pusnakts izeju no viesnīcas un nozūdu tumsā. Mana bagāža jau nogādāta Ziemeļu stacijā. Iekāpju Briseles vilcienā. Anverā kāpju kuģī un ceļoju uz Brazīliju. Pēc sešiem mēnešiem jau biju Meksikā, kur man nekādas briesmas nedraudēja.. .

Redzat, kungs, tāds bija mans noziegums.

♦ * *

Kabrēras kundze klusē. Viņa gaida manu spriedumu. Es nesaku nekā. Viņa atsāk:

—  Jūs redzat, ka esmu vainīga.

Negribu vēl izteiķt nekādu spriedumu par viņas rīcību. Es jautāju:

—  Kā saprotams, ka Parīzē Montanesu nepazina?

—  Tāpēc, ka viņš tur dzīvoja ar pieņemtu vārdu un ka viņa biedri negribēja visu izstāstīt franču policijai. . . Paziņot par viņa nāvi nozīmētu atklāt visai pasaulei, ka viņš Parīzē gatavojis jaunu sazvērestību pret Meksikas pastāvošo iekārtu. Starp viņa papīriem, kurus sadedzināju, bija arī pase. Tie nebija viņa palīgi, kas policijai atklāja manu īsto vārdu un noziegumu. Tā bija viena no viņu uzrādītājām, Argentīnas dejotāja, kas kokaīna iespaidā bija izteikusi dažas neizpaužamas lietas. . . Viņa zināja, ka aizdomas krīt uz mani, bet viņa nezināja upura vārdu . . . Jūs nevarat ne iedomāties, cik viņi bija noslēpumaini, lai neizjuktu viņu sazvērestības plāni.

—  Jūsu vaina man liekas ļoti niecīga, īstenībā jūs esat tikai aizsargājusies.

—  Un neaizmirstiet, ka arī mana tēva dzīvībai draudēja briesmas. Sis cilvēks būtu atriebies, viņš neprata piedot. Es to labi zināju. Jutu, ja viņam nesekošu, tēvs cietīs manā vietā. . . Nabaga tēvs — vismaz uz laiku esmu pasargājusi to no briesmām, ja esat to nesen vēl Parīzē redzējis dzīvu un veselu. . . Cik nežēlīgi dzīve mūs izšķīrusi! Man nav žēl šo piecu nebrīves gadu, ja tikai zinu, ka esmu viņu glābusi.

IX

Mēs ar Kabrēras kundzi vairs nerunājam. Gubernatora paviljonā ne skaņa netraucē klusumu. Caur logu ieplūst viļņu monotonās čalas. Kluss muzikāls pavadījums mūsu domām.

Mīkla atrisināta. Ticu, ka Kabrēras kundze man teikusi gandrīz skaidru patiesību. Viņa man pavēra īsus skatus savā pagātnē, sava nozieguma dramatiskajos brīžos, un ar to pietiek, ja ne lai spriestu, tad vismaz lai saprastu. Kurš varētu savus darbus atstāstīt pilnīgi objektīvi un patiesi? Visi darbi mūsu apziņā spoguļojas kā stikla bumbā. Atspulga viena daļa deformēta. Vērotājam jāatšķir īstais no neīstā vai pareizāk — jāuzmin, ko godkārība laupa labi tēlotai pieticībai un ko sajūsma atņem vēsam prāta slēdzienam. Dzīves stāsts, ja to stāsta ieinteresēta persona, ik mirkli jāpārbauda. Vietām spīd neaptraipīta patiesība. Citur — ar vai bez nolūka spēlēta komēdija. Līnija kāpj, krīt, lokās, noslīgst, paceļas kā barometra rādītājs, kas nav pakļauts gaisa spiedienam, bet gan satrauktas dvēseles trīsām un izjūtām.

Sajā gadījumā nemēģināšu to pētīt. Man priekšā stāv sieviete, kurai vārda vietā numurs, no godīgo ļaužu sabiedrības izsvītrota sieviete, kura cieš un uzticas man. Nelaimes piemeklēta, viņa man stāsta savas bēdas. Tā slīcējs instinktīvi tver peldētāja palīdzīgo roku.

—  Kundze, jūs runājāt par pagātni. . . Tagad gribētu zināt, kādu jūs redzat nākotni.

Mans jautājums viņu ķēris kā patagas sitiens sejā, jo viņa iesāņus paskatās manī un iesmejas traģiski un neskanīgi:

—  Mana nākotne? Četrus gadus man bija laiks par to domāt. . . Kad nomodā guļu uz sava salmu maisa, man arvien par to jādomā. Un tāpat man jādomā par to, kad kopā ar likteņa biedriem šuju rupjo audeklu . . . Mana nākotne? Kāda nākotne gaidāma no spaidu darbiem atbrīvotai noziedzniecei, kurai nav naudas un nekad vairs nebūs draugu? Ir blēži, kas zog, nosēd savu laiku cietumā un, brīvībā iznākuši, atrod savus ārzemēs noslēptos miljonus. Ar šo naudu tie pamazām atgūst draugus un savu vietu sabiedrībā. Es neesmu bijusi tik gudra. . . Esmu nokāvusi, bet neesmu zagusi. . . Lai nelaime būtu pilnīga, tieši tajā laikā, kad nobrieda Grenelas drāma, biju izšķiedusi un pazaudējusi visu, kas man bija . . . Būtu varējusi iegūt zeltu, padodamās Arno Veisa iegribām. Bet nedarīju to, jo šis cilvēks man nepatika. . . Kopš bēdīgā iesākuma ar neģēli, kuram biju spiesta padoties, es nespēju iedomāties, ka naudas dēļ varētu pieņemt nemīlama vīrieša skūpstus . . . Esmu bēdīgi iesākusi dzīvi. .. Vecumā, kad nevainīgas meitenes sapņi man solīja brīnišķīgu kaislību ar pašas izraudzītu cilvēku, vecumā, kad katra jauna meitene ceļ fantastiskas sapņu pilis savas pirmās mīlas mītnei, man vajadzēja atdoties šim netīrajam, varmācīgajam un vulgārajam tēviņam .. . Vairāk nekā sešus mēnešus cietu šī bandīta erotisko trakumu, zvērisko seju, kura mani atbaidīja, revolucionāro valodu, kas man derdzās. . . Jūs sapratīsiet, ka ar to man pietika! . . . Tūkstošiem sieviešu apstākļu dēl atdodas vīriešiem, kas tām derdzas, bet viņas pamazām pieradušas . . . Vai arī tās sasniegušas apbrīnojamu nejūtības pakāpi, viņas vairs nesajūt fiziskas antipātijas. Viņas bez riebuma padodas neglītiem, kropļiem, neinteliģentiem vīriešiem, kādu pasaulē tik daudz, tas viņām tikpat viegli, kā iemērkt rokas netīrā ūdenī . . . Viņas nomazgājas un ar to diezgan . . . Bet es tā nevaru… Es nokāvu, lai mani atkal neiegūtu tas pats vīrietis, kas sabradāja manu jaunības skaidrību. Es to nekad vairs nedarīšu. .. Kā redzat, man draud grūta, drūma nākotne. Pazemota,— ko es saku,— izstumta, no cietuma izlaista sieviete, kura grib godīgi nopelnīt maizi? .. . Cik bēdīgs joks, vai ne? … Ja sieviete nēsājusi 102. numuru Santakrusas cietumā, tad tā nobriedusi Buenosairesas un Sanhajas prieka namiem. Tur viņu parfimētu un frizētu pasniegs rafinētu izjūtu cienītājiem, saimniece ar dzīvāku fantāziju varbūt sacīs: «Ieteicu jums Doloresi. Viņa nošāvusi cilvēku. Viņa bijusi cietumā. Viņa mācījusies mīlestības mākslu no lieliem vīriem!»

Kamēr viņa aizrautīgi runā, apbrīnoju Kabrēras kundzes seju. Kāda dedzība šajā karstajā skatienā, kas savaldzina arī mani! Cik sāpīgs smīns skaistās mutes kaktiņos! Gribu atbildēt, bet viņa sarkastiski atsāk:

—  Jūs teiksiet, ka jūsu dzimtenē, Savienotajās Valstīs, daudz labdarības biedrību, kas gādā par sodu izcietušām noziedzniecēm un dod tām darbu . . . Varbūt… Bet sakiet, kurš Amerikas konsuls dos man ieceļošanas vīzu, man, tik nevēlamai personai?… Nē! Nē! Esmu visu apdomājusi. Pēc trim nedēļām būšu brīva. Ar savu atlikušo naudu braukšu uz Meksiku. Mēģināšu atrast darbu: kā kalpone, pārdevēja, sekretāre. . . Un, kad, pēdējos dolārus iztērējusi, būšu spiesta izvēlēties nāvi vai pirmā pretimnācēja skūpstus, tad tikpat patiesi, kā nēsāju uz krūtīm 102. numuru, veronāla pudele palīdzēs beigt manu neizdevušos dzīvi. . .

Mans protesta žests Kabrēras kundzi pārsteidz. Viņa iesaucas:

—  Kādēļ jūs protestējat, Patersona kungs? Vai gribat, lai vēlreiz atkārtoju: divdesmitais gads, zilas debesis; divdesmitdivi gadi, izvarotāja kauna darbs dumpinieku dziesmu pavadībā; seši murgu mēneši, brīvība; patīkama, par daudz ātri iziruši laulība; aizmirstība, traka uzdzīve; pagātnes atgriešanās, noziegums. . . Zaudēti pieci manas jaunības skaistākie gadi. . . Cietuma vārti atveras, bet mana griba jau salauzta . . . Tai salūzušas visas atsperes . . . Lelle saplīst. . . Ardievu, dzīve . .. Viss kopā — raiba filma, kas risinājusies nebūtībā . . .

—  Kundze, vai atļausiet arī man runāt? Esmu pārliecināts, ka jūs izstāstījāt man neviltotu savas dzīves stāstu .. . Jā, es visu saprotu . . . Fiziskās ciešanas un dvēseles sāpes, ko esat pārcietusi šajā iestādē, nevarēja stiprināt jūsu gribu un sagatavot jūs nākamajām cīņām . .. Atbrīvots cietumnieks ir nožēlojama, nevarīga būtne ar mazinātām spējām. Sim liktenim jūs neizbēgsiet, ja būsiet viena, kad cietuma kuģis jūs aizvedīs atpakaļ dzīvo cilvēku pasaulē. .. Bet tā jau nebūs. Neesmu nācis palīdzēt citiem notiesātajiem, kas šeit cieš sodu par saviem noziegumiem; nācu šurp vienīgi jūsu dēļ. Vai dzirdat! . .. Jūsu dēļ… To apsolīju jūsu nelaimīgajam tēvam. Un es turēšu vārdu.

Kabrēras kundze sarauc uzacis. Nojaušu, ka viņas smadzenes darbojas, meklējot izskaidrojumu kādai lietai, kas tai liekas nesaprotama:

—  Klausieties . . . klausieties, Patersona kungs . . . Mēs neesam ne draugi, ne radi… Es jums neesmu nekas. . . Jūs pat neesat sēdējis pie mana galda manos spožuma laikos! . .. Jūs sakāt, ka interesējoties par mani, gluži svešu sievieti. . . Gribētu saprast. . . Pateicoties brīnišķīgam gadījumam, jūs esat dzīvojis «Mazā turka» astotajā istabā . . . Labi. .. Drāma jūs ieinteresēja . .. Labi. . . Atnāca mans tēvs, jūs aizkustināja viņa bēdas . . . Pieņemsim, ka tā . . . Jūs sakāt, ka, dīks un bagāts būdams, jūs esat atbraucis šurp, uz vietas izzināt mīklainā nozieguma apstākļus . .. Arī to varētu saprast. .. Jūs mani šovakar redzējāt. Jūtu, ka neesmu radījusi riebīgas briesmones iespaidu . . . Man liekas, tieši te sākas pārpratums. Patersona kungs, jūs sakāt, kā jūs varētu man palīdzēt, kad būšu brīva. Saprotu, ko jūs ar to domājat. . . Man tagad ir trīsdesmit pieci gadi. . . Jūs teicāt, jums esot divdesmit seši. . . Zinu, ko pat viscēlāk noskaņotie vīrieši sagaida kā gandarījumu par pakalpojumiem . . . Vienalga, vai vīrietis dāvina pērļu virkni, vai sniedz roku nabaga kritušai. . . Brutālais uzkliedz: «Tavu miesu pret manām pērlēm …» Džentlmenis liek nojaust: «Vēlāk jūs man sniegsiet lūpas par šo morālo labdarību…» Klausieties, kungs, man gluži vaļsirdīgi jāsaka, ka, nevērojot visus manus pazemojumus, nevērojot 102. numuru, ar kuru gubernators mani reģistrējis, es vēl esmu diezgan godīga, lai jūs nekrāptu . . . Ko jūs teicāt?

—  Neko, kundze. . . Turpiniet. . . Sakiet visu, ko domājat.

—  Jā. Atkārtoju, es negribu, ka jūs ar mani slēdzat neizdevīgu veikalu . .. Mēs esam vieni, bez lieciniekiem, droši vien mēs nekad vairs neredzēsimies. . . Labāk pirmo un pēdējo reizi runāsim noteikti… Ja jūs man pēkšņi būtu iedvesis nepārvaramu kaislību, kas mani pilnīgi pakļautu jūsu varai, atņemtu saprātu un liktu klausīt sirdsbalsij, es jūs sauktu: «Palīdziet man! Lūdzu, glābiet mani! Visas manas mīlas nebūs par daudz, lai pierādītu manu pateicību …» Bet tā kā nu tā nav, un tā kā es sevi vairs nepārdotu arī par visas pasaules zeltu, varu jums tikai sacīt: «Pateicos par jūsu augstsirdīgo nolūku. Un aizmirstiet mani, jo jūs esat pārāk labs, lai es jums tēlotu nožēlojamu komēdiju.»

—  Kundze, man patīk jūsu vārdi, jo jūs esat pilnīgi vaļsirdīga. Tieši šī skaidrība mani valdzina. Jums taisnība. Patiesi, man nav nekādu personīgu motīvu jums pakalpot .. . Jā! .. . Pat tādu, kas būtu pilnīgi saprotami, ievērojot jūsu skaistumu un jūsu valdzinājumu . . . Arī šeit es atšķiros no visiem pārējiem. . . Atkārtoju, ka necenšos iegūt jūsu mīlu. Neteikšu, ka man tas glaimotu, ka jūs pret mani nejūtat simpātijas, jo galu galā cilvēcīgā godkārība ir kā augļotāja … Tā līdzinās Seilokam — viņa arvien patur vismaz vienu mūsu nabaga apziņas dālderi. Bet es kaunētos pats sevis, ja būtu braucis šurp noslēgt tik vulgāru darījumu: es tevi glābju, palīdzu tev postā, par to tu man padosies, labu vai ļaunu prātu . .. Saku jums vēlreiz, kundze, ar jums runā jauneklis, pārāk bagāta cilvēka dēls, kas gribētu izpirkt savu pārliecīgo laimi, vismaz reiz dzīvē izdarīdams labu un skaistu darbu . .. Ceru, ka jūs par to neļaunosieties. Ir daudz tādu cilvēku, kas manā vietā domātu tikai par laika kavēkli un baudu vai arī nodarbotos ar glezniecību, rakstniecību, skulptūru … Es nesu uz pleciem slogu: savu dzimšanu . . . Uzlūkojiet to kā egoisma formu: man ļoti bail no tās tautiskās laimes, kas manam tēvam, tātad arī man, visur sekojusi. . . Man ar kādu krietnu darbu jāiegūst likteņa labvēlība . .. Pateicoties gadījumam, jūs esat pirmā, kurai man gribētos palīdzēt. . . Varbūt tagad vairs neredzēsiet manā rīcībā nekādus aizdomīgus nolūkus. . . Varat gluži paļāvīgi satvert roku, ko jums draudzīgi sniedzu, jo mans morālais un materiālais atbalsts neprasīs pērkamus smaidus, tāpat jums nebūs gultā jāsamaksā šī līguma parāds.

—   Sāku saprast, Patersona kungs . .. Jūsu domas man kļūst skaidrākas. .. Un tomēr, es nedarītu labi, jūsu palīdzību pieņemdama. . . Jūs gluži pareizi pieminējāt parādu . .. Jūsu palīdzību pieņemdama, es būtu jums liela parādniece un tomēr nekā nevarētu jums dot pretī. .. Jo, beidzot, iekārojamās sievietes vēl nav atradušas labāku pateicības veidu kā atdošanos savam glābējam.

—  Varbūt.. . Bet ja nu glābējs to neprasa?

Kabrēras kundze nolaiž smagos plakstus. Viņa paver

lūpas, it kā gribētu ko teikt. Jūtu, ka viņa neiedrošinās.

—  Ko jūs man vēl gribat teikt?

—  Neko.

—  Tomēr … Es jūtu.

—  Nu, labi… Ir vēl kāds fakts, ko nedrīkstu ilgāk slēpt, un kas jums pierādīs, ka slēdzat muļķīgu līgumu . . .

Viņa atkal klusē. Tad, ļoti klusu:

—  Es mīlu kādu cilvēku.

—  Tagad?

—  Jā. . . arī tagad. Patersona kungs, varat iedomāties, ka sen būtu nogalinājusies, ja mani neglābtu mīla, kas silda man sirdi.

—  Ja jūs man arī to sakāt, tad jums jāizstāsta viss, neko neslēpjot.

—  Jā. Jums taisnība. Būs labāk, ja jūs visu zināsiet. Turklāt tad jūs labāk sapratīsiet, kādēļ esmu cietumā. . . Gadu pirms apcietināšanas Kubā satiku kādu bolīvieti, Pepu Sančesu. Mēs abi iemīlējāmies, ne vārda nepārmainījuši … Tā bija dabīga mīla, kas spontāni iedegas divās harmoniskās būtnēs.

—  Ko jūsu draugs darīja?

—  Nekā. Viņš mani pavadīja uz Meksiku, kur viņa personīgie sakari man varēja būt ļoti noderīgi, lai atgūtu kaut daļu no tā, ko mēs ar tēvu nemieru laikā zaudējām. Man tas neizdevās. Bet tā nebija Pepa vaina, viņš man palīdzēja, cik varēja. Mēs pilnīgā laimē dzīvojām mazā vasarnīcā, netālu no Meksikositijas, pie Tabukajas ceļa. Bijām laimīgi. Izlūdzos no likteņa tikai to, lai mums ļautu baudīt laimi šajā vientuļajā kaktiņā. Bet tieši šajā medusmēnesī policija ieradās mani arestēt. Es galīgi zaudēju galvu. Mēs ar Pepu mēģinājām izbēgt jāšus uz zirga. Epilogu jūs zināt. Arī Pepu arestēja. Viņu drīz atlaida brīvē. Mani notiesāja. Un es sapratu, ka visgrūtāk man būs šos piecus gadus nodzīvot šķirtai no viņa . . . Tagad jūs zināt visu patiesību. Man viskaislīgākā vēlēšanās ir viņu atkal atrast.

—  Vai arī viņš jūs vēl mīl?

—  Pēdējo vēstuli viņš man atrakstīja pirms trim mēnešiem. Toreiz viņš teica, ka ļoti ilgojoties mani atkal redzēt.

—  Vai viņš jums var palīdzēt sākt dzīvi no jauna?

—  Neticu, jo viņa apstākļi nav nekādi spožie. Bet es jums jau teicu, Patersona kungs, ka nekad neesmu mīlējusi aprēķina dēļ — atskaitot to reizi, kad man vajadzēja glābt tēvu . . . Tagad esmu jums visu izstāstījusi. Nevaru jums atļaut spēlēt mana labdara lomu, kamēr mana sirds pieder citam.

—   Kundze, es jums jau teicu, ka jūsu sirds būs pilnīgi brīva . . . Varu tikai piebilst, ka es būtu ļauns, ja tagad domātu: šī sieviete mīl citu, nav vērts par to interesēties. Saku vēlreiz, es negaidu nekādu kompensāciju . . . Vai tiešām tas tik briesmīgi nesaprotami, ka gribu būt nesavtīgs? . . . Man būs jādomā, ka jūs šaubāties, vai esmu pie pilna prāta, tādēļ vien, ka man nav nekādu ļaunu nolūku . . . Nomierinieties. Es nekļūšu nabagāks, ja jums palīdzēšu. Sniedzu jums roku . . . Un, ja spēšu mazliet atvieglot jūsu likteni, nebūšu veltīgi zaudējis laiku.

—  Patersona kungs, es jūs apbrīnoju . . . Jā! . . . Jā! . . . Bet pieņemsim, ka ļaujos jūsu palīdzībai — kāds jums būs gandarījums?

—  Būšu laimīgs, redzot jūsu atdzimšanu. Ja tas izdosies, mans nolūks būs piepildīts.

—Ko jūs īsti gribat ar mani darīt?

—   Iznākot no cietuma, ņemšu jūs savā protekcijā. Palīdzēšu jums dabūt atļauju ieceļot Savienotajās Valstīs . . . Apģērbšu jūs kā manai gādībai uzticētu māsu. Atdošu jums greznību, kas jums laupīta. Ievedīšu jūs atkal sabiedrībā, aprindās, kurās jūs iederaties. Ja gribēsiet darboties kādā mākslas nozarē, došu jums iespēju . . . Ja vēlēsieties kļūt viena no Ņujorkas elegantās sabiedrības karalienēm, es jums palīdzēšu. Apņemos vienā sezonā nolikt visu Ņujorku pie jūsu kājām .. . Un beidzot — palīdzēšu jums atrast jūsu mīļāko.

Kabrēras kundze klausās zodu rokās atbalstījusi. Viņas acis mani vairs neredz. Tās aizklīdušas mirāžā, ko uzbūruši mani vārdi. . . Iztālēm nojaušu, kā viņa jūtas . . . Esmu pārliecināts, viņa vairs nejūt cietumnieces rupjo tērpu ar pazemojošo numuru, viņa aizmirsusi cietuma darbnīcas, guļamtelpas, atslēgas, važas. . . Viņa jau dzird mūziku, kuras ritmā tai patiktu dejot, sarunas salonā, vīriešus, kas pulcējas ap viņu, ziedi, smaržas, gaisma, rotas,— tas viss dejo viņas acu priekšā, reibina, apžilbina, aizrauj viņu. Un pēkšņi viņas skatiena priekšā nokrīt aizkars. Vīzija izgaist. Atkal parādās paviljona kailās sienas. Pelēkā, neatvairāmā īstenība uzliek smagu roku uz viņas plakstiem.

Tad viņas skatiens pavēršas uz mani. .. Viņas acis spulgo vilšanās, sāpes, žēlums. Tā skatās cīņu zaudējusi, atbruņota, nevarīga un pagurusi sieviete . . . Un pēkšņi pār viņas bālajiem vaigiem norit asaras, viņa klusi raud. Jūtu, kā viņa, lūpas sakniebusi, cīnās ar vilšanās sāpēm. Visu četru gadu nožēlojamā dzīve šajā ellē viņu salauzusi, viss, ko tā klusībā cietusi, izlaužas uz āru. Nabaga sieviete, nabaga vājais radījums, bērns, kas izstiepj rokas, bīdamies nakts un tumsas; man gribētos viņu apskaut, kā draugs apskauj nelaimīgu draugu, gribētos viņas skumjas ieaijāt maigiem vārdiem, kas dziedina brūces, bet viņa mani pārprastu, un to es nevēlos. Es vienkārši uzlieku roku uz viņas rokas un saku:

—  Jums jau ir draugs . . . tepat pie jums . . . draugs, kas īstenos jūsu skumjo brīžu sapņus. Draugs. . . vairāk nekas . Vai saprotat?

Viņa noslauka asaras. Viņa runā ļoti klusu:

—  No debesīm nokritis, patiess draugs . . . Cik jauki tas būtu . . .

Viņa kaunīgi noliec galvu:

—  Piedodiet, ka raudu, jums redzot. . . Man slimi nervi. Mana griba salauzta . . . Nu jau veselu stundu valdos, cenšos būt stipra, lai nemodinātu jūsu žēlumu . . . Bet es esmu vāja sieviete, kuras spēki izsīkuši, kura nonākusi bezdibeņa malā . . .

—  Jūs tāda bijāt. . . Bet tagad jūs tāda vairs neesat. . . Es jūs glābšu no bezdibeņa . . . Pēc nelaimes un negaisa atkal spīdēs saule.

—      Jums cēla sirds. Nezinu, ko lai vairāk apbrīnoju: jūsu labdarīgo neatlaidību vai jūsu pilnīgo nesavtību.

—       Dodiet man roku, Kabrēras kundze, būsim patiesi draugi, kas šovakar noslēguši neparastu draudzības līgumu . . .

Mēs pieceļamies, un, lai arī neviena nav, kas mūs redzētu, mēs esam gandrīz svinīgi nopietni. Viņas roka iekļaujas manējā. Viņa spiež manus pirkstus. Un viņa ieskatās man dziļi acīs. . .

Okeāna viļņi nakts klusumā saplīst pret krasta klintīm, jūra, mūsu līguma neredzamā lieciniece, klusi elpo, kā aizmigusi sieviete.

X

17. septembris.

Kad cietuma gubernators no rīta ienāca pie manis, viņam bija pašapmierināta seja kā saimniekam, kas pikantā dēkā savedis ievērojamāko viesi ar savu viskairinošāko draudzeni.

Karnēr pasniedza azaidu, stāstīju viņam, kā cietuma priekšnieks man bija izrādījis veikalu. Viņš pacietīgi noklausījās. Formas dēļ teicu, ka Spoks un Kazanova droši vien garīgi nenormāli un cilvēcīgāki būtu tos pārvest uz kādu dziedniecības iestādi, nekā turēt viņus cietumā.

Viņš piekrita. Tad viņš viltīgi pasmīnēja un piebilda:

—       Turklāt,' senjor Faterson, jūs izteicāt vēlēšanos iepazīties ar cietumniecēm un viņu apstākļiem . . . Ceru, jūs neļaunojaties, ka nosūtīju jūsu rīcībā nr. 102, kuru, man šķiet, nav nepatīkami uzlūkot.

—       Gluži otrādi, ģenerāļa kungs. . . Esmu jums ļoti pateicīgs . . .

—  Ha! Hā! . . . Un vai jūs viņu ilgi paturējāt pie sevis?

—  Gandrīz pusotras stundas.

—  Ne ilgāk?

s*

—       Nē. Tad nodevu viņu sargam, kas to aizveda atpakaļ guļamtelpās.

67

—       Jūsu uzmanība bija lieka . . . Varējāt viņu paturēt līdz sešiem rītā, kad atskan sirēnas signāls. Bet sakiet. . . Kādu iespaidu viņa uz jums atstāja?

—  Ļoti labu . . . Viņa nav vienkārša cietumniece . . .

—       Kam jūs to sakāt! Zvēru jums, ja es nebūtu sakropļots, jau sen būtu pilnībā izlietojis savas nerakstītās kunga tiesības . . .

Un viņš piebilda izmeklēti laipni:

—       Tagad iznāk, ka esmu to pataupījis jums . . . kaut nemaz nezināju, ka jūs nāksiet!

Vai man vajadzēja viņam teikt patiesību? Vai aizrādīt, ka man viņa iedomas likās drusku pārspīlētas? Nedomāju. Kabrēras kundzei varēja nākt tikai par labu, ja atjāvu gubernatoram ticēt, ka esmu izbaudījis viņas burvību,

—  Ģenerāja kungs, es priecājos, ka jums tik laba gaume.

Viņš mefistofeliski pieliecās man pie auss:

—  Viņa nelika ilgi lūgties?

—       Taisni tik ilgi, cik vajadzēja, lai viņas balva neliktos gluži nevērtīga.

Viņš kāri klausījās, gaidīdams, lai visu sīki izstāstu:

—  Tiešām . . . Man laimējās viņai patikt.

—       Viņai kaislīga daba, vai ne? Mūsu sievietes prot mīlēt.

—  Var teikt, ka viņas dzimušas slavenu mīļāko lomai.

—       Ai! . . . Kad biju jūsu gados, senjor, es pazinu kādu šihuahuas skaistuli, par kuras daiļajām acīm es būtu apspļaudījis krustā sistā tēlu un nolādējis savu dvēseli. . . Arvien esmu cienījis dejas un izpriecas, un esmu tās baudījis vairāk, nekā Pueblas bīskaps atļautu! Tagad esmu aizgājis pensijā . . . Drīz man būs sešdesmit gadu . . . Bet, ja jūs pazītu manu uzvaru sarakstu, jūs man piedotu, ka esmu tagad tāds vecs pļāpa.

—  Es nešaubos.

—  Tātad nr. 102 .. . Ļoti laba?

—  Vairāk nekā laba.

—  Vai jums patiktu to pašu atkārtot?

—       Nupat gribēju izmantot jūsu laipnību un lūgt viņai dažus atvieglojumus. . . Viņu taču pēc pāris nedēļām atbrīvos. Vai jūs nevarētu viņai atļaut naktis pavadīt ārpus cietumnieku guļamtelpām?

—       Citiem vārdiem, jūsu gultā? . . . Ak, Dievs, es tur neredzu nekā ļauna . . . Krišana jūsu rokās viņai būtu

vislabākā augšāmcelšanās… Tā kā viņa gluži noteikti drīz būs brīva, nebūs liels grēks, ja drusku piemiegšu

acis . . .

Oniksa acis spīdēja zem pelēkām uzacīm. Gubernators tiešām interesējās par maniem iedomātajiem sakariem ar cietumnieci nr. 102. Viņš piebilda:

—  Viņai maiga āda, vai ne?

—  Kā zīds.

—  Tiešām, ja nemaldos, dokumentos rakstīts, ka viņa dzimusi 1894. gadā. . . Tātad viņai vēl nav pilni trīsdesmit seši gadi. . . Tas ir brīnišķīgais vecums, kad gudrība un prasme mīlas lietās apvienojas ar pilnīgi izplaukušu skaistumu . . . Un viņas krūtis? . . . Patersona kungs, neapvainojieties, ka es tik nekautri jūs pratinu . . . Normālos apstākļos es to sev neatļautos . . . Bet šajā vientuļajā salā, tālu no civilizācijas, starp cilvēces atkritumiem, cilvēks kavē laiku, kā varēdams. . . Lasu daudz romānu . . . Lasu gudra erotisma grāmatas, kas man atgādina manas jaunības dienas, bet tas viss ir tikai fantāzija. Un fantāzija pret dzīves īstenību ir tas pats, kas zirgs, salīdzinot ar ērzeli. Man arvien liekas, ka rakstnieki ir nelieši, kas ar īstenību piekopj netiklību ar cimdiem . . . Ha! Ha! . . . Jūs saprotat, ko gribu teikt. . . Neviens dzejnieks vēl nav īstenību padarījis grūtu! Bet, kas attiecas uz 102. numura krūtīm, tās modina apetīti, vai ne?

—  Starp mums runājot, necerēju cietumā tik labas ieraudzīt.

—  Tātad jums nepaliks nepatīkamas atmiņas par šo ekskursiju katordznieku valstī . . .

—  Man liekas, es to nekad neaizmirsīšu.

• * •

Tovakar pēc jundas mēs ar cietuma priekšnieku aizkavējāmies cietuma veikalā. Sī noziedznieku kolekcija mani valdzināja. Es pazinu baronu, Spoku un Kazanovu. Mani iepazīstināja ar kādu citu sagūstītu brīnuma zuti. Tas bija lielisks akrobāts, kuram vajadzējis pagatavot speciālas važas, jo no parastajām viņš atsvabinājies trijās minūtēs. Viņš dzēra, kājās stāvēdams, galvu starp kājām izbāzis, un rāpās pa veikala griestu sijām kā pērtiķis. Notiesāts mūža spaidu darbos par izvarošanu un slepkavību, viņš te bija «tumšā cauruma» rekordists, jo tur viņš bija pavadījis seši simti soda dienu.

Desmitos cietuma priekšnieks mani aizveda atpakaļ līdz paviljona istabas durvīm. Iegāju savā istabā, garā acu priekšā vēl redzēdams pie galdiem sēdošos katordzniekus, viņu bezkaunīgos tetovējumus, viņu spocīgos žestus, manieres un skatienus. Durvis atverot, pārsteigts ieraudzīju, ka pie loga stāvēja Kabrēras kundze.

Viņa strauji pagriezās pret mani:

—  Patersona kungs. .. mani atkal atveda šurp … Es nesaprotu .. .

Izstāstīju viņai sarunu ar gubernatoru. Tā viņu vēl vairāk pārsteidza:

—  Tātad viņš domā, ka esmu jūsu … ka es ar jums . ..

—  Protams. Un es necentos viņu pārliecināt, ka tā nav. Jo tā jums nevajadzēs gulēt nejēdzīgajās telpās kopā ar citiem . . . Pagaidām piedāvāšu jums puslīdz ērtu gultu, kur varēsiet patīkamāk atpūsties … Es paņemšu vienu no šiem diviem matračiem. Pārgulēšu uz tā otrā istabā . .. Saprotat'

—  Pateicos, Patersona kungs. .. Jūs tiešām esat tāds draugs, kādu savā dzīvē vairs necerēju sastapt. . .

Un tad viņa izdarīja kaut ko tik bērnišķīgu, kas mani aizkustināja vairāk nekā viņas vārdi. Viņa lēnām piegāja pie gultas un aptaustīja to kā dārgumu, kā necerētu laimi. . . Tīra gulta ar segām un palagiem, pēc četriem gadiem uz cietas un netīras cietuma lāvas! . ..

Izņēmu no somas zīda pidžamu un pasniedzu to viņai ar parfimēta Ķelnes ūdens pudeli. Viņa noglāstīja zīdu kā meitene, kura pazaudējusi un atkal atradusi lelli. Viņa aizvērtām acīm paoda parfīmu. Tad viņa nedrošā balsī nomurmināja:

—  Ai! . . . Jūs nezināt, ko tas viss nozīmē . . .

—  Nabaga dvēsele! … Es saprotu, ko jūs gribat teikt!

Viņa spēji pacēla galvu.

—  Jūs . . . Jūs teicāt: nabaga dvēsele . .. Tātad tas tiesa? . . . Varu uz jums paļauties? . . . Ai, kaut jūs zinātu, kādu dienu un, nakti pavadīju pēc mūsu sarunas… Guļamtelpās gribēju dejot, darbnīcā dziedāt… Bet tad es sev teicu: «Nē! Tas būtu par daudz skaisti . . . Esmu sapņojusi. . . Sis cilvēks nebija reāls, tas bija tikai fantāzijas tēls, kas jau aizlidojis. Nekad vairs to neredzēšu . . . Esmu runājusi ar garu …» Sīs prieka un vilšanās lēkmes mani nomocījušas.

—  Tad šovakar vairs nerunāsim, mana dārgā draudzene. Jums tūliņ jāiet gulēt. . . Mana gulta jūs ieaijās pirmajā bezmurgu miegā, un es būšu laimīgākais

cilvēks pasaulē, jo zināšu, ka jūs man uzticaties.

* * *

Ausma atspīd mazajā istabiņā, kur guļu uz matrača, uz grīdas. Sirēnas'svilpiens mani pamodinājis. Dzirdu steidzīgus soļus aiz starpsienas. Mana kaimiņiene piecēlusies un ģērbjas. Lejā kāds iesvilpjas. Sargs viņai atgādina, ka laiks celties. Viņa aiziet. Durvis aizveras. Tagad varu atgriezties savā istabā. Manu pirmo skatienu saista izjauktā gulta. Uz palaga atrodu savu pidžamu. Saņemu to rokās. Neapdomāts, instinktīvs žests. . . Pidžama vēl silta no Kabrēras kundzes ķermeņa. Spilvenā vēl dobīte, ko iespiedusi viņas galva.

Stāvu pie gultas, kur gulējusi šī sieviete, kura mani interesē,— vairāk nedrīkstu teikt. Stāvu kā ārsts, kas atnācis izklausīt slimnieku . .. Bet slimnieka gultā vairs nav… Ir tikai kairas miesas atstātā vieta. Sīs miesas atstātais noslēpums . . . Sfinksa, kas ceļotājam uzsauc: «Uzmini, ja ne, es tevi aprišu! . .» Bet varbūt šis noslēpums vēl bīstamāks?

Jautāju sev, vai maz gribu to uzminēt, vai labāk negribu palikt neziņā; vai es, ja man vajadzētu izvēlēties vienu no bezgala dažādiem cilvēcīgo kaislību veidiem, labāk neatteiktos pavisam un neprotestētu:

«Nē… es vēl negribu gaismu šajā naktī. Ļaujiet man taustīties kā apburtā mežā. Jau tā pārāk drīz ausīs diena.»

Mēs saceļam putekļus, Berkelejs teic savās Hilasa u.i Filonoisa sarunās,— un žēlojamies, ka nevaram redzēt! . . . Piedodiet, Berkeleja kungs, es vēl negribu redzēt. Sorī* gribu redzēt tikai šo silto pidžamu un sajaukto gultu. Vai tas nopietnu notikumu prologs? Vai tā traģiska vai komiska romāna pirmā nodaļa? Labi izlikta cilpa, kur reiz iekritīs mana nabaga satrauktā sirds?

Pie durvīm klauvē. Ienāk gubernators.

—  Piedodiet, senjor Paterson. . . Šorīt ēdīsim azaidu drusku agrāk . . . Šodien ārsta apskates diena . . . Bet, kā redzu, jūs jau esat piecēlies . . .

Viņš pamet acis uz gultas pusi:

—  Putniņš aizlidojis . . . Cīruļa dziesmas vietā te skan sirēnas svilpiens.

—  Diemžēl jā, ģenerāļa kungs . . .

—  Tātad skaistā cietumniece jums tiešām patīk.

—  Atzīstos, viņa mani interesē . . .

—  Vēl trīsdesmit dienas, un viņa jums piederēs pilnīgi. Tiklīdz būsiet šo saliņu atstājis, varēsiet ar viņu darīt, ko gribēsiet.

—  Nenoliedzu, ka varbūt palīdzēšu šai nabaga sievietei sākt normālu dzīvi.

—  Tas būs skaists žests, Patersona kungs . . . Jūs darīsiet labu darbu . . .

Un, piegrūdis man elkoni, viņš turpina:

—  Labs darbs par — labu algu! . . . Lūk, tādu filantropiju es saprotu .. . Sarkanā krusta delegāti un citi nelgas, kas nāk nogaršot cietumnieku putru, tie ir uzbāzīgi ļaudis, kas smird pēc sausās labdarības. .. Jūs vismaz esat praktisks filantrops. Jūs nemeklējat vecas vecenes . . . Jūs izmeklējat krabju salātu labākos gabalus. . . Un jūs nogaršojat, pirms sēžaties pie galda. Ļoti labi, senjor Paterson . .. Jūs mani samierināsiet ar misionāriem! . . . Gaidu jūs lejā azaidā!

Gubernators aiziet. Negribu skatīties spogulī, jo droši vien esmu nosarcis, klausoties viņa vārdus. Kāds kauns! Viņam taisnība . .. Esmu labdarības liekulis. Cik labi viņš darīja, brutāli mezdams man patiesību acīs… Es jau kavējos pie gultas, kur vēl nebija izgaisis šīs sievietes burvīgās miesas siltums, daudz netrūka, ka es būtu padevies jūtām … Es nemanot slīdēju cilpā . . . Rīt Kabrēras kundzes tuvums mani vēl vairāk satrauktu . . . Parīt es jau kāri skatītos caur durvju spraugu, mēģinātu viņu pārsteigt izģērbjoties, redzēt viņu kailu . . . Man derdzās šo vājību paredzējums . . . Pateicos, ģenerāli, ka man to laikā atgādinājāt…

Un tad . . . Vai Kabrēras kundze nemīl citu vīrieti?

XI

Ņujorka, 1930. g. 20. novembrī.

Apmetoties Ņujorkā, Riča Taueras viesnīcā, direktors, kas mani pazīst no senākiem laikiem, redzēdams mani kopā ar Kabrēras kundzi, slepus jautāja, vai varot mani apsveikt sakarā ar precībām. Es to dedzīgi noliedzu. Viņš bija ļoti pārsteigts, kad lūdzu skaistu dzīvokli divpadsmitajā stāvā Kabrēras kundzei, un sev otru, divdesmitajā stāvā.

Cik daudz kas noticis kopš 30. septembra, tās dienas, kad cietumnieci nr. 102. izlaida no Santakrusas cietuma! Mātei, kas uzrauga no grūtas slimības atspirgstošu bērnu, nav vairāk rūpju kā vīrietim, kas uzņēmies ievest sabiedrībā bijušo katordznieci. Vispirms, Meksikā notika vārda maiņa. De Kordovas kundze, dzimusi Kabrēra, pateicoties dažiem labvēlīgiem apstākļiem, pārvērtās par de Ligēras kundzi, Kolumbijas republikas pilsoni. Pēc pases nāca apģērbu kārta. Pēc papīriem šifons. Bērnišķīgs prieks — tik piedodams sievietei, kas vairāk nekā četrus gadus nēsājusi svītraina audekla ģērbu.

Nekad neaizmirsīšu, kā viņa satraucās, kad atsaucu viesnīcā frizieri un manikīri, kad viņa pirmo reizi pēc tik ilgiem gadiem ieskatījās spogulī un uzsmaidīja savam atjaunotajam daiļumam.

Tad satikšanās Havanā, šajā Antiļu pērlē, kur ieradāmies katrs atsevišķi, lai nedotu iemeslu tenkām; pilnīga atpūta Kubas maigajā paēnā un jaukas izpriecu dienas Palmbīčā, kur palmas lokās plašuma vējā, it kā piekrizdamas manam apostulātam.

Apostulātam? Kāpēc ne? Ja arī neesmu tieši apustulis, kas sniedz grēciniecēm roku, tomēr esmu godīgs cilvēks, kas izstumtai sievietei pasniedz atslēgu, ar kuru tā atkal var ieiet sabiedrībā. Kas īstenībā vajadzīgs, lai iekļūtu 20. gadsimta godīgu ļaužu sabiedrībā? Vārds? . . . De Ligēras kundze ir bagāta Kolumbijas raktuvju īpašnieka atraitne. Nevainojama pagātne? . .. De Ligēras kundzei ir divu mēnešu pagātne, un šajā laikā tā nav nekā ļauna darījusi. Ar to pilnīgi pietiek, lai moralizētājus nomierinātu. Nauda? Tā viņai būs vai, pareizāk sakot, viņai būs iespēja grezni uzņemt un barot aristokrātiskos dīkdieņus, citiem vārdiem — iespēja iegūt draugus. Daiļums un pievilcība? .. . Daba to bagātīgi apveltījusi ar šim īpašībām. Tualetes, kažoki, rotas? … Es esmu labais ģēnijs, kas ik nedēļu papildina viņas garderobi. . .

Esmu sajūsmināts par šo, labā ģēnija, lomu, lai arī šī skaistā sieviete man nav nekas un droši vien nekad nebūs, jo viņas sirds pieder citam. Pateicoties krietnajam ģenerālim Fjero, kas ar savu pļāpību mani laikā izārstēja, tagad esmu laimīgs cilvēks. Nemainītos lomām pat ar visburvīgākās sievietes mīļāko.

Mīlēt var kuru katru, kam zelts vai skaista valoda, veiksme veikalos vai vienkārši skaisti muskuļi. Bet visu dot sievietei un neko negaidīt pretī, viņu reabilitēt, lutināt uzmanības pierādījumiem, realizēt viņas sapņus, kad tā nonākusi bezdibeņa malā, būt ik dienas viņas tuvumā kā burvim, kas izpilda katru tās vēlēšanos, nekā neprasīdams pretī,— tas ir rets diletanta prieks, svētīgs prieks, ko tagad izbaudu ik dienas.

Kamēr domās kārtoju divu pēdējo mēnešu notikumus, manā mazajā salonā atskan telefona zvans.

— Hallo. . . Jūs, Dolorese? Nu, kā jums patīk jūsu istabas? . . . Labi? . . . Ko? Lai noeju pie jums? Ļoti labprāt.

Draudzene mani sauc. Draudzene? Tiešām nezinu, kādā vārdā lai viņu saucu. Kas viņa man ir? Manis paša izraudzīta māsa? Slimniece, ko esmu glābis un pie kuras jūtos saistīts kā ķirurgs, kam izdevusies neparasta operācija . . . Krustmeita, vecāka par mani, ko liktenis metis man rokās. . . Man viņa tagad ir gluži vienkārši — Dolorese. Viņai nav dzimuma. Man patīk viņu redzēt, jo viņa ir skaista, bet, viņu uzlūkodams, es nekad neiesaukšos kā Anakreons:

«Kaut es būtu spogulis, tad viņa paskatītos manī!»

Gluži otrādi, garīgi jūtos pilnīgi mierīgs un jautrs. Mans garastāvoklis arvien labi līdzsvarots. Esmu pārliecināts, ja viņa, piemēram, šovakar gribētu man atdoties, es būtu nepatīkami pārsteigts. . . Iedoma, ka viņa aiz tīras pateicības atzinusi par vajadzīgu man piedāvāt savus apkampienus, maņi ļoti aizskartu. Tas izjauktu mūsu sķaisto saskaņu. Pēc iegūtās pārliecības, ka lidoju virs sēriju pasaules, virs banālas standartizētas mīlestības pasaules, es pēkšņi nokristu starp tiem bagātajiem kungiem, kas līdzīgi manam tēvam uztur sievietes un apmierinās viņu skavās, kuras varu nosaukt tikai par pateicības vingrinājumiem.

Lifts mani noved divpadsmitajā stāvā. Ieeju Doloreses salonā. Viņa pašlaik liek melnās lilijas lielā kristāla vāzē.

—  Ai! Alek . . . Jūs mani izlutināsiet. . . Tikko ienākusi jaunajā mājā, jau saņēmu ziedus — jūsu smalkjūtīgās draudzības pierādījumu. . . Jūs laikam esat zvērējis manu dzīvi padarīt par promenādi paradīzes dārzā.

—  Lūdzu, Dolorese, es jums jau teicu, ka nedrīkstat man ne par ko pateikties. Beidzot, Ņujorkā iebraukušiem, mums daudz kas pārrunājams. Jūs sapratīsiet, mīļā draudzene, ka esam stikla pilsētā, kur katrs mans, tāpat arī jūsu žests, piesaistīs preses uzmanību.

—  Ai!

—  Kamēr skapi kārtoju drēbes, «Ņujorkas Amerikāņa» reportieris, jau mūs uzodis, man piezvanīja pa telefonu. Pēc stundas viņš būs klāt.

—  Ko jūs viņam teiksiet?

—  Spēlēšu komēdiju, kuras ar reportieriem arvien izdodas. Ļaujiet man rīkoties. . . Palieciet šeit. Piecos dzersim tēju, tad došu jums norādījumus, kas jārunā.

—  Kā kara laikā!

—  Protams. Jums jāiekaro Ņujorkas sabiedrība. Varat sākt mobilizāciju. Turiet gatavībā pulveri, pardon, rīsu pūderi, un uzmanieties, lai jums netrūkst kādam cimdam poga.

» » *

«Ņujorkas Amerikāņa» reportieris atnācis. Manas dzimtenes žurnālisti ir pārdrošnieki, kas nebaidās ne no kā, kas apdāvināti ar lielisku fantāziju un kas intervējamos cilvēkus novērtē pēc viskija un cigāriem, ko tie viņiem piedāvā.

Pasniedzu misteram Piteram V. Vilbūmam ledusaukstu skotu degvīnu, un viņš iesaucas:

—  Patersona kungs, jūsu viskijs patiesi ir nepārspējams.

—  Tas vēl nav vislabākais, ar ko varu jūs pārsteigt . . . Kādēļ jūs atnācāt pie manis?

—  Tādēļ, ka Aleka Patersona atgriešanās pēc vairāk nekā triju gadu prombūtnes ir notikums. Jūs zināt, ka četras lietas mūsu izdevējus arvien interesē: prohibīcijas aģentu uzbrukumi kontrabandistiem, filmzvaigžņu šķiršanas, Velsas prinča saderināšanas un Patersonu ģimenes notikumi.

—  Labi, Vilbūma kungs, es jums atbildēšu.

—  Ha! . . . Jūs man pastāstīsiet par savām veikalu lietām.

—  Nebūt ne: par kādu citu, daudz interesantāku lietu. Jūs zināt, es atbraucu no Kubas. Un tur es daudz dzirdēju runājam par kādu neparastu sievieti, kura šajās dienās ieradīsies Ņujorkā un radīs lielu sensāciju.

Reportieris ieklausījās uzmanīgāk. Viņš pievilka krēslu tuvāk un klusā balsī teica:

—  Hei! . . . Patersona kungs. . . Vai esat par to jau stāstījis «Associated Press» ļaudīm?

—  Nē. Jūs esat pirmais.

—  Kas tā tāda, šī sieviete?

—  Dolorese de Ligēras kundze.

—  Nepazīstu.

—  Nekad neesat dzirdējis par skaisto de Ligēras kundzi? Draugs, tad jūs nedzīvojat līdzi savam laikam! De Ligēras kundzes nelaiķis vīrs, ļoti bagāts kolumbietis, savās raktuvēs Velesā atradis visdīvaināko smaragdu pasaulē, šis smaragds nav liels, bet iedzimtie apgalvo, ka tas esot apburts, viņi tiešām domā, ka septiņpadsmitajā gadsimtā smaragds piederējis kādam burvim, kas pārticis tikai no cilvēku smadzenēm.

—  Ko jūs sakāt, Patersona kungs … Tā jau īsta sensācija!

—  Pagaidiet. De Ligēra tiešām mira nākamajā gadā pēc liktenīgā akmens atrašanas. Viņa atraitne to mantojusi un nebaidās nēsāt, lai gan katram, kas tam pieskāries, divpadsmit mēnešu laikā jāmirst. Varu jums teikt, ka šīs sievietes pārdrošība ir tikpat neredzēta kā viņas skaistums. Kubā viņa man teica, ka atbraukšot uz Ņujorku pārbaudīt amerikāņu māņticību.

Reportieris dedzīgi rakstīja piezīmju blokā.

—  Brīnišķīgi! Lielisks raksts pirmajai lappusei. Ja tikai es pirmais dabūtu de Ligēras kundzes interviju, kad viņa atbrauks! Atļaujiet piezvanīt. . .

—  Jā . . . Kam?

— «Riča Taueras» portjē. . . Pagaidiet. . . Hallo! . . . Jaunkundz, savienojiet ar portjē apakšā . . . Pateicos. . . Hallo… Klausieties, te runā Vilbūms no «Ņujorkas

Amerikāņa» redakcijas. Jūs saņemsiet divdesmit piecus dolārus, ļa man paziņosiet, kad Ņujorkā ieradīsies kāda de Ligēras kundze. Sapratāt? . . . Ko? Esat jau nopelnījis? . . . Kā tā? Viņa jau šodien atbraukusi? . . . Kādā viesnīcā viņa apmetusies? . . . Tepat. . . 1240. numurā . . . Pateicos. Pēc stundas saņemsiet čeku.

Reportieris starojošu seju nolika klausuli.

—  Patersona kungs … Es steidzos pie Ligēras kundzes.

—       Oho! … Tā kā es viņu pazīstu, vai nebūtu labāk, ja es ar to iepriekš parunātu un tikai tad jūs ietu pie viņas?

—  Jā! Tiešām. Jūs būtu ļoti laipns.

—  Tad pagaidiet tepat. . . Pasaukšu jūs pa telefonu.

Atstāju nepacietībā degošo žurnālistu salonā un ieeju

pie Doloreses. Izstāstu tai notikušo. Viņa priecājas par manu atjautīgo ideju. Tad piezvanu misteram Vilbūmam un iepazīstinu viņu ar Doloresi, kas to saņem, mīklaini smaidīdama:

—       Jūs esat pirmais reportieris, kas mani Ņujorkā izjautā. Jums laimējies, kungs. . . Varu jums ziedot desmit minūtes.

—       Patersona kungs man stāstīja par jūsu dīvaino dārgakmeni. Vai tiesa, ka . . .

—       Jā! Sis zaļais akmens triju gadsimtu laikā Kolumbijā bijis pastāvīgs nāves cēlonis! . . . Tiešām, dīvains akmens . . . Mans nabaga vīrs nomira tādēļ, ka bija to izracis. . .

—  Jūs to nenēsājat?

—       Nēsāju . . . Akmens ir pie manām citām rotām, viesnīcas seifā. Esmu pat nodomājusi nākammēnes dot lielu dineju «Embasija» restorānā. Un, tā kā gribu redzēt, cik spēcīgi burvības iespaido jūsu tautiešus, es tos pēc saldēdiena pārbaudīšu. Vieni smiesies, bet citi jutīsies neomulīgi.

—  Kā jūs tos pārbaudīsiet?

—       Ā! Ja pateikšu jums visu iepriekš, tad tas vairs nebūs nekāds pārsteigums. Turpinājums nākamajā numurā, vai ne, Vilbūma kungs?

Reportiera smaids kļuva arvien platāks. Viņš paskatījās manī piemiegtām acīm:

—  Nudien! Tādu sensāciju es negaidīju . . .

Un pagriezies pret Doloresi, viņš turpināja:

—       Kundze, vēl dažas minūtes . . . Vai jūs neatbildētu uz četriem jautājumiem?

—  Mēģināšu.

—  Kādi vīrieši jums vislabāk patīk?

—  Tādi, kas maz runā, daudz dara un vēl vairāk domā.

—  Ko jūs domājat par Ameriku?

—  Ja es zinātu, ko domāt, tad es nebūtu šeit.

—  Ko jūs domājat par šķiršanos?

—  Šķiršanās — tā ir komprese uz koka sirds.

—  Te nevar dabūt tikai ledus ūdeni.

Intervija beigusies. Misters Vilbūms aizkūpina cigāru un apmierināts aiziet. Dolorese smaidīdama paskatās manī:

—       Mīļo Alek, jūs esat burvis! . . . Jūs raustāt diegus, un es jums paklausu kā nabaga marionete. Kāda traka iedoma jums ienākusi prātā?

—       Traka? Nemaz ne. Jūs ar savu zaļo akmeni ieinteresēsit visu Ņujorku. Uzņemos sarīkot šo dineju «Embasijā». Jūsu ielūgumus rautin izraus. Jo, sākot ar rītdienu, «Ņujorkas Amerikāņa» raksts par sievieti ar liktenīgo smaragdu būs pirmās šķiras sensācija. Pēc trim dienām mana vecā draudzene Džeraldīne Sandersona kundze, šīs sezonas lauva, jums par godu savā namā 71. ielā sarīkos plašu kokteiļu vakaru. Apņemos tur sapulcināt piecdesmit visievērojamākos aristokrātiskās sabiedrības locekļus — tas ir, visievērojamākos ar savu bagātību, cinismu, žūpību un izlaidību.

—  Bet man trūkst paša galvenā . . .

—       Smaragda? Pasūtīšu to Kartjē dārglietu firmā. Bet jums pašai tas jāpadara fatāls.

—  Ai! . . . Alek . .. Tātad burvība turpinās?

—  Nē. Tikai sākas.

Dolorese klusē. Tad viņa pusčukstā piebilst:

—       Nupat teicu, ka man trūkst paša galvenā . . . Bet tas nav smaragds.

—  Kas tad?

—       Misters Sančess . . . Man šķiet, viņam jābūt kaut kur Savienotajās Valstīs. Bet tā kā viņam ne sapnī nevar ienākt prātā, ka es slēpjos zem Ligēras kundzes vārda, jums vajadzētu likt izdarīt uzziņu.

—  Kādēļ?

—  Lai viņu atrastu.

XII

5. decembri.

Farss ar smaragdu, ko joka dēļ iestāstīju ziņkārajam žurnālistam, izdevies labāk, nekā varēja cerēt. Amerikāņu presē cirkulē visneticamākās baumas par sievieti ar fatālo dārgakmeni. Džeraldīnes Sandersonas kokteiļu vakars izdevās neredzēti spoži. Dineja «Embasijā» šovakar būs īsts triumfs.

Desmitām reižu nāk fotografēt Doloresi. Tāpat fotografē apburto akmeni. Burvību speciālisti apspriež šo dīvaino gadījumu. Atgādina vecās Tutanhamona anekdotes. Bet es jau kopš dažām dienām mazāk domāju par to, vai mans joks pilnīgi izdosies, par visu vairāk mani interesē, kādi rezultāti būs uzziņai, ko savam advokātam liku iesākt, lai atrastu misteru S ancesu.

Noteiktu ziņu nav. Dolorese saņēmusi pēdējo vēstuli 1930. gada jūnijā. Toreiz Peps Sančess atradies Holivudā. Viņš gribējis ar savu skaisto izskatu izmēģināt laimi filmā. Visi filmu biroji atbild: nezināms. Maza aģentūra beidzot paziņo, ka jūlijā viņš bijis sastopams tās birojos. Sančess figurējis kādā scenārijā, kura darbība noritējusi Argentīnā. Bet laikam viņa debija bijusi neveiksmīga, jo angažements nav atjaunots. Kas ar viņu noticis?

Man gribētos darīt prieku Doloresei, jo viņa ik dienas par to vien runā. Gribētos atrast viņas bijušo mīļāko, lai sagādātu viņai prieku, ielūdzot arī to «Embasija» dinejā. Diemžēl, misters Sančess Holivudā vai kaut kur citur

paslēpies un nav atrodams.

* * *

Pulkstenis deviņi, mēs ar Doloresi viņas dzīvoklī iebaudām vieglas pusdienas divatā. Tā ir pēdējā apspriede. Šonakt pēc vakariņām «Embasijā» Dolorese kā pilntiesīga locekle būs uzņemta Ņujorkas uzdzīvotāju aristokrātu sabiedrībā. Viņa atkal sāks spožo dzīvi, ko tā kādreiz dzīvojusi Eiropas lielpilsētās; viņa iegūs jaunus pielūdzējus. Viņas sievišķā godkārība būs apmierināta.

Kad pasniedz saldēdienu, jautāju viņai:

—  Nu, mīļā Dolorese? Vai viss norit tā, kā jūs vēlaties? Vai nekas netraucē saskaņu?

—  Nē, Alek, manu burvi. . . Jūtu, ka atdzimstu . . . Esmu gandrīz pilnīgi laimīga.

—  Gandrīz? . . . Ak tā, jā . .. Piedodiet, ka aizmirsu galveno . . . Līdz šim esmu jums sagādājis visus materiālos labumus. Tikai diemžēl man nav izdevies jūsu sirdij atdot mieru.

—  Klausieties, Alek. . . Man nav neviena labāka drauga visā pasaulē, kam varētu uzticēties tā kā jums. Tādēļ neļaunojieties, ka jūs apgrūtinu ar šiem jautājumiem, kas man neliek mieru ne dienu, ne nakti, kopš esmu Amerikā. Mēs, meksikānietes, tāpat kā visas sievietes, sirds dziļumā esam vājas būtnes, kas nespēj cīnīties ar savām jūtām. Cietumā es dzīvoju no cerībām, ka reiz atradīšu to, kuru mīlu. Tiklīdz biju brīva, ne par ko citu nespēju domāt. . . Jūs man palīdzējāt, un es nekad nevarēšu pienācīgi pateikties par jūsu labo gribu . . . Bet mans draugs nav atrodams. Tā ir drūma ēna manā priekā, sevišķi šovakar, kad man tik ļoti gribētos, lai arī viņš piedalītos manā dinejā.

—  Jūs viņu tā mīlat?

—  Jā. īstenībā mani mīlas piedzīvojumi nemaz nav tik raibi, Alek . . . Pēc briesmīgā prologa apprecējos ar Kordovu. Tā bija patīkama, tomēr ne ideāla laulība. Mīlēju vīru bez jūsmas, bez dziļākas kaislības. Pēc šķiršanās dzīvoju Eiropā, kur man bija daudz pielūdzēju, es daudz flirtēju. Bet man bija tikai viena dēka ar kādu francūzi, viņš bija brīnišķīgs mīļākais un labs mīlas intīmo noslēpumu pazinējs. Mūsu sakars ilga vienu gadu. Tad, pēc Grenelas drāmas un manas bēgšanas uz Brazīliju, es satikos ar Pepu Sančesu. Tad pirmo reizi iepazinos ar kaislības uguni. . . Visām sievietēm, vai gandrīz visām, dzīvē bijis viens vīrietis, kas tās pamodinājis kaislībai un mīlai, burvis, kas -pratis atrast viņu juteklības atslēgu. Peps bija virtuozs, kas uz manu juteķļu stīgām mācēja spēlēt baudas rapsodiju. Viņš man lika kaislē raudāt, vaidēt, kliegt. Ja sieviete tādas stundas reiz piedzīvojusi, viņa tās nekad neaizmirst. Tā vīrieša zīmogs iededzināts viņas miesā.

—  Un viņš? Vai arī viņš jūs tā mīlēja?

—  Viņš mani mīlēja tikpat kaislīgi. Viņš mani mīl vēl tagad. Kamēr biju cietumā, viņš man ik mēnesi rakstīja. Varu jums parādīt vēstules, kurās viņš raksta, kā ilgojoties pēc manis.

—  Bet kopš trim mēnešiem . ..

—  Jā . . . Viņš nav rakstījis, zinu to. Tas mani satrauca. Tomēr, pēc atbildes no Holivudas filmu kantoriem, es visu sapratu. Peps man rakstīja par saviem projektiem. Kad izsīka nauda, viņš nolēma izmēģināt laimi filmējoties. Pateicoties kāda iespaidīga filmu fabrikanta ieteikumam, viņš cerēja gūt panākumus. Jūs man stāstījāt, ka viņa pirmais mēģinājums beidzies neveiksmīgi. Droši vien ar to izskaidrojama viņa klusēšana. Nabaga zēns cerēja lielas lietas. Bet piedzīvoja vilšanos . . . Ko viņš tagad dara? Kur viņš slēpjas? Ai! Zināt, ka viņš kaut kur pasaulē atrodas, zināt, ka viņš nelaimīgs, varbūt pat nabadzībā, un nevarēt viņam sniegt palīdzīgu roku, ievest to atpakaļ dzīves ērtībās! . . . Redzat, tas mani moka, mans nabaga draugs…

—  Saprotu, dārgā Dolorese. Jums ir cēla sirds, kā sievietei, kas patiesi mīl. Bet jums nav iemesla skumt. Sai pasaulē ar pacietību un ar naudu arvien iespējams atrast bēgļus, lai kur tie slēptos. Esmu darījis visu, lai meklēšana turpinātos. Būtu ļoti pārsteigts, ja dažu nedēļu laikā mēs to vēl neatrastu.

—  Lai Dievs dod!

—  Ticiet man… Es jums atdošu jūsu mīļāko. Tajā dienā es būšu vainagojis savu darbu. Tajā dienā no jums atvadīšos, jo tad jums mana atbalsta vairs nevajadzēs. Jūs būsiet laimīga, materiālās raizes jūs nenomāks, jūsu skaistais mīļākais jūs atgūs visā jūsu bijušajā spožumā. Es būšu lieks. Mēs sniegsim viens otram rokas kā labi draugi, un es jums lūgšu tikai to, lai kādreiz, vaļas brīžos, laipni atceraties jauno neprāti, kas kādu vakaru pēkšņi parādījās jūsu ellē.

—  Alek, jūs taču jokojat! Mēs lai šķiramies tādēļ vien, ka . . . Nē, nekad! Saraut mūsu draudzību, palikt svešiem tādēļ, ka . . . būšu atradusi viņu? To es nevarētu!

—  Labi. . . Labi. . . Redzēsim. Pagaidām — nomierinieties. Gan atradīšu jūsu mīļāko.

—  Alek! Jūsu uzticība mani nomierina… Jūs esat labākais cilvēks pasaulē. Šovakar priecāšos vieglāku sirdi un jautrak tēlošu lomu, ko esat man piešķīris smaragda farsā!

♦ ♦ »

Jau pusstunda, kopš astoņcilindru mašīnas defilē gar «Embasija» durvīm. Neviens lūgtais viesis netrūks šīs sezonas sensacionālākajās viesībās. Ņujorkā nezināma labāko aprindu dāma, labi ieredzētas vietējās namamātes atbalstīta, turklāt vēl noslēpumaina, fatāla, leģendāra dārgakmeņa īpašniece, noteikti gūs vislabākos panākumus.

Lietussargu spožās sēnes plūst durvīs un vestibilā. Satieku daudz draugu, starp tiem Džimiju Leigu, kas atmeta diplomiem ar roku un labāk izvēlējās kuģniecības sabiedrības viceprezidenta vietu. Mani ieraudzījis, viņš pārsteigts jautā:

—  Skat', skat'! Jūs arī te ielūgts, Alek?

—  Jā. Un jūs?

—  Jā, mani ielūdza Džeraldīne Sandersona kundze.

—  Mani arī. Vai pazīstat de Ligēras kundzi?

—       Nē. Pareizāk sakot, esmu viņu jau reiz redzējis kokteiļu vakarā.

—  Tieši tāpat kā es.

—       Nudien … Tā ir lieliska sieviete, vampīra tips, kas mūs šodien ielūgusi.

—       Dienvidamerikāniete, draugs . . . Karstas asinis . . . Kaislīga sirds . . . Un turklāt atraitne!

—       Es gan atraitnēm neuzticos… Es nekad neprecētu atraitni .. .

—  Kādēļ?

—  Viņām slikts ieradums.

—  Kāds?

—  Ļaut, lai vīri pirmie mirst.

Sandersona kundze nāk pēc manis. Viņa man noslēpumaini saka:

—       Mīļais Alek, nāciet, palīdziet man visus šos ļaudis iepazīstināt ar mūsu draudzeni. Viena es līdz pusnaktij netikšu galā .. . Jūs zināt, cik viņa burvīga. Priecājos, ka iepazīstinājāt mani ar viņu. Gribu, lai šim vakaram būtu lieli panākumi. Rīt viņa būs iekarojusi visu Ņujorku! Pagaidiet, tur nāk šī lapsene, Fifjūsa kundze, to man vajadzēja ielūgt Ronalda Luisa dēļ, viņš mums veltīs veselu lappusi «Vakara Saulē» . .. Tikmēr iepazīstiniet savu draudzeni ar Redžinaldu Dežu. Vai zināt visjaunāko par Redžiju? Viņš atsakās šķirties no savas sievas, kamēr sievastēvs tam neizmaksā 300 000 dolāru atlīdzības.

—  Ko? Jau atkal? . . . Pirms trim gadiem viņam jau samaksāja lielu summu, kad tas šķīrās no Lolas Beresfordas.

—  Protams . . . Jauna specialitāte: jauns vīrs, kas pretojas laulības šķiršanai. Viņš nesaprot sievas vilšanos. Jaunā sieva nepacietībā lūdz tēvu, lai tas samaksā prasīto atlīdzību. Kungs iekasē naudu, un kundze ir brīva.

Iepazīstinu kādas trīsdesmit personas ar Doloresi; viņa uzvaroši smaida, savā ziloņkrāsas zīda tērpā. Viņas cirtainie mati virs izliektajām uzacīm pastiprina kvēlojošo acu mirdzumu. Vizuļo tikai trīs dārgakmeņi: divi gareni smaragdi ausīs un trešais, arī smaragds, krūšu vidū. Pēdējais ir fatālais akmens, ko Kartjē man pārdeva tāpat kā citus, tikai — solīdamies to nevienam neizpaust.

Redžinalds Dežs mani ieved kaktā. Lielisks vīrietis ar ideālu profilu un atlēta augumu, viens no skaistākajiem vīriešiem Amerikā, kur tik liela dažādu tipu izvēle. Eiropā pavadītajos gados viņš izsmalcinājies, amoralizējies.

Viņš jau ievērojis Doloresi un saka man ciniski, kā visi pašpārliecinātie vīrieši:

—  Mūsu namamāte ļoti jauks radījums, vai ne! Vai esat ievācis par viņu ziņas?

—  Kādas ziņas jūs vēlaties?

—  Vai viņa bagāta?

—  Ā! To jau man vajadzēja iedomāties, kas jums vissvarīgākais.

Es vilcinos" Tad man ienāk prātā viņu mazliet izjokot un es turpinu:

—  Vai jūs to jautājāt tādēļ, ka viņa jums patīk?

—  Un kā vēl!

—  Labi — viņa ir atraitne. Vīrs, ļoti bagāts kolumbietis, tai novēlējis gadā pusmiljonu dolāru no saviem kapitāliem un kādas alvas raktuves, kas dos viņas nākamajam vīram kabatas naudu.

Dežs kāri uztver katru vārdu. Es turpinu:

—  Viņa mīl skaistus vīriešus jūsu stilā.

—  Ā!

—       Turklāt, kad es jūs iepazīstināju, viņa man slepus čukstēja: Redžinalds Dežs . . . Atcerēšos viņa vārdu!

—  Jauki! . . . Skaisti! . ..

—  Tad es viņai teicu, ka esat precējies.

—       Pardon! Pardon! Es taču šķiros. . . Tas nebūtu nekāds kavēklis.

—  Protams gan, bet ir kāds cits mazs kavēklis.

Dežs nemierīgi paskatās manī.

—  Jūs?

Acīmredzot viņš baidās manas bagātības. Viņš bīstas, ka maniem dolāriem būs lielāks iespaids nekā viņa profilam.

—  Nē, mīļais . . . Gluži vienkārši — cits vīrietis.

—  Ha, ha! . . . Bagāts?

—  Nē.

—  Kāds tad?

—  Vēl skaistāks par jums! Tā, nu jūs zināt.

Šoreiz esmu Redžinaldu Dežu aizskāris vārīgā vietā,

viņš saviebjas un beidz sarunu.

* * »

Džeza orķestris klusi spēlē. Svētki sasnieguši augstāko pakāpi. Edam austeres un kaviāru pie aleluja skaņām un «Skaistās, zilās Donavas» ritmā gremojam paipalas a la Romanov.

Pasniedz desertu. Visiem jautra oma. Aizliegtais alkohols dara savu iespaidu. Situsi smaragda stunda. Mēs ar Doloresu esam jau agrāk visu norunājuši. Viņa pieceļas un runā:

—       Dārgie draugi, Ņujorkas prese ļoti plaši komentējusi stāstu par kādu apburtu dārgakmeni, ko mans nelaiķa vīrs atradis un ko tagad nēsāju… (Viņa paceļ dārgaķmeni, izņem to no ietvara un, savos smalkajos pirkstos turēdama, parāda visiem). Te jūs to redzat. . . Mans vīrs 1926. gadā pēkšņi nomira pēc tam, kad akmens tam bija piederējis divpadsmit mēnešus. Ja drīkstu stāstīt, šim smaragdam ir traģiska pagātne: burvis, kas to pirmais atradis, nomiris pēc viena gada. Pēc tam tas piederējis, pēc kārtas, ģenerālim Diasam, kas mira traģiskā nāvē; donam Frederiko de Mendozam, kas 19. gadsimta vidū izdarīja pašnāvību; donai Rozalbai, kuru mīļākais nožņaudza; viņas dēlam, kas noslīka, kuģim bojā ejot, un, pēdīgi, manam nelaiķa vīram. Tā kā šis apburtais akmens Ņujorkā jau sacēlis tādu ievērību, man šķiet, ka visus vairāk vai mazāk interesēs tā turpmākais liktenis. Un, tā kā man stāstīja, jūs, ziemeļamerikāņi nepazīstot starp latīņu rasēm bieži sastopamo māņticību, man ienāca prātā jūs šovakar pārbaudīt. . . Man šķiet, manas dāmas, jūs smejaties par šādiem burvību stāstiem. Došu jums izdevību to publiski pierādīt. . . Liku izgatavot zināmu skaitu mana smaragda imitāciju. Iebēršu mazā maisiņā tik daudz akmeņu, cik dāmas vēlēsies eksperimentā piedalīties . . . Katra no jums izvilks vienu akmeni, bet, kamēr citām būs tikai imitācijas, vienai gadīsies pats liktenīgais smaragds. Kas to izvilks, tā viņu paturēs, ja tikai vēlēsies. Atgādinu, dāmas, ka smaragds bijis par iemeslu jau sešiem nāves gadījumiem, un burvis noteicis, ka tikai pēc septītā cilvēka nāves smaragda lāsts zaudēs spēku . . . Kas vēlas piedalīties?

Doloreses runa bija īsta sensācija. Sarunu skaļums kritās par vairākiem toņiem. Daži sačukstējās. Citi debatēja. Pie viena galda aristokrātijas reportieri steigšus uzmeta piezīmes un fotogrāfi gatavojās uzņemt.

Pacēlās kādas desmit briljantos zaigojošas rokas. Dolorese paņēma no maisiņa deviņus neīstos smaragdus, pielika īsto, visus sajauca un lūdza galda kaimiņu akmeņus iznēsāt.

—  Bravo, manas dāmas!— Dolorese iesaucās.— Redzu, ka jūs nebīstaties pārdabiskā un smejaties par šiem neticamiem nostāstiem. Nu? Darīts? .. . Jums tagad katrai viens smaragds. . . Man tikai atliek noteikt, kurai gadījums piešķīris, lai nestu — īsto, apburto akmeni.

Dolorese pieceļas. Viņa aplūko pēc kārtas astoņas imitācijas. Tad viņa pie kādas viešņas pēkšņi apstājas un, pār rotu noliekusies, visiem klusējot, saka:

—  Vēlu laimes, Burdeta-Kupera kundze . . . Jums laimējies. Liktenīgais smaragds pieder jums.

Uzvarētāja smaida. Viņai uzgavilē. Viņa mazliet samulsusi. Kāds jautrs biedrs tai uzsauc:

—  Burdeta-Kupera kundze, jūs ar to nodzīvosiet simt gadus!

Visi apspriež skaistās Burdeta-Kupera kundzes drosmi. Novēroju to no tālienes. Viņai varētu būt četrdesmit pieci gadi. Viņa ir liela augumā, spēcīga, pārspīlēti dekoltējusies. Brūngansarkanie mati droši vien krāsoti. Seja izskatās vēl diezgan jauna, Burdeta-Kupera kundze droši vien pieder pie pastāvīgajām skaistuma kopšanas institūtu klientēm, līdzās filmu un automobiļu industrijai, tā ir viena no ziedošākajām rūpniecības nozarēm Amerikā. Burdeta-Kupera kundzei ap kaklu ir brīnišķīgas pērles. Apjautājos kaimiņam, un tas man pastāsta:

—  Bet jūs taču zināt. . . Viņas vīrs ir Džo Burdets, Čikāgas gaļas konservu fabrikanta vecākais dēls . . . Milzu bagātība .. . Viņa Parīzē pieņēmusi par šoferi savu bijušo mīļāko, kņazu Slavovu, grāfieni Ignatjevu par sekretāri un ģenerāli Barakinu par galveno dārznieku. Viņa ir krievu emigrantu labais eņģelis.

Džeza orķestris atkal sāk spēlēt. Viesi pieceļas un atstāj galdus. Aiziet dejot. Tuvojos Doloresei un čukstu tai ausī:

—  Ļoti labi. Ar šo akmeni nav dārgi samaksāts par tādu sensāciju . . .

—  Cerēju, ka šī Burdeta-Kupera kundze baidīsies akmeni paturēt un tūliņ man atdos atpakaļ.

—  Vienalga! Galvenais — efekts. Sieviete, kas pēc deserta dāvina smaragdu desmit tūkstošu dolāru vērtībā, Ņujorkā nepaliks neievērota.

—  Alek! Manu labdari, esmu jums vismaz šo deju parādā .. . Vai vēlaties?

—  Labprāt.

Mēs dejojam. Pirmo reizi savās rokās turu sievieti, kura man nav nekas un kurai es esmu viss — atskaitot mīlestību! Cik lielisks ķermenis. . . Kāda brīnišķīga grācija un vieglums. .. Manu partneru lielākā tiesa bijušas koka lelles, salīdzinot ar šo viļņojošo stāvu, kas instinktīvi piekļaujas manu kustību ritmam, tomēr nekad to nekavēdams. Mēs dejojam. Neviļus izbaudu viltnieka prieku, ka tik karaliski esmu' piekrāpis visus, kas šeit sapulcējušies. Tie visi atsteigušies uz svešinieces ielūgumu, viņu būs vairāk kā astoņdesmit, visas — sabiedrības biržā augsti vērtējamas personas, visi pateicoties bagātībai vai dzimumam, pieskaitāmi pie izcilākajām Amerikas aprindām.

Un kādēļ viņi nākuši? Kam tie ziedo savas izmeklētās laipnības? Kam šīs sievietes dāvina saldos smaidus? No cietuma atbrīvotai katordzniecei. Sievietei slepkavai. Skaistai meksikānietei, ko vīriešu tiesa notiesājusi, bet ko kādam jaunam, dīkam diletantam iepaticies reabilitēt un godā celt.

Es klusi smejos. Nekad neesmu labāk sapratis cilvēcīgās komēdijas smieklīgumu. Man gribētos visai pasaulei kliegt: «Sieviete Parīzes tērpā, ko jūs šovakar tā dievināt, pirms sešiem mēnešiem vēl valkāja pelēksvltrotu cietumnieces ģērbu . .. Tajā vietā, kur viņa tagad nēsā smaragdu, kas jūs, nelgas, tā pievilka, toreiz tai bija 102. numurs. . . Laipns un izvirtis cietumsargs man šo sievieti piedāvāja par piegulētāju . .. Bet es negribēju, man labāk patika retais prieks to pasniegt jums izrotātu, pārveidotu, lai jūs pieviļaties, nekā pašam viņu bez mīlestības iegūt.»

Bet nē! Tā visa — literatūra . .. Sls domas man tikai vēlāk ienāk prātā. Šovakar mans nolūks nav pievilt viesus, ne tēlot Mefistofeļa lomu miljonāru Valpurģu nakti. Vienkārši esmu apreibis, ar Doloresi dejojot, mani skurbina viņas tīkamais parfīms, viņas maigā ķermeņa pieskārieni mani satrauc . . .

Dejai beidzoties, mani pasauc Džeraldīne Sandersona kundze:

—  Alek! Burdeta-Kupera kundze slepus atvadījās no namamātes. Vai nepavadīsiet to līdz vestibilam?

—  Protams.

Sarkanmatainā sieviete, kas tik pārdroši ieguva manu smaragdu, man jau uzsmaida:

—  Pateicos, Patersona kungs . . . Tikai līdz vestibilam. Tur mani gaida draugs, kas mani vēl šovakar grib vest uz kādu citu sarīkojumu. O! Sezona sākas . .. Sabiedriskajiem pienākumiem nav gala! Neatliek laika ne izgulēties.

Izejam no zāles. Mēģinu Burdeta-Kupera kundzei glaimot:

—  Burdeta-Kupera kundze, jūsu drosme ir vairāk nekā apbrīnojama. Vismaz jūs neticat tenkām par gariem un apburtiem dārgakmeņiem.

—  Nerunājiet tik skaļi! Starp mums runājot, es tikai kaunējos no citām. . . Bet šo smaragdu es nepaturēšu ne divdesmit četras stundas.

—  Jūs to atdosiet de Ligēras kundzei?

—  Ne prātā nenāk .. . Viņa taču tāpat gribēja no tā tikt vaļā … Es darīšu tāpat kā viņa . . . Atdāvināšu kādam, kas pratīs dāvanu novērtēt.

Palīdzu Burdeta-Kupera kundzei uzvilkt caunādas kažoku. Tad viņa pēkšņi iesaucas:

—  Ā! Tur jau mans draugs gaida . . . Tūlīt jūs iepazīstināšu.

Frakā ģērbies kungs pienāk klāt un noskūpsta BurdetaKupera kundzei roku. Viņš ir liela auguma, tumšmatis, labu figūru, ļoti elegants. Viņa melnās acis ietver biezas skropstas. Tiešām pārāk skaistas acis pārāk klasiskā sejā.

Dāma mūs iepazīstina:

—  Aleks Patersona kungs . . . Peps Sančesa kungs . . .

Un, pret mani pagriezusies, viņa smiedamās piebilst:

—  Peps ir mans draudziņš. Viņš mani vakaros pavada tādās vietās, kur mēdz izpriecāties. Labu vakaru. . . Piedodiet, ka jūs traucēju . . . Piezvaniet jaunnedēļ, norunāsim, kad kopā iedzersim kokteili. Mums taču milzums kopēju draugu.

Stāvu, it kā man kājas būtu iegrimušas vestibila grīdā. Sastindzis noskatos, kā Burdeta-Kupera kundze ar draugu aiziet. .. Cilvēks, kuru jau mēnesi meklēju!

XIII

18. decembrī.

Necerētā sastapšanās ar Pepu Sančesu man uzdod mīklu, kuru grūti atrisināt. Vai man jāsaka Doloresei, ka viņas bijušais mīļākais, ko viņa tā ilgojas redzēt un tik uzticīgi mīl,— ka šis cilvēks tagad ir Burdeta-Kupera kundzes draugs?

Jo par to nav šaubu. Sim skaistulim labāk veicies mīlas mākslā nekā kinematogrāfijā. Turklāt amerikāniete miljonāre viņu manā klātbūtnē nekautrēdamās nosauca par savu draudziņu …

Zinām, ko tas nozīmē. Zem ārēji platoniskas draudzības un sirsnīgas saprašanās slēpjas intīmi sakari, par kuriem neviens nešaubās. Vai labāk teikt tūliņ, nevilcinoties, nesagatavojot Doloresi rūgtajai patiesībai, vai arī pagaidām klusēt, cerībā — gan diezgan vājā —, ka apstākļi mainīsies viņai par labu?

Manas grūtības vēl divkāršo apstāklis, ka tā nav sveša sieviete, bet mana dārgā Dolorese. Viņas vilšanās sāpētu arī man.

Ziņkārības dēļ jautāju padomu savai sirdij. Un konstatēju, ka «Embasijā» piedzīvotais incidents man īstenībā dara prieku — slepenu, tomēr nenoliedzamu prieku. Esmu laimīgs, ka redzu šo cilvēku saistījušos dēkā, kas to attālina no Doloreses. Abu kaislīgo mīļāko tikšanos iedomājoties, mani arvien pārņēma savāds nemiers. Man būtu žēl atvadīties no laimīgā pāra. Būtu žēl, ka mana labdara loma tik drīz beigusies, žēl zaudēt skaisto draudzeni, kuras labklājība mani interesēja par visu vairāk. Ar nožēlām sirdī būtu noskatījies, kā aiziet mana daiļā aizbilstamā, ko esmu lutinājis gandrīz kā māsu un kuru jau mīlu, kā skulptors savu izveidoto darbu.

Tonakt mana roka sniedzās pēc telefona, lai viņu pamodinātu un brutāli teiktu:

— Jūsu mīļākais atbraucis uz Ņujorku. Esmu to redzējis. Viņš jūs pieviļ. Nelolojiet veltīgas ilūzijas . . .

Mana roka pieskārās klausulei, bet nedrīkstēja to nocelt! Es apdomājos. Es nekā neteicu. Triumfs var būt arī bīstamāks, ja tas pāragrs. Draudzība man liek Doloresi vispirms sagatavot. Arī tad, kad visas cerības būs zudušas, vēl būs laika diezgan viņai atklāt tās neveiksmi. Pagaidām aiziešu uz kokteiļu vakaru pie Burdeta-Kupera kundzes ievākt tuvākas ziņas par mistera Pepa Sančesa uzvarām.

♦ * «

Burdeta-Kupera kundze dzīvo vienā no skaistākajiem Parka avēnijas namiem. Viņai pieder greznās ēkas piecpadsmitais, sešpadsmitais stāvs. Viņa pārveidojusi pēc sava prāta visu iekārtojumu. Viņa izcirtusi caurumus griestos, izņēmusi sienas, sadēstījusi liliju, rožu un pundurpalmu terases, zīmējusi kāpnes, ierīkojusi akvārijus, vaļējas verandas, kā arī mazu zooloģisku dārzu, kuru grezno putnu nodaļa ar septiņpadsmit dažādām ibisu, kolibri, dzērvju un stārķu pasugām, būri ar mandrilu un makiju, bruņurupučus, kuru muguras grezno Romā iegūtas godalgas, un somainie, kas viesību vakaros lēkā no viena salona otrā un bāž savā milzu kabatā visus sarkanos lūpu zīmuļus, ko tas atrod uz kumodēm.

Burdeta-Kupera kundzes kokteiļu vakari nav jautri. Tie ir traki, ārprātīgi. Nesen viņas personīgais kontrabandists, kāds izputējis Bretaņas vikonts tai piegādājis savā piena izvadātāja automobilī simt baltas pudeles ar džinu, viskiju un dažādiem liķieriem. Šampanietis noslēpts vēl labāk! Tas glabāts puķu podos, un virs Heidsika monopola pudelēm uzmanīgie kontrabandisti sastādījuši mākslīgas ģerānijas. Prohibīcijas aģenti nekā nenojauta.

Simt personu sirsnīgi piedzeras starp jumtu un piecpadsmito stāvu. Parasti tas mēdz sākties sešos vakarā, un beidzas sešos rītā. Pēdējie, kas vēl turas kājās, tad streipuļo ēdamzālē un iebauda olas ar šķiņķi un mierinošo kafiju ar pienu. Spītīgākie kafijā vēl ielej pusglāzi brendija, un kokteiļa olimpiskie čempioni apmērcē desiņas pēdējā viskija glāzē.

Kas nav bijis ielūgts pie Burdeta-Kupera kundzes, tas nepazīst amerikāņu dzīvi. Daži bēdīgi gari protestē un uztraucas, kad ārzemju žurnālisti raksta, ko paši savām acīm redzējuši, un kuriem drosme apgalvot, ka ne visi pilsoņi Savienotajās Valstīs dzer aukstu ūdeni vien . . . Un tomēr! . ..

Tiesa, mēs, amerikāņi, esam viegli aizkaitināmi, kā mazas meitenes, kad eiropieši piemin sliktās paražas. Vai tas lielas un spēcīgas tautas cienīgi? Vai mēs labāki par citiem, un vai nav smieklīgi apvainoties, kad mums izsaka pelnītu kritiku?

* « *

Ierodos pie Burdeta-Kupera kundzes tikai astoņos vakarā. Svētki jau pilnā gaitā. Džezs plosa ausis. Otrā salonā viesi skaļi smejas. Mandrils rāda zobus aiz krātiņa restēm un stiepj spalvaino ķetnu pēc banāna, ko skaista blondīne tam delikāti pasniedz sārtu pirkstiņu galos.

Nepārspējams gramofons uz jumta spēlē jau novecojušu «Bitter Sweet» motīvu. Viesi debatē smēķējamā istabā pie bridža galda. Madagaskaras makijs šūpojas pie ēdamzāles griestu lustras. Jautru jaunekļu un jaunavu pulciņš, no tukšotām glāzītēm iesiluši, korī dzied «Volgas strūdziniekus» polkas ritmā.

Meklēju Burdeta-Kupera kundzi, lai viņu apsveiktu. Nav viegli to atrast. Un visos kaktos mani sauc draugu balsis:

— Hallo, Alek! .. . Kā klājas, vecais? . . . Alek, nāciet šurp! Ā! Vai spoku redzējāt? . . . Alek, Alek! …

Beidzot atrodu daiļo namamāti. Viņa izstiepusies sofā starp dārgo Pepu un mazu dāmiņu melnā tērpā, kura jauc maisījumus un gatavo superkokteili. Burdeta-Kupera ķundze mani apsēdina sev un «draugam» blakus. Viņa ir apbrīnojami laipna. Nogaršoju četrpadsmit liķieru varavīksni, ko man pasniedz mazā dāmiņa ar melnajiem cimdiem, smēķēju skaistā Pepa piedāvātu cigareti un kreiso roku ļauju kaimiņienes briljantmirdzošajiem pirkstiem:

—  Cik jauki, ka atnācāt, dārgo Paterson. Es nedrīkstēju cerēt. Pagājušā gadā jūs redzēju Parīzē, Nicā… Es dievinu Parīzi. . . Vai jūs vēl neesat redzējis manu mazo dejas zāli uz jumta? Dārgais Pep, parādiet Patersona kungam manu zooloģisko dārzu! Jūs smiesieties, bet es dievinu šos putniņus. Man to pavisam septiņdesmit. Kāds dabaszinātņu profesors man tos rūpīgi klasificējis. Mans tukans Tukijs ēd tikai ananasa mīkstumu, un abas papagaiļu vistiņas, Karmena un Lolita, pārtiek vienīgi no sautētiem maisa graudiem… So mazo mīluļu dēļ man vajadzēja pavāram paaugstināt algu par simt dolāriem mēnesī. . . O! Redzat, kur nāk Ellalīne Mureja kundze. . . Mīļā, kā klājas? Aizvedīšu jūs pie bufetes. Sems Tvīdls jums dos nogaršot «plaukstošo nokantu», Mīļā, jūs nevarat iedomāties, cik tas jauks: ceturtdaļa džina, ceturtdaļa olīveļļas, pārējais — šartrēze ar lakricas sulu, viss pārkaisīts ar aspirīna pulveri. ..

«Draugs» paklausīgi pieceļas un piedāvājas mani pavadīt papagaiļu valstī. Lieliska izdevība tuvāk iepazīties.

* * »

Pulkstenis vienpadsmit. Kokteiļu vakars izvēršas zulu-kaferu uzvaras dejā. Citi kliedz, citi brēc, smejas un vaid. Burdeta-Kupera kundze un mēs ar Pepu apsēžamies kādā salona stūrī.

Viņa piemin mūsu sabiedriskos sakarus. Liekas, viņas vīrs Čikāgā piedalījies kādā mana tēva Kanādas uzņēmumā. Tātad — mums jābūt labiem draugiem.

—  Vai tiešām, Alek!— namamāte iesaucas, masēdama man kreiso gurnu.— Jūsu tēvs ar manu viru kopā pelnījuši miljonus. Tad sauciet mani par Tui-Tui, tāpat kā Peps.

—  Labprāt, Tui-Tui.

—  Nāciet tuvāk. Un jūs arī, Pep. Man nav noslēpumu pret vīra drauga dēlu . . .

Viņa svilpo kādu āriju. Viņa masē Pepam labo celi un elso:

—       Mīļie zēni! Cik dzīve skaista, kad virs talu . . . Alek, nekad neprecieties!

—  Kādēļ, Tui-Tui?

—       Tādēļ, ka jūsu sieva par naudu turēs skaistus žigolo, tāpat kā es…

Viņa viegli iepliķē Pepa vaigu, un viņš smiedamies miljonārei atbild ar tādu pašu laipnību.

Es protestēju, glābdams Pepa Sančesa godu:

—  O! Tui-Tui… Jūs teicāt — žigolo?!

Bet esmu maldījies, jo Burdeta-Kupera kundze atkārto to pašu:

—       Protams! Kādēļ man tas jāslēpj? Es maksāju šim jaunajam cilvēkam . . . Tik — padsmit dolāru! Ceks pret viņa ādu . . . Un mēs abi esam apmierināti! Redziet, šis zemes svētība man sagādā vēdergraizes.. . Kādēļ es nevaru droši izteikt savus uzskatus un dzīvot, kā man tīk?

—  Jā, galu galā, kādēļ gan ne!

Burdeta-Kupera kundze saņem Pepu Sančesu aiz abām ausīm un sakrata viņa galvu kā podu aiz osām. Tad viņa man jautā:

—       Vai redzat šo donžuānu! Vai viņš nav skaists? Gribu, lai jūs būtu labi draugi.

Peps atsvabina sasarkušās ausis un pasmaida:

—       Man būtu liels prieks iepazīties ar Patersona kungu tuvāk.

Burdeta-Kupera kundze apvainojas:

—  Sakiet «Aleku» . . . Vienkārši — ar Aleku.

—  Labi, Tui-Tui.

Viņa pagriežas pret mani:

—  Un jūs, dārgais, sauciet viņu par Pepu.

Kā lai pretojas šīs sievietes tirāniskajai sirsnībai?

—  Pep!

—  Alek!

Mēs uzsmaidām viens otram kā objektīva priekšā, paklausot fotogrāfa pavēlei. Burdeta-Kupera kundze jūsmo.

—  Cik jauki! . . . Lieliski. . . Nu jūs esat labi draugi.

Viņa pieceļas:

—       Pep . . . Aizvediet viņu, kur var dabūt dzert. . . Viņam slāpst. . . Man arī. . . Izlamāšu savu tūļīgo kontrabandistu, ka viņš nav piegādājis diezgan daudz šampanieša.

Mēs ar Pepu paliekam vieni. Viņš man jautā-

—  Nu, ko? . . . Kā jums patīk?

—  Ko jūs par to sakāt?

—  Tā ir dresūra.

—  Jūs esat velna puisis, Sančesa kungs.

—  Nesakiet tā. . . Sauciet mani par Pepu, kā namamāte vēlējās. Jo īstenībā man nav ko slēpt. Džentlmenis nedrīkst runāt par savām mīlas lietām, bet, ja nu pati galvenā ieinteresētā persona atklāj veikala noslēpumu,— vai ne?

Mēs ar Pepu apsēžamies blakus dziļā sofā zem kādām kāpnēm. Virs mums sačukstas garāmgājēji. Caur pakāpju starpām redzu kopā saliktas kājas, melna satīna kurpes glāsta brūnus stipras ādas zābakus. Čukstus var dzirdēt arī kreisajā pusē, kāds pāris elso arī spilvenu kaudzē, kamēr pianists otrā salonā klusi spēlē Vīnes valšus. Pamiera brīdis starp divām cīņām.

Mans skaistais kaimiņš nav piedzēries. Bet viņš mīl pļāpāt. Arī alkohols rosina vaļsirdību. Viņš man atklāj savas domas. Viņš pat pārspēj manas vēlēšanās. Man tikai vajag iesākt:

—  Ziniet ko, Pep, man par jums stāstīja kāds Holivudas paziņa. Liekas, jūs esat filmējies?

—  Jā. . . Es izmēģināju laimi uz ekrāna. Man uzticēja mazu lomiņu. Par nelaimi, iesāku flirtēt ar Mjuriēlu Simonu, filmas zvaigzni. Es viņai ļoti iepatikos, šai palaidnei! Bet filmu fabrikants, kas viņu uzturēja, par to nebūt nejūsmoja. Man pateicās par līdzdarbību filmā. Un ar to vēl nepietika — šis bandīts man liedza darboties arī citās filmu sabiedrībās. Ļoti sašutis, ar pēdējiem simt dolāriem kabatā, iebraucu Ņujorkā un iepazinos ar Burdeta-Kupera kundzi.

—  Ā! Tad viņa bija jūsu glābšanas riņķis?

—  Pagaidiet. . . Jūs redzēsiet. .. Jūs esat krietns cilvēks. Jūtu, ka jums var uzticēties. . . Pastāstīšu, kāda patiesībā ir mūsu namamāte, pazīstu viņu labāk nekā jūs.

Kaimiņš pieliecas man tuvāk un čukst:

—  Tā ir Džo Burdeta kundze, no Čikāgas. . . Ļoti savāda laulība. Viņi vienojušies dzīvot šķirti. Viņš — starp saviem gaļas konserviem, viņa — starp saviem putniem un kokteiļiem . . . Vai nekad neesat Burdeta-Kupera kundzi saticis Kannās? Vai zināt, kā viņa Rivjērā iesaukta? Par emigrantu patversmi. . . Viņa pieņēmusi par galveno dārznieku īstu ģenerāli, par privātsekretāri grāfieni Ignatjevu un par šoferi — kņazu Slavovu. Turklāt ar šo kņazu viņai bijusi skandaloza dēka. Iedomājieties, kādu vakaru, braucot uz kādu Nicas dejas zāli, viņai ienāca prātā jautāt šoferim, vai tas protot dejot. Viņš atbildēja, ka deja tam neesot nekāds noslēpums. Tad viņa vienkārši noteikusi: «Lieliski! Nāciet ar mani dejot. Labāk dejoju ar jums, nekā ļauju profesionālam dejotājam savām netīrām rokām notraipīt manu zīda tērpu . . .» Viņai iepatikās kņaza fokstroti. Otrreiz viņa darīja tāpat. Bet labas draudzenes tai kādreiz aizrādīja, ka publiskā vietā ar šoferi dejot neesot Burdeta-Kupera kundzes cienīgi. Viņa meklēja izeju no šīs problēmas un atrada tikai vienu: paaugstināt kņaza stāvokli. Viņa to iecēla par savu privātsekretāru un finanšu padomnieku. Viņa nodeva tā rīcībā vērtspapīrus un čeku grāmatiņu, lai tas varētu nokārtot viņas maksājumus Rivjērā. Ceku grāmatiņu kņazs saņēma 25. aprīlī, septiņos vakarā. 26. aprīlī, deviņos rītā, viņš ieradās bankā ar čeku un izņēma 20 000 dolāru. Tos iekasējis, viņš nozuda uz visiem laikiem.

—  Burdeta-Kupera kundze, protams, briesmīgi sašuta par šādu partnera rīcību?

—  Nebūt nē. Viņa smiedamās izstāstīja draudzenēm, ka kņazs aizbēdzis, un teica: divdesmit tūkstoši? Tas ir gandrīz par velti! .. . Viņš bija tik skaists!

—  Un jūs stājāties kņaza vietā?

Peps nopūtās, iztukšoja divpadsmito martīni glāzi un teica:

—  Diemžēl bez čeku grāmatiņas. Burdeta-Kupera kundze tagad pati pārzina savas naudas lietas. Un man jābūt taupīgam, pidžamas pasūtot.

—  Cik ilgi jūsu idille jau turpinās?

—  Nepilnus divus mēnešus. Tui-Tui kādu dienu gribēja mani atalgot, dāvinādama kravates pērli. Es to strupi atraidīju . . .

—  Kādēļ?

—  Lai šajās dienās dabūtu lielāku. Nedrīkst debitēt neizdevīgā brīdī.

—  Jums patīk ņemt lielās bankas.

—   Nu, protams. Kas guļ ar miljonāri, tam jāprot uzminēt īsto brīdi. Sīm sievietēm nepatīk kautrīgie, kas lasa artavas no zemes. Bet, lai izspēlētu tādu spēli, vajag izturēt. Esmu cietis četras nedēļas, tukšu vēderu zem sniegbaltās krekla krūts . . . Jā, mīļo Alek! Man reizēm vajadzēja mīlēt tukšā dūšā, ar melnu kafiju un sausu maizi azaidā . . . Kā par nelaimi, Tui-Tui nekā neēd, viņa badojas, lai iegūtu slaido līniju. Nevaru paēst pie viņas galda . . . Viņa sajūt riebumu pret barību un pārtiek no salātiem un apelsīnu sulas.

—  Man jūsu žēl.

Peps pamirkšķināja acīm un teica klusinātā balsī:

—  Nē, visgrūtāko nu esmu pārcietis. Tagad klāsies labāk. Vismaz varēšu pienācīgi paēst. Mana maigā draudzene sapratusi, ka es neesmu vīrietis, kas pārdodas lēti. Viņa pirmo reizi parādīja skaistu žestu.

—  Ko jūs saucat par sievietes skaisto žestu?

—  Nevis kad viņa atdodas, bet kad viņa dod . . . Kā jūs domājat, vai tad tā nav? Kad sieviete padodas, tas viņai nekā nemaksā, tikai mazas mākslotas trīsas, ja viņa aukstas dabas, vai arī lielas un nemākslotas trīsas, ja viņa kaislīgas dabas. Patīkamāk, ja viņa nemaksā ar glāstiem, bet naudā. Tui-Tui pirmo reizi «klepoja», kā mēdz teikt amerikāņu žargonā.

—  Viņa «klepoja» dolārus?

—  Nē . . . dārgakmeni. Un tieši šodien, mazajā dzīvoklītī 60. austrumu ielas 177. numurā . . . Protams, šī adrese lai paliek starp mums.

—  Tur jūs dzīvojat?

—  Nē. Tas ir viņas slepenais dzīvoklis, kur tā norunā satikšanos. Viņa to likusi izkrāsot dzeltenu tādēļ, ka man melni mati. Pirms manis sienas bijušas Nilas zaļas.

—  Kādēļ Nīlas zaļas?

—  Tādēļ, ka viņas iepriekšējam mīļākajam bijuši sarkani mati. Klausieties, man prieks, ka mēs šovakar satikāmies, varbūt vēl noslēgsim mazu darījumu . . . Ienāciet man līdzi buduārā.

Pepa Sančesa izteicieni viņu lieliski raksturo. Sekoju viņam; pārkāpjam pāri diviem pāriem, kas spilvenos sapņo, kādai jaunavai, kas apdzērusies guļ uz grīdas, un ieejam.buduārā, kur varam runāt, nevienam nedzirdot.

Tui-Tui kavalieris pieiet pie tualetes lampas un iebāž roku kabatā. Bet tad viņš vēl kaut ko grib pateikt:

—  Zināt. . . «Embasijā», kad ar jums iepazinos . . . Kāda kolumbiete de Ligēras kundze tur bija ielūgusi Tui-Tui, kura tovakar izlozējusi dārgu smaragdu . . . Akmens kritis manai draudzenei . . . Bet, tā kā smaragds nesot nelaimi, viņa negribējusi to paturēt. Viņa to dāvināja man. Tagad tas mans . . . Varat to redzēt. . . Lūdzu.

Viņš izvelk roku no kabatas. Un es atkal ieraugu savu smaragdu. Viņš pieliecas un saka:

—  Klausieties . . . Man vajag naudu . . . Jums tās diezgan . . . Vai vēlaties noslēgt izdevīgu darījumu! Es apjautājos Slona firmā . . . Liekas, akmens ir reti skaists un maksā desmit tūkstošus dolāru. Man deva piecus tūkstošus . . . Vai negribat to nopirkt par 7500 dolāriem?

Cik savāds šī dārgakmeņa liktenis — no Kartjē, Doloreses, Burdeta — Kupera kundzes un Pepa tas līdzīgi austrāliešu bumerangam atkal atgriezies pie manis! Ko lai daru? Es apdomājos . . . Nevis prasītās vērtības, bet Doloreses dēj . . . Peps mani nemierīgi vēro, baidīdamies, ka es varētu atteikties. Viņš čukst:

—  Vai tas jums par dārgu? . . . Klausieties . . . Vai varat dot tūlīt sešus tūkstošus?

—  Jā . . . Ar vienu noteikumu.

—  Kādu?

—  Došu jums tūlīt čeku, ja parakstīsiet šādu kvīti: «Ar parakstu apliecinu, ka es, Peps Sančess, saņēmu sešus tūkstošus dolāru par divpadsmit karātu smaragdu, ko man dāvinājusi Burdeta-Kupera kundze.»

Peps pēc kārtas skatās manā čeku grāmatiņā, ko esmu izņēmis no kabatas, un zaļajā akmenī, kas mirgo krēmkrāsas zīda etvijā.

—  Kam jums vajadzīga tāda kvīts? Jūs labi zināt, ka neesmu dārgakmeni zadzis . . . Tui-Tui pati man to iedeva savā dzīvoklī 60,, ielā šodien pēcpusdienā… Es viņu sajūsmināju ar mazu nerātnību, kura salauž visstiprāko sieviešu nervus. . . Viņa nometa smaragdu un lūdzās, lai es šo nerātnību atkārtojot.

—  Saprotu gan. . . Bet šo mazo nerātnību es kvītī nevaru minēt, man jāzina, ka akmens tiešām ir jūsu īpašums.

—       Varbūt jūs apmierinātos ar Burdeta-Kupera kundzes mutisku liecību? Viņa jums labprāt apliecinās, ka . .

—       Ka jūsu nerātnība tai patika? Par to nešaubos. Bet tā nebūtu nekāda likumīga garantija. Likumā vēl nav paredzēta dārgakmeņu apmaiņa starp pieciem un septiņiem sārtu abažūru gaismā.

Pepa skatiens ceļo no čeka uz smaragdu un atpakaļ. Kārdinājums ir pārāk liels. Mēs vienojamies. Viņš iebāž kabatā sešus tūkstošus, es — divpadsmit karātus.

Pēkšņi kāds pieklauvē pie buduāra durvīm. Ienāk Burdeta-Kupera kundze ar šampanieša kausu rokā, nēģeru melodiju svilpodama . . . Viņa brīnās:

—  Ko jūs abi te darāt?

Peps steigšus atbild:

—  Aleks man dod padomus biržas darījumos.

Burdeta-Kupera kundze saņem draugu aiz rokas un

jokojas:

—   Pep, jums ir kapitāls, ko ieguldīt vērtspapīros?.

—       Protams! Par ko jūs mani uzskatāt? Ja jums pašlaik trūkst naudas, varu jums aizdot sešus tūkstošus dolāru.

Viņš parāda mana čeka kreiso stūri un Burdeta — Kupera kundze iesaucas:

—       Kas to būtu domājis? Tik skaists zēns un turklāt vēl kapitālists . . .

—       Jūs mani uzskatāt par žigolo, Tui-Tui? Tā jums laba mācība!

Un Peps draudzīgi iepliķē miljonāri, kura tam mīļi pieglaužas.

—       Redziet, Alek … kā šolaiku džentlmeņi izturas pret sievietēm.

Peps iepliķē viņu pa otru vaigu:

—  Atzīstaties, ka jums tas patīk?

—  Protams . . . Dzeriet no manas glāzes, dārgais . .

Peps paklausa.

—  Vai protat lasīt manas domas, mīļā?

Peps smaida:

—       Jā. Es garā redzu 16 cilindru sporta automobili ar manu monogrammu.

Burdeta-Kupera kundze noglāsta viņa Kup os, melnos latus un piesauc mani par liecinieku:

97

—  Nu, kā lai atsaka tik skaistam zēnam!

4—23

Un, Pepa lūpas noskūpstīdama, viņa piebilst:

—       Jūs dabūsiet sporta mašīnu, dārgais. . . Bet vai tad būsiet miļš?

Peps noglāsta viņas gurnu un pamet ar roku uz koridora pusi:

—       Kā jums nav kauna, Mesalīna! Es jums nekā neapsolu . . . Ejiet pie viesiem un līdz pusnaktij izvadiet visus ārā . . . Tad brauksim uz 177. numuru, un tur es jums pateikšu, kādas krāsas mašīnu vēlos. . . Tai jābūt melni dzeltenai kā jūsu naktskrekls . . . Ejiet!

Burdeta-Kupera kundzes skatienu aizmiglo kaislība, viņa iziet, sūtīdama draugam gaisa skūpstu. Peps viltīgi paskatās manī un berzē rokas:

—       Nu, Patersona kungs? Nevar sūdzēties, vai ne Seši tūkstoši dolāru un Pakarda sporta mašīna . . Esmu apmierināts ar savu dienišķo maizi.

XIV

Pavadīju bezmiega nakti pēc Burdeta-Kupera kundzes kokteiļu vakara. Ēdu olas ar šķiņķi un dzēru kafiju noliektu galvu, grūtām domām kaudamies. Kad telefonā atskanēja Doloreses balss, man sirds sāka pukstēt straujak . . . Teikt vai neteikt?

—  Kas jauns kopš vakardienas, Alek?

Mirkli apdomājos:

—  Jauns? . . . Nav nekā jauna.

—  Vai varu jūs tūlīt satikt?

—  Jā, kādēļ?

—  Gribu jums lūgt padomu.

Dolorese ienāk manā salonā. Viņa ģērbusies elegantā golfa kostīmā. Viņa izņem no somiņas papīru un apsēstas man līdzās:

—  Alek, izlasīšu jums aģentūras ziņojumu par

par . . .

—  Ak, jā! Par Pepu Sančesu.

—       Klausieties: «Attiecīgā persona redzēta Holivudā jūlijā, augustā un septembri. R. G. F. filmu sabiedrība to angažējusi mazai lomai «Sarkanajā sultānē». Mēģinājums neizdevies, jo pēc divām nedēļām zināmā persona atlaista

un pēc tam nekur nav varējusi atrast darbu. Domā, ka tam par iemeslu bijušas personīgas lietas.»

Dolorese noliek papīru uz galda un ar skatienu man jautā:

—  Ko viņi ar to gribējuši teikt?

—  Acīmredzot tas būs sakarā ar kādu flirtu.

—  Viņa un kādas aktrises flirtu?

—       Varbūt Peps Sančess flirtējis ar kādu «zvaigzni» un aktrises protektors, varbūt kāds filmu rūpniecības lielmoguls, to atlaidis un viņam deguna priekšā aizcirtis visu sabiedrību durvis.

—       Jā. Tā es arī domāju. Nabaga zēns arvien bijis sava skaistuma upuris. Visas sievietes skrien viņam pakaļ. Bet redzat, ko es nesaprotu: «Zināmai personai no Holivudas aizbraucot, zūd tālākās pēdas. Runā, ka X. kungs atgriezies Savienoto Valstu austrumos un ka viņa pēdas varētu atrast Čikāgā vai Ņujorkā pa daļai šķīrušos dāmu miljonāru tuvumā.»

—  Vai jūs tiešām to nesaprotat?

—       Jūs gribat teikt, ka Peps mēģina apprecēt bagātu sievu?

Tagad man jāsavaldās. Šorīt nedrīkstēju Doloresei teikt patiesību. Bet starp abām galējībām ir vēl vidusceļš. Atkārtoju viņas jautājumu:

—       Neesmu teicis, ka Sančess grib apprecēt bagātu sievu. Nav nemaz jāprecas . . .

—       Alek, tik neglītas domas jums godu nedara. Jūs Pepu nepazīstat… Es esrnu bijusi viņa draudzene, kā jums jau teicu. Pazīstu viņu. Esmu pārbaudījusi viņa nopietnību. Viņš ir skaists zēns, ļoti mīl flirtēt, bet viņš ir godīgs.

—       Mīļā Dolorese, mīla mūs reizēm dara aklus. Kārpa mīļākam uz deguna mums liekas skaistuma zīmīte.

—  Liekas, jūs turat Pepu aizdomās.

—  O!

—       Tomēr. Kādēļ tad jūs tā runājat, Alek? Dārgai» draugs, tas nav jūsu cienīgi. Vai jums ir pierādījumi šīn aizdomām? Nē . . . Tātad?

Klusums. Ļoti uzmanīgi virzos mazliet uz priekšu un jau sajūtu Doloreses pretošanos. Viņa skatās mani gandrīz naidīgi, it kā es būtu vainīgs. Man jāatkāpjas.

4*

—       Neuztraucieties, Dolorese! Klausieties, ko jums teikšu. Iedomāsimies . . . Ievērojiet,— es saku tikai: iedo-

99

māsimies, ka jūsu draugs pēdējos mēnešos pārvērties . ka viņa dzīve ienācis kaut kas jauns. Ka viņš mīl citu sievieti. Ko jūs par to teiktu?

—  Vai gribat mani pārbaudīt?

—       Atbildiet vienkārši uz manu jautājumu. Tās ir tikai hipotēzes. Iedomāsimies, ka mums būtu formāls pierādījums par Sančesa sakariem ar citu sievieti, ka viss, ko jūs saucat par nepamatotām aizdomām, izrādītos rūgta patiesība?

Doloreses nemiers pieauga ar katru mirkli. Viņa mani uzlūko baiļu pilnu skatienu.

—       Alek, kādēļ jums patīk mani tā mocīt? Vēl nesen jūs man devāt cerības, solījāt laimi, visjaukākās lietas, un tagad mokāt ar aizdomām. . . Ai!

—  Vai tas jūs tā uztrauc?

Viņas roka sažņaudz manējo. Viņas acis jautā:

—       Alek, vai neesat saņēmis nekādas ziņas par viņu? Vai neesat kaut ko dzirdējis?

Man atkal jāatkāpjas. Es saku optimistiski:

—       Nē jel . . . nē. Vai neredzat, ka es jūs tikai kaitinu. Gribēju redzēt, ko jūs teiksiet.

—  Tiešām?

—   Nu, protams.

Dolorese jau atviegloti smaida:

—  Alek, jūs esat ļauns. Kā jūs varat sievieti tā mocīt!

—       Negribēju jums sāpes darīt, bet es nebiju pārliecināts, ka jūs šo cilvēku tā mīlēsiet. Tagad to zinu.

—       Diemžēl neesmu jums melojusi, un ļoti var būt, ka nākotnē mani sagaida sāpīgs pārsteigums . . .

—       Jūs gribat teikt, tajā gadījumā, ja būtu iejaukta cita sieviete, vai ne?

—       Jā. Nu, gan es viņu atgūtu, varat man ticēt! Es neviena nebīstos: lai viņa būtu jauna, bagāta, skaistāka par mani, es viņai atņemtu to, kas mani reiz darīja tik laimīgu un ar ko esmu pavadījusi neaizmirstamas stundas. Protams, var gadīties, ka viņš padevies kārdinājumam, miesa allaž vāja,— to viņam jau iepriekš piedodu . . . Jūs redzat, ka negribu sevi maldināt un ļoti labi pazīstu vīriešu vājības.

—  Apbrīnoju jūsu drosmi, Dolorese.

Viņas skaistās acis atkal aizmiglojas:

—  Sakiet, vai tiešām jūs par viņu nekā nezināt9

—  It nekā.

—  Labi. . . Bet, ja vajadzēs cīnīties, es cīnīšos.

Dolorese pieceļas. Viņa grib man atdot detektīvu ziņojumu. Viņa grib to nolikt uz mana rakstāmgalda. Pēkšņi atceros, ka esmu tur kopā ar citiem papīriem nolicis Pepa Sančesa kvīti. Steidzos pie galda:

—  Dodiet man ziņojumu, Dolorese. Ielikšu to atvilktnē.

Viņa ierauga uz galda otru papīru un jautā, vai tas

neesot citas aģentūras ziņojums. Es atbildu:

—       Nē, tā ir kvīts par šampanieša pasūtījumu. To atsūtīja mans draugs Bobs Spensers, kontrabandists, kuru jūs pazīstat.

Dolorese nomierinās. Viņa pienāk man klāt, draudzīgi saņem aiz rokas un sabar kā lielo brāli, kas māsu kaitinājis:

—  Alek, vai jūs neesat sadists?

—  Kāpēc jums tas nāk prātā?

—  Kā jūs varat priecāties, mani tik nežēlīgi mocīdams?

—  Nē jel, Dolorese, nedomājiet vairs par to.

Viņa man draudzīgi papliķē pa vaigu un saka:

—  Es neļaunojos, šoreiz jums vēl piedodu.

Sajā brīdī atskan telefona zvans. Paceļu klausuli. Kāda balss ar ārzemnieka akcentu jautā:

—  Vai tur Aleks Patersona kungs?

—  Jā. Kas runā?

Es, Peps.

Instinktīvi paskatos uz Doloreses pusi un piespiežu klausuli cieši pie auss, lai viņa nevarētu dzirdēt:

—       Klausieties, Alek, vai varu paļauties, ka jūs manu kvīti nevienam nerādīsiet? Man jums jāatgādina, ka šai lietai vispār jāpaliek tikai starp mums.

Steidzos viņam atbildēt:

—       Varat būt mierīgs, neviens to nezinās. Sveiki, draugs. Piedodiet, man jāsteidzas.

Un es nolieku klausuli.

Doloresei nav ne jausmas, kas zvanījis, viņa smaidīdama man jautā:

—  Kādēļ tik noslēpumaini?

Man vēlreiz jāmelo. Nevērīgi atmezdams ar roku, es paskaidroju:

—  Tas bija Bobs Spensers, par kuru nupat runājām. Policija viņu uzraugot, tādēļ viņš lūdza, lai es viņu ar kādu neuzmanību nenododot.

Dolorese atmet galvu un nopūšas:

—  Ak, šī Amerika! Cik bēdīga komēdija šis jūsu alkohola aizliegums!

Nabaga Dolorese, ne alkohola aizliegums vien — visa dzīve ir bēdīga komēdija!

XV

20. decembrī.

Labi sen, Ņujorkas sabiedrībā debitējot, iepazinos ar kādu neikdienišķu cilvēku. Mēs drīz sirsnīgi iedraudzējāmies, un šī draudzība gadu gaitā nav izgaisusi.

Tas bija kontrabandists Bobs Spensers. Labi! Lai morālisti mani nosoda un lai puritāņi mani nozākā, Bobs Spensers tomēr ir un paliek mans labākais, uzticamākais un vaļsirdīgākais draugs. Sis cilvēks, kas ik dienas sistemātiski pārkāpj likumus, pret mani izturās tik godīgi un augstsirdīgi, ka labāk nevaru vēlēties.

Biju laimīgs, atrazdams savu veco Bobu Ņujorkā. So četru gadu laikā viņš gandrīz nemaz nebija pārvērties. Vēl arvien tikpat laipns, sirsnīgs, draudzīgs. Viņa augums — metrs astoņdesmit. Slepkavas dūres un — operetes līgavas zilās acis. Tiklīdz iebraucu Ņujorkā, viņš atnāca mani apciemot. Spiedu viņam roku un tūlīt jautāju:

—  Kā klājas, veco Bob?

Viņš iesaucās:

—  Labāk nekā jebkad, Alek! Viskijs žūst, brendijs plūst straumēm . .. konjaks līst aumaļām . . . Nespēju piegādāt, cik vajag.

—  Un tev līdz šifn vēl nekad nav bijušas nepatikšanas ar policiju?

—  Nieki! Ja kāds inspektors sāk bolīt acis, es tam iebāžu mutē pudeles kaklu. Ja ar pudeli nepietiek, aizveļu veselu mucu . . . Viņi dzer un nemirkšķina acis.

—  Tu sabojā ierēdņu sirdsapziņas.

1 —Nē, es tās tikai atveldzeju.

Šodien mans draugs atkal atnācis. Viņš man atnesis tik vecu viskiju, kāds lordu palātā nav dzerts. Mēs pārrunājam vecas atmiņas no tiem laikiem, kad es, jauns students būdams, gādāju viņam pastāvīgus pasūtījumus.

Viņš smejas:

—       Atceries, Alek, savas noslēpumainās vēstules: «Lūdzu, atsūtiet sešus aspirīna pulverīšus,» Skaidrā valodā tas nozīmēja «sešas džina pudeles». Ai, jaunība . . . Tagad tu esi nopietns, solīds kungs. Zini, esmu pārdomājis to, ko pagājušo reizi man stāstīji. Man ļoti patīk tavs filantropiskais pasākums, kas tevi atvedis šurp no Parīzes. Bet kas tur beigās iznāca? . . . Nekas?

—  Tomēr. Es sniedzu palīdzīgu roku cietējai.

—  Tad tu esi izdarījis labu darbu?

—  Domāju, ka esmu tai pakalpojis, un ar to man pietiek.

—  Kas viņš tāds ir? Vīrietis? Sieviete?

—       Vecais draugs — tas ir mans profesionāls noslēpums. Filantropijai nav nozīmes, ja to reklamē pār visiem jumtiem.

—       Saki, Alek, vai tu nepaliksi par dievvārdu sludinātāju un nestaigāsi sandalēs, rupja audekla svārkos, ar virvi ap kaklu? Ja tu sāksi izplatīt paradīzes prospektus un, citiem skūpstoties, bāzīsi galvu puķu podā, es vairs nebūšu tavs draugs!

—       Nomierinies, tik tālu vēl neesmu. Trako krekls man vēl nav vajadzīgs.

Piedāvāju Bobam glāzi viskija, un viņš man pastāsta pēdējos izgudrojumus, kā tas apgādājot ar dzērieniem savus daudzos klientus.

—       Vai zini manu patentēto Kanādas konjaka importa sistēmu? Konjaks tek pār robežu apūdeņošanas caurulē. Tā dzērienam dod vieglu kaučuka piegaršu, un es to

pārdodu kā smalkāko Napoleona laika konjaku.

» ♦ *

Pagājušas astoņas dienas kopš manas tikšanās ar Pepu Sančesu, un es vēl Doloresei slēpju patiesību. Ja kāds viņai atvērs acis, tas nebūšu es.

Jo vairāk tādēļ, ka pēdējā laikā viņa man liekas nervoza, nemierīga. Man šķiet, viņa vairās no manis un aizbildinās ar sabiedriskiem pienākumiem, lai varētu viena iziet.

Kā klukste, kurai cāļi sāk paklīst, brīnos, vērodams manas draudzenes patstāvīgās gaitas. Un tomēr man nav tiesību paturēt viņu mūsu draudzībai vien. Mans uzdevums pabeigts vai gandrīz pabeigts. Ja gribu palikt uzticīgs savai programmai, man Dolorese drīz jāatstāj un jāmeklē citas cietējas, kurām palīdzēt.

Visu to šodien pārdomāju, pastaigādamies Centrālajā parkā zem apsnigušiem kokiem. Domāju, vēl «Riča Tauerā» ieejot. Durvju sargs man pasniedz vēstuli bez markas, mehāniski iebāžu to kabatā un ieeju savā dzīvoklī. Pulkstenis pieci pēcpusdienā. Dolorese pusdienas laikā aizgāja un, šķiet, vēl nav pārnākusi.

Pieprasu telefonā viņas numuru. Neviens neatbild. Pēkšņi mana roka mēteļa kabatā satausta vēstuli. Biju to piemirsis. Uz aploksnes ieraugu Doloreses rokrakstu. Viņa raksta? Dīvaini. . .

Mans izbrīns vēl pieaug, kad aploksnē atrodu, astoņas aprakstītas lapiņas:

«Mīļais, dārgais Alek!

Vēlos, lai jūs šo vēstuli lasītu ar augstsirdīga cilvēka iecietību — bet jūs jau tāds arī esat. Kā lai jums atzīstos? Man kauns rakstīt. Un tomēr man tas jādara, jo runāt man būtu vēl grūtāk. Tiešām, man šodien jāatvadās no jums, Alek! Mani reizē skumdina doma, ka jūs vairs neredzēšu, un satrauc prieks par gaidāmo laimi.

Šodien, pateicoties necerētam gadījumam, uzzināju, ka Peps Sančess atrodas Ņujorkā. Telefonēju viņam un tūliņ dzirdēju viņa balsi. . . Vai saprotat, kā tas mani satrauca, iekairināja, spārnoja? Mēs runājām. Pēc četru gadu atšķirtības atkal dzirdēju šīs balss skaņu, kas senāk mani reibināja kā burvīgs liķieris. Viņš bija neizteicami pārsteigts, kad pateicu, ka de Ligēras kundze nav neviena cita kā agrākā Dolorese Kabrēra. Viņš man teica, ka tam steigštis jābraucot ņz Losandželosu Kalifornijā, bet viņš ļoti priecāšoties, ja mani tur satikšot.

Protams, es tūlīt zināju, ko darīt. Es arī braukšu turp.

Esmu visu apdomājusi, Alek. Vispirms jautāju, vai derētu jūs ar Pepu iepazīstināt. Bet tūlīt sapratu, ka jūs abi justos ļoti neveikli,— sevišķi jūs. Negribēju, ka mūsu skaisto, tiro draudzību trešais aptraipa ar savām aizdornām. Draudzība trijatā atver durvis šaubām un aizdomām. Bet jūs tik daudz esat darījis man laba, jūs esat mani tik pašaizliedzīgi glābis, ka nedrīkstu jūs pakļaut aizskarošām valodām.

Vai saprotat mani labi? Vai saprotat, kādu cienību pret jums jūtu? Gribētu, lai jūs ticat manai vaļsirdībai. Alek, mans lielais draugs. Paglabāju sirdī jums visskaistākās cienības un pateicības jūtas, kādas vien sieviete spēj ziedot atzinības un apbrīnošanas cienīgam vīrietim. Tiesa, mani gaida mīla. Vismaz tā ceru. Bet savas vislabākās, cēlākās jūtas paglabāju jums, dārgo Alek . . .

Tas nebūtu ne teatrāls, ne pārspīlēts žests, ja es skūpstītu jums roku. . . Jūs esat vienīgais vīrietis, kas mani mācījis atkal iemīlēt dzīves saldumu, kas man atdevis ticību nākotnei un iekāres prieku. Vēlāk atkal satiekoties, kad mana eksaltācija, mana nepacietība būs norimusi, es jūs skūpstīšu kā mīļu brāli, un ceru, jūs piedosiet nabaga Santakrusas nelaimīgajai sievietei, kuru jums iepatikās glābt.

Dolorese.»

Vēstule vēl trīc manos pirkstos. Noņemu telefona klausuli:

—  Hallo! Portjē . .. Vai de Ligēras kundze aizbrauca?

—  Jā, kungs.

—  Vai viņa aizveda arī visu bagāžu?

—  Jā, kungs. Viņa teica, lai viņas korespondenci nosūtot Garantiju trestam . . .

—  Labi. .. Pateicos.

Nosviežu klausuli blakus vēstulei uz galda. Vairs nedzirdu milzu pilsētas dunoņu, neredzu vairs gaišos debesskrāpjus caur salona logiem. Nekā vairs nedzirdu. Nekā neredzu. Esmu viens. Pirmo reizi kopš ilga, ilga laika esmu vientuļš, ļoti vientuļš.

XVI

1931.g. 5. janvārī.

Vientulība rosina uz sentimentālām pārdomām. Kā visi ļaudis, kas mēģinājuši mazliet kultivēt prātu, esmu rotaļājies ar freidismu un bieži ļaujos Vīnes psihiatra idejām.

Kopš Doloreses aizbraukšanas man vairāk nekā jebkad gribas ieskatīties sevī. Ieskatīties sevī! . . . Klasiskā formula, ko īstenība noliedz. Sevī var ieskatīties tikai caur apkvēpušu stiklu. Citiem vārdiem, skatīties var, bet nekā vai gandrīz nekā nevar redzēt.

Kādu dienu lasīju šīs rindas, un tās mani pārsteidza:

«Visieteicamākais cilvēkam būtu īstā laikā visas savas iegribas saukt apziņas tribunāla priekšā, dot par tām kritisku un prātīgu spriedumu . . . mācēt atšķirt abus savu tieksmju veidus: pirmo, protams, vājāko, kas balstās uz morāles atzītiem un pieļautiem seksuāliem dzinuļiem, un otru, kas dod vielu pārdomātiem cēliem nolūkiem.»

Atceros to tagad, kad man vairāk nekā jebkad gribētos ieskatīties savās jūtās un mazliet sakārtot savas iegribas. Jo ļoti baidos, vai Doloreses un Aleka lieta nebūtu labs piemērs šai freidiešu iecienītajai pārdomāto tieksmju šķirai. Tā kā Freida teorijas piekritēji satricinājuši tradicionālo psiholoģiju, atklājot visiem mūsu darbiem kā galveno dzinuli nenovēršamu erotismu, tad es viņiem tiešām būtu skaists analīzes objekts. Jo, galu galā, ja tie man liktu parādīt dvēseli gluži kailu, bez liekas kautrības vai naivas patmīlības, man tiem vajadzētu atbildēt:

— Jā gan! . . . Jūsu «libido», jūsu vitālais spars, jūsu panseksualitāte mani neapzinīgi vadīja jau kopš tās dienas, kad šo sievieti cietumā pirmo reizi ieraudzīju . . . Ļoti labi atceros, ka reizēm zem korektas draudzības uzmāktā vēsuma sajutu īsas, bet spējas drudžainas trīsas … Es trīcēju iekārē, kad viņa, paļaudamās solīdai draudzībai, rītos man nekautrējās rādīties pidžamā! . . . Es degu izvirtīgu iedomu drudzī, kad, viņai aiz muguras stāvot, tualetes spogulī, pie kura noliekusies viņa pūderējās, ieraudzīju viņas krūšu vāji apslēpto krāšņumu . . . Kad viņa vieglā sārta šifona ģērbā, izkāpjot no automobiļa, neviļus parādīja mazu sārtas ādas laukumiņu virspus zeķes … Jā gan, kungi! Uz dažām sekundēm mani tad uzvarēja netīras domas… Es tās tūlīt atgainīju, un tomēr tās bija ienākušas man prātā… Es nepadevos, bet par kādu maksu! . . . Mēdz stāstīt par balto asins ķermenīšu pastāvīgām cīņām ar mikrobiem un slimību dīgļiem . . . Bet otra, mūsu tieksmju un jūtu cīņa? Vai tā nav vēl negantāka? . . . Kādēļ lai slēpju to, kas man pašam nav noslēpums? Manas draudzenes aizbraukšana pārrāva daml>jus. Viens palicis, jutas pārbaudījis, atzīstu savu vājību. Ks mīlu Doloresi.

Acīmredzot — mīlu bez cerībām. Viņa mīl citu. Viņas kaislības necienīgu vīrieti. Mans liktenis tā grib.

Prāts, šis sirds muitnieks, man vaicā:

—  Vai jums nekas nav muitojams?

Šodien tam atbildu:

—  Jā . . . Nelaimīga mīlestība.

Tad prāts ar krītu uzvelk baltu krustu man uz krūtīm un laipni saka:

—  Varat iet! . . . Par to nodoklis nav jāmaksā . . . Mēs

muitojam tikai abpusēju mīlestību.

* * *

Pirms iepazīšanās ar Doloresi pazinu zināmu skaitu sieviešu. Jautāju sev, vai tās nebija tikai koristes, kuras gaidīja primadonnas ierašanos uz skatuves?

Tāpat kā idejām filozofijā, arī iekārei mīlā ir liels spēks. Bet nekur nav spēka bez šķēršļiem. Spēku nevar aptvert bez pretestības, kas tam piešķir vērtību. Vai tikai mana mīla nav radusies tādēļ, ka Dolorese man neaizsniedzama? Vai citos apstākļos būtu viņu iemīlējis? Vai vispār būtu to ievērojis, ja būtu ar to iepazīstināts banālās Londonas vai Parīzes viesībās?

Iedomājieties, ka ceļu inspektors Kapilē ar nodokļu inspektoru Montegī ik vakarus Komerca kafejnīcā spēlē manilu. Abas ģimenes saista sirsnīga draudzība, svētdienās tās savos 10— Zs limuzīnos izbrauc laukos . . . Jaunais Romeo uzskata jauno Džuljetu par izrotātu lelli, un Džuljeta jauno kaimiņu — par tūļīgu lempi. Viņam nekad nenāktu prātā rāpties pa kāpnēm pēc viņas skūpsta. Un viņa nekad nedzertu ne pilienu veronāla šī lempja skaisto

acu dēļ! . . . Tāda ir pasaule!

» * »

Pagājušas divas nedēļas kopš Doloreses aizbraukšanas. Mana vientulības sajūta aug ar katru dienu. Cik savādas skumjas! Vai esmu zaudējis iemīļotu meiteni? Vai tās ir ārsta nožēlas, redzot uz visiem laikiem aizejam mīļu pacienti, ko tas glābis no drošas nāves? Vai tās ir bailes, ka viņa par daudz cietīs, kad sapratīs, cik necienīgam cilvēkam tā ziedojusi savu mīlu?

Nabaga Dolorese. . . Kā man viņas žēl! Ja vīriešiem reizēm vajadzīgi gadi, lai ieraudzītu kādas sievietes burvību, tad šoreiz vēlos, lai viņa drīzāk atklātu sava bijušā mīļākā necienību! Tad viņa drīz atveseļotos un . . . varbūt! īsta mīla ir pacietīga.

Atceros mātes draudzeni, skaistu sievieti pāri četrdesmit gadiem, kura mēdza teikt par vīru:

— Kad mēs apprecējāmies, es to klusi mīlēju. Pēc tam kad viņa dēļ esmu tik daudz cietusi, es to dievinu.

Deviņpadsmit gadu vecumā man šie vārdi izklausījās pēc paradoksa. Es maldījos. Ja grib pazīt vīriešus, jāklausās, ko sievietes runā.

Kas attiecas uz mani, meklēju savu paziņu dzīvē kādu gadījumu, kas līdzinātos manējam. Bet neatrodu. Esmu redzējis biedrus, ko mīļākās atstājušas. Tie cieta. Atkarībā no temperamenta, tie vai nu dzēra vai meklēja mīlestību citur. Bet tur arvien bija runa par sievieti, kas tiem bija piederējusi un pēc tam aizbēgusi. Reiz pazinu līgavaini, kas dažas stundas pirms laulībām saņēma no savas nākamās sievas šādu telegrammu:

«Apdomājos un atteicos no partijas. Kādēļ kaut vistu, kad man labāk garšo jēra gaļa. Sveiks, Cārlij. Visu labu.— Betija.»

Tur vismaz bijušas nopietnas derības. Sis draugs dažas nedēļas bija pārliecināts, ka gaisīgā Betija tam pieder.

Mans gadījums ir pavisam citāds. Ko varu Doloresei pārmest? Nekā. Viņa mani brīdināja jau pirmajā dienā. Jau toreiz viņa teica, ka atgriezīsies pie sava mīļākā. Viņa man nesolīja neko vairāk kā tikai draudzību. Bet egoisms ir tik stiprs, ka es slepenībā domāju: «Jā, mīļā Dolorese, tā jūs gan sakāt, bet gan jūs ar mani pamazām aizmirsīsiet pagātni. Es uzvarēšu jūsu bijušo mīļāko.» Un tādēļ mana vilšanās.

Pēc taisnības nedrīkstu Doloresi apvainot. Ja es būtu dēku meklētājs, es drīz norimtu, lai cik sāpīgi būtu šo sitienu sākumā izjutis. Bet es esmu tāds pats nabaga cilvēks, kā visi citii noliecies pār savām dvēseles slēptuvēm, atrodu apziņas dzīlēs vilšanos un aizvainotu patmīlību, nožēlu rūgtumu un mirušas cerības.

* » »

Ja es varētu nedomāt par Doloresi, es būtu glābts. Kur tu esi, nelokāmā griba? . . . Protams, mans sauciens paliek bez atbalss. Ko līdz, ik rītu ceļoties, apņemties: «Šodien par viņu nedomāšu . . .», ja pēc divām stundām, kad atnes pastu, pats piezvanu durvju sargam un jautāju:

—  Vai skaidri zināt, ka man nebija vēstules? Vēstules no Kalifornijas?

—  Nē, kungs. Nekā nebija.

Nabaga griba! Tas man atgādina doktora Beneta pieminēto gadījumu par izslāpušo cilvēku, kas palūdz glāzi ūdens un skatās tajā vairāk nekā stundu, viņš velti mēģina pakustināt roku, lai paceltu glāzi pie lūpām.

Atzīstos, ka nespēju aizmirst šo sievieti, kura vēl nesen bija manā gādībā. Gandrīz sešus mēnešus esmu dzīvojis tikai viņai un ar viņu. Viņas nozušana izmetusi manu dzīvi no sliedēm.

* [1] *

Atradu raibu šalli, ko viņa aizmirsusi automobilī, un kuras aizmirstā smarža manī izraisīja atmiņu trīsas. Ieelpoju šo smaržu, acis aizvēris.

Man pēkšņi izlikās, it kā Dolorese būtu te, sagatavojusies iziet, un es dzirdētu viņas balss silto tembru, ka viņa man ar tirāniskas mīļākās pašapziņu teiktu: «Alek, man nepatīk jūsu kravate. Uzsieniet citu!» Man likās, ka viņa būtu pārnākusi, padevīga un rātna, valdonīga un vilinoša.

Ir savādi dzīvot sievietes intīmā tuvumā un nebūt viņas mīļākajam. Ir viss, sajūsma, domu saskaņa, pastāvīgā klātbūtne,— atskaitot to, ko mēs eiropieši, uzskatām par sīkumu.

Ļaudis domā, ka tā tikai pedantiska uzmanība, ārēja izlikšanās, un ka laimīgā pāra guļamistaba zina pavisam citādas lietas. Cik nepareizi! Bet kādēļ gan citiem jāzina

mūsu intīmo sakaru noslēpumi?

-1 ; ,

Burdeta-Kupera kundze man telefonē:

—  Alek, kā jums klājas?

—  Ļoti labi, un jums?

—       Man? Jūtos tik svaiga kā skābēts gurķis. . . Klausieties, es braukšu uz Losandželosu Kalifornijā. Gribu doties mazā izbraucienā ar savu jahtu «Pingvīns 3.» Ielūdzu jūs…

—  O! . . . Nezinu, vai varēšu . . .

—  Varēsiet! . .. Varēsiet! . . . Un tad vēl kas, atnāciet šovakar iedzert kokteili, man jums jālūdz kādā lietā padoms.

—  Labi, septiņos būšu pie jums.

Burdeta-Kupera kundzes uzaicinājums manī rosināja ziņkārību. Dolorese tagad Losandželosā. Peps Sančess arī, vismaz tā liekas. Vai viņas draudzība ar Pepu izjukusi un viņa šajā ceļojumā grib izklaidēties? Bet varbūt ekskursija ar «Pingvīnu» tikai lieku reizi apliecina miljardieres un viņas mīluļa siržu savienību. Man tas jāzina. Aiziešu šovakar pie Burdeta-Kupera kundzes un pieņemšu viņas ielūgumu, lai labāk varētu atrisināt mīklu, no kuras atkarīga Doloreses laime.

Burdeta-Kupera kundze mani sagaida starp baterijā sastādītām «Innovation» ceļa somām, apgāztām atvilktnēm, izmētātiem veļas gabaliem, gramafona plašu kaudzēm un sudrabā ierāmētām ģīmetnēm. Sajā kaujas laukā rīkojas divas istabmeitas, pilniem klēpjiem apģērbu, pidžamu un cepuru.

—  Klausieties, Alek,— viņa saka, nolikdama tukšu glāzi starp pūdera kārbiņām un krāšļiem.— Gribu jums lūgt padomu par Pepu.

—  Jūs vēl tikpat labi satiekat ar savu skaisto dienvidnieku?

—  Labāk kā jebkad. Viņš ir diezgan cinisks. Tas man patīk. Man derdzas mazi Senžani. . . Bet es gribētu zināt, kādas ir viņa attiecības ar de Ligēras kundzi.

—  Un jūs to jautājat man? Esmu jūsu skaisto Pepu tikai divas reizes redzējis, kāpēc jūs gribat, lai es . . .

—  Piedodiet. . . Dolorese de Ligēra jums laba draudzene. Jums vajadzētu zināt. . .

—  Ko zināt?

—  Nu, nu! . . . Jūs un Dolorese taču . .. vai ne, ko?

—  Jūs maldāties.

—  Neizliecieties, Alek!

—  Zvēru jums, ka nekā tamlīdzīga nav. . . Mēs ar Ligēras kundzi esam labi draugi, bet tas nenozīmē, ka zinātu viens otra sirds noslēpumus.. . Tiešām, nē. Es ne'<a nezinu.

—  Gribētos jums ticēt, mīļais . . . Bet tad es nesaprotu, ko viņa meklē Santamonikā, kur Peps mani gaida, lai dotos izbraukumā ar jahtu.

—  Viņa tiešām man teica, ka braukšot uz Kaliforniju. Vai jums tas nepatīk?

—  O! Man tur nav nekā ko iebilst. . . Turklāt, pēc dažām dienām pati būšu tur . . . Jūs brauksiet līdzi, vai ne7

—  Labprāt.

—  Mēs zvejosim zivis Meksikas līčos.

—  Un tādēļ jūs vedat līdzi tik daudz apģērbu?

—  Nē. Gribu Holivudas zvaigznēm pasniegt labas gaumes stundu. Starp viņām ir tādas, kas ģērbjas kā vecmātes vasaras brīvlaikā .. . Tātad, mīļo Alek, nākamsestdien atnāciet uz jahtklubu. Ja tikai. . .

—  Jūs paredzat kādu šķērsli?

—  Gribēju teikt: ja tikai Peps ar skaisto de Ligēras kundzi tomēr nebūs aizbraukuši uz Honolulu. Ko var zināt?

—  Mīļā Tui-Tui, jūs nelolojiet ilūzijas par saviem mīļākajiem

—  Mans vīrs man tās visas laupījis… Es varētu teikt tāpat kā godīgā laulātā draudzene, kuru pērnziem satiku Palmbīčā: «Patiesībā mani no vīra šķir tikai mani mīļākie!»

» * »

Čikāgas — Losandželosas ātrvilcienā, kas mani nes pretī Kalifornijas saulei, man ir diezgan laika pārdomāt īso sarunu ar Burdeta-Kupera kundzi. Kāds pārsteigums mani sagaida ceļa galā? Varbūt man nevajadzēja censties par katru cenu visu zināt? Nē, man skaidri jāredz, ka Dolorese aizbēgusi pie bijušā mīļākā atjaunot vecu kaislību, jāsaprot, ka manas cerības gluži veltīgas un ka man uz visiem laikiem jāatvadās no šīs sievietes. Tad mani vairs nemocīs tāds nemiers.

XVII

Santamonikā, 10. janvārī.

Drāma, kas norisinājās saulainajā okeāna krastmalā, bija tik strauja, divdesmit četru stundu laikā tik bagāta dažādiem notikumiem, ka es nezinu, kā lai tos ietveru šajā bez plāna rakstītajā dienasgrāmatā, kur neesmu domājis ne par kompozīciju, ne par efektiem, bet esmu gribējis tikai vaļsirdīgi atstāstīt patiesos notikumus tādus, kādi tie īstenībā bijuši.

Apmetos Ambasadoru viesnīcā Losandželosā un tūlīt bez lielām pūlēm ievācu vajadzīgās ziņas. Dolorese dzīvo Santamonikā Komodora viesnīcā. Peps Sančess turpat, tikai citā dzīvoklī. Lūk, kāds bija aktieru izkārtojums tās dienas rītā, kad jahtai vajadzēja pacelt enkuru: BurdetaKupera kundze kuģī, Losandželosas ostā, Dolorese ar Pepu Sančesu Komodora viesnīcā Santamonikas krasta tuvumā. Es atrodos pusceļā starp viņām, Ambasadoru viesnīcā.

Mans apmulsums aug ar katru stundu. Ko lai daru? Iebraucot telefonēju Burdeta-Kupera kundzei, un viņa man atbildēja:

— Jums katrā ziņā jānāk, Alek. Rīt dosimies ceļā . . . Vakar piezvanīju Pepam uz viesnīcu, un viņš ļoti priecājās par skaisto izbraukumu. Tātad manas aizdomas bijušas nepareizas . . . Mežonīgo rietumu frontē bez pārmaiņām! . . . Tūlīt braukšu uz Santamoniku, lai viņš mani pavada Transkontinentālā filmu studijās. Viņam tur ir paziņas. Man gribas redzēt, kā uzņem skaņu filmas. Tātad — rīt. Gaidīsim jūs pēc pusdienas uz jahtas.

Burdeta-Kupera kundzes paskaidrojumi mani neapmierināja. Kas noticis Komodorā? Desmitiem reižu tikko savaldos, netelefonējis Doloresei. Tomēr man trūkst drosmes to darīt. Bet nemiers aug ar katru stundu.

Pēkšņi iedomājos telefonēt Komodora šveicaram. Nodiktēju tam šādu paziņojumu:

«Aleks Patersons paziņo de Ligēras kundzei, ka viņš iebraucis Losandželosā un atrodas Ambasadoru viesnīcā* gadījumam, ja viņa to vēlētos satikt.»

Pulkstenis četri pēcpusdienā. Kopš pusdienas neesmu izgājis no istabas. Ceru, ka man piezvanīs. Bet aparāts klusē kā mēms.

Pie durvīm klauvē. Ienāk zēns ar vēstuli uz paplātes. Pazīstu Doloreses rokrakstu. Sirds man strauji iepukstas. Lasu steigā uzmestus vārdus:

«Alek, es esmu pazudusi. Mana nelaime man nedara tik lielas sāpes kā apziņa, ka neesmu jūsu cēlās sirds cienīga. Man atliek tikai pazust. Kad saņemsiet šo vēstuli, būšu jau aizbraukusi no Santamonikas. Atvados no jums noliektu galvu, salauztu sirdi. Jūsu pienākums ir aizmirst, ka esmu kādreiz dzīvojusi pasaulē. Bet es,— es jūs nekad neaizmirsīšu.

Dolorese.»

Saburzu zīmīti un iebāžu to kabatā. Paķeru cepuri. Drāžos liftā, ielecu automobilī un lieku braukt uz Santamoniku.

—  De Ligēras kundze?— durvju sargs jautā.— Viņa nupat lika nonest lejā savas somas . . . Bet, ja vēlaties viņu satikt, uzkāpiet augšā, 204. numurā.

Steidzos koridorā, uzmeklēju 204. numura durvis. Pie tām tiešām ieraugu trīs somas. Pieklauvēju. Doloreses balss atbild:

—  Lūdzu . . .

Viņa nepagriežas. Viņa mani notur par nesēju:

—  Nonesiet lejā somas, kas pie durvīm. Man jāsteidzas.

Lēnām atbildu:

—  Nē, kundze… es tās nenesīšu.

Dolorese apsviežas. Viņa ir tik pārsteigta, ka tai jāpieturas pie galda malas.

—  Jūs . . . Alek! . . . Jūs!

—  Paldies Dievam, esmu vēl laikā ieradies.

Divas baltas rokas noslīgst lejup. Dolorese noliec galvu. Pieeju tuvāk. Viņa vairīdamās izstiepj roku. Bet man liekas, ka viņa tūlīt kritīs. Viņai zūd spēki. Kad viņa sagrīļojas, satveru to aiz rokas. Viņas galva noslīgst man uz pleca. Viņai no krūtīm izlaužas klusas elsas. Tā ir vāja, nožēlojama būtne, kas cieš un raud, nabaga ievainota sieviete, kas atbalstās manās rokās.

—       Dolorese! . . . Mīļā, mazā Dolorese . . . Kas noticis? Runājiet.. . Jūsu lielais draugs ir šeit. . .

—       Ak, es esmu pazudusi. . . šoreiz galīgi. .. Neviens man vairs nevar palidzēt. ..

—       Klusējiet. . . Jūs nedrīkstat zaudēt cerības, kamēr mēs vēl esam draugi. ..

—       Nē! Nē! . . . Man jāaizbrauc . . . Ļaujiet, lai straume mani nes . . . Man vienalga kurp, kaut bezdibenī. . . Bojā gājušos vairs nevar izglābt . .. Sieviete iekrīt jūrā. . . nakts tumsā . . . Kuģis peld tālāk. Beigas.

—       Bet kas jums nāk prātā, nabadzīte? . . . Droši vien jūs satraukuši traģiski notikumi un jūs vairs nespējat prātīgi domāt. . . Klausieties, mīļā Dolorese . . . Kas noticis? . . . Par ko jūs uztraucaties. . . Droši vien tur iejaukts Peps Sančess . . .

—  Ai! Man kauns! . . . Alek, kādēļ maisīt šos dubļus . . .

—       Jums viss jāizstāsta lielajam draugam . . . Nāciet, apsēdīsimies. . . abi blakus, sakļausimies kopā kā putni vētrā … Tā mums būs siltāk .. . Būsim stiprāki . . .

Dolorese ļaujas manām rokām, viņa apsēstas man līdzās. Tad viņa pēkšņi paskatās manī. Viņa mani vēro platām, baiļpilnām acīm, šķiet, viņa mani pirmo reizi ierauga, liekas, viņa nekad nav redzējusi manu seju.

—       Alek. . . Tātad jūs esat vēl labāks, nekā varēju iedomāties! . . . Kādreiz, Santakrusā, kad pirmo reizi jūs redzēju, man jau bija šī brīnišķīgā netveramā sajūta …

Satveru un viegli noglāstu viņas rokas. Man jāizkliedē drūmā atmosfēra. Smiedamies atbildu:

—       Ko nu, ko nu! Lai paliek salona komplimenti. . . Man tie nepatīk! Esiet prātīga, mazā Dolorese, un pastāstiet vecam draugam, kas jums te noticis . . .

—  Manu nabaga Alek . . .

—       Nē! Nē! … Te nav neviena nabaga Aleka . . . Jūs man teicāt: «Esmu pazudusi…» Tad man jāzina patiesība. Gribu derēt, ka jūsu izmisumam nav nekāda iemesla un ka…

—  Ai, ja jūs zinātu . . .

—  Gluži pareizi… gribu zināt. . . man viss jāzina.

Glāstu viņas salto roku kā pagurušu putnu. Dolorese

nopūšas:

—       Ai! Es gribētu aizbraukt., pazust, nekad vairs neatcerēties šīs riebīgās lietas . . . Un tomēr jūsu griba mani ietekmē… Es ar jums runāju . .. Paklausu jums… Es jums tomēr visu izstāstīšu . . . Nerunāšu par pēdējām nedēļām, kad atbraucu šurp un meklēju Pepu, bet attēlošu vakar vakarā notikušo scēnu. Pepa izturēšanās mani jau agrāk pārsteidza. Bet es gribēju zināt patiesību. Tādēļ apmetos šeit, lai būtu arvien viņa tuvumā. Vakar mēs ēdām vakariņas salonā, un visā ēdienu laikā — es gan ne kumosa neapēdu — man bija jādomā: «… Es taču sapņoju … Es šajā mirklī redzu ļaunu sapni. . . Atmiņas par šo cilvēku man palīdzēja pārciest spaidu darbu gadus Santakrusas cietumā, vai var būt, ka tagad tik vienaldzīgi sēdu un noskatos viņā?» Klausieties, Alek, zvēru jums pie Dieva, ka teikšu tikai patiesību . . . Neslēpšu jums nekā, ne mazāko sīkumu . . . Esmu tādā stāvoklī, kad sieviete vairs nejūt ne kaunu, ne lepnumu. Esmu nelaimīga sieviete, kas nav mācējusi atšķirt labu no ļauna, esmu pelnījusi to, ko tagad piedzīvoju, jo ļaunāk man pašai! . . . Bet es jūs lūdzu, ticiet katram vārdam, ko jums teikšu. . . Varu jums solīt tikai vienu lietu, un tā ir pilnīga vaļsirdība . .. Saprotiet, Alek . .. Iedomājieties šādu ainu. Mēs ēdam vakariņas. Peps daudz runā. Viņš runā, bet viņš nesaka tos vārdus, kurus visu laiku esmu gaidījusi . . . Desertā viņš lūdz, lai es dzerot drusku šampanieša par godu mūsu atkalredzēšanās priekiem. .. Paklausu viņam . .. Vienu pēc otra iztukšoju divus šampanieša kausus . . . Negribu apreibināties ai, nēl. . . Mēģinu atgainīt garīgo sastingumu, kas mani pamazām sāk nomākt. . . Pārmetu sev, ka spriežu par viņu pārāk bargi, ka esmu ļauna, ka pirms pieciem gadiem pārtraukta kaislība nevar vienā mirklī atkal uzliesmot. .. Es dzeru . . . Viņš kļūst maigs, uzmācīgs, pārdrošs . . . Viņš man atgādina mūsu naktis Kubā, Meksikā, mūsu mīlas skaistākās stundas . . Mani nereibina šampanietis, bet gan šīs atmiņas. . . Viņš izmanto manu vājības mirkli un glāsta man kailās rokas, skūpsta plecus, krūtis . . . Ļauju viņam to darīt. Es vairs nezinu, kur atrodos, mani plosa nervu lēkmes. . . Vienu mirkli gribas viņu nogalināt, otru — atkrist sofā un atdoties viņa skavām. .. Viņš atraisa manu ģērbu. Viņš nodzēš gaismu . . Guļu gandrīz kaila, vājā lukturu gaismā, kas ieplūst no dārza, caur palmu zariem. . . Viņš man čukst sen pazīstamus vārdus. Viņš mani apskauj .. . Gandrīz jau padodos … Te pēkšņi atskan telefona zvans. Viņš to nevēro. Viņš skūpstot iekožas manās lūpās . . .

Atkal zvana . . . Neatlaidīgi zvana. Mani uztrauc regulāri atkārtotās zvana skaņas. Atrauju lūpas no viņa mutes un saku:

«Tevi sauc … Ej taču …»

«Ak, tas nekas, lai sauc.»

Zvans nemitas. Tad viņš paņem klausuli. Sākumā viņa balss skan skarbi, bet tad tā pēkšņi kļūst maiga, vilinoša. Zinu, viņš tā runā, kad cenšas patikt. Viņš atbild:

«Jā gan, mīļā draudzene… Ar lielāko prieku . . . Nē, nekas nav mainījies . . . Sestdien ap pusdienu būšu jahtā. Jā . . . Atnāciet rīt, aizvedīšu jūs uz Holivudu un parādīšu filmu studijas. . . Protams, ar lielāko prieku . .. Jā, jā . . . Esmu viens . . . Labi, mīļā . . . Dusiet saldi.»

Sī saruna mani atvēsināja kā salta duša.

Jautāju viņam:

«Ar ko tu runāji?»

«Ar Burdeta-Kupera kundzi … Tu taču viņu pazīsti.»

«Pazīstu gan . .. Un tad?»

«Nekas, tikai mazs flirts, tas viss.»

«Flirts? Ja viņa tev telefonē vienos naktī un jautā, vai esi viens?»

«Klausies, Dolorese … Es tev jau stāstīju pie vakariņu galda, ka šī miljardiere par mani interesējas … Es taču nevaru būt nelaipns pret sievietēm, kurām pret savu gribu iepatīkos.»

Kamēr Peps runā, es steigšus apģērbjos un domāju, kā ātrāk tikt prom no šejienes, no šī dzīvokļa, šī vīrieša . . . Viņš mēģina mani aizturēt. Veltīgi. Izsteidzos ārā un iebēgu savās istabās .. . Varat iedomāties, kā tobrīd jutos! Tiklīdz ienāku savā istabā, viņš mani sauc pie telefona. Es neatbildu. Pēc desmit minūtēm viņš atkal zvana. Palūdzu, lai viņš man ļauj gulēt. Viņš izkaulē atļauju rīt agri ienākt pie manis. Lai būtu miers, apsolu viņam, ka to gaidīšu . . . Stundas paiet. Ledainām rokām, degošu galvu atkritu gultā. Smadzenēs griežas domu viesulis. Vilšanās, sašutums, skumjas, dusmas mani moka, plosa, dedzina . . '. Aust rīta gaisma. Noguruma salauzta, beidzot aizmiegu.

Ap vienpadsmitiem pie durvīm klauvē. Es nekustos. Klaudzieni atkārtojas. Dzirdu Pepa balsi:

«Ielaid . . . citādi ielauzīšu durvis.»

Lai izbēgtu no skandāla, pagriežu atslēgu. Viņš ienāk, pidžamā un zīda rītsvārkos ģērbies. Viņš izliekas laipns un maigā balsī man saka:

«Dolorese, es tevi nesaprotu . . . Ko nozīmē tava vakarējā izturēšanās?»

Mana atbilde skan asi kā pātagas cirtiens.

«Mums nav ko runāt. Ej prom.»

Viņš apsēžas atzveltnī. Sākas scēna. . . Bet es jūs nogurdinu ar savu stāstu, Alek. . .

—  Nē, turpiniet, Dolorese . . . Gribu zināt.

—  Ai! So briesmīgo sarunu atceros no galvas … Ik vārds man griezās sirdī kā nazis . . . Viņš sēdēja te, šajā atzveltnī… Es stāvēju pie loga. Viņš runāja maigā balsī, kas mani vairāk kaitināja nekā viņa kliedzieni:

«Mīļā Dolorese, tu uztraucies, ka gribu piedalīties jahtas izbraukumā?. . . Atceries, ko tev vakar teicu. Esmu laimīgs, ja varu pavadīt pie tevis dažas skaistas stundas, bet tādēļ taču nevaru visu ziedot, nevaru nekorekti izturēties pret Burdeta-Kupera kundzi, kura mani ielūdza jau pirms astoņām dienām. . .»

«Bet es taču tevi neturu …»

«Nevajag tā uztraukties, Dolorese, mana mīļā dvēsele. Esmu atnācis sniegt tev paskaidrojumus, ko tev ir tiesības prasīt. Vakar par to nevarēju runāt… Tu uztraucies par telefona sarunu un aizbēgi, nevarēju tev pateikt patiesību.»

«Patiesību? To es zinu.»

«Tu zini, ka man ir cita sieviete?»

«Jā . . . Sī Burdeta-Kupera kundze . . . Šonakt konstatēju, ka viņai tavā dzīvē pieder ļoti liela vieta . . . Labi, lai viņa to patur. Lūdzu. Nesaprotu, kādēļ man vēl jākavē laiks, ar tevi runājot.»

To teicu paceltā balsī. Peps pienāk pie loga un vēl maigāk piebilst:

«Mīļā, tu nekavē laiku . . . Būsim prātīgi. Mums tagad jārunā noteikti. . .vaļsirdīgi. . . neko neslēpjot. . . Redzi, vispirms mums jātiek ar sevi skaidrībā. Tu zini, es neesmu ļauns cilvēks. Gan atradīsim līdzekļus, kā dzīvē iekārtoties. . . Esi prātīga un klausies, ko tev teikšu. . . Redzi: četros gados var daudz kas notikt. Kad mēs iepazināmies, es biju bagāts. Kad tevi Meksikā notiesāja, man vēl bija nauda. Bet šo četru gadu laikā tā izsīkusi.

Esmu iekritis parādos. Un tagad, jau kopš gada, esmu visu zaudējis. Man tev jāsaka: esmu izdevis savus pēdējos dolārus. Mēģināju laimi Holivudā. Neveiksme . . . Man vajadzēja izvēlēties vienu no diviem: strādāt garāžā par automobiļu mazgātāju vai apprecēt bagātu sievu. .. Piedod man, ka neizvēlējos suku un ūdens spaiņus!»

Viņa secinājums mani tā pārsteidza, ka es paskatījos viņā un iesaucos:

«Tu gribi precēt bagātu sievu, tu . . . Tātad Burdeta-Kupera kundze?»

«Kādēļ ne? Reta izdevība. Es viņai patīku. Viņa mani pieņem. Es daru ar viņu, ko gribu. Es taču būtu pēdējais muļķis, ja es no viņas atteiktos! Vai ne? Esmu audzināts dīkā trulumā, īstenībā jau no bērnības sagatavots, lai dzīves cīņā aizietu bojā .. . Un tu gribi, lai atsakos no tādas izdevības? Sī sieviete ir divdesmitčetrkārtīga miljonāre! »

Klausījos, ko šis cilvēks runāja, un sajutu, ka katrs viņa vārds rada jaunu bezdibeni starp mums. Biju tik pārsteigta, ka nenocietos neiesaukusies:

«Tad to es atrodu pēc skaistajiem sapņiem, kas man palīdzēja pārciest Santakrusas elli! Tad tāds ir ideāls, kas mani uzturēja dzīvu! …»

Viņš tūliņ protestēja:

«Dolorese, tu nedrīksti mani tik bargi tiesāt. Neesmu tevi aizmirsis savos projektos.»

«Ā! . . . Tiešām? … Tu neesi mani aizmirsis? Interesanti, ko tu ar to gribi teikt.»

«Ļoti vienkārši. . . Manas nākamās precības ar Burdeta-Kupera kundzi vēl nenozīmē, ka tevi atstāšu . . . Mēs reizēm satiksimies. . . Protams, slepeni, jo tādu plānu nedrīkst sabojāt. Klausies, Dolorese… tu zini,— vakar tu redzēji —, patiesībā es taču tevi vēl arvien mīlu. Neko citu nevēlos kā tevi atgūt, bet mums jābūt ļoti uzmanīgiem . . . Satiksimies Ņujorkā vai citur, tiklīdz varēšu . . . Saproti, mīļā mazā, viss jau būtu labi, bet vispirms man vajadzīgi dolāri. Mēs ne viens, ne otrs neesam radīti jumta istabiņai un saliekamai gultai. .. Redzēsi, gan iekārtosimies diezgan labi. . . Teikšu viņai, ka esmu senāk ar tevi aiz gara laika drusku flirtējis, jo viņa zina, ka es tevi pazīstu. Viņa nav vakarējā, viņa sapratīs un neļaunosies.

Pepa projekti mani vairs neapvainoja. Sis cilvēks man jau bija miris. Klausījos mehāniski, neprotestēdama. Mana sirds bija slēgta. Man pat nebija grūti ironizēt:

«Jā, pareizi. . . Viņa sapratīs . . . Dzīvē taču kaut kā jāsitas cauri…»

«Protams … Tu arī, no cietuma iznākot, esi pratusi iekārtoties, vai ne? Neizliecies pārāk lepna … Tu vari tikai vēlēties, lai mans projekts izdodas!»

«Kā tā?»

«Es nejokoju. Klausies … Es viņu apprecēšu . . . Viņa man dos zināmu summu kabatas naudai. Tad, protams, varēšu arī tev atlicināt tik daudz, cik dzīvei vajadzīgs. . . Pateicoties šīm precībām, palīdzēšu tev, cik varēšu. Saproti?»

Man tomēr reiz beidzās pacietība. Es iesaucos:

«Saprotu. Tava sieva mani uzturēs. . . Vai tu arī saproti, ka es valdos, tevī klausoties?»

Peps iesmējās:

«O! o! Dolorese Kabrēra! Vai nevarēji izmeklēt vēl skaistākas frāzes un cēlākus žestus! Kundze tādu maizi neēd . .. Dolorese Kabrēra tagad pasniedz morāles stundas … Te jau var pārsmieties! . .. Ievēro, lūdzu, man nepatīk tavas visgudrās manieres. . . Vai es tev jautāju, kā tu, bez neviena centa no cietuma iznākusi, varēji parādīties Ņujorkā dārgakmeņiem rotājusies, tērpos, kas maksā tūkstošiem dolāru, nemaz nerunājot par visu pārējo …»

— Tad, Alek . . . tas bija briesmīgi. Redzēju aizdomas viņa skatienā. Tās mani vēl dziļāk ievainoja. Pagriezos atpakaļ. Teicu, viņam acīs skatīdamās.

«Tas ļoti vienkārši izskaidrojams. Šaubām nav vietas.»

«Protams! Katrs muļķis redz, ka tu esi Patersona mīļākā!»

«Aizliedzu tev…»

«Muļķības! Tu mani turi par bērnu . . . Bet tu maldies, mīļā . . .»

«Saku tev patiesību!»

«Katrs kungs, kas ģērbj, uztur un apgādā tik skaistu sievieti kā tu, saņem atalgojumu graudā.»

«Tu maldies! Misters Patersons man bija tikai sirsnīgs, nesavtīgs draugs. Nekad viņš nav bijis mans mīļākais, vai dzirdi? Un, ja es tev to saku, tad man ir tiesības paceltu galvu skatīties tavās acīs.»

— Ai, mīļo Alek, cik dedzīgi es aizstāvēju mūsu draudzību pret riebīgajiem uzbrukumiem. .. Tiešām, viņa aizdomas mani briesmīgi saniknoja. Piegāju viņam vēl tuvāk un piebildu:

«Varu jums vēl ko mest acīs, Sančesa kungs! Mana sirds un mana miesa līdz šai dienai piederēja jums. Taupīju sevi nevienam citam kā jums. .. Bet es nezināju, kā jūs šo piecu gadu laikā esat pārvērties! Jūs nevarat iedomāties, kā esmu vīlusies. Un jūs nu gribat, lai dzīvoju no kādas miljonāres žēlastības, zinādama, ka jūs tai pārdodaties! …»

Peps pagrieza man muguru un paraustīja plecus:

«Man jāsmejas par tevi. .. Lai kā, biju augstsirdīgs un piedāvāju tev ieguvuma daļu. Tu nevēlies. Labi. Sveiki!»

Viņš gāja ārā. Es aizsteidzos tam priekšā un teicu:

«Jūs vēl neko neesat ieguvis. ..»

«Ak tā? .. . Mazs skandāls? Kundze grib atriebties?»

«Gribu jums pateikt, kādēļ jūs esat nožēlojams cilvēks. Jūs mani pazemojāt, spēlēdams vakar riebīgo komēdiju. Jūs gribējāt mani iegūt, nekā neteicis. To es jums nekad nepiedošu. Ja jūs būtu godīgs cilvēks, jūs vakar būtu teicis.— Nē, Dolorese, nedarīsim to. .. Es jūs vairs tā nemīlu kā senāk. Man prātā citi projekti… Esmu pārvērties .. . Negribu jūs krāpt. Šķirsimies, kamēr nav par vēlu. Tā būs pareizāk . . .— Tad es būtu ļoti cietusi, bet būtu jums pateicīga par vaļsirdību. Tā vietā jūs domājāt:— Viņa nāk pie manis, kaislībā trīcēdama. Papriecāšos ar viņu. Ņemšu viņas glāstus, tie man diezgan labi patīk. Gan jau redzēs, kas būs vēlāk.— Lūk, tā bija nelietība. Par laimi, jūsu amerikānietes zvans mani vēl laikā izglāba!»

Manas dusmas Pepu satrauca. Viņš atsāka liekulīgi žēlīgā balsī: v

«Tad jūs gribat izjaukt manu projektu? Neesiet tik nežēlīga!»

Gribēju viņam atbildēt, bet tieši tajā mirklī iejaucās pats liktenis. Kāds klauvēja pie durvīm. Es pagriezos. Peps man māja, lai neatbildu. Bet es nezin kādēļ skaļi atbildēju:

«Iekšā!»

Un ienāca Burdeta-Kupera kundze.

* * »

Klausījos Doloreses stāstu ar aizturētu elpu. Sevišķi vēl tādēļ, ka viņa notikumus attēloja ļoti dzīvi. Viņa jautājot paskatījās manī un teica:

— Nezinu, ko jūs būtu darījis manā vietā… Es šīs sievietes ierašanos uzskatīju par likteņa atbalstu. Viņa smēķēja cigareti pēdu garā iemutī. Viņa caur lorneti noskatījās manī un teica bez jūtamas naida pieskaņas:

«Piedodiet, kundze, ka jūs traucēju, bet es biju augšā pie Pepa . .. Dzīvoklī neviena nebija. Tūlīt nodomāju, ka viņš būs pie jums… Un neesmu maldījusies.»

Peps pasteidzās atbildēt:

«Man žēl, ka jums vajadzēja pūlēties, mani meklējot, dārgā draudzene. Nāciet pie manis, tur varēsim mierīgāk parunāties.»

Aizturēju Burdeta-Kupera kundzi ar žestu:

«Kundze, arī es priecājos jūs redzot. Sevišķi tādēļ, ka man katrā ziņā ar jums jārunā. Vai nevarat dažas minūtes palikt šeit?»

«Protams. Es palikšu.»

Peps gribēja protestēt. Amerikāniete viņam strupi parādīja durvis. Viņš izgāja. Mēs palikām vienas. Steidzos uzbrukt pirmā, jo sieviešu cīņās sācējai ir lielākas izredzes uzvarēt:

«Kundze, jūs droši vien atnācāt pēc sava nākamā vīra … Es jūs ilgi nekavēšu. .. Sevišķi tāpēc, ka, man liekas, jūs nebrīnāties, viņu pie manis ieraugot.»

Burdeta-Kupera kundze bija apsēdusies. Man nepatika viņas pārāk pašapzinīgā izturēšanās. Viņa aplūkoja salonu, it kā tapešu krāsa to ļoti interesētu. Manī neskatīdamās, degunu gaisā pacēlusi un caur lorneti kādu gravīru aplūkodama, viņa atbildēja:

«Nē, nebrīnos . . . Zinu, ka jums abiem reiz bijusi kāda dēka. Bet visam pienāk beigas, arī labiem sākumiem. Viss paiet. Jūs taču neļaunojaties, ka tagad es ņemu banku?»

Vajadzēja atbildēt tādā pašā tonī:

«Nebūt nē. Jūs ar saviem čekiem varat visu nopirkt, arī sirdis, lai vēlāk tās salauztu.»

Acīmredzot viņa nodomāja, ka runāju par sevi, un liekuļoja līdzjūtību:

«O! Ceru, ka neesmu nekā salauzusi?»

«Protams, ne. Bet jūs to varējāt izdarīt. Ir sievietes, kurām krūtīs sirds, nevis mēbelēta istaba.»

Viņa nicīgi iesmējās un, pielikusi lorneti pie krūtīm, noteica:

«Ak1 Man šī bēniņu istabiņa arvien tukša.»

Es atcirtu:

«Jā. Toties parters jums arvien aizņemts.»

Mana piezīme bija tik dzēlīga, ka sagaidīju dzīvu pretuzbrukumu. Nekā tamlīdzīga .. . Viņa ieminējās par Pepa Sančesa skaistumu, un es biju spiesta vaicāt, vai viņa pazīst šī cilvēka morālās īpašības Tad viņa man izteica tik pārdrošus uzskatus par vīriešu godu, ka biju ļoti pārsteigta. Zvēru jums, Alek, mani grūti pārsteigt, bet šīs sievietes pašapziņa bija tiešām nedzirdēta. Jūs zināt tikpat labi kā es,— šīs likteņa lutekles pret klasisko morāli parasti jūt dziļu nicināšanu. Bet tik tālu tomēr viņas reti kad noiet. Viņa iesaucās:

«Jūs runājat par Pepa morāli? Par to man ne prātā nenāk raizēties. De Ligēras kundze, jūs 1931. gadā sagaidāt no jauna un skaista vīrieša tikumīgus uzskatus? . . . Tas taču par daudz! Es neesmu tik iedomīga. Muļķīgi prasīt no paradīzes putna, lai tas dzied kā lakstīgala . . . Nicinu vīriešus vairāk nekā jūs, un tūliņ jums pateikšu, kā es viņiem pierādu savu nicību . . . Viņiem samaksājot. Jā gan! Negribu tiem nevienam palikt pateicību parādā. Es pērku viņu skūpstus. Samaksāju par visu, un palieku situācijas valdniece līdz tam brīdim, kad man tie apnīk un es tos atlaižu, padzenu viņus kā neuzvedīgus sulaiņus, nepieklājīgu šoferi vai negodīgu šveicaru . . . Vīrieši tagad pērkami, kundze. Nevaru just pret viņiem lielāku cienību kā pret sievietēm, kas pelna maizi ielās . . . Drīzāk vēl mazāku, jo pēdējās bieži ir vīriešu egoisma upuri, kamēr lielākā tiesa vīriešu — sevišķi, ja tie ir skaisti puiši —, pelnījuši, ka par viņu glāstiem tiem met sejā sauju zelta!»

Pēc šīs apostrofas man tikai atlika jautājums, vai arī savu mīļāko viņa ieskaitījusi šajā kategorijā. Viņa pacēla galvu un triumfējot iesaucās: «Jā!» Viņas lekcija par vīriešu morāli bija atdevusi man labu omu. Viņa man jautāja, vai es varot tai sniegt jaunas ziņas par Pepu. Kad es kavējos, viņas ziņkārība kļuva laipnāka:

«Runājiet vien,» viņa teica. «Jūs man darīsiet tikai labu. Mums, sievietēm, savstarpēji jāizpalīdzas. Tas tiesa. Mēs taču neķildosimies vīrieša dēļ? Par daudz goda viņam! .. . Mēs radīsim vienotu fronti.»

Gribēju zināt, vai viņa tiešām nodomājusi Pepu Sančesu precēt. Viņa nekautrēdamās man atbildēja, ka tāds esot viņas nolūks. Piebildu, ka viņa taču jau precējusies un tai vispirms jāšķiras no tagadējā vīra. Un, vai zināt, Alek, ko viņa man teica? Jūs to neuzminēsiet. Tas tik labi raksturo šo izlutināto dolāra bērnu, Burdeta-Kupera kundzi, kurai jūtas un rūpes tik lētas un kura uz visu skatās reāli, kā sieviete, kuras zelta priekšā visi lokās . .. Uzminiet, Alek!

—  Nezinu, Dolorese. . . No tādām sievietēm tiešām viss sagaidāms . ..

—  Jā, tas tiesa, jo viņa man sasolīja nezin ko, lai es tai palīdzot panākt laulības šķiršanu. . . Vai nesaprotat? Gluži vienkārši. Viņa man lieliskā nekautrībā izskaidroja stāvokli:

«Klausieties, de Ligēras kundze… Ja es atņemu jums vecu draugu, tad man par to jāatlīdzina. Atradīsim elegantu izeju no šī banālā stāvokļa, jo tādi gadījumi, kur vīrieši pieviļ draudzenes, lai precētu citas sievietes, notiek vismaz 356 000 reizes gadā Ņujorkā, Londonā un Parīzē. . . Klausieties, ko jums teikšu: ļaujiet, lai manu vīru pieķer in flagranti ar jums . .. Protams, tikai formas dēļ. Man ne prātā nenāk jums ieteikt īstu dēku ar šo veco krokodilu, jo es nevēlētos pat no viņa ādas taisītu rokassomiņu . . . Jūs esat skaista. Jūs viņu «pavedīsiet» piecās minūtēs. Jums tikai atliks piedalīties mazā manu advokātu inscenētā komēdijā, lai es panāktu laulības šķiršanu. Jūs man izdarītu lielu pakalpojumu. Es jums par to . ..»

Dolorese apklusa. Viņa satvēra manu roku un piebilda:

—  Uzminiet, ko viņa man piedāvāja?

—  Protams, naudu.

—  Jā, 50 000 dolāru. Un galvenais, viņa neatlaidās, viņa izklāstīja savus argumentus. Viņa teica: «Gribu, lai jūs šo priekšlikumu pieņemat divu iemeslu dēļ. .. Pirmkārt, ja manu vīru pieķers ar jums, tad šķiršanās prāvu vinnēšu, krēslā sēdot, kamēr ar kādu vienkāršu statisti tas nebūs tik viegli. Otrkārt, neaizmirstiet, ko jums piedāvāju . . . Apdomājiet… 50 000 dolāri nav zemē metami.»

Dolorese klusēja. Scēnas attēlojuma pārsteigts, noskatījos viņā. Tad jautāju:

—  Un ko jūs atbildējāt?

—  Nodomāju, ka labāk smieties, nekā apvainoties. Paskaidroju, ka viņas priekšlikums vairs nav nožēlojams, bet jau kļūst komisks. Un, kad viņa negribēja saprast, es paskaidroju:

«Jā gan, jūs esat uzticīga savai programmai, kuru nesen izstāstījāt. . . Viss pērkams . . . Par mīlestību — čeks. Par lielu mīlestību — drusku lielāks čeks . . . Par vīru — vēl viena nulle klāt. Par šķiršanos — liela summa . . . Jūs labi sapratīsieties ar Pepu, kurš jau pilnīgi piesavinājies jūsu uzskatus …»

Pēdējie vārdi viņu aizskāra jūtīgā vietā, es turpināju:

«Gluži dabīgi. . . Jūs nevarat iedomāties, cik tas komiski! Vēl nav pagājusi pusstunda, kopš jūsu nākamais vīrs man tāpat piedāvāja naudu, lai es paliekot viņa mīļākā arī pēc viņa precībām ar jums . . . Tagad jūs man solāt to pašu, lai palīdzu jums šķirties. . . Jūs abi divi esat īsta zelta bedre. Un, ja es būtu tikpat ciniska kā jūs, es izmantotu jūs abus. Es saņemtu naudu pie visiem kases lodziņiem!»

Mīļo Alek, jums vajadzēja paslēpties mana salona kaktā, lai redzētu, kādu iespaidu atstāja šie vārdi! Sī ciniskā, bezgala pašapzinīgā sieviete pēkšņi apklusa un vērīgi ieklausījās. Mani pēdējie vārdi viņu ļoti interesēja. Viņa man teica klusinātā balsī:

«Piedodiet. . . Piedodiet. .. Jūs taču nerunājat nopietni, de Ligēras kundze? . . . Pepam nav ne centa. Viņš jums nevarēja piedāvāt naudu tādēļ, ka viņam tās nav. . .»

Varat iedomāties, es nekavējos atcirst:

«Toties jums tās diezgan, Burdeta-Kupera kundze!»

«Man?»

«Kā jūs domājat, ko jūsu nākamais vīrs darīs ar naudu, ko tam dosiet? . . . Atbalstīs Rokfellera institūtu vai krās Ķīnas pastmarkas? . .»

Katrs mans v. ds ķēra vārīgā vietā. Acīmredzot viņa biia visu saf: :si, tikai ne to! Tagad es biju situācijas valdniece un varēju uz viņu noskatīties no augšas. Es noteicu:

«Burdeta-Kupera kundze, atļaujiet dot jums labu padomu . . . Kad būsit viņa sieva, nedodiet tam daudz naudas. Lieciet viņam strādāt «uz akorda», citādi viņš jūs pamatīgi apkrāps.»

Viņa bija piecēlusies. Viņa svilpoja, apdomādama atbildi. Man likās, ka viņa vēl domā par manu padomu. Zināju, ka bagātas sievietes bīstamā vecumā saviem vīriem visu piedod, tikai ne to, ka tie viņu čekus izdala maigām draudzenītēm. Viņa aizkūpināja cigareti, lai man rādītu, ka nekad nezaudē aukstasinību, un teica:

«Jā, tā pavisam cita lieta, ko jūs nupat teicāt. . . Man jāzina patiesība . . . Vai atļaujat?»

Viņa piezvanīja istabmeitai un lika paziņot Pepam Sančesam, ka vēloties šeit ar viņu runāt. Viņš drīz ienāca manā salonā, ģērbies pelēka flaneļa drēbēs, sagatavojies pavadīt Burdeta-Kupera kundzi Holivudas studijās. Viņš nelikās mani redzot un jautāja, vai viņa tūlīt braukšot tam līdzi. Tad Burdeta-Kupera kundze teica tik laipnā balsī, ka tas nevēstīja neko labu:

«Acumirkli, mīļais. . . Tikai vienu vārdu, tad tūlīt braukšu. Man bija ļoti interesanta saruna ar de Ligēras kundzi…»

Viņš pārsteigts sakustējās, bet viņa tam neļāva iesākt: «Jā, kādēļ gan nē? Jūs tā skatāties, it kā es būtu teikusi kaut ko ārkārtīgu …»

Tiešām, Pepa Sančesa izskats bija neaprakstāms. Draudzenes pārliecinātais tonis viņu satrauca. Likās, viņš sajuta Burdeta-Kupera kundzes izsmieklu, lai gan viņa runāja ļoti laipni:

«Pasmaidiet taču, Pep. . . Jūs izskatāties pēc pīļtēviņa, kas norijis asaku . .. De Ligēras kundze mani iepazīstināja ar jūsu uzskatiem par mīlestību.»

Un, kad viņš gribēja protestēt, viņa turpināja: «Bet man liekas, ka jūs drusku mīlat slēpties . . . Kādēļ jūs arī man nepastāstījāt tik interesantu plānu?» «Tui-Tui, ko jūs sakāt!»

«Saku, ka nav pieklājīgi solīt de Ligēras kundzei tādas lietas, kuru jums pašam vēl nav. .. Vai mani bijāt aizmirsis?»

«Jūs jokojat!»

«Nebūt ne!»

Burdeta-Kupera kundze runāja tik nopietni, ka vairs nesapratu viņas nolūkus. Turpmākais mani vēl vairāk pārsteidza:

«Mīļo Pep, vai jūs mani turat par aizspriedumainu sīkpilsoni? Man šķiet, esmu jums pierādījusi, ka tāda neesmu.»

«Tui-Tui, jūs taču nerunājat nopietni!»

«Runāju gan. Mēs ļoti labi saprotamies. Es tikai dusmojos, ka jūs vispirms savu plānu pastāstījāt savai draudzenei.»

Peps Sančess mūs uzlūkoja vienu pēc otras. Viņš tā baidījās sakompromitēties, ka nedrīkstēja atdarīt muti. Burdeta-Kupera kundze mīļi piegāja viņam tuvāk. Viņa tam jautāja, vai viņa izskatoties pēc apvainotas sievietes? Viņa taču pazīstot dzīvi. Viņa tēloja savu lomu tik dabīgi, ka Peps pēdīgi atzinās:

«Nu, jā . . . Es runāju ar Doloresi par . . .»

Viņš nepaspēja nobeigt. Amerikāniete tik spēji pārvērtās, ka pat es satrūkos. Viņa iesita Pepam Sančesam tik spēcīgu pļauku, ka viņš sagrīļojās, tad ārprātīgās dusmās kliedza:

«Nožēlojamais! Jums nepietiek ar to, ka jums maksāju. Jūs vēl gribat uz mana rēķina atļauties sev mīļākās? Bet jūs esat pārrēķinājies. Jūs esat neķītrs un muļķīgs puika. Es jūs turēju par inteliģentu ciniķi, kam nekas nedara raizes, bet kas labi apzinās savu stāvokli. . . Esmu maldījusies … Ja kundze jūs vēlas, atgriezieties pie viņas, bet negaidiet, ka maksāšu jums naudu, lai jūs mani labāk varētu pievilt. .. Man nav nekas pretī, ka mani pieviļ, bet tikai ne uz mana rēķina, sapratāt?. .»

Peps Sančess gribēja taisnoties. Bet Burdeta-Kupera kundze negaidīja. Viņa paķēra somiņu, cimdus un, uz sliekšņa pagriezusies, iesaucās:

«Varat iet citur pārdoties, es jūs vairs nevēlos savā mājā redzēt.» »

* * *

Dolorese dažus mirkļus atvilka elpu. Stāsta uguns uzturēja viņas spēkus un atdzīvināja viņas skatienu. Viņa spieda manu roku kā drāmas kritiskā momentā. Un tad viņa atsāka:

— Kad amerikāniete aizgāja, mēs ar Pepu palikām vieni. Iestājās draudošs klusums . . . Peps nekustējās. Viņš vēl stāvēja tajā pašā vietā, kur to bija ķērusi viņas pļauka. Viņš skatījās manī. Man kļuva bail. Tad viņš pēkšņi jautāja:

«Vai nu esat apmierināta?»

Man bija tikai viena vēlēšanās: vairs nekad ar viņu nesatikties, nekad neredzēt viņa seju, aizmirst šo cilvēku, ko reiz tā mīlēju, aizmirst viņa balsi un kustības, izdzēst pēdējo atmiņu ēnu par viņu . . . Parādīju tam durvis:

«Ejiet savā istabā un nemēģiniet mani satikt. Man pietika ar šo scēnu.»

Viņš nekustējās.

«Hā, ha! Jūs izjaucat manu projektu un domājat, ka varēsiet mani tik vienkārši aizraidīt… Jūs nevēlaties mani vairs redzēt! . . . Man jāiekasējot kundzes greizsirdība un jāapmierinoties ar to! . .»

Vārds «greizsirdība» mani aizskāra kā zaims, kā pātagas cirtiens sejā. Pagriezos pret viņu un pēdējo reizi paskatījas viņam acīs:

«Greizsirdība! Jūs esat prātā jucis . .. Sieviete tikai tad ir greizsirdīga, kad tā mīl. Man pietiek! Ai, lūdzu, ejiet! Man jānosmok šajā gaisotnē, ko jūs jau no paša rīta man liekat elpot. . . Vispirms jūs . . . tad viņa! . . . Sī sieviete mēģināja mani pierunāt, lai es pavedot viņas vīru un ļaujot, lai mani pieķer in flagranti viņas šķiršanās dēļ! Ai! kādas šausmas! Ejiet! Ejiet!»

Viņš vēl nekustējās. Viņš mani uzlūkoja niknumā piemiegtām acīm, ļaunumu un atriebības kāri sejā. Viņš sabāza rokas kabatās un paspēra soli uz priekšu. Man likās, ka viņš man uzbruks. Bet viņš teica:

«Iešu, kad būšu jums nodiktējis savus noteikumus.»

«Jūsu noteikumus?»

«Jūs darīsiet, ko jums likšu, un dārgi samaksāsiet par šārīta iejaukšanos manās un Burdeta-Kupera kundzes lietās.»

«Jūs draudat? . . . Sargieties, citādi es . . .»

Izstiepu roku pēc zvana pogas. Viņš neļāva:

«Velti saucat palīgā … Es jums nedraudu . . . Nebīstieties no vardarbības … Ar vārdiem panākšu vairāk. .. Nāciet tuvāk un klausieties. . .»

Kad es nepakustējos, viņš aiztaisīja durvis, saņēma mani aiz elkoņa un izveda šeit, istabas vidū. . . pie galda .. . Tad viņš runāja, Alek. . . Viņa vārdi mani galīgi salauza … Es atkārtošu:

«Klausieties, Dolorese. Dodu jums laiku līdz rītvakaram vērst par labu to, ko esat padarījusi. Rīt varat satikt Burdeta-Kupera kundzi viņas jahtā. Ejiet un atzīstieties viņai, ka esat mani apmelojusi greizsirdības dēļ. Atzīstieties, ka jūsu apvainojumos nebija neviena patiesa vārda un ka es nekad neesmu dzīries pēc kāzām atsākt sakaru ar jums . . . Apsolieties arī viņai palīdzēt šķirties no vīra. Vai saprotat? Jums tas viss jādara. Ja jums tas neizdosies, negaidiet no manis žēlastību. Jūs izjaucāt manu nodomu. Jums jāizlabo kļūda.»

«Vai jūs sapņojat? Ne prātā nenāk!»

Viņš mani saņēma aiz otra elkoņa un čukstēja:

«Es jūs piespiedīšu …»

Viņa pārdrošība mani samulsināja. Es iesaucos:

«Es nevienu negribu redzēt… Ne jūs, ne viņu!»

Viņš pēkšņi palaida manas rokas un izteica šos briesmīgos vārdus:

«Ļoti žēl, bet tad man vajadzēs izjaukt jūsu plānus tāpat kā jūs izjaucāt manējos. Man tas nenāksies grūti. Atklāšu visai Ņujorkas presei, kas jūs esat. Pateikšu, ka jūs neesat de Ligēras kundze, bagātā kolumbieša atraitne, ko jūsu draugs Patersons izdomājis, bet bijusī katordzniece nr. 102 no Santakrusas cietuma. Uzrakstīšu trīs slejas, kas sacels tik lielu skandālu, kāds Ņujorkā kopš desmit gadiem nav piedzīvots. Neviens jūs vairs negribēs acīs redzēt.»

Viņš, ļauni triumfējot, iesmējās:

«Vai saprotat. . . Dolorese Kabrēra . . . Cietumniece nr. 102 .. . Jūs izstums no sabiedrības, visi jūs turēs par bīstamu avantūristi. . . Dodu jums laiku līdz rītvakaram.»

Un viņš izgāja no istabas.

Tādas bija beigasv . . . Manas beigas, Alek. . .

* * *

Stāsta eksaltācijai izsīkstot, Dolorese gurdi atbalstījās pret mani. Viņa vairāk nekā neteica. Viņai pār vaigiem ritēja asaras. Viņa bija izmisusi, viņa trīcēja ar visu augumu. Viņa satraukumā koda lūpās. Ai, nabaga sieviete!

Būtu atdevis miljonus, lai vienā mirkli gainītu viņas raizes. Spiedu viņu pie sevis kā raudošu bērnu. Šūpoju to savās rokās, pieglaudu galvu pie viņas matiem. Glāstīju viņai rokas, plecus, kaistošos vaigus, veltīgi cerēdams remdēt viņas sāpes.

Viņa atkal ievaidējās:

—       Esmu pazudusi. . . Tagad saprotat, ka esmu pazudusi . . . Kāds kauns! . . . Kāds skandāls! . . . Neesmu jūsu cienīga! . . .

Nelaidu viņu vaļā, turēju to vēl pie savām krūtīm. Bet manas domas jau nodarbināja Pepa vārdi. Sim cilvēkam nevarēja ļaut atriebties. Nevarēju pieļaut, ka Doloresei vajadzētu pateikties viņa žēlastībai, tāpat nevarēju viņam ļaut izpildīt draudus. Nožēlojamais bija atradis bruņās vājāko vietu. Doloreses nākotne tiešām bija viņa rokās. Apdomājos un man ienāca prātā dažādi pretuzbrukumi. Bet tie visi bija bērnišķīgi vai nereāli.

Pēkšņi man ienāca prātā laba doma. Iedegās dziestošā cerību liesma. Es iesaucos:

—       Nē, Dolorese! Stāvoklis nav gluži neglābjams . . . Jūs vēl neesat pazudusi.

Viņa pacēla galvu. Mans entuziasms viņu neietekmēja. Es uzlēcu kājās un piesteidzos pie telefona:

—  Lūdzu steidzami Mureja Hillu 44—62 Ņujorkā.

Viņa skumjā balsī jautāja:

—  Ar ko jūs runāsiet?

—  Tūlīt dzirdēsiet . Nebūs ilgi jāgaida.

Pēc sešām minūtēm dabūju savienojumu ar vajadzīgo numuru:

—  Hallo . . . Vai tur Bobs Spensers?

—  Nē, kungs. Viņa nav Ņujorkā. Kas runā?

—  Aleks Patersons . . . Varbūt zināt. . .

—       Ak, jā . . . Patersona kungs . . . 2ēl, bet mans šefs aizceļojis.

Nezināju, ko nu lai iesāku. Jautāju vēlreiz:

—  Kas jūs esat?

—  Nikijs Rodžers . . .

Atcerējos, ka tas bija viens no Boba uzticamajiem palīgiem.

129

—       Klausieties, Rodžer, jūs zināt, ka mēs ar Bobu esam veci draugi. . . Man ar viņu katrā ziņā jārunā. Ļoti svarīgā lietā. Varat man uzticēties. . .

s -23

—       Zinu, Patersona kungs . . . Bet Bobs noteica nevief nam neteikt adresi . . . Jūs zināt, kādēļ. . .

—  Jā, jā! Saprotu . . . Bet man . . .

—       Man arī tā liekas, ka uz jums tas neattiecas. Pateikšu telefona numuru, kur varat viņam piezvanīt. . . Kolorado 7129, Sanfrancisko. Bet pasteidzieties, viņš aizbrauca darīšanās un drīz dosies tālāk.

—  Pateicos, Rodžer … Es to neaizmirsīšu . . .

Atvienoju un pieprasīju Sanfrancisko. Drīz ar lielu

prieku izdzirdu Boba Spensera balsi. Viņš brīnījās:

—  Ko, Alek, tu? . . . Kur tu esi?

—       Santamonikā, Bobij . . . Klausies. Tu man nekad neesi bijis tik vajadzīgs kā tagad.

Aparātā atskanēja viņa smiekli:

—       Ha, ha! . .. Velna Alek! . . . Tev sāp galva? . . . Sešus sausus, labi uzglabātus aspirīna pulverīšus? . ..

—       Nē! Nē! Tu maldies . . . Lieta ļoti nopietna. Tu man esi ļoti vajadzīgs rīt priekšpusdienā Komodora viesnīcā, Santamonikā … Ja tev saku, ka lieta nopietna, tad vari man ticēt. . . Paņem lidmašīnu un ierodies vienpadsmitos pie manis, Losandželosā, Ambasadoru viesnīcā. Tad tev visu izstāstīšu.

—       Labi … Ja jau tik nopietni, tad vari paļauties uz mani. Uz redzi rīt, Alek . ..

Noliku klausuli. Dolorese klusēdama noklausījās. Tad viņa pusbalsī piebilda:

—  Bobs Spensers? Jūsu draugs kontrabandists?

—  Jā.

—  Viņš mums nevarēs palīdzēt.

Sis «mums» man sirdī ielēja neaprakstāmu prieku. Dolorese savās bēdās jutās ar mani vienota. Viņa sakaunējusies juta, ka viņas bēdas bija arī manas bēdas. Viņa instinktīvi šaubījās par manām cerībām.

—       Nebaidieties,-Dolorese. Esmu izstrādājis cīņas plānu. Un, ja mēs uzvarēsim, tad varēsim pateikties manam krietnajam draugam. Kad rīt būšu ar viņu runājis, izstāstīšu jums savu nodomu. Lai nu kā, jūs tagad nedrīkstat izlikties, it kā jūs gribētu bēgt prom no viesnīcas. Jums jāgriež uzbrucējam krūtis pretī, tādēļ lieciet, lai jūsu

Imgažu ienes atpakaļ istabā, it kā šorīt nekas nebūtu noticis.

Mana dedzīgā pārliecība beidzot ietekmēja arī Doloresi. Viņa piecēlās un deva kalpotājiem rīkojumu. Reizēm viņa paskatījās manī, kā enerģiju smeldamās. Kad somas bija ienestas istabā, viņa uzlika rokas man uz pleciem un teica:

—  Alek, jūs mani hipnotizējat. . . Pirms stundas vēl biju izmisusi, nožēlojama būtne, sagaidīju visļaunāko. Bet tagad es vairs negribu padoties liktenim!

—  Mīļā, ļaujiet man uzņemties vadību . .. Bet neviens nedrīkst zināt, ka esmu jūs te saticis, tādēļ atgriezīšos Losandželosā. Gaidīšu jūs pie sevis vakariņās. Pie manis jūs aizmirsīsiet šos murgus. Vai vēlaties?

Dolorese pirmo reizi skumji pasmaidīja. Viņa paskatījās manī un maigā, tik maigā balsī, kādu viņai nekad nebiju dzirdējis, man teica:

—  Vai vēlos? . .. Vai es varētu tagad kaut ko vēlēties pret jūsu gribu? . . . Nabaga mīļo Alek, jūs taču jūtat, es pieķēros jums kā slīcējs. Ja jūs mani atstāsiet, es

nogrimšu viļņos. . . Un šoreiz uz mūžu!

* * *

Piektdienas vakars. Viesnīcas zālē sarīkota balle. Zem tropu meža dekorācijām, zem zilām lampām, kas izlej mistisku gaismu pār galdiem ar mirdzošiem kristāla traukiem, Holivudas zvaigznes dejo klusas džeza mūzikas ritmā. Saksofoni klusām gārdz, klarnetes un bungas rīb. Tagadējās, nākamās un bijušās zvaigznes ēd saldumus un izkrāsotām acīm aplūko publiku. Tur ir vampiri, kuru acīs deg noslēpums, un naivās, kas izskatās pēc lellēm bez krekliņa. Nodevēji nevainojamās frakās sirsnīgi tērzē ar zvērestu lauzējiem.

Mēs ar Doloresi izmeklējam klusu kaktiņu. Mūzika ieaijā mūsu sarunas. Mēs neredzam pārus, kas turpat smejas, priecājas un dejo. Mums pašiem sava pasaule, maza klusuma un miera valsts trompešu, serpentīnu, plīstošu glāžu trokšņa haosā.

Lai gan visādi cenšos Doloresi izklaidēt, viņa tomēr nespēj aizmirst dramatiskos notikumus un atkal sāk runāt par drāmas pēdējo cēlienu:

—  Kā es to varēju iedomāties!

Tad es vaļsirdīgi atzinos, ka visu jau iepriekš paredzēju.

—  Kādēļ jūs man nekā neteicāt, Alek?

—  Man bija svarīgi iemesli, dārgā Dolorese. Jūs būtu mani apvainojusi. Jūs būtu teikusi, ka es aprunāju nevainīgu cilvēku.

—  Atcerieties kādu rītu Ņujorkā, kad jūs ienācāt pie manis ar ziņu biroja paziņojumu. Es uzmanīgi mēģināju jums aizrādīt, ka jūsu Sančess varbūt nemaz tāds nav, kā jūs iedomājieties. Jūs man pārmetāt, ka es apvainojot nevainīgu cilvēku . . , Jūs ļoti uztraucāties, . Un tomēr man jau toreiz bija formāls viņa necienības pierādījums.

—  Kāds?

—  Izlasiet šo papīru.

Izņēmu no kabatas kvīti par smaragdu. Dolorese to izlasīja.

—  Viņš jums pārdevis jūsu paša dārgakmeni! . . . Ai, kādēļ jūs man to neparādījāt.

—  Vispirms, ir lietas, ko nedrīkst darīt.

—  Pat lai atvērtu man acis?

—  Vai domājat, ka ar to es būtu jums acis atvēris? Jūs būtu mani noturējusi par jaucēju, par cilvēku, kas priecājas, otram darīdams sāpes. Jūs būtu mani ienīduši … Jo toreiz jūs dzīvojāt milzīgās ilūzijās!

—  Tas tiesa . . .

—  Pirms diviem gadiem Parīzē piedzīvoju līdzīgu gadījumu. Kādai sievietei ir mīļākais, kas to ne vien pieviļ, bet arī izkrāpj naudu. Kāds draugs, labu gribēdams, viņu brīdina. Viņa tam pateicas. Pēc tam viņa briesmīgi saķildojas ar mīļāko. Bet, kā jau parasti mēdz būt, kad sieviete mīl ar sirdi un dvēseli, scēna beidzas guļamistabā. Otrā dienā šī sieviete satiek labvēli un sadod tam mācību, ko viņš visu mūžu nevarēs aizmirst. Viņa tam matemātiski pierāda, ka viņas nelaimīgais mīļākais, sirdī balts kā sniegs, kritis par -upuri krāpniekiem. Viņa tur draugu aizdomās, ka tam bijuši netīri blakus nolūki. Beigās viņa noteic: «Turpmāk jums aizliedzu mani sveicināt. Es jūs vairs nepazīstu. Jūs esat nelietis!» Redzat, Dolorese, to es patuiēju prātā. . . Un es nemaldos, apgalvodams, ka jūs mani nolādētu, ja es būtu satriecis jūsu elku.

Dolorese nolaiž acis un atzīstas: ii —Jums taisnība. Tagad man jācieš par savām kļūdām.

—   Pagaidiet! . . . Nekad nevajag pirms cīņas atzīties, ka partija zaudēta, citādi cīņā var pietrūkt drosmes.

—    Jums, kam esmu tik daudz pateicības parādā! . Jums rakstīt atvadu vēstuli. . . Tik zaglīgi bēgt. . . Meklēt mīlestību! . .. Nu esmu atradusi savu nelaimi! Alek, liktenis jūs atriebis — esmu bargi sodīta.

—    Lieciet liktenim mieru. Es likteni nelūdzu jūs sodīt, bet remdēt sāpes, kuras jūs aizbraukdama man darījāt.

—  Jūs bijāt mans vienīgais draugs.

—  Tas ir apvainojums, Dolorese.

—  Kādēļ?

—    Jūs teicāt: bijāt. . . Man šī pagātnes forma nepatīk. Vai tagad neesmu jūsu draugs? Vairāk nekā jebkad?

—  Jums būtu tiesības mani pamest nelaimē.

—    Klusu! . . . Nerunājiet tā . . . Paldies Dievam, atsteidzos laikā. Tagad rīkošos es, lūdzu uzticieties man. Klausieties, cik jauki jūsu gurdajās ausīs atbalsojas vārds: cerēt. . .

Mūžameža lampas noslēpumaini spulgo. Stari zūd kartona džungļos. Grezni ģērbtu dāmu un frakotu kungu pūlis šūpojas lēnā tango ritmā, garām ziedošiem galdiem.

Dolorese, man pretī sēdot, liekas, ieelpo šo mūziku kā zāles, kas remdē sāpes. Viņas roka ar sārtajiem nagiem sniedzas pēc manējās. Mazliet aizsmacis, turpinu:

—    Varat cerēt, cerēt… jo es jūs aizstāvēšu līdz pēdējam . . . Jūs to labi zināt, tādēļ varu jums mierīgi atzīties. Jums pieder mana sirds, Dolorese. Jūs esat to ieguvusi . Sākumā noslēdzām draudzību zudušo dvēseļu salā . . . Bet neatvairāmais noticis. Mēģināju jums to slēpt, jo gribēju turēt solījumu . . . Atcerieties . . . Toreiz es teicu patiesību. Droši vien tādēļ, ka cerēju uzvarēt dzīves īstenību. Bet šovakar vairs nespēju to slēpt!

—    Alek, jūsu vārdi remdē manas mokas. . . Kādu brīnumu jūs esat izdarījis dažās stundās!

—    Vai jums neliekas, ka Argentīnas tango mūzika būtu labs pavadījums mūsu pēdējo sešu mēnešu dramatiskajiem piedzīvojumiem? Santakrusa . . . Nabaga sieviete rupjās audekla drēbēs ar 102. numuru uz krūtīm

Mūsu pirmās tikšanās, pateicoties ģenerāļa labvēlībai. Atgriešanās civilizētā pasaulē . .. Havana . . . jautrās atraitnes de Ligēras kundzes dzimšana … Ņujorka . .. Skaistā dzīve . . .

—  Un beigās atkal vaļējs bezdibenis man zem kājām.

—  Pagaidiet, vēl neesat tur iekritusi. . . Gaidiet rītu! Dejai beidzoties, lampas uzliesmo spilgtāk. Sarunas un

smiekli saplūst skaļā troksnī. Dejas burvība zūd. Mazas, sarkanas lodītes lēkā no galda uz galdu. Kāds resns vīrietis ar ragainu oranžas krāsas papīra cepuri galvā neatlaidīgi bombardē vienaldzīgo Doloresi. Dolorese nejūt, kas ap viņu notiek. . . Dolorese gurdi, mīklaini skatās manī.

XVIII

11. janvārī.

Ierodas Bobs Spensers. Solījumu pildīdams, viņš Sanfrancisko sēdies lidmašīnā un nolaidies Losandželosā. Tūlīt uzvedu viņu savā istabā un iesāku:

—  Klausies, Bob, viskija dēļ nebūtu traucējis tavas darīšanas Friskā … Kā jau teicu, lieta ļoti nopietna. Tūlīt pats redzēsi.

—  Tev nepatikšanas, vecais draugs?

—  Jā. Un, es, protams, cerēju, ka tu man palīdzēsi. Vai esmu maldījies?

—  Tu redzi, ka neesi.

—  Izstāstīšu tev dažus notikumus, ko neviens nezina, tu taču proti klusēt. . . Nododu tavās rokās kādas sievietes godu.

—  Alek, ja es savā amatā nebūtu iemācījies klusēt, tad es sen kaltu akmeņus Singsingā vai Svētajā Kventinā! Vari stāstīt droši.

—  Tad klausies. Tu vēl atcerēsies, kā mani Ņujorkā zoboji par manām tikumības, svētulības un labdarības tieksmēm. Es smējos tev līdzi, bet īstenībā es Meksikā biju mazliet palīdzējis kādai nelaimīgajai par politisku noziei;umu nevainīgi notiesātai sievietei. . . Sī sieviete ir de Ugēras kundze.

—  Ko? … Skaistā, bagātā atraitne, kurai par godu tu rīkoji dinejas?

—  Jā. Izgādāju viņai citu vārdu, citus dokumentus, lai viņa varētu iekarot agrāko vietu sabiedrībā. Tu sapratīsi . . . De Ligēras kundze, dzimusi Dolorese Kabrēra, nevarēja, visiem redzot, vienkārši pārlēkt no cietuma Piektās avēnijas salonos. Viss nāktu gaismā, un viņai visas durvis būtu slēgtas.

—  Nav šaubu. Un tālāk?

—  Viņa pirms pieciem gadiem mīlējusi kādu Pepu Sančesu. Bet šis puisis pēdējā laikā paklīdis. Tagad viņu uztur Burdeta-Kupera kundze.

—  Burdeta-Kupera kundze? Skaties . . . Mana kliente … īstenībā viņu gan apgādā Džeks Bērns, bet, kad Džekam Bernām jāpazūd, lai nepiesaistītu policijas vērību, viņš savus klientus atdod man. Sī sieviete džinu patērē veselām mucām, trakas lietas. . . Nu, un?

—   Nu, de Ligēras kundze sava ideālā mīļākā vietā atrod pagrimušu subjektu, kas tai piedāvā dažādas negodīgas kombinācijas. Viņa atbild, atklādama Burdeta-Kupera kundzei viņas nākamā vīra īsto dabu. Tā lielās dusmās pārtrauc sakarus ar Pepu Sančesu, un pēdējais zvēr manai draudzenei atriebties.

—  Saprotu. Līdz šim viss ļoti skaidrs. Un tālāk?

—   Vakar notika pēdējā scēna. Sančess pielicis de Ligēras kundzei nazi pie kakla. Vai nu viņai jāpieņem visas viņa mahinācijas, lai atjaunotu izjaukto precību plānu, vai arī viņš atklāšot Ņujorkas presei Doloreses pagātni un īsto vārdu . . . Vai vari iedomāties, kāds tad būtu skandāls?

—  Jā. Klasiska šantāža.

—   Nelaimīgā sieviete izmisusi domā, ka viss pagalam. Ja es nebūtu laikā atsteidzies, viņa būtu aizbēgusi un, kas zina, varbūt pat nogalinājusies. Nu tu zini.

—  Manu nabaga Alek.

Bobs ļoti uzmanīgi noklausās, ko tam stāstu. Viņš sēž un smēķē cigāru. Tad viņš pieliecas man tuvu klāt, it kā mūs kāds varētu noklausīties, un jautā:

—       Saki man … Tu par šo lietu raizējies tādēļ, ka … ka mīli de Ligēras kundzi?

—  Jā.

—  Labi.

—       Bob, tu redzi, ka saku tev visu patiesību. Es ļoti mīlu Doloresi un ļoti baidos, ka Sančess neizpilda savus draudus.

—  Saprotu.

—       Vienīgi viņš zina de Ligēras kundzes pagātni un vārdu. Viņam ir vēstules, ko tā rakstījusi no cietuma . . . Iedomājies tikai! . . . Un es domāju, ka varbūt tu atradīsi līdzekli briesmu novēršanai.

Bobs klusē. Viņš domā. Es piebilstu.

—  Es redzu tikai vienu izeju: viltību.

—  Tas skaidrs. Viņš jāapmāna.

—       Bet mēs nedrīkstam zaudēt nevienu minūti. Viņš devis Doloresei laiku šodien līdz vakaram.

—  Kur viņš dzīvo?

—  Komodorā. Un viņa arī.

—       Labi, iesim turp. Tādos gadījumos uzbrucējam nevar ļaut atjēgties. Lejā gaida automobilis. Brauksim uz Santamoniku, ceļā tev pastāstīšu, kā es šo lietu redzu. Man liekas, darbība norisināsies tavas draudzenes dzīvoklī. . . Galvenais, mūsu džentlmenis nedrīkst zināt, ka mēs viņu tur gaidām . .. Nāc, Alek . . . Sī lieta mani interesē. Man patīk risks.

Sajūsmā spiežu Bobam rokas, bet viņš paķer cepuri un pukojas:

—  Nāc, nāc! . . . Ko nu muļķojies . . . Steigsimies! .,.

* * *

Esam visi trīs Doloreses salonā. Mums izdevās ienākt, nevienam neredzot. Iepazīstinu Doloresi ar Bobu un saku:

—       Dolorese, dārgā, man jums nav jāsaka, ka mans draugs Bobs ir goda vīrs. Es viņam visu izstāstīju.

Bobs smaida:

—       Kundze, tas ir tas pats, it kā es nekā nezinātu . . . Aleks mani iepazīstināja ar apstākļiem. Te notiek šantāža, kas prasa steidzīgu pretuzbrukumu. Es nemīlu ilgi vilcināties.

—  Bob, ko mēs darīsim?

—       Gluži vienkārši. . . Automobilī tev jau teicu . . . Sis kungs jādabū šurp, lejā. De Ligēras kundze izies blakus istabā. Mēs parunāsimies. Pareizāk sakot, tu runāsi un es apstiprināšu tavus vārdus.

—  Norunāts.

Pagriežos pret Doloresi:

—  Vai zināt, kur Sančess atrodas?

—  Man šķiet, viņš būs dzīvoklī.

—  Vai viņš tagad nav nācis pie jums?

—  Nē.

—       Piezvaniet un pasauciet viņu. Sakiet, ka esat apdomājusies un pieņemat viņa priekšlikumu, lai viņš nonāk lejā galīgi norunāt.

—  Labi.

Dolorese pieiet pie aparāta un jautā durvju sargam:

—       Hallo! Vai Sančesa kungs savā dzīvoklī? Ko? Nav? Pameklējiet, vai viņš nav kaut kur lejā, viesnīcā, un pasakiet, lai viņš man piezvana .. . Pateicos.

Mēs ar Bobu esam vīlušies. Varbūt viņš nepārnāks visu dienu. Bobs pieceldamies saka:

—  Nu, vismaz sagatavosimies . . .

Viņš atraisa kaklasaiti un noņem apkaklīti, izvelk no revolvera kabatas brauniņu un iebāž to ārējā žaketes kabatā. Dolorese noskatās un jautā:

—  Ko jūs darāt?

Bobs jocīgi saviebj seju:

—       Neko, kundze. Mēs gatavojamies mazai komēdijai. Un manai lomai vajadzīgs tāds kostīms.

—  Lai debesis jūs dzird, Spensera kungs!

Bobs iesāņus paskatās Doloresē un pasmejas:

—       Debesīm citi kaķi perami, negaidiet tās palīgā! Ja man vajadzētu gaidīt Dieva palīgu, alkoholu pār robežu gādājot, tad es varētu noslāpt Manhetenas krastā. Mana devīze: vispirms darīt, pēc tam pateikties Dievam.

Telefons zvana. Dolorese pieiet pie aparāta. Viņa ieklausās un čukst mums:

—  Viņš!

—       Klausieties, Pep, esmu pārdomājusi mūsu vakardienas sarunu. Man liekas, mums vajadzētu kaut kā izlīgt. ..

Ko? . . . Jā, es gribētu ar jums runāt… Nonāciet pie manis … Es jūs gaidīšu.

Viņa noliek klausuli. Mazliet nobālusi, viņa paskatās uz mums:

—  Viņš nāks.

Bobs berzē rokas.

—  Lai nāk . . . Bifšteks jau galdā.

Lēnām iebīdu Doloresi viņas istabā.

—       Pazūdiet tur . . . Tagad vārds mums ar Bobu . . . Palieciet tur, kamēr jūs saukšu.

Paliekam divatā ar Bobu. Viņš staigā šurp un turp kā lācis krātiņā. Viņš savelk siksnu ciešāk ap vēderu un rāda ar īkšķi uz guļamistabas durvīm:

—  Brīnišķīga sieviete, Alek.

—  Ai, veco Bob, ja tu zinātu, kā es viņu mīlu!

—       Saprotu . . . Bet tagad nepadodies jūtām . .. Džentlmenis nāk.

—  Cik riebīgs tips!

—  Jā. Viņam jābūt jaukam puisim . . . Klausies . . .

Koridorā atskan soļi. Kāds svilpo modernu āriju. Nācējs pieklauvē.

—   Iekšā…

» * *

Ieraugot Doloreses salonā divus vīriešus, Pepam Sančesam nevajadzēja tēlot pārsteigumu. Viņa apmulsums pat filmā būtu izskatījies ļoti labi. Viņš bija ģērbies pelēkā, neapšaubāmi elegantā uzvalkā. Viņš apstājās uz sliekšņa. Es viņu ļoti laipni sveicināju:

—  Sveiki, Sančesa kungs. Jūs mani nepazināt, vai ne?

—  Aleks Patersona kungs?

—       Jā. . . Reiz jūs mani saucāt vienkārši vārdā, par Aleku. Bet tagad jums liekas pareizāk mani saukt par Patersona kungu. Jums taisnība. Atļaujiet, ka jūs iepazīstinu ar savu draugu Bobu Spenseru.

Bobs draudzīgi iešķaudījās:—Cin, čin!

Peps Sančess nekustējās. Beidzot viņš izteica:

—   Bet. . . De Ligēras kundze man nupat telefonēja . . .

—       Pareizi. . . Viņa gribēja, lai mēs visi trīs parunājamies. Nāciet iekšā, Sančesa kungs. Aiztaisiet durvis. Ceru, ka jūs nebīstaties. Nomierinieties. Mēs neesam cilvēkēdāji.

Viņš paklausīja, bet tad atsāka:

—       Lai mēs parunājoties . . . visi trīs? Nezinu, kas mums būtu runājams.

—      Tomēr, Sančesa kungs .. . Jūs maldāties . . . Mēs jūs ilgi neaizkavēsim, tomēr apsēdieties.

Viņš vilcinādamies vēroja Bobu, kurš palika pie durvīm stāvot. Droši varēja teikt vismaz to, ka viņš nejutās labi. Es atkārtoju, piedāvādams viņam krēslu:

—       Lūdzu. Ai, piedodiet, man nav cigāru . .. Bob, vai nevari kungam iedot cigāru?

Bobs ārkārtīgi laipni pasniedza savu etviju.

—  Varbūt vēlaties Koronu?

—  Nē, pateicos.

Peps Sančess beidzot apsēdās. Viņš uzlika roku uz galda un teica:

—       Patersona kungs! Jūs gribat ar mani runāt. .. Labi! Es klausos.

—       Tiešām, gribēju ar jums parunāt par kādu lietu, kas jūs interesēs. .. Tāpat kā de Ligēras kundzi. . . Un kas, patiesību sakot, brīnišķīgā kārtā arī mani sāk interesēt.

—       Nevienam nav tiesības iejaukties manās un de Ligēras kundzes attiecībās, un varu jums pateikt jau iepriekš, par tām es nerunāšu.

—       Piedodiet! Varat runāt gluži mierīgi, jo viņa pati mani lūģklza… Varbūt jūs nezināt, ka mēs ar de Ligēras kundzi esam labi draugi. Viņa mani iepazīstināja ar apstākļiem.

—  Vienalga, jums man nav nekā ko teikt.

Viņš uzsvēra vārdu jums. Es turpināju tajā pašā ironiskajā tonī:

—       Sančesa kungs, varbūt jums nav, bet man daudz kas jums sakāms . . . Ļaujiet man sākt. Jūs tūlīt atbildēsiet. .. Redzat, ja nemaldos, jūs vakar šajā pašā vietā de Ligēras kundzei ieteicāt… es saku «ieteicāt» pieklājības pēc. . . kādu zināmu priekšlikumu,— arī vārdu «priekšlikums» es lietoju lielā laipnībā pret jums… Jūs saprotat, ko patiesībā gribu teikt, vai ne? Varu atkārtot jūsu paša vārdus: «Gribu, lai jūs aizejat pie Burdeta-Kupera kundzes uz viņas jahtu un piespiežat viņu grozīt uzskatus, kādi tai varēja rasties pēc mūsu sarunas. Tāpat apsolieties, ka palīdzēsiet viņai šķirties no vīra, ka ļausiet, lai jūs ar to pieķer in flagranti.»

— Līdz šim viss pareizi, vai ne?

Peps Sančess nepakustējās. Es turpināju:

—   Tad jūs viņai teicāt, ja viņa atraidītu jūsu noteikumus, jūs būtu spiests paziņot Ņujorkas presei dažus notikumus Meksikā . .. Pareizi, vai ne?

Sančesa roka uz galda sakustējās. Viņš sāka nervozēt. Tad viņš iesaucās, paceltā balsī:

—    Man nav jums ko atbildēt.. . Manas un de Ligēras kundzes lietas attiecas tikai uz mums abiem.

—    Piedodiet! Tās attiecas arī uz mani, jo viņa lūdza mani palīgā. Tātad, loģiski iznāk, ka šīs lietas attiecas tieši uz jums un mani. .. Vēl pareizāk: uz jums, mani un Spensera kungu.

Acīmredzot mēmā liecinieka Boba klātbūtne Sančesa kungam ārkārtīgi nepatika, viņš strauji pagriezās atpakaļ un iesaucās:

—  Ko tas nozīmē? Un vispār, kādēļ jūs esat šeit?

Lāga zēns Bobs atbildēja ļoti atjautīgi. Rokas kabatās

sabāzis, viņš ironiski palocījās:

—    Es, Sančesa kungs? Esmu šeit, lai jums pasniegtu cigārus . . . Bet jūs nospļaujaties par manām Koronām . . . Man neveicas …

Krietnais puisis, viņš atkal izvilka etviju un piedāvāja viesim:

—   Tiešām! Jums nepatīk?. . . Redzat, vēl viens nav izsmēķēts.

Sančess atkal pagriezās pret mani:

—  Ko jūs gribat panākt, Patersona kungs?

—   Tūlīt pateikšu . . . Skaidrā valodā runājot, jūs de Ligēras kundzei uzrrtācaties ar šantāžu, ko morāle nosoda un ko arī policija necieš.

—  Šantāžu?

—  Jā, izteiksmīgāka vārda man nav.

—    Labi, tad atbildu jums, ka jūs man neesat nekāds tiesnesis. Vai jūs esat de Ligēras kundzes vīrs?

—  Nē.

—  Nu, tad lieciet man mieru.

Es vēl arvien atbildēju pieklājīgi ironiskas sarunas tonī:

—       Nē, es jums nelikšu mieru, jo man netīk redzēt, ka jums līdzīgs avantūrists apdraud neaizsargātu sievieti.

Peps Sančess strauji piecēlās.

—  Atvainojieties, vai arī. . .

Uz viņa pleca nokrita smaga roka.

—  Vai arī jūs apsēdīsities.

Bobs bija pienācis klāt un bez liekiem vārdiem iedzina velnu krātiņā. Nospiedis Sančesu atpakaļ krēslā, viņš, it kā gribēdams straujo žestu izlabot, atkal tam piedāvāja cigāru:

—  Vai nevēlaties, Sančesa kungs?

—       Tā ir varmācība! … De Ligēras kundze atsaukusi divus miesassargus, lai mani iebaidītu!

Es izlaboju:

—       Nē.. . Mēs neesam de Ligēras kundzes aicināti aizstāvji, kā jūs sakāt, bet labprātīgi novērotāji, kuriem liekas, ka te jāiejaucas.

Šoreiz mūsu pretinieka smadzenēs iedegās nevaldāmas dusmas. Viņš iekliedzās:

—       Ak tā? Jums liekas, ka te jāiejaucas? Labi, es no jums abiem nebaidos un to tūlīt pierādīšu. Ā! Ligēras kundze bijusi tik neuzmanīga un iejaukusi jūs mūsu darījumos.

Bobs pārtrauca, pamādams man ar galvu:

—       Darījumos, viņš saka . .. Man liekas, viņš apvaino tirgotājus.

Sančess turpināja:

—  Viņa to nožēlos, pie tam vēl tūlīt!

Viņš bija sagrābis telefona aparātu. Jautāju viņam:

—       Vai gribat saukt policiju? Jūs mums pakalposiet, kungs.

—  Gan jūs dzirdēsiet, ko es saukšu!

—       Hallo! Jaunkundz, savienojiet ar Ņujorku . . . «Ņujorkas Amerikāņa» redakciju .. .

Šoreiz man likās noderīga Boba iejaukšanās. Viņš saprata mājienu. Izrāvis Sančesam telefona aparātu no rokām, viņš iesēdināja to krēslā, tajā pašā reizē pārmeklēdams arī viņa kabatas. Atradis mazu, niķelētu revolveri, viņš to iebāza kabatā, vienkārši piezīmēdams:

—  Jaunais cilvēk, kad runā ar džentlmeņiem, tad tādu lietu nevajag.

Peps Sančess bija ļoti bāls. Viņu satrauca fiziskā nevarība. Viņš iesaucās:

—  Ā! Jūs ķeraties pie varas darbiem! . . . Brīdinu jūs . . .

Es savukārt piecēlos un uzsitu dūri uz galda:

—  Diezgan jokots . .. Jūs runājat kā muļķis, Sančess. Tagad diktēšu jums savus noteikumus. Klausieties. . . Jūsu precības ar Burdeta-Kupera kundzi nu vējā. Mēs abi zinām, ka tur jums vairs nav ko cerēt. Jums atliek tikai atriebība de Ligēras kundzei. Viņa atteicās pildīt jūsu noteikumus. Jūs tai piedraudat ar publisku skandālu. . . Tas jums būtu morāls gandarījums . . . Bet tas jums neko lielu nedos. Runāsim kā veikalnieki. . . Varu piedāvāt jums ko labāku. . . Brauciet rīt uz Ņujorku. Kāpiet pirmajā kuģī un ceļojiet uz Dienvidameriku. Kad būsiet kuģī, nodošu jums čeku par 20 000 dolāriem . .. Saprotat? … Es runāju diezgan skaidri.. .

—  Nospļaujos par jūsu naudu … Es viņai atriebšos . . . Es. ..

—  Labi.. . jūs atsakāties? Tad es par jūsu ādu vairs daudz nedodu. Vārds manam draugam Bobam.

Bobs gaidīja šos vārdus, lai sāktu tēlot savu lomu. Viņš nostājās izbiedētā Sančesa priekšā un teica:

—  Varbūt jūs nezināt, kas es esmu. Tad varu paskaidrot . . . Esmu Bobs Spensers, kontrabandistu karalis, slavenā Marka O'Neila pēctecis . . . Vai zināt, ko tas nozīmē? Nē? . . . Klausieties tālāk. . . Jums līdzīgi džentlmeņi, kas iekļūst mūsu melnajā grāmatā, ilgi nedzīvo Savienotajās Valstīs . . . Vēl nesaprotat? Es turpinu. Varbūt esat dzirdējis par auto izbraukumiem . . . Nē? . . . Tomēr! . . . Jūs zināt gan . . . Kādu vakaru jūs ejat pa ielu . . . Jums blakus apstājas automobilis. Trīs vai četri kungi jūs saķer un iesviež mašīnā. Jums aizbāž muti. Jūs aizved 50 vai 100 kilometrus tālāk, naktī. . . Un jūsu līķi nekur neatrod . . . Jūs esat pazudis! . . . Izgaisis! . . . Kungs, Amerikā ir lieli meži. Pat kaķis tur neatrastu savus bērnus. Redzat, tā beidzas auto izbraukums, ja kādam gadās iekļūt mūsu melnajā grāmatā. Jūs nebūsiet ne pirmais, ne pēdējais. Vai tagad saprotat?

Iestājās klusums. Bobs Spensers nomāca Sančesu ar savu milzīgo augumu. Laipnais smaids bija nozudis no kontrabandista lūpām. Viņa bargā seja bija nopietna un drūma. Vēroju, kā Sančesu pamazām pārņēma nemiers. Saskatījos ar Bobu un teicu:

—  Man šķiet, Sančesa kungs sāk saprast.

Bobs kā labs stratēģis gāja vēl tālāk. Viņš parādīja telefonu, pat pievilka tik tuvu, ka Sančess varēja to aizsniegt:

—  Varat rīkoties, kā jums labāk tīk. Zvaniet visām Ņujorkas avīžu redakcijām . . . Tikai. . . esmu paradis savus ienaidniekus iepriekš brīdināt; ja jūs kaut ko izpaudīsiet par de Ligēras kundzi, tad pēc četrdesmit astoņām stundām jūs vairs nebūsiet starp dzīvajiem.

Pārtraucu Bobu ar mierinošu žestu:

—  Bob . .. Liec Sančesa kungam mieru … Viņš prot angliski. Viņš lasa mūsu avīzes. Viņš zina, ka tu nejoko un ka viss atkarīgs no viņa lēmuma.

Acīmredzot bijām atstājuši vēlamo iespaidu. Viņš nekustēdamies sēdēja atzveltnī. Viņa klusēšanā varēja jaust vāji slēptas bailes. Viņš mēģināja pēdējoreiz pretoties:

—  Bet ja es telefonēšu policijai un jūs nodošu?

Tad Bobs sāka smieties. Nekad nebiju dzirdējis tik varenus, nevaldāmus smieklus. Sančesa draudi tam bija labākais joks.

—  Viņš . … telefonēšot… po . . . po … policijai! Alek, tava klienta naivums mani atbruņo . .. Ak, tu, nabaga zēns! Viņš telefonēšot p . . . po . . . po . .. policijai!

Tad viņš pagriezās pret Sančesu:

—  Varbūt vēlaties, lai pats aizvedu jūs pie pilsētas prefekta? Mēs esam labi draugi, viņš dievina manu Kanādas viskiju.

Kad Bobs bija izsmējies, es teicu:

—  Sančesa kungs ir tik gudrs, ka tagad būs visu sapratis … Beigsim! Atkārtoju savu priekšlikumu: jūs saņemsiet 20 000 dolāru tajā stundā, kad Ņujorkā iekāpsiet kuģī, kas iet uz Riodežaneiro. Un jūs vairs nekad nespersiet kāju Savienotajās Valstīs.

Sančess vēl šaubijās. Beidzot viņš noteica:

—  Labi!

Es viņu mierināju:

—  Jūs darāt prātīgi, ticiet man.

—  Bet kāda man garantija . . .?

—       Garantija? Zināt, Sančesa kungs, mans vārds atsver vairāk zelta, nekā jūs visā mūžā pie savām sievietēm nopelnīsiet. Pagaidiet, vēl kāds sīkums. Zinu, ka jums ir de Ligēras kundzes vēstules.

Viņš strauji protestēja:

—  O, nē!

—  Tomēr jums ir gan. Zinu. Viņa man teica.

Tad viņš atzinās:

—  Nu, jā . . . Man ir vēstules.

—  Tās visas vajadzēs atdot.

—  Dabūsiet.

—  Vai jums to daudz?

—  Varbūt piecdesmit.

—       Labi. Lai būtu drošs, ka nevienu nepaturēsiet, maksāšu jums 100 dolāru par katru vēstuli. Ko? Jo vairāk atdosiet, jo vairāk naudas saņemsiet. Saprotat?

Bobs norūca:

—       Par manām vēstulēm nekad tik daudz nedos pat pēc manas nāves elektriskajā krēslā!

—       Tātad viss norunāts,— teicu Sančesam.— Es pērku visu. Jūsu ziņojumu laikrakstiem un jūsu vēstules.

Sančess piecēlās:

—  Esmu ar mieru.

—  Un valdiet mēli, Sančess, dzīve tomēr ir skaista . .

Bobs arī iežēlojās:

—       Tiešām, man būtu žēl skatīties, kā tik jauns un skaists puisis mirst.

—  Kur lai nosūtu vēstules?— Sančess jautāja.

—      «Riča Tauerā», Ņujorkā. Galvenais, nesūtiet tās kā paraugus bez vērtības. Simt dolāru gabalā, tas jau ienākums, no kura var pārtikt vesela ģimene. Es jūs nepavadīšu, Sančesa kungs. Sveiki.

Bobs stāvēja pie durvīm. Sančesam garām paejot, viņš izvilka cigāru etviju un ironiski paklanījās:

—       Cik žēl … Es jums izglābu dzīvību, un jūs no manis negribat ņemt cigāru! . . .

» » ♦

Durvis aizvērās. Mēs ar Bobu apskāvāmies kā skolnieki, kad tiem izdevies labs joks.

—       Bob! Tu esi zelta vērts .. . Mēs būsim draugi līdz nāvei.. . Bet es negribētu ar tevi spēlēt pokeru!

—       Tev taisnība. Tādas viltības, tādus blefus es pārdodu mārciņām un mucām! Reiz muitnieks mani aiztur pie Kanādas robežas un jautā, kas man esot pudelē. Es atbildu: — Matūdens. Viņš neticīgi skatās manī. Tad es paceļu cepuri un parādu pliku pakausi. . . Un viņš mani izlaida cauri! Tāpat arī šoreiz ar telefonēšanu policijai. . . Tu dzirdēji, tavs Sančess gribēja ziņot komisariātam . . . Tad man būtu gan jauki klājies! … Es jau trīs gadus skaitos meklējamo personu sarakstos . . .

—  Nabaga Bob! Tev laimējās!

Bobs paraustīja plecus:

—       Tāda ir dzīve! Bet sauc taču savu draudzeni, viņa mirst aiz nepacietības .. .

Pieklauvēju pie guļamistabas durvīm. Dolorese ienāca salonā. Mūsu jautrās sejas vienā mirklī izkliedēja viņas bailes.

—       Kundze,— es viņai nopietnā tonī teicu,— man gods jums paziņot, ka Sančesa kungs atdos jūsu vēstules un jaunnedēļ aizceļos uz Riodežaneiro.

—  Tiešām? … Ai!!

—       Pateicoties Bobam, kas lieliski tēloja savu grūto lomu.

Bobs man iegrūda elkoni sānos:

—       Alek! Nestāsti uzreiz tik daudz. . . Vai neredzi, ka Ligēras kundze tikko turas kājās!

Viņam bija taisnība. Satvēru Doloresi rokās. Viņa raudāja. Viņa smējās. Viņu satrauca ziņa par necerēto izglābšanos. Čukstēju viņai pie auss:

—  Querida mia … Dzīve mums atkal smaida .. . Esmu nospēlējis savu lomu līdz galam … Man atliek tikai vēlēt jums laimes un savukārt aiziet.

Viņa konvulsīvi kļāvās man pie krūtīm:

—  Aiziet? Aiziet? . .. Kurp?

—  Vēl nezinu.

Viņa apķērās man ap kaklu kā bērns lielās bailēs un teica:

—  Iešu jums līdzi, Alek. . . Neatstājiet mani vienu! Lūdzu, lūdzu . . . Esmu bijusi tik neprātīga .. . Beidzot man atveras acis.

Un viņa čukstēja vēl klusāk: — «Mans glābējs! . . . Mans mīļais! …»

XIX

Pie Gardas ezera, 1931. g. 20. maijā.

Esmu laimīgs cilvēks. Varbūt ne gluži austrumu teiku nozīmē, jo man ir krekls, turklāt vēl ļoti moderni musturots .. . Bet laimīgs es tomēr esmu.

īstenībā neesmu savu laimi pelnījis. Neesmu to diezgan dārgi pircis. Kā raķete, kas dod garu liesmu, bet sprāgst turpat zemē, mana filantropija nav sasniegusi sevišķus rezultātus, ko varētu aprakstīt morāles antoloģijās nākamām paaudzēm par mācību. Zaratustra teicis: «Mani brāļi, neieteicu jums mīlēt savu tuvāko; mīliet labāk tālāko.» Mīlot savu tuvāko, es iemīlēju tuvāko — sievieti. Savāds rikošets!

Ja labi apdomā, es sāku iet līdzjūtības ceļu, lai izpirktu savu bagātību. Bet gadījums izsmējis manus labos nolūkus.

Vai liktenis domā tāpat kā Gobino savos «puņķaino (sic!) pilsoniskās filantropijas teoriju» komentāros? Vai viņš piekrīt pārcilvēka izdomātājam, kad tas saka, ka līdzjūtība esot bīstamāka par visiem grēkiem? Vai arī galu galā taisnība manam tēvam, kurš apgalvo, ka dzīvē jābūt stipram, ienīstam, nežēlīgam, līdzjūtībai nesniedzamam milzim vergu garu vidū?

Liekas, es atkal atgriezīšos uz normālā ceļa. Turpmāk labu darīšu tāpat kā citi bagātnieki, mani radinieki: bez fantāzijas, bez nopietnas gribas. Naudas «pumpētāji» mani slavēs. Labdarības dāmas teiks: «Cik jauks cilvēks!», iekasēdamas manus čekus, un šveicari man klanīsies, dzeramnaudu saņemdami.

Lūk, kā sieviete var satriekt filantropijas kandidāta karjeru. Tie, kas nekad nav darījuši labu, lai man met pirmo akmeni! Man pietiek cinisma apgalvot, ka es neko nenožēloju. Esmu tikai fauns, kas uz laiku uzlicis eņģeļa masku.

Man patīk mana laime tādēļ, ka esmu to ieguvis pēc savas gaumes. Kā salā izmests kuģinieks noskatījos, kā bura pazūd apvāršņa malā, un iepazinos ar izmisuma brīžiem, kamēr atkal parādījās kuģis. Tad liktenis pasmaidīja un dāvināja man sievieti, kura man atdeva saules gaismu un dzīves skaistumu. Esmu šo laimi ieguvis sprīdi pēc sprīža, lēnām kā jērs, kas caur bambusa niedrēm uzglūn savam upurim — tīģera mātītei. Nebūtu to pieņēmis, ja tā būtu tikai parāda atmaksa. Pēc Santamonikas notikumiem, kad Dolorese vairs negribēja mani atstāt, es aizmirsu, ko kādu vakaru Ambasadoru viesnīcā biju tai teicis. Nerunāju vairs par savām jūtām. Pagāja dienas, nedēļas. Jutu, kā viņa man pamazām tuvojas un centās uzvarēt manu atturību.

Kādu vakaru, kuģī, uz Franciju braucot, kad dzērām tēju viņas luksusa kajītes salonā, es viņai smaidīdams jautāju:

—  Dolorese, vai nebūtu interesanti ar zilu zīmuli kartē uzzīmēt mūsu dēkas ceļu. Tā sākās Grenelā, tad mani noveda Meksikā, Santakrusā, Havanā, Ņujorkā, Losandželosā, atkal Ņujorkā un pēdīgi no turienes uz Parīzi un Itāliju . . . Kāds neparedzēts maršruts!

Dolorese stāvēja man aiz muguras, uz krēsla atspiedusies. Viņa apskāva man kaklu un atbildēja:

—  Jā, Alek . . . Bet zilā līnija Kalifornijā beidzas.

—  Kādēļ?

— Tādēļ, ka tur sākas sarkana līnija .. . Sarkanā līnija, mīlas simbols, stājas zilās — draudzības simbola — vietā.

Es valdīju neizsakāmo prieku un, viņas rokas noglāstījis, turpināju jautri sirsnīgo sarunu.

Vai pastāv kāda Laimes aptieka? Kabatas aptieka ar drošiem līdzekļiem pret visu, kas apdraud laimi? Vai laime, tāpat kā veselība, ir tikai miera mirklis starp diviem nelaimes uzbrukumiem?

Ticu, ka mīlētājiem ir vārdi, kustības, vai vienkārši skatieni, kas līdzinās zālēm un pulveriem. Doloreses pieminētā zilā un sarkanā līnija mani stiprināja kā brīnumzāles. Viņa pirmo reizi atklāja sirdi.

Reizēm sajūtu savādu lepnumu, ar Doloresi zem rokas pastaigādamies uz klāja. Aplūkoju viņu kā grieķu skulptors savu iemīļoto statuju. Pārdzīvoju jaunā formā mūžīgo Galatejas mītu, kura autortiesības pieder visai cilvēcei. Mana loma gan nav tik liela kā leģendārā mākslinieka loma mītā. Neesmu viņu radījis. Esmu to tikai glābis no likteņa vandālisma. Vienalga! Esmu laimīgs . .. Laimīgs, kad viņa jūsmo par plašuma vējiem, turēdamās pie manas rokas, lai mēs abi labāk izjustu dzīves prieku. Laimīgs, kad viņa pēc atšķirtības stundas man teic: «Alek, es jūs tik sen neesmu redzējusi!»

Laimīgs, kad viņa sēž man līdzās klāja krēslā un lasa un kad apmainām maigus skatienus, kuru nozīme tikai mīlētājiem zināma.

Es nevarēju savu mīlu Doloresei uzmākt. Viņai vajadzēja padoties pašai, nepiespiestai. Gaidīju, lai viņas mīla pati dzimst, lai viņa jūt to sirdī augot. Sai skaistajai puķei vajadzēja izaugt pašai savā vaļā, un dārznieks nedrīkstēja iespaidot tās krāsu vai formu.

Kādu vakaru, kad orķestris augšā spēlēja glāsainus deju ritmus, es atvadījos no viņas un gāju savā kajītē. Koridorā viņa apstājās pie manām durvīm. Un pēkšņi mūsu lūpas savienojās. Lasīju viņas acīs vārdus, ko tā neizteica: «Šoreiz esmu tava . . . bez kādiem nolūkiem . . , bez nožēlām … ne aiz pateicības, bet vienkārši tādēļ, ka tevi mīlu. Mana dvēsele un miesa pieder tev…» Tad es viņu apskāvu, un mana dvēsele līksmoja.

Pirmo reizi mēs skūpstījāmies kā mīlētāji. Turēju viņu rokās, pats grimdams viņas ceļa kažoka mīkstajā, baltajā ādā. Viņa čukstēja: «Alek. . . Alek, mīlu jūs! . . . vai beidzot saprotat, ka es jūs mīlu . . .?» Salds mirklis . . . Neaizmirstamas trīsas . ..

Grīļodamies iegāju savā kajītē. Sulainis garāmejot mani pārprata un noteica-

—  Šonakt drusku šūpo, vai ne, kungs?

Nekā nesajēgdams paskatījos viņā. Sis cilvēks man

atgādināja, ka esmu kuģī, uz jūras . . . Biju to aizmirsis!

• * *

Kas ir mīlētāja laime? Valdnieka vai verga sajūta? Domas par mīļo būtni? Apziņa, ka mīļā būtne par mani domā? Mūžīgas pretrunas. Problēma ar daudziem atrisinājumiem. Šodien esmu laimīgs, zinot, ka viņa ilgojas pēc manis. Rīt būšu laimīgs, ja varēšu tai ziedot visas savas ilgas.

Noslēpums sievietes sirdī ir vāvere ritenī, kura cenšas izbēgt. Mana laime man sirdī griežas kā vāvere, bet izbēgusi tā steigsies pie Doloreses un tai teiks:

—  Tava mīla mani glāba no splīna, seno dienu nemiera, garīga mulsuma. Nenožēloju, ka esmu dzimis Patersons, jo tavs smaids man dārgāks par Volstrīta miljoniem un zelta varu.

* * *

Gaiša nakts izklāj sudraba plīvuru pār rāmo ezeru. Cipreses mūsu vasarnīcas labajā pusē stāv kā izsaukuma zīmes mēnesnīcas baltajā lappusē.

Dolorese, sarkanā zelta izšūtā šallē ietinusies, sēž mūsu lodžijas balkonā. Viņas melnie mati, juteklīgās lūpas, kailie pleci iezīmējas pret zvaigžņaino debesu fonu.

Mēs divatā paēdām vakariņas. Kopš diviem mēnešiem, kurus pēc kāzām nodzīvojām Itālijā, mums iepatikusies vientulība divatā. Mēs bēgam no trešajām personām. Es ierobežoju pasauli divās dimensijās: viņas acu platumā un mūsu nakšu garumā. . . tikai diemžēl tās man arvien liekas pārāk īsss!

Dolorese nomet šalli. Viņas krūtis ir iemiesots vilinājums. Viņas bālā āda izgaro ambras un mimozu smaržu. Pēkšņi viņa man saka:

—  Ienāc manā istabā . .. Tur tevi gaida pārsteigums.

Sekoju viņai. Viņa apstājas un smaidīdama rāda gultu,

kur kaut kas nolikts:

—  Skaties!… Vai redzi? . . .

Pasperu soli uz priekšu un pazīstu — cietumnieces rupjo ģērbu ar 102.numuru uz krūtīm. Es brīnos. Viņa paskaidro:

—  Gribēju to sadedzināt. Bet tad apdomājos un uzglabāju. Tas ir manas nelaimes un augšāmcelšanās pierādījums. Valkāju to, kad tu pirmo reizi atnāci pie manis, kad pirmo reizi izdzirdu tavu mierinošo balsi. . . Glabāšu šo tērpu kā laimes talismanu, jo varbūt kādreiz tu man liksi ciest.. . Tad man vajadzēs tikai uzmest skatienu šim drēbes gabalam, šim briesmīgajam skaitlim, lai atcerētos cilvēku, kas man bezdibenī sniedza roku. . . Un, lai cik gauži tu man nedarītu, es tev piedošu… Es raudāšu viena, es slēpšu tev savas asaras, un nekad nebeigšu tevi dievināt.

—  Tu esi neprātīga, Dolorese! Kā vari tā runāt!

—  Jā, neprātīga — neprātīgi laimīga!

—  Tu taču zini, ka mīla noved pie visa — arī pie laimes.

Un šovakar Dolorese aizmeta tālu kaktā savu cietumnieces tērpu. Viņa uzgrieza gramafonu un, Džeka Hiltona orķestrim spēlējot, skūpstīja man lūpas.

Zilās rapsodijas ritmā dejodama, viņa mani izveda balkonā, kur atklājās Gardas ezera mēnesnīcas teiksmainās ainas. Viņa vairs nerunāja, nesmējās. Viņas sirds pukstēja tik strauji, kā tā vēl nekad nebija pukstējusi. Viņa trīcēja manās rokās un baudīja fantastiskās maija nakts krāšņumu.

SFINKSA RUNĀ

«Kad es gāju caur ieleju nāves ēna, man līdzi nāca tava sirds, mans draugs…»

Veltīju šo grāmatu angļu — indiešu armijas varonīgajiem virsniekiem, kas starp Indas upi un ziemeļrietumu robežu sargā Indijas impērijas vārtus. Sie vientuļi naidīgo cilšu vidū, Afganistānas kalnu fantastiskajā un tuksnesīgajā apkārtnē, pelna savu līdzpilsoņu atzinību un visu to ceļinieku cieņu, kas zina, cik grūts viņu bīstamais uzdevums.

M. D.

Sieviete, mūžīgā sfinksa …

Saule rietot zeltī Pešavaras baltās sienas, grimdama aiz Afganistānas kalniem. Krēslai metoties, atdzīvojas patanu pilsētas ielas. Musulmaņi pēc vakara lūgšanas iznāk no mošejām. Siku miesnieki izliek mušām aplipušus aitas gaļas gabalus, un pavāri gatavo ēdienus. Starp indiešu pilsētu un dzeloņdrātīm iežogoto angļu iecirkni ripo tongas, divriteņu rati, kurus velk jauni, balti zirgi.

Atmostas arī Pešavaras angļu virsnieku klubs. Divi majori baltās vestēs iztrenc no biljarda galda apakšas tur iesnaudušos patanu:

— Boj! . .. Divas glāzes!

Bārmenis sagatavo divas glāzes viskija ar sodu. Uzmodinātais bojs noņem lielajam biljarda galdam pārklāju un izliek uz zaļā laukuma krāsainās bumbiņas. Lasītavas zālē, kura visu pēcpusdienu stāvējusi tukša, pēkšņi iedegas gaisma. Galdus pārklāj angļu laikraksti. Pie sienām karājas sporta ainavas. Te — polo čempionu karikatūras, tur — medību trofejas, tālāk — kāda gravīra, kurā attēlota varonīgā atkāpšanās no Afganistānas.

Trijos augstajos krēslos pie bāra apsēdušies kapteinis Rodnijs Džonsons, 34. Pendžabas pulka majors V. B. O'Konels un leitnants Aldžernons Makgregorijs. Viņi vēl nav novilkuši tenisa tērpus. Bet saules riets, pēc negrozāma Indijas likuma, jāatzīmē ar pirmo viskija glāzi. Soda izšaujas no stikla granātām. Cigaretes izkāpj no pulka nozīmēm greznotām etvijām. Sākas debates par sportu.

—  Pēdējais sets bija grūts, Džonson . ..

—       Kad jūs sitat, major, tad man brīnums, kādēļ tenisa bumbiņas neplīst uz laukuma kā granātas.

—  Jā, bet jūsu atsitieni arvien nāk negaidīti.

—   Es aizsargājos, kā māku.

Makgregorijs, viskiju sūkdams un «Bystander» šķirstīdams, pārtrauc tenisa spēlētājus:

—  Vai redzējāt? . . . Norma Salivana atkal precas.

—  Kāda Norma Salivana?

—       Holivudas zvaigzne. . . Un vai zināt, ko viņa prec? . . . Midltonu . . . Jūs taču atceraties pulkvedi Midltonu no divdesmit astotā Bengālijas ulānu pulka? Viņš Kasandras maharadžam pasniedz polo stundas. . .

—  Ko! Midltons prec amerikāņu aktrisi!

—       Turklāt vēl četrreiz šķīrušos, dārgais draugs! . . . Norma Salivana vispirms apprecējās ar savu frizieri Holivudā … To viņa atstāja, lai precētu savu režisoru . . No tā viņa šķīrās, lai precētos ar savu partneri, skaisto Džonu Darjū . . . Beidzot viņa pameta arī Dar jū un apprecējās ar amerikāņu filmu sabiedrības direktoru.

—  Kopā četri vīri. . . Viņa rāvusies uz četriem stūriem!

—  Un ceturto vīru viņa atstājusi par labu Midltonam.

—       Ja tāpat turpināsies, tad viņa to drīz pametīs un apprecēs kādu no mūsu maršaliem.

—       Traki! Tā nav sieviete, ko viņš prec, tā ir vīru izmēģinātāja! Tāpat kā automobiļu fabrikā ir motoru izmēģinātāji, viņa pārbauda citām sievām vīrus, pirms laiž tos apgrozībā! … Es apbrīnoju Midltona drosmi.

—       Tāds muļķis viņš nemaz nav… Jo vairāk vīriešu sieviete baudījusi, jo vairāk ūdens viņa pielējusi savam vīnam.

Visi trīs virsnieki pārrunā sava biedra Midltona soli. Vai viņš atlūgsies no amata, lai sekotu zvaigznei uz Savienotajām Valstīm? Vai viņš dabūs dēlu vai — ragus? Vai ar tūkstoš astoņi simti rūpijām mēnesī var dāvināt aktrisei pērles? Viņu sarunu pēkšņi pārtrauc lieliska Palmbeach uzvalkā ģērbta atlēta ierašanās; jautrs vecpuisis saulē iedegušu §eju, kupliem, gandrīz bezkrāsainiem matiem, spalvainām rokām, linu ziedu zilām acīm — majors R. S. Danns no 74. gidu bataljona.

—  Dann, mazu viskija glāzīti? >

—  Lielu :, . ? akiet, draugi,— vai jūs jau zināt?

—  Ko ta:

—  Kabul. bilizācija!

—  Jums uzķērās tīģeris uz mušpapīra?

Majors Danns uzlūko vaicātājus. Brīdi klusējis, pārliecināts par savu vārdu iespaidu, viņš paziņo svarīgo vēsti:

—  Robertss aiziet no gidu pulka un iestājas ziemeļrietumu robežas milicijā.

—  Ko?

—  Vai jūs runājat par Edvardu Robertsu, ar kuru kopā mēs toreiz bijām lieliskajās mežacūku medībās: četras nošautas cūkas, divi beigti zirgi, divas izmežģītas rokas?

—  Par to pašu.

—  Kādēļ Robertss iestājas robežsargos?

—  Jūs man jautājat par daudz . . . Varu jums paziņot tikai to, ka viņš pēc atgriešanās no atvaļinājuma pats lūdzis, lai viņu komandē robežsardzes virskomisāra rīcībā uz trim gadiem… Es to lasīju «Vēstnesī» . . . Oficiāls paziņojums.

Liekas, jaunā ziņa pārsteigusi visus trīs virsniekus. Tā ir tik negaidīta, tik pēkšņa. Viņi zina labāk par visiem, ko nozīmē labprātīga iestāšanās ziemeļrietumu robežas sargos — briesmu pilna dzīve indoafgāņu robežas vistuksnesīgākajā, vismežonīgākajā rajonā, ieslēgšanās priekšposteņos izkaisītos mazos cietokšņos starp nepadevīgām ciltīm, kuras sapņo vienīgi par laupīšanām, dumpjiem un slepeniem uzbrukumiem. Kādēļ kapteinis Robertss, kas tā mīlēja sabiedrību un elegantu dzīvi, krāšņas dinejas, dejas un flirtu Simlā, Utijā, Musorijā — šajās vasaras rezidencēs, kur virsnieki jautri uzdzīvo, kā nu Indijā vispār var uzdzīvot,— kādēļ Robertss pēc sešu mēnešu atvaļinājuma pēkšņi nolēmis aprakt savu dzīvi uz trim gadiem šajos mežonīgajos un vientuļajos kalnos, kur katru nakti vienaldzīgu zvaigžņu gaismā klejo nāve?

Pulciņam pievienojas piektais virsnieks: kapteinis Bošans-Meksvels. Sīks, jātnieku biksēs iespīlētām kājām, rūsganām, īsi apcirptām ūsām, ironisku skatienu, raitu gaitu — kapteinis Bošans-Meksvels ir Deli apgabala staigājošā hronika. Divus gadus strādādams vicekaraļa kabinetā, viņš visu redzējis un gandrīz visu paturējis atmiņā. Viņš ir Indostānas Sensimons. Viņš zina visas paaugstinājuma intrigas, pastāsta visjaunākos Kalkutas notikumus. Viņš zina, ka Dranagoras maharadžas jaunā sieva pie Firpo dejojusi ar skaistu leitnantu no Madrasas pionieru pulka. Viņš zina, ka angļu politiskajam aģentam lielas raizes dara Sravanas maharadžas vecākā dēla sakars ar kādu Londonas teātra aktrisi. Un, ja viņš nezina kāda noklusētā skandāla intīmos sīkumus, tad viņš piedomā iztrūkstošo klāt ar neticamu telefonista veiklību.

O'Konels pirmais viņu pasauc:

—  Sakiet, draugs,— vai jūs zināt, jūs arī, ka gidu kapteinis Robertss pāriet robežsargos?

—   Saprotams! . . .

Un, uzsizdams ar roku uz bāra malas, viņš uzsauc indietim bārmenim:

—  Boj, sauso martīni! . . . Un kusties taču mazliet ātrāk, pūces dēls! . . . Ko jūs teicāt, draugs? . . . Ak tā! Jā, Robertss atsakās no šīs pasaules priekiem .. . Jūs vairs neredzēsiet viņu dejojam ar Simlas skaistulēm, ne ar gubernatora kundzi pingpongu spēlējam. . . Beigas salona izpriecām. . . Konservēta gaļa, sarkanas smiltis un bandītu sejas!

—  Bet kas tad viņu tik tālu novedis?

Jaunais ģenerālštāba kapteinis pamirkšķina acis, iesūc no glāzes un izmet:

—  Sieviete.

—  Nevar būt!

Angļu virsnieku klubos reti kad runā par sievietēm. Bet, kad iznāk gadījums, un sevišķi, kad pašu biedri ir notikuma varonis vai upuris, tad ziņkārība atmostas un uz laiku aizmirstas parastās medību anekdotes vai polo sacīkšu atstāstījumi. Bošans-Meksvels liekas ļoti apmierināts, ka pamodinājis biedru ziņkārību. Viņš turpina:

—  Man šķiet, jūs zināt, ka arī es nupat atgriezos no sešu mēnešu atvaļinājuma . . . tāpat kā Robertss . . . Savādas sagadīšanās dēļ es Londonā dzirdēju kādu diezgan dīvainu stāstu… Es tur, argentīniešu kolonijā, pazīstu kādu ļoti bagātu fermu īpašnieku, kurš bieži apmeklē mūsu klubu. Kādu vakaru šis Pereca kungs man pienāk klāt un saka:

«Šovakar es biju kopā ar kādu jūsu biedru no Indijas armijas . . . Kapteinis Robertss . . . Vai šis vārds jums kaut ko izteic?»

«Protams. . . Edvards Robertss vai, kā mēs viņu saucam, Edijs Robertss no četrdesmit ceturtā gidu bataljona . . . Jūs viņu te redzējāt?»

«Pie kāda dienvidamerikāņu džentlmeņa — de Nogalesa kunga . . . Starp mums runājot, spēlēja uz augstām summām. . . Jūsu biedrs zaudēja, cik vien viņam patika … Es vēl smiedamies teicu lēdijai Haimotai: «Laikam nabaga Indijas valdība maksā savai armijai krietnas algas, ja jauns kapteinis var atļauties vienā vakarā pazaudēt tik daudz rūpiju!»»

Es noklausījos Pereca stāstu ar lielu interesi, jo vairāk tādēļ, ka zināju — Robertsa finansiālais stāvoklis nebūt nav tik spožs. Mans draugs argentīnietis turpināja:

«Bez tam, man likās, ka Nogalesa kundze ļoti interesējas par skaisto kapteini… Es uztvēru skatienus, kurus viņas vīram nebija lemts redzēt. Bet pašu galveno, mans draugs, es redzēju vēlāk, ārā nākot, ap četriem no rīta, tajā laikā, kad Nogalesa kungs, cigāru dūmu mākonī ietinies, savā kabinetā turēja banku un, atskaitot kārtis, nevēroja itin neko visā pasaulē, bet es priekšnamā savām acīm redzēju ainu, kura bija cienīga, ka to uz audekla padara nemirstīgu pats Fragonārs. .. Mazā, tukšā salonā, kur parasti neviens negāja, es ieraudzīju jūsu gidu kapteini, kas savos apskāvienos turēja skaisto Nogalesa kundzi,— un viņa ļāva tam savas lūpas ar īsti tropisku kaislību! . . . Protams, es steigšus pagāju durvīm garām un nozudu . .. Bet, ja šis virsnieks ir jūsu draugs, tad es jūs lūdzu, iesakiet viņam turpmāk uzmanīties — vismaz aiztaisīt durvis, kamēr viņš skūpsta dāmu lūpas. . . Londona neprot jokus ar šo ritmiskās vingrošanas veidu. Ja to būtu redzējis de Nogalesa kungs, viņš katrā ziņā būtu sacēlis lielu skandālu,— es zinu, cik viņš greizsirdīgs …»

Lūk, ko es dabūju zināt atvaļinājuma laikā. Liekas, tagad jūs man piekritīsiet, ja es kapteiņa Robertsa pēkšņo nodomu izskaidroju ar nelaimīgu mīlestību vai vismaz ar mīlestības dēku.

Visi četri virsnieki izbrīnījušies saskatās — biedra stāsts ierosina dažādas hipotēzes. Jaunais Makgregorijs liekas visvairāk noskumis. Viņš iztukšo glāzi vienā vilcienā un iesaucas:

—  Ak, šie atvaļinājumi,— tie ir mūsu lāsts! . . . Cilvēks sešus mēnešus pavada Eiropā.. . Ierod atkal dzīvot cilvēcīgu dzīvi. . . Meitenes mums sagroza galvu, un mēs atgriežamies ar tādu seju, ka visiem Pendžabas vēžiem jāraud, to redzot… Ja es būtu virskomisārs, es dotu katru gadu sešu mēnešu atvaļinājumu …

—  Kādēļ ne Rolls-Royce un mazu jahtu Bombejā, lai mēs varētu pavizināties, kamēr tur esam?. . . Bet nopietni, kas attiecas uz Robertsu, varu derēt, ka viņš ieķēries šajā sievietē. Tā viņu būs pasūtījusi pie joda, un nu viņš pārbraucis Indijā ar sēru lenti ap sirdi. ..

Ilūzijas apracis, viņš laikam Afganistānas pierobežā grib tikt uz zaļa zara.

—  Uz zaļa zara! To jūs labi pateicāt. . . Rožu un ziedošu ābeļu cienītāji gan var šo apgabalu izsvītrot no savu ekskursiju maršrutiem.

—  Es Robertsu pazīstu. Ja kāda skaistule viņu piespiedusi dažus gadus ēst sausu maizi, tad viņš jūtas briesmīgi apkaunots.

—  Kas par iedomām! . .. Zvēru jums, ja ļoti skaistā Doloresa del Rio vai brīnišķīgā Klāra Boua atzītu, ka es neatbilstu viņu gaumei, es tādēļ vēl neietu uz Kašmiras lielceļiem akmeņus skaldīt. . . Robertsam laikam dzīslās rit latīņu asinis. Viņš pievērš par daudz uzmanības sentimentāliem niekiem.

Majora Danna protests izsauc zobgalības:

—  Nu, major . . . Jūs jau runājat kā precējies vīrs, kam apnikusi laulības dzīve!

—  Tāds es arī esmu . . . Trīspadsmit gadus esmu godīgi pildījis savus namatēva pienākumus. Bet mana sieva par to mani neapbalvos ar Indijas ordeni. . . Viņa mani iecēlusi tikai par N. R. K.

—  Ko tas nozīmē — N. R. K.?

—  Nesamaksātu Rēķinu Komandieri. . . Atkārtoju, ja Bošana stāsts patiess un Robertss grib aiz mīlas skumjām aprakt savu dzīvi šajā elles kaktā, tad viņš ir traks . . .

—  Jūs nezināt, ko nozīmē nelaimīgi iemīlēties.

—  Nē . . . Divdesmit piecu gadu vecumā es biju iemīlējies kādā koristē . . . Viņa negribēja mani mīlēt. Velns lai parauj, es tādēļ nekļuvu par traperu! . . .

—  Ko jūs darījāt?

—  Es viņai lūdzu viņas māsas roku — tā arī bija koriste, «Delijā», konkurējošā teātrī… Tas viņai nepatika, un viņa paskaidroja, ka esot ar mieru mani mīlēt.

—  Un tad?

—  Tad es atstāju viņas abas un aizbraucu uz Skotiju lašus zvejot. . . Robertss varētu tāpat darīt… Ja man būtu dēls, tiklīdz viņš sasniegtu divdesmit gadu vecumu, es viņam iemācītu ģādu formulu: «Ja tu nevari iegūt savu sapņu karalieni, tad ej zvejot.»

II

Kohatas laukums snauž pēcpusdienas saules tveicē. Daži patanu kareivji krauj vezumā provianta kastes. Pie galvenā štāba kancelejas stāv sargs. Baltiem putekļiem klātu augļu koku vidū karājas Anglijas karogs. Ne vēsmiņa to neplivina. Pat vārnas neķērc. Mazās, pelēkās vāverltes nelēkā no vienas palmas zariem uz citiem. Militārā iecirkņa ielas vientuļas un tukšas. Saule nežēlīgi dedzina.

Pēkšņi pie klusajām ēkām apstājas kara automobilis. Izkāpj kāds virsnieks. Koloniju cepure, haki krāsas bikses, ceļojuma tērps. Viņš iesteidzas koridora vēsajā ēnā un jautā iedzimto apakšniekam, kurš, viņu ieraugot, nostājas mierā:

—  Vai robežsargu komandants šeit?

—       Nē, kapteiņa kungs . . . Bet kapteinis, vecākais adjutants, ir savā kabinetā. . . Otrās durvis pa kreisi.

—  Pateicos.

Virsnieks ieiet, sveicina savu biedru, kas, viņu ieraugot, aiz rakstāmgalda pieceļas, stādās priekšā:

—       Četrdesmit ceturtā gidu bataljona kapteinis Edvards Robertss. . .

Vecākais adjutants apmierināts pasmaida.

—  Priecājos jūs redzēt. . .

—       Vai esat saņēmuši no Pešavaras virskomisāra rīkojumu par manu komandējumu uz robežu?

—       Viss ir kārtībā . . . Robežsardzes galvenais inspektors man pat paziņoja vietu, kur jūs esat norīkots.

—  Uz kurieni mani sūtīs?

—       Uz Tundi Kanu. Jūs komandēsiet ceturto fortu. Tā ir ļoti patīkama vieta visiem tiem, kas mīl vientulību.

—       Vai ceturtais forts neatrodas pie Ozīdas ielejas sākuma?

161

—       Gluži pareizi. . . jūs būsiet divu dienu gājuma attālumā no Bara-Kuštas posteņa. Jūs stāsieties Gordona vietā, viņu pārceļ uz Kvetu. Jums būs trīs patanu virsnieki, bet vēl nav iecelts jūsu palīgs, angļu leitnants. Tas pie jums ieradīsies vēlāk . . . Jūs būsiet vieni paši ar savu tahsildaru1 , ja nemaldos, viņu sauc Sobats Hans; tas

' Politiskais aģents.

6—23

ir pilnīgi uzticams puisis, to viņš Gordonam jau pierādījis. Varat uz viņu paļauties. . . Vai vēlaties cigareti?

—  Pateicos!

—  Ceru, ka būsiet paņēmis līdzi grāmatas, jo, kas attiecas uz izklaidēšanos, tad varat gan iedomāties — tur neklājas tik jauki kā «Savojā»! .. . Lai nu kā, ja jums pietrūkst, ko lasīt, atsūtiet man ziņu pa jūsu radio, un jūs saņemsiet mūsu kluba bibliotēkas romānus ar nākamo pārtikas sūtījumu.

—  Jūs esat ļoti laipns.

—  Ai! Es pazīstu to apvidu, draugs. . . Tur ir skaisti, tur ir grandiozi, bet cik skumji un klusi! Es jau kādus četrus gadus kuģoju starp Kohatu un Kuramu. Ticiet man, šis amats nav patīkams… Es negribu biedriem neko iestāstīt. Jo grūtāk man to būtu darīt tagad — es taču zinu, ka jūs esat nupat pārbraucis no atvaļinājuma, un — nolādēts!— pēc sešiem mēnešiem cilvēcīgas dzīves jums tur gan aizrausies elpa! Bet cilvēks pie visa pierod. Jūs redzēsiet. . .

—  Vai ciltis mierīgas?

—  Jā, samērā mierīgas . . . Cik ilgi — kas to lai zina! . . . Bez tam, kad Safedko ļaudis strādā, tad mēs varam atpūsties. Gordons pirms kādiem sešiem mēnešiem viņus skaisti izmācīja. Divu nedēļu laikā nebija miera, beidzot viņš kādā sadursmē ar iedzimto atriebējiem zaudēja kreiso ausi. Bet tad viņš pavisam klusi, nevienam ne vārda neteicis, pats organizēja mazu, jauku soda ekspedīciju, kura Safedko pilnīgi nomierināja. Gala iznākums: civilo autoritāšu izgāšanās un — paredzams apbalvojums ar militāro krustu … Tā atkal nodibinājās līdzsvars.

—  Bet sakiet, mani interesē vēl viena lieta — pasta sakari. .. Kā tur saņem sūtījumus?

—  Ik pārnedēļas ar konvoju. Konvojs nogādās arī jūsu vēstules.

—  Un privātas telegrammas?

—  Tās pārraida telegrāfs. Var arī ar optiskiem signāliem . . . Jūs gaidāt ziņas no Anglijas? Ja jūs, piemēram, raizējaties par kāda tuvinieka veselību, tad es likšu pasteidzināt, varat uz mani paļauties.

—  Pateicos . . . Man nav ģimenes. .. Bet man vēl gribētos zināt. . .

—  Piedodiet, ka jums to jautāju,— vai esat precējies?

—  Nē . . . Vientulis.

—  Tā ir pārliecības lieta.

Ak! Es nemaz neesmu sieviešu ienaidnieks.

—  Es esmu precējies. Bet mana sieva necieš šejienes l.limatu, tādēļ aizsūtīju viņu uz Kašmiru … uz Srinagaru. Met, ja jūs esat vecpuisis, tad es saprotu, ka jūs esat nācis pie mums. Indija nav vecpuišu paradīze, pat Bombejā vai Kalkutā. Un tad jau tikpat labi var arī ieslēgties Vaziristānas tuksnesī. Starp citu, jūs jau šejienes gaisu pazīstat; tad man arī nebūs jums jāsaka, ka par patanu dāmām labāk nav vērts domāt.

—  Ak!

Robertsa skatiens skaidri pauž, ka viņš nekad nav sapņojis par šiem musulmaņu pasaules aizliegtajiem augļiem.

—  Jūs saprotat, ko es gribu teikt! Atļaušos mazliet apgaismot šo jautājumu — ne kā vecākais adjutants, bet kā labs jūsu draugs . . . Nezinu, vai jūs vēl atceraties gadījumu, kad viens no mūsu jaunākajiem virsniekiem bija ielaidies par daudz pikantā flirtā ar kāda «pelēkbārža» sievu . . . Sekas nebija ilgi jāgaida: slepens uzbrukums, septiņi nogalināti, trīsdesmit seši ievainoti.

—  Par mani varat būt gluži mierīgs … Ja jūs zinātu, cik tālu es esmu no tamlīdzīgām domām! . . .

Robertss apklust, nolēmis, ka nav vērts sarunu ilgāk turpināt. Adjutants pieceļas.

—  Nu tad laimīgu ceļu līdz ceturtajam fortam!

—  Pateicos.

* * *

Automobilis ripo pa brūno, smilšaino ceļu. Braucēji ierīkojušies uz naktsguļu, ceļasomas sakrautas blakus kareivim šoferim. Viens pats pakaļējā sēdeklī, Robertss lūkojas garām slīdošās ainavās un domā.

Viņam ir skaista, enerģiska, bāla seja, caururbjošas acis. Taisns deguns virs zoda, kurš liecina par lielu gribasspēku. Ūsas īsi apgrieztas, mati gaiši brūni. Stāvs spēcīgs, solīds. Nebūdams neviena sporta čempions, Robertss visus sporta veidus piekopj ar lielu meistarību. Sevišķi labi panākumi viņam šaušanā. 1918. gadā, dažus mēnešus pirms pamiera noslēgšanas, viņš kā jaunākais leitnants jokodamies izmēģināja šauteni Izeras ierakumos: seši simti metru atstatumā viņš nekad nenošāva garām redzamam mērķim. Indijas armijā viņš arvien bija kalpojis pašās labākajās vietās ar kāda sava drauga, ģenerālštāba pulkveža ieteikumu . . .

Un, kamēr automobilis ripo uz Kuramas pusi, Robertss, .ūpas sakniebis, ar klusu sarūgtinājumu vaibstos, atceras savu priviliģēto stāvokli. Ai! Cik tālu jau tas viss, cik sen pagājis tas laiks, kad viņš Madra as komandantūras galvenajā štābā jautri pavadīja dienas, nepazīdams nekādas rūpes. Kad viņš tik veiksmīgi piedalījās Naipuras maharadžas galma medībās. Kad viņš flirtēja, kur tikai pagadījās, un neizlaida nevienu gubernatora balli. Rītam austot, viņam uzsmaidīja bezrūpības triumfs, un, saulei rietot, viņu sveicināja optimisms. Dzīvesprieku nekad nebojāja sentimentāli aizspriedumi. Laimīgais laiks . . .

Tagad pelēks kara resora torpēdo viņu ved pretī tuksnešainajiem kalniem, pār kuriem dienu un nakti lido divi neredzami spoki: garlaicība un nemiers. Beigas jaukajām stundām klubos, vaļīgajai tērzēšanai pēc sporta sacīkstēm, beigas rotaļām ziedošos dārzos mēness gaismā. Viņš pats meklējis šo vietu robežsardzē. Viņš pats gribējis šo drūmo trimdu. Viņš nevis atkal izmantoja ieteikumus, lai arī šoreiz dabūtu izmeklēti labu vietu, bet griezās pie sava drauga ar pavisam citādu lūgumu, un ar viņa gādību, kā arī savas iedzimto valodu prasmes un ziemeļrietumu cilšu pazišanas dēļ realizēja savu vēlēšanos.

Vēl pirms diviem mēnešiem viņš bija dzīvojis Eiropā, civilizācijas metropolē, modernās dzīves komfortā un priekos. Ik riteņa apgrieziens viņu no tā visa arvien vairāk attālināja, tuvinot 4. fortam, labprātīgai vientulībai, kur viņam klusumā un mierā nekas cits neatliks kā ik

dienas mēmi risināt savas pagātnes lenti.

* * «

Pēc divu dienu ceļojuma caur nepakļautiem, bet acumirklī puslīdz mierīgiem apgabaliem Kuramas novadā Robertss tuvojas 18. blokmājai. Vientuļi automobiļi parasti tālāk nebrauc. Blokmāja ir augsta, četrstūraina ēka ar vāju segumu, iežogota ar divkāršu drāšu žogu. Terasē, kas veido ēkas jumtu, no smilšu maisiem sakrautas divas slēptuves, kurās dienu un nakti stāv divi sargi. Pirms saules rieta sardzes priekšnieks aizslēdz blokmājas dzelzs vārtus un slepenās durvis.

Robertss grib doties tālāk uz savu fortu reizē ar pārtikas sūtījuma konvoju, kas pavada sešus transporta ratus.

— Kapteiņa kungs, konvojs ir jūsu rīcībā,— saka 18. blokmājas pārzinis.— Es jau ar optisko telegrāfu paziņoju deviņpadsmitajai blokmājai jūsu ierašanās laiku, un no deviņpadsmitās blokmājas to paziņos tālāk subadaram[2]. Vajadzības gadījumā viena apbruņota rota jūs sagaidīs un pavadīs.

—  Vai šeit viss mierīgi?

—  Mierīgi? . . . Oficiāli — jā . . . Bet, vai zināt, lai nevienu nekārdinātu, šeit nav ieteicams ceļot gluži vienam . .. Arī subadars dzīrās divkāršot ekskortu.

—  Labi. . . Sagatavojiet kolonnu . . . Mēs brauksim, tiklīdz mana bagāža būs iekravāta.

—  Klausos, kapteiņa kungs!

Kolonna dodas ceļā pa klinšu iežņaugtu, akmeņainu taku šaurā aizā, kura pamazām vēršas arvien platāka. Rīta saule nespēj uzlabot gājiena drūmo noskaņu. Nekur daba nav tik skarba un nemīlīga kā šajā kalnu apgabalā. Šķiet, kalnu plaisas un nelīdzenumi vēl rāda milzīgo brūču rētas no trakojošo elementu cīņas laikiem. Sī zeme cīņā uzvarējusi, bet tā sakropļota lielajās, aizvēsturiskajās kaujās.

Taka vēl rasas klāta. Ideāla apkārtne laupītāju uzbrukumiem. Par spīti ceļa nedrošībai, konvojam līdz pat vakaram neviens neiedrošinās uzbrukt. Robertss satiek vienīgi dažus iedzimto pulciņus, kuri lepnā vienaldzībā noskatās angļu varas pārstāvjos, kamēr viņu kazas mierīgi plūc rūsganas zāles kušķus vai apskrubina retus krūmājus, kas bikli slēpjas klinšu ēnā.

* * *

Mazā kolonna steidzina gaitu. Saule riet aiz kalnu galotņu robainās barjeras, kura paceļas otrpus afgāņu robežas. Jāuzmanās, lai sasniegtu 4. fortu pirms nakts iestāšanās. Vēl trīs kilometri — tad parādās sarkanu, kailu sienu četrstūris. Tas paceļas klintsraga galā, no kura pārredzama ieeja ielejā. Ja augsto mūru priekšā nebūtu divkāršā dzeloņdrāšu žoga, celtni varētu noturēt par klosteri, kur mūki kārtējo lūgšanu starpbrīžos domā par cilvēka pūļu veltīgumu. Bet tā nav svētnīca, kur klusībā godina brālības evaņģēliju un pielūdz To, kurš mira, mācīdams mums mīlēt citam citu .. . Tas ir cietoksnis. . 4. forts. . . Divi ložmetēji diennakti stāv šaušanas gatavībā ziemeļrietumu un dienvidrietumu stūros . . . Nav tur vecu rokrakstu, toties pagrabos glabājas patronu kastes . . . Starp diviem sargposteņiem stiepjas radio anten_j . . . Žēlsirdībai nav vietas šajā ielejā, kur staigā Nāve ar stingušu smaidu bezmiesas sejā . . .

Subadars sveicina jauno priekšnieku pie dzelzs vārtiem, kas aizvērsies, tiklīdz pēdējais vezums būs iebraucis pagalmā. Viņš ieved Robertsu viņa istabā un paskaidro:

—  Te dzīvoja kapteinis Gordons. . . Jums te nebūs pārāk karsti, kapteiņa kungs. . . Abi logi ir lieli un slēģi tik biezi, ka šautenes lode tiem nesit cauri. Tahsildars aizgāja līdzi patruļai. Viņš jums nodos ziņojumu, tiklīdz pārnāks.

—  Labi, pateicos.

Subadars sveicina un aiziet, Robertsa dieninieks ienes bagāžu. Iekārtošanās ir ātri pabeigta. Istabā ir tikai dzelzs gulta, galds, divi krēsli un kumode.

Kamēr dieninieks kārto atvilktnēs priekšnieka veļu, Robertss, pie loga nostājies, vēro milzīgo ieleju, kura ātri ietinas ēnās. Blāvs muslīna plīvurs pārklāj apvārsni, apsedz kalnu haosu, kura asās kontūras pamazām izdziest. Ne stariņa gaismas. Ne mazākās dzīvības zīmes. Robertsu pēkšņi savaldzina drūmās panorāmas neparastais lieliskums.

Dieninieks bez trokšņa pazūd. Robertss pagriežas un apiet apkārt kailajai istabai. . . Istaba? Nē, mūka celle. Viņš paskatās uz galdu, pie kura tam vajadzēs gulēt. Tad viņš atslēdz mazu, plānu somu ar iniciāļiem E. R., kurā glabājas viņa personīgie papīri. Viņš parakņājas vēstulēs. Beidzot viņš atrod meklēto. Tad viņš pieiet pie gultas, atsedz segu un maigi paliek zem spilvena ģīmetni zeltītā rāmī.

III

Kapteinis Edvards Robertss Indijas armijā — kapteinim Seiliņakam Āfrikas armijā.

1929. g. 5. aprīlī.

Dārgais Seiliņak,

grūtās stundas, kuras esam kopā pavadījuši, būdami jaunākie leitnanti franču frontē, kad plecu pie pleca izcietām Eiropas lielās drāmas pēdējās dienas, nodibināja mūsu draudzību uz visiem laikiem. Atļaujiet man seno atmiņu vārdā uzticēt Jums savus pēdējo mēnešu pārdzīvojumus un izlūgties mazu pakalpojumu.

Jūs tiešām esat vienīgais cilvēks, kuram varu pilnīgi atklāt savu sirdi. Pirmkārt, tādēļ, ka mani tautieši mani nesaprastu. Un, otrkārt, tādēļ, ka jūs, franči, esat kaislība s vairāk norūdīti. Jūs pret mīlestības upuriem neizturaties ar tādu augstprātīgu nicību, pat nievām, kā mēs, angļi.

Man vajadzīgs cilvēks, kuram izsūdzēt grēkus. Es neesmu ticīgs. Kam lai izstāstu savas sirds slēptākās ciešanas, ja ne bruņinieciskam cīņu biedram, kas Marokas nomalē kalpo savai tēvijai, tāpat kā es savējai uz Indijas

robežas?

Klausieties, Seiliņak . . . Karavīriem jābūt vaļsirdīgiem un patiesiem. Teikšu skaidri: daudz netrūka, lai mana karjera būtu uz visiem laikiem sabojāta . . . Kādā dēkā es mīlestībai gandrīz ziedoju godu, naudu, virsnieka dienesta pakāpi un priekšnieku labvēlību.

Lūk, fakti. Jūs atcerēsieties, ka pagājušo vasaru, atvaļinājuma laikā, kad dīvainas sagadīšanās dēļ mēs satikāmies Rivjērā, Jūs mani iepazīstinājāt ar kādu brīnišķīgu sievieti, kuru pats gan pazināt ļoti pavirši,— ar de Nogalesa kundzi.

Drusku vēlāk es Jums nosūtīju — bet vai Jūs saņēmāt?— jūsmīgu, noslēpumainu telegrammu; tā skanēja apmēram tā:

«Negaidiet mani Parīzē. Mani apbūris Jūsu retais putns. Ceru, ka neaizšaušu garām brīnišķīgajam medījumam. »

Ak, dārgais draugs!… Ja Jūs būtu gaišreģis, jūs tūliņ būtu steidzies uz Kannām mani atrunāt no bīstamajām medībām. Es, protams, būtu Jūs izsmējis un droši gājis pretī savam liktenim, jo labi padomi bīstamiem nodomiem ir tikai piešu sitieni sānos.

Varbūt Jūs vairs neatceraties šo Nogalesa kundzi? Jūs pazīstat tik daudz skaistu sieviešu, bet kas viņa par brīnišķīgu būtni! Tāpēc ka viņa ir maigi tirāniska. Un ievērojiet, viņas daiļums nebūt nav klasisks. Viņa ir vēl vairāk nekā skaista! Viena no tām sievietēm, par kurām mēdz teikt: kur viņai rodas šī neizsakāmā burvība?

Viņas augums gan ir glezns, bet degunam nav nekā kopēja ar antīko skaistuma ideālu, drīzāk otrādi. Viņai nav Klodiona krūtis, bet viņas dekoltē ir tīkams acij. Varbūt lielākās daļas sieviešu burvība slēpjas vienkārši viņu skatienā, kas viņas tā apstaro, ka viņu sīkie trūkum' paliek ēnā?

Sīs sievietes acis — viņa dzimusi Antiļu salās — jau pirmajā dienā paralizēja manu gribu. Vajadzētu būt reizē gleznotājam, dzejniekam un psihologam, lai attēlotu jums to samtaino mirdzumu, to aizkustinošās skumjas, to valdonīgās un maigās suģestijas spējas. Vai, redzot šīs acis, es varēju teikt, ka viņas piere mazliet par daudz izliekta? Un viņas svaigā, brūnganā āda, kas atgādināja zeltainu zīdu, iesmaržota ar savādu ambras maisījumu, vai jums liekas, ka šī āda un šis ķermenis — varbūt mazliet par pilnīgu, lai atbilstu sausu līniju cienītāju gaumei, nebija spējīgi satraukt manas naktis un sašķobīt manus visstingrākos uzskatus?

Viņa bija kreolietes un angļa meita, precējusies ar kādu Hondurasas Republikas džentlmeni, dīku uzdzīvotāju, kas mēdza uzturēties vienīgi kontinentu ostas pilsētās. Astoņas dienas pēc pirmās tikšanās mēs jau bijām nešķirami golfa un tenisa partneri. Mēs, tas ir, Alba un es. Jo viņas vīram atpūta patika labāk par golfu, un viņš likās laimīgs, ka sieva atradusi labu sporta biedru.

Kad mēs kopā pusdienojām, viņš man desertā pasniedza miljardieru plantatoru cigārus un jokoja:

«Kapteiņa kungs, es priecājos, ka jūs palīdzat manai sievai izklaidēties…»

Un sarkastiski piebilda:

«Jo angļu virsniekiem vīri arvien var droši uzticēt savas sievas.»

Varbūt šis izteiciens bija cildinošs; bet cik tas tomēr bija nepelnīts! Mana mīlestība uz Albu pieauga ar katru dienu. Viņa to redzēja, lai arī kā es pūlējos savas jūtas slēpt. Beidzot kādu dienu, kad de Nogalesa kungs bija aizbraucis uz Montekarlo spēlēt, viņa sieva ar viņai piemītošo mierīgo pārdrošību atnāca pie manis dzīvoklī. Manas labās apņemšanās kusa cita pēc citas. Viņa pati spēra pirmo soli ar savu koķetēriju. Viņas apburošā balss, šī balss, kuru viņa prata izmantot ar virtuozu mākslu, iemidzināja manu pēdējo piesardzību. Viņas acis man solīja visu.

Līdz septembra beigām mēs laimīgi nodzīvojām Rivjērā. Tad pēkšņi, neko nepaskaidrojusi, viņa ar vīru aizbrauca uz Londonu.

Lai ievērotu ārējo pieklājību, es viņiem sekoju tikai pēc desmit dienām. Sī šķiršanās man pierādīja, ka kaislība pilnīgi laupījusi man saprātu. Es viņus atradu Londonā mazā savrupnamā, kuru viņi bija noīrējuši. Es apmetos blakus kādā greznā namā, un mūsu mīlestība uzziedēja viskaislīgākajā plaukumā. Kad rudens lietainās dienas sportam vairs nebija izdevīgas, es kļuvu par viņu pastāvīgu viesi. Biju pie viņiem katru vakaru. Pavadīju Albu uz tējas vakariem, koncertiem, teātri. .. Viņas vīrs, profesionāls kāršu spēlmanis, bija noorganizējis mājās ikvakara bakaras partijas un bieži man pateicās, ka es pakavējot viņa sievai laiku, kamēr viņš turēja banku savā smēķējamā istabā. Vai viņš vēl bija pārliecināts, ka vīri var uzticēt sievas angļu virsniekiem? Vai viņš nelikās redzam mīlas sakaru, kas kļuva jo dienas, jo nekautrāks?

To es nezināju. Es nerūpējos par to.

Reiz vakarā, trijatā pie galda sēdot, de Nogalesa kungs man jautāja:

«Kad beidzas jūsu atvaļinājums, draugs?»

Sis brutālais atgādinājums man sažņaudza sirdi. Atbildot es tomēr mēģināju smieties:

«Man pēc divdesmit dienām jākāpj kuģī . . . Tad varēšu teikt «Good bye, Piccadilly!. . .». Beigas fokstrotiem Kit-Ket klubā . . . Haki uzvalks, koloniju cepure, holeras pretpote, Bombeja un karadienesta prieki kaut kur starp Hiderabadu un afgāņu robežu . . . Pienāks moskītu, polo partiju un mierinošā viskija kārta!»

Nogaless pacēla galvu.

«Tiešām, cik nepatīkami, ka jums tik drīz jāaizbrauc. Jo vairāk tāpēc, ka jūs man esat parādā …»

«Es — jums?»

«Jā. Jūs man esat parādā kādu kāršu partiju, mēs taču nevaram šķirties, ne reizi nespēlējuši. . . Vismaz nieka banku par piecām mārciņām …»

«Ak! Jūs zināt, kārtis . . .»

Alba pārmetoši paskatījās uz mani.

«Pareizi, manam vīram taisnība . . . Kādēļ jūs negribat šovakar piedalīties? . . . Atnāks daži draugi, kuri dievina kāršu spēli. Pieklājības dēļ jums jāizspēlē kāda partija. Jūs taču neatteiksieties!»

Es nevarēju atteikties. Vienpadsmitos salons bija pilns. Mani iepazīstināja ar dažādiem ļaudīm. Tā bija diezgan jaukta sabiedrība: jauns lords un kāda pazīstama amerikāņu aktrise no mūzikhola, ļoti bagāts grieķis, kuģu īpašnieks, vairāki nenoteicamas tautības ārzemnieki ar dāmām, kuru sabiedriskais stāvoklis bija vēl šaubīgāks.

Sākās spēle. Iesākumam, diezgan nevainīga partija par mazu summu. Es laimēju piecdesmit sterliņu mārciņas. Alba sēdēja man līdzās un uzmudināja. Katru reizi, kad es situ astoņi vai deviņi, viņa man uzsmaidīja; viņa mani ieveda briesmās. Tad grieķis, kuģu īpašnieks, paņēma banku. Es dažas reizes laimēju, dažas zaudēju, beidzot piecēlos no krēsla.

Tad mūsu saimnieks pēkšņi sasauca dažus spēlmaņus kopā un jokodamies teica:

«Lieku priekšā mazu oriģinālu sacīksti divatā, piecos gājienos, starp kapteini Robertsu un mani, lai svinīgi atzīmētu viņa ierašanos šovakar mūsu vidū. . . Pirmā banka — simt sterliņu mārciņas . . . otra — divi simti, trešā — četri simti, un tā tālāk. Vilks tas, kurš pirmais dos kārtis. Vai esat ar mieru, kapteini?»

Baidīdamies zaudēt lielu summu, es vilcinājos. Un, kamēr klātesošie dzīvi pārrunāja negaidīto priekšlikumu, Nogaless pienāca man klāt un ļoti kltisu teica:

«Jūs esat manas sievas mīļākais. . . Varbūt atteikšanās jums maksās dārgāk.»

Pieklājīgais un nopietnais cinisms, ar kādu viņš man iečukstēja šos vārdus ausī, mani pilnīgi samulsināja. Kāds uzsauca:

«Nu! Kapteini Roberts, vai pieņemat noteikumus?»

Alba atbildēja:

«Protams!. . . Viiiš uzvarēs manu vīru!»

Es nevarēju atsacīties. Partija sākās. De Nogalesa kungs uzmeta dāmu, es septiņaci. Viņš deva kārtis. Es jau biju zaudējis simts mārciņas.

«Tagad bankā divi simti mārciņas,» viņš vienaldzīgi noteica.

Es pazaudēju divus simtus. Spēlmaņi ieinteresējušies sastājās ap mums. Es zaudēju nākamos četrus simtus, tad astoņus simtus. Lai arī man galvā bija vairāk viskija reiboņa nekā prāta, šoreiz nemiera trīsas noskaidroja manas smadzenes. Es vāji slēpu savas bailes pazaudēt vēl vairāk. Man gribējās atteikties no spēles. Bet es nespēju. Alba, man blakus sēdēdama, zem galda ar glezno kāju glāstīja man ceļgalu. Viņa čukstēja:

«Pēdējā gājienā jūs laimēsiet …»

Es uzmetu astoņi. Visi sakustējās un sačukstējās. Mans partneris lēnām apgrieza astoņaci, pēc tam vēl lēnāk — dūzi. Biju zaudējis pēdējo gājienu — kopā trīs tūkstošus simt sterliņu mārciruis. Mani ķēra kā zibens spēriens.

Summas lielums acumirklī izgaisināja skurbumu. Es sāku iedomāties, ko patiesībā nozīmēja skaitlis: trīs "ūkstoši simts sterliņu mārciņas .. .

«Vai jums ir līdzi čeku grāmatiņa?» pieklājīgi jautāja Nogalesa kungs, aizkūpinādams jaunu cigāru.

«Nē . . . Man nav klāt.. . Nosūtīšu jums šo summu rīt…»

«Labi.»

Es atgriezos mājās kā cilvēks, kas pamodināts no snaudiena ar auksta ūdens dušu sejā. Visu nakti es mocījos, iedomādamies, ka šo kāršu parādu es nevaru samaksāt. Es galvā sāku rēķināt. Man bija nepilni divi tūkstoši sterliņu mārciņas, viss mans kapitāls . . . Vērtspapīrus realizējot, nebija cerams iegūt vairāk par divām trešdaļām no parāda summas. Otrā rītā aizgāju uz banku. Man paskaidroja, ka, manus papīrus pārdodot, varot dabūt tūkstoš piecsimt mārciņas. Vīlies vakarā ap sešiem aizgāju pie Nogalesa. Satiku viņa sievu, kura mani sagaidīja ar kaislīgu dedzību un teica:

«Mīļo zēn, ceru, ka parāda samaksāšana tev nesagādāja pārāk lielas nepatikšanas?»

Patiesību neteikdams, es paskaidroju, ka šis gadījums man tomēr diezgan nepatīkams. Viņa noskumusi atmeta galvu un mierināja mani kā apbēdinātu bērnu:

«Ai! Gan jūs ar manu vīru iztiksiet. . . Nebēdājieties, jūs redzēsiet, būs labi.»

Pārnāca vīrs. Viņš spieda man roku.

«Dārgais draugs . . . man ļoti žēl, ka jums nesmaidīja laime…»

Un viņš piebilda:

«Atnesāt čeku?»

«Nē.»

Viņa seja pārvērtās. Viņš izbrīnījies paskatījās uz mani.

«Jūs piemirsāt vakarējo parādu?»

«Nē… Bet es gribētu ar jums runāt.»

Viriš ieveda mani smēķējamā kabinetā. Es teicu skaidri un vienkārši:

«Klausieties . .. Jūs pret manu gribu ievilinājāt mani spēlē, kuras risks sniedzās pāri maniem līdzekļiem … Es biju tik neprātīgs un ielaidos . . . Nevaru jums samaksāt trīs tūkstošus simt sterliņu mārciņas četrdesmit astoņu stundu laikā. . . Esmu ar mieru atdot jums visu, kas man pieder .. . tūkstoš piecsimt mārciņas …»

Viņš iespieda monokli zem kuplās uzacs un uzmeta man ironisku skatienu.

«Ha! Ha!. . . Kapteiņa kungs, jums ir savādi uzskati par godu!.. . Pusi no parāda? Vai jūs ņēmāt pusi no manas sievas?»

Si izteiciena nekautrība mani tā saniknoja, ka gribēju mesties uz viņu un izrēķināties ar kailām dūrēm. Bet prāts mani laikā savaldīja. Varmācība manu stāvokli varēja padarīt tikai vēl ļaunāku.

«Nav runa par Nogalesa kundzi, bet par parādu. Atdošu jums visu savu naudu, tūkstoš pieci simti mārcitias, jau rītu. Pārējo jums vajadzēs pagaidīt.»

«Labi. So summu jūs man samaksāsiet, kā pienākas, četrdesmit astoņu stundu laikā. Atlikumu esmu ar mieru vienu nedēļu gaidīt.»

«Kā jums liekas — kur es nedēļas laikā lai dabūju tik lielu summu?»

«Aizņemsieties. Jums taču ir alga, vai ne? Aizrādu vēl — ja nākamo pirmdien jūs vēl parādu nenokārtosiet, es būšu spiests iesūdzēt jūs tiesā par jūsu iejaukšanos manā laulības dzīvē, kā tas mūsu likumos paredzēts . .. Parāds jums tāpat būs jānomaksā, un paredzamais skandāls nebūt neveicinās jūsu karjeru. . .»

Dārgais Seiliņak, vai saprotat, kādā stāvoklī es atrados? Sūdzība, droši sagaidāms sods — un es varētu armijai teikt ardievas … Es aizņēmos vajadzīgo summu uz nākamās algas rēķina. Trijos gados es parādu nolīdzināšu. Bet par kādu cenu!

Protams, es negribēju aptraipīt savas mīļākās sievietes jūtas ar šo stāstu un pateicu, ka esmu parādu nokārtojis pēc viņas vīra gribas. Mūsu pēdējās tikšanās bija reizē traģiskas un kaislīgas. Manas aizbraukšanas tuvošanās mūsu maigumam jau piejauca šķiršanās rūgto noskaņu. Mūsu pēdējā pēcpusdiena bija visskaistākā no mūsu divatnes brīžiem. Nākamajā rītā es iekāpu kuģī.

Naušeras galvenajā štābā es iesniedzu lūgumu, lai mani nosūta virskomisāra -rīcībā un iedala robežsargos, kuri ļoti līdzinās jūsu mehāristu korpusiem, tikai ar to starpību, ka jūs uzraugāt tuksnesi, bet mēs apsargājam kalnus. Es saņemšu divkāršu algu, kas man palīdzēs ātrāk samaksāt parādu, bet man vajadzēs dzīvot vientulībā ar pieciem simtiem afridiju partizāņu pie Afganistānas robežas.

Tagad Jūs zināt mana atvaļinājuma bilanci, draugs; es neprātīgi mīlēju visburvīgāko sievieti pasaulē; es šķīros no viņas uz trim gadiem; es pārbraucu Indijā, ne vien visu pazaudējis, bet vēl iekritis parādos. Lūk, ko man Jums vajadzēja izstāstīt, pirms izlūdzos pakalpojumu, kuru es no Jums sagaidu. Esmu savā cietoksnī ieslēgts jau gandrīz divus mēnešus. Bieži esmu rakstījis Nogalesa kundzei, bet atbildi neesmu saņēmis. Sis kltisums mani moka. Es mokos visdažādākajās iedomās. Gribu Jums lūgt, vai Jūs kaut ko nezināt par Nogalesa kundzi; ja pats nezināt, varbūt varat apjautāties kopējiem draugiem. Vai viņa slima? Vai aizceļojusi? Būšu Jums bezgalīgi pateicīgs, ja palīdzēsiet man noskaidrot viņas klusēšanas iemeslu.

Dārgais Seiliņak, ar lielu nepacietību gaidīšu Jūsu atbildi. Kad būsiet izlasījis šo garo vēstuli un kādreiz iziesiet ar kareivjiem dumpīgu apgabalu inspekcijā, tad veltījiet sirsnīgu domu Jūsu angļu draugam, kuram, tāpat kā Jums, jādzīvo tuksnešainu kalnu lielajā vientulībā un kuram nav cita mierinājuma kā mīļotās sievietes ģīmetne haki svārku kabatā.

Jūsu Edvards Robertss.

IV

Robertss staigāja šurpu turpu starp četrām pelēkām sienām savā istabā, kuru vāji apgaismoja uz melna koka galda nolikta lampa. Viņš bija drudžainā nepacietībā gaidījis kārtējo pārtikas un pasta sūtījumu, kas pienāca pēc katrām divām nedēļām. Viņš bija izskatījis no maisa izņemtās nedaudzās vēstules — dienesta aploksnes, divas vai trīs kartītes no Indijā izkaisītajiem draugiem, kāda Londonas militārā drēbnieka katalogs — un tas bija viss.

Aploksne, kuru viņš gaidīja jau trīs mēnešus, vēl nebija pienākusi Alba vēl arvien viņam neatbildēja. Seiliņaks viņam gan bija rakstījis, bet viņš nekā nezināja par Nogalesa kundzi. Vīlies viņš atgriezās savā istabā un sakniebtām lūpām, grumbās savilktu pieri staigāja no viena istabas gala uz otru. Viņā modās mēmas dusmas. Likteņa nežēlība viņam laupīja parasto aukstasinību. Viņš pēkšņi apstājās pie sienas kā pie savas nelaimes vaininieces un vairākas reizes iesita pa to ar dūrēm, lai nervu uzbudinājums atslābtu. Tad viņš apsēdās — nevis apsēdās, bet drīzāk pakrita uz gultas malas un stingu skatienu lūkojās uz priekšu.

Viņa istaba! Sī cietuma kamera, kuru viņš bija izvēlējies, lai dzīvotu viens ar savām atmiņām . . . Sai mirklī tā viņam riebās. Viņam gribējās aizbēgt no tās un ar nezin kāda brīnuma palīdzību pēkšņi atrasties Londonā, lai atkal redzētu to sievieti, kura tik ilgus mēnešus viņam lika mocīties šajā briesmīgajā neziņā. Kādēļ viņa neatbildēja ne uz viņa vēstulēm, ne uz telegrammām? Ko nozīmēja šis spītīgais klusums pēc tik dziļām šķiršanās sāpēm? Vai viņa varēja apzināti neievērot viņa kaislīgos saucienus? Vai tā varēja būt, ka viņa neuzskatīja par vajadzīgu atsūtīt viņām ne pastkarti, ne dažus sirsnīgus vārdus, kaut kādu dzīvības zīmi? Pat ja viņa būtu aizbraukusi uz Antiļu salām, kur dzīvoja viņas ģimene, vai uz Centrālameriku, no kurienes bija viņas vīrs, viņa tomēr varēja atrakstīt.. . Sī klusēšana bija necilvēcīga no viņas puses. Ja tikai nebija notikusi kāda nelaime? Varbūt viņa saslimusi un ievietota kādā slimnīcā?

Viņa smadzenēs jaucās visneprātīgākās hipotēzes, visneticamākās iedomas. Un pastāvīgas mokas sagādāja viņa nevarība .. . No civilizētās pasaules atšķirts, dumpinieku vidū, tālu pasaules malā savu posteni sargājot,— ko viņš citu varēja darīt kā stoiski paciest šīs neziņas šausmas?

Tad viņš vairs nekustējās — salauzts, gandrīz padevies liktenim, elkoņus uz ceļgaliem un seju rokās atspiedis. Viņš skatījās kā mēnessērdzīgs pretī uz galda noliktajā, sudrabā ierāmētajā ģīmetnē lampas abažūra dzeltenās gaismas lokā. Tā bija Alba — vakartērpā, ar briljantu saiti saņemtiem matiem. Sermuļādas apkakle vēl vairāk izcēla plecu dekoltēto kailumu. Viņa smaidīja. Viņas samtainais skatiens bija fotoaparāta pārsteigts glāsts. Viņas mazā roka saturēja kažoka malu, un mazā dzimumzīmīte virs lūpas, kreisajā pusē, bija kā aizmirsts izaicinājums mīļākā skūpstiem.

Robertss lēni piecēlās un apsēdās pie galda. Viņš ar labo roku pievilka ģīmetni un aplūkoja to tuvumā. Viņam gribējās tai jautāt. Kaut viņa lūpas nepakustējās, likās, ka viņš tai vaicātu:

«Kādēļ tu neatbildi? Kādēļ esi tik vienaldzīga pret manām sāpēm? Ko esmu tev ļaunu darījis, ka tu mani aizmirsti manas trimdas laikā?»

Viņa acis vairs nespēja atrauties no ģīmetnes acīm. Viņam gribējās apklāt skūpstiem šo nejūtīgo seju, atplest sermuļādas kažoku, lai atklātu viņas daiļos plecus, krūtis ar gleznajām rožu pumpuru smailēm, kuras viņš tik bieži bija glāstījis. Sī ģīmetne bija reizē viņa prieks un sāpes. Daždien viņš to slēpa no rīta līdz vakaram; bet, kad pienāca laiks atgriezties istabā, viņš to izņēma no ceļasomas kā skopulis, kas sargā savu dārgumu; viņš nolika to sev pretī uz galda, un sākās klusā pielūgsme. Viņš vientuļš locīja ceļus pie altāra, uz kura bija pacelta viņa izbijušās mīlestības svētbilde. Citreiz viņš sajuta vilšanos, kas pamazām izvērtās dusmās. Viņš savā nevarībā kļuva netaisns pret Albu. Viņš to apsūdzēja. Viņš nosodīja tās postošo burvību. Viņš saķēra ģīmetni, gatavs to saplēst, sadedzināt lampas liesmās. Bet pēkšņi viņš apstājās — stingušām acīm, pukstošu sirdi, no rāmja izņemto ģīmetni turēdams trīcošās rokās, kuras to gribēja iznīcināt. Pamazām viņš pārvarēja niknumu. Viņš lēnām ielika ģīmetni atpakaļ zem stikla. Un Alba atkal nostājās viņa priekšā—ar savu dzimumzīmīti virs lūpas, ar savu valdzinošo smaidu, vienaldzīga, neaizsniedzama viņa sāpēm.

• * *

Tovakar, kamēr Robertss, galvu rokās atspiedis, lūkojās Albā, uzdodams mēmus jautājumus burvīgajai un nežēlīgajai sfinksai, kas nejuta viņa mokas, kluso vērotāju pēkšņi no domām iztraucēja klaudzieni pie durvīm. Ienāca dieninieks:

— Kapteiņa kungs, jums pastā bija vēstule… To atrada starp papīriem.

Robertss uzlēca kājās, izrāva vēstuli patanam no rokām un aizraidīja apkalpotāju. Sažņaugtu sirdi, bīdamies, kaut prieks nebūtu veltīgs, viņš tuvināja aploksni lampas gaismai un redzēja, ka adrese uz baltā papīra diemžēl nebija rakstīta ar Albas roku. Bet, aploksni apgriežot, viņš ievēroja, ka otrā pusē tai bija Viktorijas kluba iezīme, un ļoti izbrīnījās, jo bija pārliecināts, ka tā viesīs mazliet gaismas viņa neziņas krēslā. Viņš izlasīja šādas rindas:

Dārgo Roberts,

Jūsu vēstuli saņemot, mani vispirms pārsteidza tas, ka Jūs esat nosūtīts uz tik nepatīkamu vietu ziemeļrietumos. Bet šis pārsteigums vēl nebija nekas salīdzinājumā ar izbrīnu, kuru izraisīja Jūsu sūtījuma saturs. Es pilnīgi apmulsu. Jūsu lūgums uzzināt kaut ko par Nogalesa kundzi man sākumā likās labi izdevies lielisks humors, kas, tāpat kā apelsīnu marmelāde, pieder pie mūsu zemes labākajiem ražojumiem. Jūs, Roberts? Jūs man jautājat, kas noticis ar Nogalesa kundzi? Bet, dārgais draugs, man taču būtu jāgriežas pie Jums, ja es gribētu kaut ko zināt par šīs netveramās skaistules klejojumiem un dzīvi! Jo man tā šķiet, ka pagājušo rudeni Jūs daudz biežāk apmeklējāt viņas salonu nekā es. Neļaunojieties par manu vaļsirdību, bet toreiz man apgalvoja, ka Jūs diezgan nopietni flirtējot ar pazīstamā kāršu spēlmaņa kundzi.

Lai nu kā, Jūsu vēstules noskaņojums man lika saprast, ka Jūs nezobojaties par mani, un es tūliņ sāku rīkoties, lai apmierinātu Jūsu ziņkāri. Vispirms telefonēju uz virias māju, kur uiņa dzīvoja tajā laikā, kad Jūs vēl bijāt šeit. Man atbildēja sievietes balss:

«Nē, kungs, es neesmu Nogalesa kundze… Te mis Fiterblūma, teozofijas biedrības «Astra» sekretāre. . . Varu jums pateikt tikai to, ka Nogalesa kungs ar kundzi, kas šeit dzīvoja pirms mums, aizbrauca no šejienes 1. janvārī.»

Nogalesa kundzes adreses maiņa man meklēšanu neatviegloja. Tad es griezos pie Apostolidesa kunga, Atēnu baņķiera, kuru pastāvīgi varēja sastapt mūsu draugu saspēles vakaros. Viiiš atbildēja kategoriski:

«Es nezinu, kur Nogaless palicis. Kādu vakaru man ar viņu bija diezgan asa saruna pie zaļā galda, un no tā laika esmu viņu pilnīgi pazaudējis no redzesloka.»

Jau gribēju Jums rakstīt, ka nespēju Jums sniegt nekādas ziņas, te pēkšņi es nejauši tiku uz pēdām dāmai, par kuru Jūs tā interesējaties. Iedomājieties, mani nejauši ielūdza viesībās pie Dorotijas Sībenas, «Vakara Zvaigznes» līdzstrādnieces, kura parasti raksta par pārmaiņām aristokrātu dzīvē. Tā kā tās bija tā saucamās pārsteiguma viesības, tad mēs ar savu draugu Rafaelu Sendoru paņēmām padusē viens ceptu cāli, otrs mārciņu kaviāra un devāmies pie Dorotijas Sībenas.

Nestāstīšu Jums visus sīkumus par šīm viesībām, kur redzēju lordu Djūringu gandrīz kailu attēlojam Petronija nāvi uz flīģeļa, teikšu gluži vienkārši, ka ap četriem no rīta Dorotija, mazliet iereibuši, mani ieveda savā guļamistabā, lai palīdzētu sašūt saplīsušu zīda zeķi. Pēkšņi es ieraudzīju uz daiļās namamātes tualetes galdiija skaistu Nogalesa kundzes ģīmetni ar veltījuma uzrakstu. Iedomājieties manu pārsteigumu! Kamēr Dorotija, akrobātiskā pozā uz sava guļamdivāna malas sēdot, lāpīja zeķi, es viņai jautāju, vai viņa kaut ko nezina par Nogalesa kundzi. Viņa iesaucās:

«Ko! Jūs Albu pazīstat? Tā ir brīnišķīga sieviete, un es viņu ļoti mīlu . . . Zēl, ka viņa tik neizdevīgi apprecējusies . . . Migels de Nogaless ir profesionāls kāršu spēlmanis, kas reizēm lieto neatļautus paņēmienus, un tādēļ tam bieži nākas pērtiķa ātrumā mainīt dzīvesvietu . . .»

«Es viņu pazinu, kad viņi dzīvoja Londonā. . . Vai tagad viņi aizceļojuši?»

«Ai, dārgais draugs, tad jūs nekā nezināt? . . . Fenomenālais Nogaless bija spiests aizbēgt lidmašīnā, kad viņam četrdesmit astoņu stundu laikā vajadzēja samaksāt astoņpadsmit tūkstošus sterliņu mārciņas . . . Droši vien viņš tovakar bija sadūries ar kādu džentlmeni, kas prata ar viltotām kārtīm vēl labāk rīkoties nekā viņš!. . . Tagad viņi dzīvo Seferda hotelī Kairā, no kurienes Alba man nesen atrakstīja vēstuli.»

«Nogaless mēģina Ēģiptē atradināties no kāršu spēles?»

«Viņš? . . . Viņš lai atteiktos no kārtīm? … Ja viņu kādu vakaru aizmirstu Kairas muzejā, viņš spēlētu kārtis ar Tutanhamonu!»

Lūk, dārgais draugs, ko es dabūju zināt un steidzos Jums tūliņ pavēstīt. Tagad Jūs zināt savas daiļās draudzenes adresi. Ceru, ka Jūs vairs nevilina bakaras partijas ar viņas vīru. Jo, starp mums runājot, es pie viņa pazaudēju simts mārciņas, kas nav daudz, bet man arī tas jau liekas par daudz, zinot, ka mani apstrādājis zaļā galda profesionāls virtuozs.. .

Dārgais draugs, neskumstiet pārāk savu patanu vidū un neaizmirstiet man reizēm atrakstīt, kā Jums klājas.

Jūsu padevīgais G. F. Havkinss.

Vēstule vēl gulēja atplēsta Robertsam priekšā uz galda. Viņš bija laimīgs, ka Albas adrese beidzot atkal rokā. Bet viņu satrauca drauga Havkinsa vai, pareizāk sakot, Dorotijas Sībenas vārdi. Nogalesa kāršu spēles kaislība viņam gan bija likusies dīvaina, bet viņš nekad nebija šaubījies par viņa godīgumu. Vai tādēļ varēja cilvēku saukt par krāpnieku, ja viņš četros spēles gājienos bija tam atņēmis vairāk nekā 3000 mārciņas? Tagad apstākļi bija mainījušies. Nogalesa nozušana pierādīja gluži pretējo, un liktenīgajā naktī viņš droši vien bija spēlējis ar viltotām kārtīm, lai izkrāptu dažus sterliņu mārciņu tūkstošus vīrietim, par kuru zināja, ka tas bija viņa sievas mīļākais.

Robertss pārlasīja drauga vēstules beigas un sāka domāt:

«Tātad esmu parakstījis parādzīmi cilvēkam, kura godīgums ir vairāk nekā apšaubāms. Pēc trim gadiem es būšu viņa advokātam samaksājis «goda» parādu, atdodot visu savu mantu un pusi no savas algas šo gadu laikā!»

Sīs pārdomas viņu daudz neuztrauca. Viņš nesacēlās pret nežēlīgo likteņa ironiju, kura viņu piespieda ciest trūkumu, lai apmierinātu krāpnieku. Viņš labi zināja, ka notariāli apstiprinātais parāda nomaksas akts viņu pilnīgi saistīja un ka, formāliem pierādījumiem trūkstot, tiesāšanās ar pretinieku, lai cik necienīgs tas būtu, tikai saceltu troksni, kas būtu liktenīgs viņa karjerai. Turklāt nauda viņu interesēja daudz mazāk nekā Nogalesa kundzes liktenis. Nabaga Alba! Viņa bieži bija runājusi vaļsirdīgi ar Robertsu, bija tam izteikusi bailes par vīra savādo kaislību. Sākumā viņa bija mīlējusi Migelu. Vēlāk, gadiem aizritot, viņas jūtas bija stabilizējušās, pārvērtušās draudzībā un līdzjūtībā. . . Viņas vīra mīlestība bija izdzisusi, atstājot neremdētas viņas slāpes pēc mīlestības. Ja tā varētu teikt — Migels viņu pievīla ar kārtīm. Tad viņa meklēja mierinājumu citur. Kreoliete būdama, viņa savā ķermenī slēpa tropu saules žilbinošo kvēli, tieksmi drebēt nemitīgu skūpstu un skāvienu baudā, ilgas apmierināt kaistošo miesu, atbildēt jutekļu saucieniem, sievišķības mūžam modrajai tirānijai.

Visu atcerēdamies, Robertss viņai pēkšņi piedeva viņas klusēšanu. Viņš uzminēja, cik daudz Albai šai laikā bijis sāpju un ciešanu. Lai gan vīrs viņai rūpīgi slēpa savu kaunu un viņas acīs bija tikai spēlmanis, kuru laime atstājusi, tomēr viņai pie šī dīvainā vīrieša sāniem bija drūma dzīve bez prieka un tīksmes, viņa mūžam bija pakļauta garastāvokļa maiņām un aizdomīgajām kombinācijām. Visam par spīti, viņa Migelu pacieta. Viņai trūka drosmes to atstāt. Vai, vēl ticamāk, nepazīstot vīra īsto dabu, viņa uzskatīja par pienākumu nepamest šo nelaimīgo cilvēku, kaislības vergu, kas nepazina ne miera, ne atpūtas.

Robertsa cēlā sirds iesila dziļā līdzjūtībā. Viņš uzlūkoja ģīmetni klusā, dedzīgā jūsmā. Likās, viņš tai lūdzās piedošanu par savām rūgtajām domām, netaisnīgajiem apvainojumiem.

Tad viņš pēkšņi paņēma balta papīra loksni un saka

rakstīt.

Dārgā Alba!

Jūs brīnīsieties, saņemot šo vēstuli, kas adresēta tieši uz Kairu. Bet par Jūsu aizbraukšanu uz Ēģipti man paziņoja kāds draugs no Londonas, kuram es lūdzu ziņas par Jums. Tagad ir skaidrs, ka visas manas vēstules pazudušas, un man liekas saprotamāka Jūsu ilgā klusēšana.

Šodien es visvairāk vēlētos, kaut arī Jūs izjustu to kaislā maiguma uzplūdumu, kas man liek rakstīt šīs rindas, zinot, ka Jūsu dzīve varbūt nav gluži laimīga un ka laime Jums vairs tā nesmaida kā agrāk. Alba, Jums jāzina, ka es Jūs mīlu, tāpat kā mīlēju pirms sešiem mēnešiem. Jūs varējāt par manas mīlestības dziļumu spriest pēc manām vilšanās sāpēm, kad mums vajadzēja atvadīties uz ilgāku laiku. Nevar būt, ka Jūs jau būtu aizmirsusi mana atvaļinājuma pēdējo pēcpusdienu, īsi pirms manas iekāpšanas kuģī. Vai zināt, mīļā, ka šīs atmiņas man palīdz ciest trimdas drausmīgo vienmuļību? Arī šai brīdī, kad Jums rakstu, man uzsmaida Jūsu ģīmetne . . .Atcerieties šo ģīmetni, kur Jūs esat vakartērpā, kur Jūsu daiļums uzzied pavērtā kažoka kroku baltajos viļņos? Bet ne šo ģīmetni es redzu — es redzu sava pēdējā vakara Albu pašu izjauktas gultas haosā, zīda lampas fluorescējošajā, zeltainajā gaismā. . . Burvīgas atmiņas, kur asaras jaucās ar mūsu pēdējiem skūpstiem, kur šķiršanās rēgs kaislīgām trīsām piešķīra rūgtu atvadu piegaršu … Ai! Mana dārgā, kādēļ nebija mūžīga šī mūsu pēdējā pēcpusdiena, visburvīgākais mūsu mīlestības vakars! Vai kādreiz man būtu apnicis sajust Jūsu rožainās miesas pieskārienus, ieelpot Jūsu melno matu vienvienīgo smaržu? Kad -tā reiz mīlēts, tad var dzīvot vientuļnieka dzīvi no visas pasaules atšķirta cietokšņa klusumā, tad var pasaulei un tās priekiem teikt: esmu līdz dibenam tukšojis cilvēka laimes kausu. Man vairs nekā nevajag . . . Vismaz ja neticam, pārfrāzējot Sopenhauera vārdus, ka visa dzīve ir mīlestība. Un mīlestība ir sāpes. Tādēļ visa dzīve ir nelaime . . . Nē, mīļotā, dzīve man neliekas ļauna tāpēc vien, ka man Jūsu dēļ jācieš, vai arī tāpēc, ka liktenis man teicis: jums jāšķiras.

Jūs zināt, kāds liels pesimists kādu dienu rakstījis: «Kas man atliek pēc manas nelaimes? … Es pats!. . .» Tas bija nožēlojams cilvēks, jo viņš nevarēja teikt, ka pēc neveiksmes viņam vēl palikušas brīnišķas atmiņas par mīlu, kurai līdzīgas nav visā pasaulē.

Alba, es iedegos kā drudzī, Jums to rakstīdams. Mana sirds pukst . . . Mani sapņi atdzimst no nebūtības… Es turu Jūs savās rokās. Jūs esat pie manis, gurda kā mūsu neprātīgo glāstu visskaistākajos vakaros Rivjērā. Manu kaklu apvij vismaigākā pērļu virtene — Jūsu kailā roka. Jūsu acis mani glāsta caur pievērtajiem plakstiem. Jūsu balss mani reibina. Jūsu ziloņkaula zobu laimīgais un skaistais smaids man teic, ka dzīve Jūsu tuvumā ir mirdzošs laimes sapnis. Es vairs neredzu savas istabas baltās sienas. Es redzu palmas, kas locīdamās sveicina zvaigžņu atspulgiem apkaisītas jūras zilgmi. Es elpoju Jūsu miesas dievišķo smaržu . . . Burvīgais sapnis! Mierinošā fatamorgāna.

Alba, es baidos, vai Jūs neesat nelaimīga. Zinu, ka Jūsu vīrs, savai kaislībai padevies, Jūs rauj neizbēgamās briesmās. Un man tā gribētos Jūs mierināt. Bet vai mani vārdi neizdzisīs telpas tukšumā, iedami tik tālu ceļu no manis līdz Jums?

Ja Jums vēl ir bailes no sentimentālas vientulības drausmām, kuras bieži aizēnoja Jūsu skaistās acis, tad atcerieties, ka mana sirds vēl pukst, gaidot Jūs . . . Tik tāla un tomēr Jums tik tuva. Lūdzu Jūs mūsu mīlestības vārdā, rakstiet man plaši par visu un sakiet, ko Jūs darāt Kairā. Neaizmirstiet, ka kaut kur pasaules malā, uz Indijas robežām, pukst sirds, kas reiz bijusi Jūsu un kas Jums pieder vēl tagad. Gaidīšu Jūsu pirmo vēstuli, kā notiesātais gaida apžēlojumu. Dārgā Alba, nemokiet mani ilgi! Neatstājiet mani šajā briesmīgajā neziņā. Atsūtiet man dažas rindas. Man liksies, ka Jūs pati nākat tām līdzi pie manis. Es skūpstīšu papīru, kuru izdaiļojusi Jūsu roka. Un tajā dienā, lūkojoties tuksnesīgajos un vientuļajos kalnos, kas aptver manu cietoksni, es domāšu, ka daba man uzsmaida, ka zeme kļuvusi skaistāka un debesis zilākas.

Edijs.

V

Pēc pāris mēnešu atpūtas Kohatā Robertss bija atgriezies 4. fortā. Dažu draugu apmeklējumi robežsargu galvenajā štābā nebija varējuši viņu izklaidēt. Ak! . .. Tās bija deviņdesmit veltīgu gaidu dienas. Sava cietokšņa klostera mūros atgriezies, viņš nesaņēma nekādas ziņas no Ēģiptes; uz Seferda viesnīcu adresētajai vēstulei atbilde nebija pienākusi.

Albas nesaprotamā klusēšana ilga jau gandrīz gadu. Otrā dienā pēc komandanta pienākumu uzņemšanās Robertss saņēma radiogrammu no Kohatas raidstacijas. Robertss domāja, ka tā būs jauna inspekcijas brauciena pavēle, un uztvēra to bez īgnuma, kā ekskursiju, kas viņam palīdzēs izkliedēt drūmās domas.

Viņš atšifrēja telegrāfista steigā uzmestos vārdus:

«Kapteinis Hendersons — kapteinim Robertsam, 4. forta komandantam. Paziņojam, ka Jums par palīgu norīkots Ziemeļu Vaziristānas robežsargu leitnants Nikolsons. Leitnants Nikolsons izbrauks rīt. Ievērojot pieaugošo nedrošību, izsūtīt subadaru un 300 cilvēku ekskortu ar uzdevumu gaidīt konvoju pie 19. blokmājas. Apstipriniet radiogrammas saņemšanu.»

Citos apstākļos šī ziņa būtu Robertsu iepriecinājusi. Šoreiz tā viņu kaitināja. Piespiesta kopdzīve ar svešinieku, ikdienas saskarsme ar jaunu biedru neatbilda viņa raksturam. Viņam patika vientulība savu patanu vidū. Nekas viņam šeit neatgādināja Rietumus. Pārnācis no inspekcijas gājiena 250 kareivju priekšgalā, viņš ieslēdzās savā istabā un gremdējās sev mīļajās atmiņās kā brahmanis pārdomās vai džainists savās lūgšanās. Neviens eiropietis, neviens ieroču biedrs nevarēja dalīties viņa jūtās. Viņš dzīvos blakusistabā. Viņi kopīgi ēdīs pusdienas. Sis jaunais leitnants traucēs viņa sapņus ar sava gramofona fokstrotiem un tango.

Robertss nosvieda ziņojumu uz galda . . . Ak! Ko līdz uztraukties! Militārā vara un paklausība! Rīkojums bija negrozāms. Viņš lika pasaukt subadaru un deva tam attiecīgas instrukcijas.

—  Rīt, gaismai austot, jūs ar trīssimt kareivjiem iziesiet pie deviņpadsmitās blokmājas sagaidīt mana nākamā palīga konvoju.

—  Labi, kapteiņa kungs. . . Galvenais štābs beidzot tomēr norīkojis kādu virsnieku jums par palīgu?

—  Jā. Leitnantu Nikolsonu no Ziemeļvaziristānas robežsargiem.

—  Priecājos līdzi jums, kapteiņa kungs. . . Jums vairs nebūs tik vientuļi, vai ne?

—  Es nebaidos no vientulības. Jūsu pravietis Muhameds teicis: tikai vientulībā mēs atrodam sevi.

—  Jā, kapteiņa kungs . . . Dievs ir dižs, un Muhameds ir viņa pravietis.

—  Atkārtoju vēlreiz: kolonnai doties ceļā piecos no rīta … Es pats apskatīšu jūsu kareivjus pirms aiziešanas.

—  Labi, kapteiņa kungs.

* * *

Pēc divām dienām ap sešiem vakarā, kad Robertss bija uzkāpis cietokšņa četrstūrainajā austrumu tornī pārbaudīt sargposteņa blindāžu, ielejā sacēlies putekļu mākonis viņam vēstīja par kolonnas atgriešanos. Kolonna lēni kā čūska locījās pa iesarkano taku gar klintīm. Pēc stundas ceturkšņa leitnantu Nikolsonu varēja gaidīt cietoksnī.

Robertss jutās tā, it kā nekautrs iebrucējs gribētu viņu traucēt no svētlaimīga miera; it kā viņam pret paša gribu uzspiestu kāda cilvēka klātbūtni, un šis cilvēks ik dienas būs viņa melanholijas liecinieks. Robertss bija pārliecināts, ka jaunais leitnants, droši vien jautrs zēns, gribēs viņu izklaidēt pret viņa gribu. Un tas viņu jau iepriekš aizskāra kā lielākā nekautrība.

Kad viņš kāpa lejā no torņa, lai cietokšņa pagalmā sagaidītu jauno ieroču biedru, viņa sejā bija lasāma stingra apņēmība: viņš sagaidīs leitnantu Nikolsonu pieklājīgi un korekti, bet pietiekoši vēsi, lai tas saprastu, ka starp abiem nekāda draudzība nav domājama.

Bruņotās durvis iečīkstējās virās. Varēja dzirdēt karavīru soļus uz oļainā ceļa. Jauns, kalsens, slaids virsnieks aizsargkrāsas turbānā panāca uz priekšu un sveicināja:

—  Leitnants Nikolsons . . . Labvakar, kapteiņa kungs.

Robertss atbildēja un sniedza roku.

—  Vai ceļā nekas ļauns negadījās?

—  Nē, kapteiņa kungs … Te būs mans komandējuma raksts.

—  Pateicos. Parādīšu jums jūsu istabu. Nāciet man līdzi. »

Robertss ieveda viņu pirmā stāva koridorā un izskaidroja forta iekārtojumu:

—  Sl istaba mums būs virsnieku kluba zāles vietā. .. Ne visai grezna, kā redzat. Gordons, mans priekštecis, atstājis pie sienām dažas gravīras no žurnāla «La vie parisienne.» Tās jums pakavēs laiku.

—  Ak! Man tas nemaz nav tik vajadzīgs.

—  Sai pusē ir mana istaba . . . Un te būs jūsējā. Dzīvoklis ir neērts. Bet man liekas, neko labu jūs šeit arī necerējāt atrast?

—  Esmu trīs gadus jau kalpojis robežapsardzībā, tātad šie apstākļi mani nepārsteidz. . . Turklāt man nemaz nevajadzēja nākt šurp. . . Ceturtajam fortam bija paredzēts Mičels, šejienietis; bet, tā kā viņš dabūja sešu mēnešu atvaļinājumu, tad mēs apmainījāmies vietām. Es tikko pārbraucu no atvaļinājuma, pirms piecām nedēļām, man bija vienalga, kur mani sūta. Un tā es pieņēmu viņa vietu.

—  Saprotu . . . Tātad šiem apstākļiem man jāpateicas par to, ka jūs esat šeit.

—  Jā, kapteiņa kungs. Ja mans draugs Mičels nebūtu gājis atvaļinājumā, es vēl būtu savā agrākajā vietā Sararogā.

—  Labi. Tagad es jūs sākšu informēt par visu, kas jums šeit darāms. Jūs zināt, ka katru nedēļu mums jāizdara divas inspekcijas, viena divpadsmit, otra divdesmit četras stundas ilga, divkāršotas kolonnas pavadībā, lai atgaiņātu zarakēliešus. Mēs mainīsimies. Iesim pēc kārtas katrs ar savu rotu.

—  Jā, kapteiņa kungs.

—  Tālāk, kas attiecas uz pusdienām ēdamzālē, tad pārāk nerēķinieties ar manu klātbūtni, jo es ļoti bieži ēdu savā istabā.

—  Ļoti labi.

—  Jums nebūs vienam garlaicīgi?

—  Nē. Gluži pretēji.

—  Jo labāk. . . Rīt iepazīstieties ar iedzimto virsniekiem. Tie ir uzticami ļaudis . . . Manam subadaram pat ir sakari ar zarakēliešu vadoni, kas dumpja gadījumā mums var labi noderēt… Viņš jums šo un to pastāstīs par dažu cilšu noskaņojumu, kuras jau vairākas nedēļas izturas aizdomīgi. . . Labu nakti, Nikolson.

—  Labu nakti, kapteiņa kungs.

Leitnants iegāja savā istabā un viņam līdzi apkalpotājs, kas nesa gultas veļu. Arī Robertss atgriezās savā istabā. Viņš dzirdēja, kā Nikolsona ceļasomas nokrita uz grīdas. Tad pēkšņi, it kā atcerējies aizmirstu darbu, viņš paņēma Albas ģīmetni un paslēpa ceļasomā, aizslēgdams to ar atslēgu.

Citu rītu subadars pieklauvēja pie Robertsa istabas durvīm.

—  Kapteiņa kungs, pagalmā ir zarakēliešu cilts maliks[3], viņš vēlas ar jums runāt kādā steidzamā lietā. Tādēļ es nācu jums iepriekš paziņot.

—  Jūs esat pareizi darījis. Uzmeklējiet tahsildaru un atvediet šo cilvēku sardzes kancelejā.

Robertss apsēja turbānu un kāpa lejā. Viņš izgāja cauri forta pagalmam un iesteidzās kancelejā. Zarakēliešu vadonis bija austrumnieciski apsēdies uz grīdas. Viņš piecēlās, pateicās Dievam un sveicināja virsnieku, kurš tam atbildēja puštu valodā:

—  Kādiem apstākļiem man jāpateicas par tavu apciemojumu? Vai tu nāc ar naidīgiem vārdiem uz lūpām zaimot tā valdnieka varu, kura vietnieks es esmu šeit? Vai arī tu gribi iegūt viņa labvēlību, lai pasargātu savējo dzīvības?

—  Kapteini, es tikai gribēju, ja Dievam tā patīk, lai tu būtu par šķīrējtiesnesi kādā ķildā, kura ceļ naidu starp maniem labākajiem vīriem un miraziešu briesmīgajiem nodevējiem.

—  Esmu ar mieru izšķirt šo strīdu . . . Kur ir tavu pavalstnieku pretinieki?

—  Viņš ir tikai viens. Viņš, gaismai austot, atnāca uz Ziramu un gaidīs tevi tur līdz saules rietam.

—  Es došos ceļā pēc stundas . . . Sasauc savas cilts vecākos un tiesnešus sava nama priekšā un sapulcini abas naidīgās partijas. Ar Visvarenā palīdzību es ceru taisnīgi izšķirt konfliktu, kas starp jums izcēlies . . . Vari iet.

Vecais maliks atsveicinājās un aizgāja. Robertss lieku reizi bija uzņēmies grūtu lomu: izšķirt strīdu starp divām kaimiņu ciltīm, kuras dzīrās laist darbā ieročus. Viņš izgāja ar ļoti mazu eskortu, jo kā šķīrējtiesnesim viņam nebija jābaidās no nodevēju uzbrukumiem.

Saule spīdēja, gaisinādama ielejas miglu. Kalnu grēdas nenoteiktās kārtās pacēlās pret apvārsni. Ne mazākā dzīvības pazīme nebija saskatāma šajā milzīgajā klinšu postažā, pār kuru augstu zilajās debesīs lidoja kalnu ērgļi. Sausajā zālē negānījās ganāmpulki. Vai pieaugošās nedrošības dēļ gani nedzina šurp savas kazas un karavānas negāja pa kalnu takām? Pagājis garām asam klinšu ragam, kuru kā ar šķērēm likās apstrādājis titānisks skulptors, Robertss, savu pavadoņu grupas priekšgalā iedams, ieraudzīja Ziramas retās, baltās mājas. Katra māja bija ieslēgta mūra iežogojumā, un katrai bija tornītis, no kura īpašnieks varēja ar šauteni rokā atgainīt varbūtējos uzbrucējus. Ziramā ieejot, viņi redzēja dažus vēršus, kas vārtījās sastāvējuša ūdens peļķē. Divas sievietes melnās drēbēs, biezi aizklātām sejām, iesteidzās māla būdā. Patanu robežsargu ierašanās nevēstīja neko labu.

Parādījās cilts vecākais dažu amatvīru pavadībā. Viņi sveicināja Robertsu, aizveda to pie primitīvas ēkas, kurā dzīvoja virsaiša ģimene, un roku mājieniem aicināja tuvāk kādu iedzimto grupu, šautenēm bruņotus vīrus, kuri savus kontrabandas ieročus droši vien bija pirkuši no slepenas ieroču fabrikas Kohatas ielejā.

Robertss lika atvest kaimiņu cilts vecāko, kas viņu savukārt iepazīstināja ar vīru, kura liksta bija draudošās ķildas iemesls. Tas bija cilvēks ar līku degunu un plēsīga putna acīm. Nevienam nebūtu paticis sastapties ar viņu bez ieročiem naktī Parašināras ceļa malā. Paklausot tulka aicinājumam, cilts vecākais īsumā izstāstīja notikumu. Vīrs ar ērgļa acīm bija nakti ielauzies ciemā un nolaupījis kādam iedzīvotājam sievu, aizbāzdams viņai muti un sasiedams rokas. Apvainotais vīrs atriebdamies bija uzbrucējam nozadzis govi. Tas savukārt niknumā bija vairākas reizes šāvis zaglim, bet netrāpījis. Apvainotā vīra ciltsbrāļi gribēja ar ieročiem rokā uzbrukt laupītāja ciemam, bet virsaitis, paklausot gudrai iedomai, bija devies uz cietoksni lūgt angļu kapteini par šķīrējtiesnesi.

Robertss lika izvest priekšā sievas nolaupītāju un govs zagli. Viņi zvērēja pie Korāna, ka bez ierunām padosies tiesneša lēmumam. Ciema iedzīvotāji pamazām bija salasījušies tuvumā un sastājušies lielā lokā ap improvizēto tribunālu.

Robertss jautāja pirmajam vainīgajam, vīram ar ērgļa acīm:

—  Kāpēc tu nolaupīji šo sievieti?

—  Kapteiņa kungs, tāpēc, ka šī sieva ir jauna un ļoti nelaimīga ar savu veco vīru.

—  Bet tu pats arī vairs neesi jauneklis divdesmit gadu vecumā.

—  Protams, bet, par spīti gadiem, man ir jauna mīlētāja sirds.

—  Vai tu domā, ka tev ir tiesības ņemt visas apkārtnes nelaimīgās sievas tāpēc vien, ka tu pats jūties kā gailis vistu kūtī?

—  Ja man būtu vara un ja Dievs man būtu devis tik daudz spēka, ka es varētu katru nakti apmierināt trīssimt sievas,— es to darītu.

—  Dievs tev šo spēku nav devis, bet tev ir savādi uzskati par citu vīriešu tiesībām. .. Sim vīram bija tiesība atriebjoties paņemt par ķīlu tavu govi. . . Aci pret aci, zobu pret zobu.

—  Zobu pret zobu, tas nav sievu pret govi.

—  Tev nebija sievas. Viņš tev sievu nevarēja nolaupīt. Viņš paņēma citu īpašumu, kas tev visdārgāks .. . Tu biji netaisns, ķerdamies pie ieročiem, jo tu pats uzbruki pirmais. Un tu, ko tu vēlies? Tev ir tiesības prasīt gandarījumu. Ja tavas prasības ir taisnīgas, tad saki man tās.

Otrs vīrs, jau iesirms, vārgs, veca uzdzīvotāja acīm, mirkli apdomājās, pēc kārtas uzlūkoja cilts vecāko, tulku, tad tiesnesi un teica:

—  Kapteiņa kungs, es gribu atpakaļ savu sievu un govi piedevām kā atlīdzību par man nodarīto kaunu.

—  Tas nav iespējams. Taisnība prasa, lai tu atdod govi, saņemot atpakaļ savu sievu.

—  Bet es viņam nevaru govi atdot tādu, kādu to paņēmu, jo esmu to laidis pie sava vērša. . . Kādēļ man jāatdāvina sava lopa auglis šim nožēlojamajam laupītājam?

Robertss pagriezās pret vīru ar ērgļa acīm.

—  Ko tu vari atbildēt?

—  Kapteiņa kungs, un kādēļ man jāatdod viņam sieva? Es to esmu glāstījis savā namā un nesaprotu, kādēļ man vajadzētu šim riebīgajam sivēnam atdāvināt dēlu, kuru tā man droši vien dzemdēs.

Robertss smaidīdams uzlūkoja tahsildaru. Viņš iečukstēja tam ausī dažus vārdus. Un, kad iedzimto politiskais aģents piekrita, viņš piecēlās un pasludināja spriedumu:

—  Lai slavēts visvarenais Dievs, kas man paklausījis, un Muhameds, viņa pravietis. Esmu izlēmis .. . Tu, sievas nolaupītāj, un tu, govs zagli,— divdesmit četru stundu laikā atdodiet viens otram to, ko esat paņēmuši. Un pēc deviņiem mēnešiem, ja tāda ir jūsu griba, jūs apmainīsiet teļu pret bērnu un bērnu pret teļu.

Ciema iedzīvotāji pacēla galvas, izrādīdami atzinību, un cilts vecākais ar amatu vīriem cildināja Robertsa gudro spriedumu.

* * *

Sešos vakarā Robertss bija atgriezies cietoksnī. Zāles durvīs viņš satika leitnantu Nikolsonu. Jaunais virsnieks bija padzēris tēju un piecēlies. Kamēr kalpotājs atnesa glāzi Robertsam, kapteinis, priecādamies par izdevušos spriedumu, izstāstīja piedzīvoto savam palīgam un beigās piebilda:

—  Diezgan savāda ķilda, vai ne, Nikolson. . . Viens vīrietis atņem otram sievieti, aizbildinādamies ar to, ka tas neesot labs vīrs.

—  To Eiropā var novērot ļoti bieži, kapteiņa kungs. Bet diemžēl tur to nevar izlīdzināt, mainot govis un teļus.

Robertsu pārsteidza leitnanta balss nopietnība. Viņš ielika papirosu pelnu traukā un ironiski jautāja:

—  Vai jums gadījās līdzīgs piedzīvojums Suecas kanāla otrā pusē?

—  Nē . . . Bet… Es tikai gribēju teikt, ka nekad nevajag smieties par notikumiem, kur uz spēles likts sievietes liktenis.

Leitnants izgāja ārā. Robertss izbrīnījies ilgi noskatījās durvīs, kuras tikko bija aizvērušās. Tad viņš nicīgi pasmīnēja un nodomāja: «Sis jauneklis runā kā vecs donžuāns. Varu derēt, ka viņš vēl nemaz nezina, kas ir mīlestība!»

VI

Ielejā trakoja viesuļvētra. Putekļu mākoņi dzina cits citu, jaucās cits caur citu, sviezdami sarkanas smiltis pret vienaldzīgajām klintīm. Sargi abos cietokšņa stūros, paslēpušies aiz blindāžu sienām, brezenta mēteļos ietinušies, kā varēdami cīnījās ar vētras brāzieniem. Viņu zirgi cietokšņa pagalmā zviedza aiz nepacietības vai zemu nolieca galvas, muguras pret vēju pagriezuši.

Robertsa apkalpotājs ienāca un paziņoja:

— Kapteiņa kungs, tēja gatava.

Robertss nepakustējās. Viņš sēdēja pie galda. Viņš domās noslēdza rēķinus. Viņam uz visiem laikiem bija zudušas cerības vēl saņemt kādas ziņas no Albas. Uz Kairu adresētās vēstules viņai droši bija izsniegtas, jo pasts nevienu nesūtīja atpakaļ. Klusais nemiers, kas viņu grauza, satraukums, kas pasta pienākšanas dienās iedegās skaudrās mokās, tagad bija pārvērties noteiktā pārliecībā. Alba vairs negribēja viņam rakstīt. Viņa bija nolēmusi neatbildēt. Kādēļ? Sis acīm redzamais slēdziens viņam darīja vēl lielākas sāpes nekā agrākās šaubas. Kamēr viņš cerēja, viņam vēl bija zināms mierinājums. Tagad vēl cerēt būtu lielākā muļķība. Patiesība bija atklājusies — galīga, negrozāma. Un viesuļvētras brāzieni, kas trakoja ielejā, likās, aiznesa līdzi viņa pēdējās ilūzijas.

Albai viņš bija miris. Viņu skaistā kaislība jau trūdēja kopkapos, kur izdziest izbijušas mīlestības elpa zem vītušām puķēm. Mīļotā, viņu aizmirsusi, pat neiežēlojās par viņa vientulību. Sī doma visvairāk sažņaudza Robertsa sirdi. Vai tas varēja būt, ka šis brīnišķīgais radījums tik nežēlīgi pierādītu seno sakāmvārdu par šķiršanos, kas nonāvē aizraušanos un paceļ visā diženumā lielu mīlestību?

Un tomēr viņu neilgais sakars bija vairāk nekā aizraušanās. Ja viņš būtu bijis bagāts, viņš pieļautu varbūtību, ka tā bijusi labi tēlota komēdija. Bet Alba zināja, ka kapteiņa alga, arī tad, ja tas dien Indijā, nespēj apmierināt izlutinātu sievieti. Turklāt viņa nekad nebija pieņēmusi no viņa citu dāvanu kā puķu pušķus; viņa gandrīz bija atraidījusi gidu pulka nozīmes briljantu monogrammu, kuru Robertss viņai Londonā bija pasniedzis. Viņu apvainot mantkārībā būtu lielākā nejēdzība! Jūtīgā kreoliete, lai cik neprātīga būdama, viņu bija mīlējusi ar visu sava jaunā ķermeņa kaislību. Vai ticēt, ka pēc Robertsa aizbraukšanas viņa to pilnīgi aizgainījusi no atmiņas ar sievietes sievišķīgajām aizmiršanas spējām, kuras tik daudzām aiztaupa pārāk rūgtas nožēlas un mokošas skumjas? Vai arī viņai adresētās vēstules notvēris vīrs, kuram, protams, nebija interesanti vērot sentimentālu vēstuļu apmaiņas uzsākšanos?

Robertsa iedomās krustojās dažādas hipotēzes. Kad viena tam likās neticama, viņš to atmeta un izvirzīja citu. Cenzdamies saprast, negribēdams atzīties, ka zaudējis šo cīņu ar rēgiem, viņš domāja: «Nē! Tas nevar būt. . . Viņas vīrs nevarēja notvert visas manas vēstules. Viņa zina, ka esmu viņai rakstījis vairāk nekā desmit reizes . . . Viņa man neatbild tāpēc, ka uzskata mūsu laimi par beigušos; tāpēc, ka mana atgriešanās uz trim gadiem Indijā bija likteņa nāvesspriedums mūsu mīlestībai . . . Varbūt viņa man neraksta, lai veltīgi nebūtu jācieš? . . . Varbūt viņa manas vēstules sadedzina, lai nebūtu mākslīgi jāuztur bijušās laimes ilūzija? . . . Varbūt. . . Varbūt viņas dzīvē izplaukusi jauna mīlestība …»

Viņš pēkšņi sažņaudza dūres, it kā savā acu priekšā redzētu Albu cita skavās. Drausmīgs rēgs, kas spēji satrauca viņa garīgo līdzsvaru, atraisīdams ļaunu domu patvaļu. Uz krēsla sakņupis, nevarīgs kā cietumnieks šīs istabas četrās sienās, viņš centās aizgainīt domu, kura tam darīja tādas sāpes . . . Un tomēr tai pašā laikā, kad viņš to atgainīja, liktenīgā vīzija iznira vēl skaidrāka, vēl spilgtāka .. . Tad viņš sažņaudza rokās papīrus, kas atradās uz galda, it kā gribēdams nejūtīgajai matērijai nodarīt sāpes, atrast iedomātu izeju nevaldāmam niknumam . . . Viņš saplosīja papīrus ar dusmās divkāršotu spēku.

Alba mīl citu vīrieti! Un kādēļ gan ne, pēc visa piedzīvotā! . . . Nabaga vientiesītis, vai viņam bija tiesības piesavināties šo burvību, šīs acis, šo miesu, šī valdzinošā radījuma kaisles neprātu un paturēt to sev vienam? Ar viņu tā bija pievīlusi savu vīru . . . Kam tagad kārta? . .. Un viņš, smieklīgais mīļākais, vēl iedomājās, ka viņš vienīgais visā pasaulē spēj atmodināt šīs sievietes kaislību! . . . Protams, viņa Londonā vai Kairā atradusi viņam lielisku vietnieku — varbūt kādu no skaistajiem un bagātajiem ēģiptiešiem, kas sievietes apbur teiksmainu baudu sološiem skatieniem un savalgo ar mirdzošām pērļu virtenēm! ,

Viņš pēkšņi piecēlās, rokas kabatās sabāzis, ar jaunās pārliecības ironisko smīnu uz lūpām. Brīdi skraidījis pa istabu, viņš apstājās pie mazā spoguļa, kura priekšā ik rītu skuva bārdu. Viņš izsmēja pats sevi:

«Man vajadzēja vairākus mēnešus, lai to saprastu . . . Es negulēju naktis, šeit lampas gaismā izkliegdams savas sāpes par šīs koķetes nežēlību. Es raudāju, viņai rakstīdams … Es ieliku visu sirdi, visas vilšanās sāpes savās garajās vēstulēs . . . Un, kad viņa tās saņēma, viņa tās nelasījusi saplēsa, jo tai brīdī jaunais mīļākais viņu nepacietīgi gaidīja Seferda viesnīcas hallē. . . Vai, ja viņa tās izlasīja, viņa noteica ar paviršām nožēlām: nabaga zēns! . . . Protams, tam tā vajadzēja būt. . . Viņas miesa vairāk alka pēc mīlestības nekā viņas dvēsele. . . Kāds idiots esmu bijis, iedomādamies, ka viņa man būs uzticīga trīs gadus, līdz manam nākamajam atvaļinājumam, lai tad atsāktu mūsu skūpstu kā pārtrauktu feļetonu!»

Padodamies nevarīgai greizsirdībai, kura satrauca viņa atmiņas, viņš meklēja pagātnē visu, kas varēja attaisnot šīs iedomas. Galu galā par visu viņš varēja pateikties gadījumam, ka bija saticies ar Albu Kannās taisni tajā brīdī, kad viņa gaidīja jaunu mīlestību un tādu vīrieti, kāds viņš bija. Jebkurš cits viņa vietā tāpat varēja noplūkt šo ziedu, kas gribēja atdoties,— jo sievietes krišana bieži vien atkarīga tikai no gadījuma. Viņas ātrā padošanās pierādīja, ka viņa bija izslāpusi pēc baudas. Viņa slēpa sevī, savā kvēlošajā dvēselē alkas pēc pastāvīgi atjaunotas baudas. Zem Ēģiptes zilās debess velves, nakts stundā, kad zvaigznes atspulgojas snaudošās Nīlas spogulī, kreolietes asinis sāka straujāk ritēt zem zeltainās ādas. Un izauga jauna mīla uz vecās drupām . . .

Rats griežas. Lēnais aizmirstības valsis, kas lej asaras un vienaldzīgi virpuļo ap jaunu ausmu slieksni. . . Kādēļ mīlēt? Kādēļ raudāt? Kādēļ atdot savu sirdi, šo dabas un prāta meitu, arēnas zvēriem, nepastāvībai, kas to moka, greizsirdībai, kas to saplosa, aizdomām, kas to samaļ savos zobos?

Pie durvīm klauvēja.

—  Kas tur?

—  Kapteiņa kungs, tēja pasniegta.

—  Jā.

Robertss pēkšņi atgriezās tiešamībā. Apkalpotāja balss viņu izrāva no rūgtajām domām. Varbūt tās bija netaisnas? . . . Viņš apsvēra — dzert tēju vienam savā istabā vai iet pie Nikolsona, kas tikko bija pārnācis no divu dienu inspekcijas? Lai gan viņu nevilināja banāla saruna ar palīgu, viņš tomēr apņēmās iziet zālē.

—  Labvakar, Nikolson.

—  Labvakar, kapteiņa kungs . . . Glāzi tējas?

—  Labprāt. Kā jums izdevās apgaita?

—  Bez starpgadījumiem… Kā promenāde Haidparkā. . . Protams, bez kokiem. Mēs ienācām cietoksnī, kad pirmais vētras brāziens ielejā sacēla putekļus.

—  Vētra gaudo . .. Vai dzirdat?

—  Jā … Es iededzu lampu, jo mākoņi pilnīgi aptumšojuši debesis . . .Ja vējš kļūs vēl mazliet stiprāks, tad augšā, kalnos, sāks šķobīties Zālamana tronis un džini uzsāks deju kā austrumnieku pasakā. Ja viņi sasauktu visu

mirušo garus no mūsu cietokšņa līdz Hiberai, tad pietiktu skaistai dejotāju farandolai.

—       Nolādēta zeme, kur mums jādzīvo, Nikolson! Te cilvēka dzīvība ir nevērtīga rotaļlieta.

—       Daudz nekas nav mainījies kopš tūkstoš astoņi simti trīsdesmit astotā gada. Jūs atcerēsieties, ka toreiz Pešavarā itāļu ģenerālis Avitabils, siku dienestā, pārvaldīja šo apgabalu ar četrām karātavām, katru vienā savas rezidences stūrī. Bandīti šūpojās virves galā, un ģenerālis tos laipni lika apbedīt zem puķēm . . . Vai vēlaties ievārījumu, kapteiņa kungs?

—  Jā, pateicos .. .

—       Es mīlu šo tuksnesīgo apgabalu . . . Kalpoju te jau trīs gadus. Iesāku Kuramas milicijā un vēlāk pārgāju uz Džendolas galveno nometni.

—  Jūs taču vēl esat diezgan jauns.

—  Divdesmit pieci gadi. . .

—       Man par vienpadsmit gadiem vairāk; tas kaut ko nozīmē. . .

—  Jūs drīz būsiet majors.

—  Varbūt.. . Nemaz neilgojos.

Viņi brīdi klusēja. Vējš ārā klabināja aizvērtos slēģus. Robertss izvilka no kabatas pīpi un lēnām piebāza to ar gaiši dzeltenu tabaku.

—       Es jums gan neesmu diezin cik jautrs trimdas biedrs, Nikolson? Es mīlu vientulību. Neļaunojieties.

—  Es tāpat. Domāju, ka es jūs netraucēju, vai ne?

—       Nē. Jums to vēl grūtāk ciest tāpēc, ka jūs nesen atgriezāties no atvaļinājuma.

—       Jā. Pirms piecām nedēļām. . . Atvaļinājuma lielāko daļu pavadīju Ēģiptē, kur mana māte ārstē savas slimās plaušas. Man vajadzēja braukt uz Londonu, cerēju tur izklaidēties. Bet galu galā arī Kaira nemaz nav tik nepatīkama.

—  Daudz flirtējāt?

—  Nē.

Leitnanta balss noskaņa Robertsam lika nojaust, ka šajā jautājumā no viņa nekā nevarēs izdabūt.

—  A! Jūs slēpjat savas mīlas rotaļas tāpat kā ziloņi.

—  Es tās neslēpju, bet paturu pats sev.

—  Es jokoju, Nikolson. Neapvainojieties.

—  Apvainoties? . . . Nenāk ne prātā.

—       Tomēr, draugs, es jūs pazoboju. Man šķiet, jums ir diezgan jutīga āda, ja pieskaras sentimentāliem jautājumiem. Todien, kad man vajadzēja izšķirt muļķīgo sievas nolaupīšanas ķildu, jūs man ļoti nopietni pateicāt, ka nekad nevajag smieties par notikumu, kur uz spēles bijis sievietes liktenis . . . Vai jūs varbūt uz mīlestību skatāties nopietni?

Leitnants pacēla gaišmataino galvu un ar kaislu liesmu skatienā teica, uzsvērdams katru vārdu:

—  Jā. . . Ļoti nopietni.

—  Jūs vēl esat jauns! .. . Kad būsiet ticis līdz trīsdesmit piektajam gadam, tad arī jūs būsiet iepazinies ar dzīves ļaunumiem un ilūzijām. Jums, tāpat kā visiem citiem, liktenis pataupīs dažus krietnus pliķus, lai vēlāk jūs tos saņemtu tieši sejā. Man šķiet, līdz šim jūs esat redzējis tikai smaidus un dzirdējis tikai glaimus. Jūsu vecumā es biju tāds pats kā jūs. Vēlāk es daudz ko sapratu. Katra vilšanās mīlestībā atstāj rētu sirdī. . . Un, kad beidzot dabū pamatīgu zobena cirtienu, tad sagrīļojas un . . . sāk par visu smieties. Saprotat, Nikolson? Smieties par to, ka tik daudz veltīgi ciests . . . Kāda muļķība — būt nopietnam mīlestībā! . . . Jūs pats vēlāk redzēsiet, tāpat kā jūsu biedri. . . par spīti jūsu romantiskajām idejām un veltīgajām cerībām. Sievietes pašas mainīsies, lai jūs mainītu uzskatus . . . Kādu vakaru jūs satiksiet savu sapņu karalieni. Jūs teiksiet: urā! … Tā ir lielā mīla . . . Jūs zēģelēsiet nevis uz teiksmaino Nekurnekad zemi, kurp bērna gados gribēja aizlidot Pīters Pens, bet uz Arvienarvien paradīzi, kur iemīlējušies jaunieši noliek satikšanos uz mūžu . . . Un jūs ļoti drīz ievērosiet, ka šī mūžība ilgst sešas dienas, sešas nedēļas, divus gadus, un tad — aizkars krīt! Komēdija beigusies .. . Jūs lieku reizi būsiet pārliecinājies, ka tie, kas mīlestību uzskata par nopietnu lietu, ir vai nu muļķi, vai akli.

Robertss apklusa. Viņš apzinājās, ka bija runājis neparasti dedzīgi. Viņš aizdedzināja pīpi ar ogli. Un, kad Nikolsons neko neatbildēja, viņš atmeta ar roku.

—  Patiesībā tas, ko jums teicu, ir tikai mans ieskats. Negribu jūs pārliecināt.

—  Jums tas arī neizdotos.

—  Šaubos gan. Ja mūsu mīlestības veids nebūtu mūsu svētākais īpašums, kam tad derētu mūsu personība? Civilizētā dzīvē mēs valkājam visi vienādu apģērbu, kas piegriezts pēc nemaināmiem ieražu likumiem; mēs paklausām vieniem sociālajiem likumiem; pat mūsu domas veidojas pēc kopējām tradīcijām; mēs ēdam vienu maizi;

mēs spēlējam vienas spēles; mēs darām viens otram pakaļ ar apbrīnojamu disciplīnu … Ja mums nebūtu vismaz tiesības mīlēt katram pēc savas gaumes, tad mēs būtu tikai mehānismi cilvēces lielajā tirgū.

Leitnants Nikolsons piecēlās.

—  Jums taisnība, kapteiņa kungs. . . Un taisni tādēļ par šo mūžīgo tematu strīdēties ir veltīgi. . . Atstājiet mani starp muļķiem un palieciet paši pie gaišredzīgajiem.

—  Nikolson .. . Jūs jūtaties apvainots? Es negribētu, ka jūs pārprotat mūsu pirmo garāko sarunu un .. .

—  Nē! Nē! . . . Patiesībā jau mūsu uzskatos nav nekāda liela starpība. Tikai vienpadsmit gadi … Ar to pietiek . . . Vai atļaujat?. . . Iešu savā istabā rakstīt vēstules.

—  Lūdzu!

Leitnants Nikolsons izgāja. Robertss izdzēra savu tasi, izdauzīja pīpi pret krāsni un, tāpat kā palīgs, iegāja savā istabā, aizgrūzdams durvju aizbīdni.

Viņa neparastā pacilātība bija rimusies. Viņš pats brīnījās, ka bija varējis tik dedzīgi runāt. Kāda viņam daļa gar to, ka viņa jaunais biedrs mīlestību uzskata par nopietnu lietu? Kāpēc šī scēna? Kāpēc šis pesimisma uzplūdums? Tāpēc, ka tagad viņš jau bija pārliecināts par Albas labvēlību citam vīrietim? Un ja nu tas būtu veltīgs apvainojums? Varbūt viņa mierīgi dzīvoja pie sava vīra, bez dēkām, bez citas vēlēšanās kā vien — aizmirst šķiršanās salauzto mīlestību? Viņam bija viegli šaubu brīdī apveltīt to ar nepastāvību, kura neko neattaisnoja. Vai viņam bija kāds pierādījums, ka Alba viņu jau aizmirsusi kāda cita vai vairāku citu rokās? Nebija.

Un pēkšņi viņam likās, ka bijis netaisns pret Albu. Atslēgas glabājās galda atvilktnē. Viņš paņēma tās un atslēdza ceļasomu. Izņēma ģīmetni, kura tur slēpās vairākas dienas, un aplūkoja to no jauna. Mīļo, lielo, melni samtaino acu glāsts, likās, pārmeta viņam ļaunās domas. Viņa sirds sažņaudzās nožēlā. Viņš atcerējās vārdus, ko bija teicis Nikolsonam. Rūgti, sāpju iedvesti vārdi . . . Viņš tagad labprāt tos būtu atsaucis. Un, neko labāku nevarēdams izdarīt, viņš noskūpstīja ģīmetni un domāja: «Dārgā, ja esmu jūs apvainojis, piedodiet man, jo es jūs mīlu.»

VII

Tonakt pār ieleju valdīja absolūts klusums. Pēc iepriekšējās nedēļas vētras, kura bija plosījusies pār visu apgabalu no Mahzudas līdz Pešavarai, lai norimtu pie Indas krastiem un savu pēdējo elpas pūtienu izdvestu cauri Atokas dzelzs tilta spraišļiem, beidzot atkal bija iestājies miers. Vismaz daba saglabāja pamieru. Gaiss un zeme bija parakstījuši pamiera līgumu.

Diemžēl likās, ka cilvēki nedomā sekot šim paraugam. Tahsildars atkal bija saņēmis ziņas no diviem emisāriem, kuri par 40 rūpijām mēnesī noklausījās apkārtnes mullu (afgāņu cilšu virsaišu) sarunas. Slepenībā angļu-indiešu valdību apvainoja, ka tā pabalstot kādu jaunu Kabulas troņa pretendentu. Kas bija sagaidāms? To neviens nevarēja paredzēt. Tomēr bija prātīgi uzmanīties un būt nomodā.

Robertss bija lūdzis Nikolsonu, lai tas līdz ausmai gaida trešā izlūka atgriešanos, kurš bija izsūtīts ar slepenu uzdevumu. Tas bija kāds Kandaharas kamieļu dzinējs, par kura lojālismu nevarēja šaubīties un kura ziņojumi gandrīz vienmēr, kā izrādījās, bija pareizi.

Pēc vairākām bezmiega stundām Robertss beidzot bija aizmidzis dzelzs gultā. Ap vieniem naktī viņu pamodināja politiskais aģents, nemanot ienācis viņa istabā.

—  Kapteiņa kungs . . . Nāku jums ziņot, ka nesen dzirdēju divus šāvienus dienvidaustrumu pusē. Un taisni no tās puses jānāk izlūkam Bašam Alijam. Viņš man noteikti sacīja, ka atgriezīšoties cietoksnī starp vieniem un trim naktī. . . Ļoti nepatīkami. Ja Baša Alijs ceļā būs kritis, mēs zaudētu vērtīgas ziņas.

—  Pagaidiet, es parunāšu ar leitnantu Nikolsonu. Uzkāpsim sargpostenī.

Robertss steigšus uzmeta svārkus plecos, izgāja koridorā un atrada sava biedra istabas durvis vaļā. Redzēdams Robertsu pēkšņi ienākam istabā, viņš ātri pastūma iesāktu vēstuli zem papīriem un piecēlās. Viņš izskatījās iztraucēts un skaļi iesaucās:

—  Jūs jau nomodā, kapteiņa kungs? . . Nevajadzēja jūs traucēt. . . Kā redzat, es rakstu vēstules, lai kaut kā pakavētu laiku . . . Subadars man pusnaktī nekā neziņoja.

—  Tomēr ir jauni notikumi. . . Tahsildars nesen dzirdējis divus šāvienus apvidū, caur kuru vajadzēja atgriezties Bašam Alijam. Man liekas, tā nav laba zīme. Nāciet,

uzkāpsim dienvidaustrumu torni. . . Sajā brīdi Bašas Alija dzīvība man vairāk vērta nekā visu Ķīnas mandarīnu dzīvības kopā.

Abi virsnieki izgāja cauri cietokšņa pagalmam un uzkāpa pa kāpnēm, kuras veda uz posteni. Sargs, patanu kareivis, aiz mūra sienas paslēpies, uzmanīgi vēroja savu sektoru. Mēness pietiekami apgaismoja Ozīdas ieleju, lai varētu redzēt, kas tur notiek. Robertss jautāja kareivim:

—  Nekas sevišķs nav novērots?

—       Nē, kapteiņa kungs . . . Bet es dzirdēju divus šāvienus.

Arī tahsildars pienāca klāt.

—  Redzat, kapteiņa kungs. . . Viņš arī dzirdējis.

—  No kuras puses nāca šāvienu troksnis?

—  No tās puses . . .

—  Vai tundihaniem nav kādas savstarpējas cīņas?

—  Man liekas, nav.

Leitnants Nikolsons jautāja tahsildaram:

—  Vai jūsu Baša Alijs labi zina cietokšņa pieejas?

—       Jā, leitnanta kungs. . . Viņš izlīstu abiem dzeloņdrāšu žogiem cauri aizsietām acīm . . . Viņš jau vairāk nekā desmit reizes pārnācis nakts tumsā.

—       Taisni tas man patiktu, ja nakts būtu tumša un nespīdētu mēness. Sargi nakti aptriepj šauteņu graudus ar fosforu un droši trāpa četrsimt metru attālumā pat tik vājā gaismā kā šonakt. . . Reiz, izejot ar patruļu Mardanas forta apkārtnē, kāds mans biedrs. ..

Leitnants Nikolsons nepabeidza teikumu.

—  Dz-z-zin! . .. Paf!

Lode atsitās pret sarga slēptuves hromtērauda vairogu divdesmit centimetrus no tahsildara galvas. Tālumā dobji atbalsojās šāviens.

Visi trīs vīrieši saskatījās. Patans apskatīja vietu, kur bija ķērusi lode. Robertss piezīmēja:

—  Man nepatīk tāda niekošanās ar vairogiem . . .

—       Vai redzat, tahsildar? Tas, ko jums stāstīju par fosforescējošiem šauteņu graudiem, nav joks vai izdomājums.

Indietis pacēla galvu.

—       Visnepatīkamākais man liekas šis nekautrais paziņojums, ka viņiem zināms Bašas Alija atgriešanās laiks . . .

7*

—       Ja viņš nāk pār klaju lauku, tad viņu droši vien nošaus.

195

—  Kapteiņa kungs,— ierunājās tahsiidars,— jāaizdedzina sarkana laterna rietumu torni. Viņš to redzēs, un viņš zina — tā mēs iepriekš norunājām —, ka gadījumā, ja izlikta sarkans laterna, cietoksnim drīkst tuvoties, tikai ievērojot vislielā *o uzmanību.

—  Labi. . . Nikolsoi , paziņojiet subadaram, lai aizdedzina laternu.

—  Tūliņ, kapteiņa k ings . . .

Leitnants nokāpa pagalmā.

—  Sarkanās laternas vienīgā nevēlamā īpašība ir tā, ka, to izliekot, mēs reizē paziņojam arī kalniešiem, ka kādu gaidām,— Robertss sacīja.

Tahsiidars atbildēja:

—  Bez šaubām . . . Bet man liekas, ka tas viņiem jau zināms . . . Mums jācenšas paziņot viņam, ka apkārtne nedroša.

—  Turpmāk reižu reizēm aizdedziniet sarkano laternu arī tad, kad nevienu negaidīsim. Tā mēs viņus maldināsim.

—  Jā, tā ir laba ideja.

Pēkšņi sargs pagriezās atpakaļ un čukstēja:

—  Kapteiņa kungs . . . Skatieties, trīssimt metru no šejienes . . . blakus akmeņu grēdai tur kāds akmens lēnām slīd uz priekšu.

Robertss ar tahsildaru piegāja pie šaujamās lūkas. Patans nebija maldījies. Kaut kas līdzīgs sarkanai klintij slīdēja pa zemi. . . Reizēm tas apstājās, tad lēni virzījās tālāk. Tahsiidars iekliedzās:

—  Bet. . . tas taču ir Baša Alijs . . . Protams, tas ir viņš! . . . Viņš rāpjas uz priekšu, izlietodams kā aizsargu kamieļa ādu . . . Lielisks paņēmiens, kā nakti nemanītam tikt uz priekšu … Ja viņš to šonakt lieto, tad viņš droši vien zina, kādas briesmas viņam draud. Iešu paziņot sargiem pie galvenajiem vārtiem.

Robertss ar tahsildaru nokāpa pagalmā. Nebija ilgi jāgaida. Pēc stundas ceturkšņa izlūks sveiks un vesels sēdēja Robertsa birojā. Kapteinis slavēja viņa drosmi un gudrību. Kamieļu dzinējs, vēl tai pašā segā ietinies, klusi iesmējās:

—  Kapteiņa kungs, šī drēbe,— viņš noglaudīja rupjo, spalvaino audumu, it kā tā būtu uzticama lopa mugura, — šī drēbe man vairākas reizes izglābusi dzīvību … Ar to, paldies Dievam, es pārvēršos par klints gabalu kalnos. Un klints bluķiem neviens nešauj.

—  Tomēr, ap vieniem nakti no Tundi Hanas puses skanēja šāvieni. Vai tu domā, ka dumpinieki tev vēlēja laimīgu ceju?

—  Ha! Ha! … Jā . .. divi šāvieni. . . Tad es neslēpdamies gāju apmēram simts metrus no ceļa . . . Viņi man nolaida mazliet asinis elkoni… Es pateicos pravietim par brīdinājumu un tūliņ pārvērtos par akmeni.

—  Tu esi gudrs kā vecs klinšu ērglis! Bet tavs elkonis vēl asiņo. Tas jānomazgā.

Kamieļu dzinējs vienaldzīgi atmeta ar roku. Tik viegls ieskrambājums nemaz nesaistīja viņa uzmanību. Viņš nekavēdamies sāka ziņot:

—  Kapteiņa kungs, es pavadīju pie abzakēliem astoņas dienas. Vecais Hatarogas mulla sacīja runu savas cilts vecākajiem. Viņam ir ļoti liela ietekme. Man izdevās noklausīties viņu sarunu pēc vakara lūgšanas. Abzakēli nav apmierināti. Viņi ir padevīgi Ramanullam. Ja Hamdihans ar tava karaļa slepenu atbalstu gribēs iegūt Kabulas troni, tad viņi sacelsies visi kā viens vīrs . . . Tas ir tikpat droši kā skorpiona aste ir indīga.

—  Bet tu labi zini, ka viņa majestāte karalis neatbalsta ne Kabulas emīru, ne Hamdihanu . .. Mēs esam noteikti neitrāli.

Baša Alijs klusām paklakšķināja ar mēli. Tas nozīmēja, ka viņš šaubās par šo neitralitāti.

—  Tava zeme nekad nesnauž, ja tās intereses aizskartas . . . Kādēļ lai es paliktu neitrāls, ja citi uzbruktu manam draugam, kurš man vajadzīgs?

—  Tu aizmirsti, ka šakālis, kas grib iebaidīt lauvu, meklē draudzību ar kādu citu lauvu. Vai tu skaidri zini, ka Hamdihans nelielās ar mūsu atbalstu, lai vieglāk iebaidītu Kabulas vīrus?

Sis arguments Baša Alijam likās ticamāks.

—  Varbūt tu saki skaidru patiesību. Diemžēl Hamdihana sazvērestība drīz pierādīs darbos, kādi ir viņu nolūki, un man liekas, nepaies ne divi mēneši, kad miers jau būs tālu prom no šejienes.

Robertss uzdeva tahsildaram rūpīgi pierakstīt visus Bašas Alija ziņojumus un aizsūtīja savu apkalpotāju pēc nakts tālskata. Viņš gribēja no cietokšņa jumta novērot apkārtni. Kalpotājs drīz atgriezās.

—  Kapteiņa kungs, es nevaru tālskati atrast.

Robertss piecēlās un veltīgi pārmeklēja istabu. Tad viņš

pēkšņi atcerējās, ka Nikolsons to bija paņēmis, pagājušo

nakti izejot ar patruļu. Laikam viņš tālskati bija atstājis savā istabā.

Leitnantam promesot, viņš iegāja tā istabā, kuras durvis bija atstātas vaļā. Viņš meklēja uz naktsgaldiņa, kur bija uzlikta josta, dienesta revolveris, štāba kartes. Pie sienas karājās apģērbi, Kodaka aparāts, pudele divkāršā pinumā . . . Viņš tuvojās galdam, kur ap lampu bija saliktas grāmatas. Starp tām varēja redzēt melnas siksnas galu. Viņš pastūma dažas grāmatas sānis un beidzot atrada tālskati. To paceļot, uz grīdas nokrita kāda ģīmetne dzeltenos papīra vākos. Tā bija sievietes fotogrāfija. Robertss pieliecās — vairāk aiz ziņkārības, nekā gribēdams galdu atstāt agrākajā kārtībā. Viņš pacēla fotogrāfiju . . . Un pēkšņi, satvēris abās rokās, tuvināja lampas gaismai. Viņa sirds sāka neprātīgi strauji pukstēt. Viņš pieliecās, lai varētu labāk redzēt, un pazina Albu. Ģīmetnes stūrī viņa bija vienkārši uzrakstījusi savu vārdu. Otrā stūrī viņš izlasīja firmas nosaukumu — «Nomikosa fotostudija Kairā».

VIII

Robertss ātri iegāja savā istabā. Pēdējais atklājums izgainīja no viņa galvas visas domas par visu citu. Bašas Alija atgriešanās, viņa atnestās draudīgās vēstis, arvien nedrošākais politiskais stāvoklis — viss bija aizmirsts. Ceturtā forta, afgāņu robežas, apkārtējās pasaules vairs nebija. Neizģērbies atkritis gultā, Robertss redzēja vienīgi Albas ģīmetni uz Nikolsona galda. Viņa fantāzijā mainījās visdažādākās iedomas. Vesels domu viesulis — un tās visas viņam bija sāpīgas!

Tātad Nikolsons Kairā pazinis Albu. Sī satikšanās bija nenovēršama. Angļu sabiedrība Seferda viesnīcā, Semiramīdā, Hēliopolē nebūt nav plaša. Viņiem vajadzēja kādreiz satikties pie vakariņu galda vai dejas vakarā. Un, ņemot vērā jaunā leitnanta uzskatus, viņš nepiederēja pie tiem, kas skatās pavirši uz sirdslietām. . . Droši vien abpusēja mīlestība? . . Fakts, ka Alba bija tam dāvinājusi šo skaisto ģīmetni, noteikti liecināja, ka viņa nebija šo sakaru uzlūkojusi par vienkāršu flirtu, kuram nav nākotnes.

Kaistošu galvu, ledus saltām rokām, Robertss centās domāt loģiski, lēni. Grūts uzdevums . .. Viņš redzēja acu pr iekšā Kairā uzņemto ģīmetni, kas bija citāda nekā tā, l ura glabājās viņa atvilktnē.

Mokoša vīzija, kas darīja neiespējamu loģisku domu C.aitu; apmātība, kas liedza mierīgi domāt. Viņš sažņaudza dūres un aicināja palīgā savu gribasspēku.

«Redzēsim. . . Man viss jāpārdomā skaidri un miei-īgt. . . Viņiem bija trīs, četri, varbūt pieci mēneši laika .. . Viņš Albu pazinis. . . Alba viņu valdzināja . . 13ez šaubām, arī pati viņa nepalika vienaldzīga . . . Tas liekas neizbēgami. Viņš kļuva viņas mīļākais . . . Kādēļ gan ne — pēc visa? Viņai bija garlaicīgi. . . Viņai gribējās aizmirsties. Viņš nāca īstajā laikā . . . Tātad tas bija viņas klusēšanas patiesais iemesls. Lūk, cik pilnīgi manas nesenās aizdomas apstiprinājušās. Viņas vīram nenāca ne prātā noglabāt manas vēstules. Viņa tās visas saņēmusi. Viņa tām nepiegrieza vērību. Tāpēc ka viņas domas valdzināja jauna kaislība. Citādi nemaz nevar būt. . . Man bija simtreiz taisnība, domājot, ka mūsu skaistā mīlestība viņai sen mirusi un ka es biju muļķis, ticēdams viņas uzticībai!»

Robertss sāpīgi un skarbi iesmējās.

«Ha! .. Un es iedomājos, ka manā vietā stājies kāds ēģiptiešu bagātnieks .. . Viņa man nav parādījusi pat ne tikdaudz goda . . . Viņa izvēlējusies vienkāršu nieka leitnantiņu . . . Viņu aizrāvis šī puikas jauneklīgais entuziasms! . . Un liktenis atsūta man šo zēnu, kad man vēl nav zināma groteskā komēdija … Ne vēstuļu, ne paskaidrojumu, ne piedošanas lūguma . . . Un man jādzīvo vienā pajumtē ar manu pēcnieku …»

Robertss apsēdās uz gultas malas, seju neviļus pagriezis pret sienu, kura viņu šķīra no Nikolsona. Viņa gribasspēki bija izsmelti. Viņš vairs nespēja loģisķi spriest. Galvā atkal sāka griezties domu virpulis. Viņš redzēja Nikolsonu Kairā, Gezras salas ziedošā dārzā, atklājot Albai mīlestību; Albu viņas istabā, saņemot sena mīļākā vēstuli uz astoņām lappusēm , .. Viņa tās pavirši pārlasa, vienaldzīgi saplēš un pasmaržo rozes, kuras no rīta dāvinājis jaunais pielūdzējs. .. Viņš redzēja pāriti uz Nīlas, gurdi vizinoties greznā laivā, kura kā gleznains putns klusi slīd pār slinkā ūdens safīra zaļo plūsmu. Viņš iztēloja žestus, kurus tik labi pazina . . . Un pēkšņi viņa sirds sažņaudzās skaudrās mokās. . . Tagad bija skaidrs, ka Alba atdevusies citam, kamēr viņš, nabaga trimdinieks, raudāja asiņainas asaras šajā vientuļajā istabā >ie mazā, melnā galda.

Viņš uzlēca no gultas un skrēja uz durvju pusi. Tajā mirklī viņu pārsteidza Nikolsona balss koridorā:

—  Kapteiņa kungs … Es pabeidzu apgaitu . . . Nav nekā sevišķa, ko ziņot.

Zvērs Robertsā gribēja strauji atraut durvis, iekosties Nikolsona rīklē. Bet šo zvēru vēl apvaldīja pienākums, cietokšņa priekšnieka atbildības apziņa, anglosakšu aukstasinība, kura spēj vistraģiskākajos gadījumos uzvarēt satraukumu, par spīti vislielākajam niknumam. Viņš atkāpās dažus soļus no durvīm, lai nebūtu tās jāatver, un vienkārši atbildēja:

—  Labi. . . Pateicos.

Nikolsona soļi attālinājās.

Robertss viņu pavadīja ar skatienu, it kā varētu viņu redzēt cauri sienām. Tad viņš pēkšņi sarāvās. It kā neredzama roka būtu iesitusi pliķi taisni sejā. Viņš bija kaut ko aizmirsis, iztēlodams pagātni! . . . Niecīgu sīkumu! . . . Viņš bija piemirsis, ka Alba ar Nikolsonu droši vien bija smējušies par viņa mīlestību! Viņš dzirdēja, kā padevīgā Alba vaļsirdīgi atzinās jaunajam mīļākajam: «Mīļais, es pazinu kādu citu jūsu armijas virsnieku . . . Nabaga puisis! Viņš iedomājās, ka es viņu mīlu. Reižu reizēm viņš man raksta, bet es pat neizlasu viņa vēstules . . .» Viņš iedomājās Albu ar papirosu sārtajās lūpās, kā viņa mierināja Nikolsonu, kad tas kļuva greizsirdīgs uz viņas pagātni! . . . Kas zina! Varbūt viņa tam pat rādījusi šīs nožēlojamās, sāpju pārpilnās vēstules?

Sī iespēja viņam laupīja pēdējo savaldību. Viņa domas ietinās sarkanā miglājā . . . Varbūt Nikolsons zināja, ka Alba pievīlusi viņa priekšnieku. Drausmīgais minējums plosīja Robertsā smadzenes. . . Viņa skatiens kavējās pie revolvera, kas makstī karājās pie sienas.. . Tad viņš aizvēra acis. Sarkanā migla nogūlās. Viņš trīcošām rokām nodzēsa lampu, taustīdamies uzmeklēja gultu un nokrita uz segas kā ievainots dzīvnieks.

Klusumu, kas valdīja pār cietoksni, pārtrauca smagi soļi pagalmā. Četri kareivji izgāja no sardzes telpas, lai nomainītu sargus posteņos.

Nākamajā rītā Nikolsons devās pastiprinātas kareivju kolonnas priekšgalā kārtējā apgaitā. Viņam bija uzdots trīs dienas pavadīt Ozldas ielejā, lai parādītu abzakeliem, ka cietokšņa garnizons neatdusas uz lauriem.

Viņa prombūtnes laikā Robertss, lai nebūtu jādomā, pārbaudīja forta ārējos apcietinājumus un pats uzmanīja darbus, kad kareivji salaboja divus bojājumus dzeloņdrāšu iežogojumā. Tad viņš lika pārbaudīt valni un pārējos aizsarglīdzekļus. Viņš bieži apspriedās ar politisko aģentu. Robertsons visiem līdzekļiem centās nedomāt. Par katru cenu vajadzēja aizmirst drausmīgo apmātību.

Trešās dienas vakarā viņš zālē viens ēda vakariņas. Pēc pabeigtā darba atkal sāka mosties domu rēgi, akli, neatlaidīgi, uzmācīgāki nekā jebkad. Pēkšņi soļu troksnis pagalmā, noņemtu šauteņu atsišanās pret zemi viņam vēstīja, ka rota atgriezusies no apgaitas. Drīz viņš izdzirda koridorā soļus. Ienāca Nikolsons, noputējušā mētelī, ar turbānu rokā.

—  Labvakar, kapteiņa kungs . . . Mēs nupat pārnācām. Es nomazgāšos un ziņošu jums par ekspedīcijas rezultātiem.

—  Es gaidīšu.

Leitnants izgāja. Robertss noskatījās, cik viegli viņš aizsoļoja, par spīti nogurumam pēc trim kalnos pavadītām dienām. Viņš brīnījās par aukstasinību, ārējo vienaldzību, ar kādu bija savu palīgu sagaidījis. Vai viņš vēl ilgi spēs tā valdīties? Kad viņa spēki izsīks? . . . Un pēkšņi kā apmāts viņš atkal atcerējās ainu, kuru nekādas domas nespēja aizgainīt: «Viņš un viņa… Ēģiptē!»

Viņš nodrebēja. Un, veltīgi pūlējies nomierināt nervus, ielēja glāzē viskiju un izdzēra to ar vienu malku.

Kad Nikolsons ienāca, Robertss viņā tik savādi paskatījās, ka leitnants bija spiests teikt:

—  Redzu, ka jūs nepacietīgi gaidāt manu ziņojumu par apgaitas rezultātiem… Es steidzos un tūliņ pastāstīšu jums visus novērojumus . . . Boj! Atnes man vakariņas …

Robertss nenovērsa no viņa sejas neizteiksmīgu skatienu. Leitnants šajā skatienā bija uztvēris ziņkārību. Bet vai šis draudīgais stingums neslēpa naidu, izsmieklu, ļaunu ironiju?

—  Kapteiņa kungs, es runāju ar vairākiem abzakelu cilšu vecākajiem. No šīm sarunām izriet, ka Bašas Alija informācija ir pilnīgi pareiza. Apkārtnes mullas jau veselu mēnesi nebeidz celt troksni, ka mēs apgādājot ar ieročiem un munīciju Hamdihana partizānus. Protams, šīm baumām visi tic kā tīrai patiesībai, un man liekas, ka mums par to katrā ziņā jāziņo Kohatai un Pešavarai. Ir pēdējais laiks virskomisāram iejaukties šajā kampaņā. Ja mēs nerīkosimies, es paredzu visļaunāko ļoti drīzā laikā . . Bez tam es ilgi sarunājos ar Hatarogas marabutu. Viņš man teica .. .

—  Zināt ko, kungs, es nospļaujos par to, ko jums teicis Hatarogas marabuts.

Robertss klausījās Nikolsona ziņojumu, krēslā atzvēlies, sakrustotām rokām, stingām acīm. Un, tā kā šī atbilde jaunajam virsniekam aizliedza tālāk runāt, Robertss atkārtoja, uzsvērdams katru vārdu:

—  Vai dzirdējāt? … Es smejos par jūsu patruļas gājienu. Mēs sēžam pie galda . . . Jūs varēsiet man ziņot rīt. Pašlaik mani visvairāk interesē, ko jūs atvaļinājuma laikā darījāt Ēģiptē.

Par spīti Robertsa balss noskaņai, Nikolsons domāja, ka kapteinis joko. Viņš jau bija ievērojis cietokšņa komandanta dīvainības. Viņš to uzskatīja par savādnieku, par ļoti inteliģentu virsnieku, kuram tomēr reizēm uznāca neizprotamas nervu lēkmes. Viņš neveikli pasmaidīja un atbildēja:

—  Jūs jokojat, kapteiņa kungs! . . . Mans atvaļinājums jūs nekādā ziņā nevar interesēt.

—  Atvainojiet… Es gribu zināt, ko jūs darījāt Kairā!

—  Es jums jau teicu, ka atvaļinājumu pavadīju Ēģiptē tāpēc, ka tur ārstējas mana māte, kuras veselība nav diezin cik spoža.

—  Jā … Tā jūs man teicāt. . . Bet jūs taču visus piecus mēnešus nenosēdējāt pie slimās mātes gultas? . . . Kairā ir arī dažādas izpriecas.

—       Protams! Es dejoju Seferdā . . . Apciemoju dažus paziņas no kosmopolitiskās sabiedrības . . . Vispār es negarlaikojos.

—  Sievietes?

—  Ak!

—  Tātad . . . viena sieviete?

—       Kapteiņa kungs, tas ir jautājums, kuru .. . būtu ļoti neērti tuvāk iztirzāt.

Saņemdams visu gribasspēku, Robertss piespieda sevi runāt klusākā un maigākā balsī. Viņš atbalstījās ar elkoņiem uz galda, uzlūkoja Nikolsonu ar smaidu, pūlēdamies šim smaidam piešķirt pēc iespējas draudzīgāku izteiksmi:

—       Nu, Nikolson, mēs taču šeit neesam klosterī, velns lai parauj! . . . Vai jūs mani uzskatāt par baptistu? Arī es atvaļinājumos neatsakos no izpriecām. . . Galu galā mēs taču abi esam vecpuiši!

—  Protams . . .

—  Nu tad atzīstieties, ka jums smaidīja uzvara.

—       Uzvara! Nē… Es ļoti interesējos par kādu sievieti, tas taisnība.

—  Jaunavu, atraitni, šķirtu?

—  Nē . . . Precētu sievu.

—  Ā! Ā! . . . Tas ir bīstami . . .

—  Jā. To es zinu.

—       Bet galu galā viss atkarīgs no . . . Vai jūsu flirtam bija panākumi?

—       Kapteiņa kungs, jūs sapratīsiet, ka turpināt šo sarunu būtu nekorekti.

—       Es neesmu tik nekautrs, ka prasītu jums viņas vārdu. Mēs nerunājam par zināmām personām. Es gribu zināt, vai jūs ļoti mīlējāt šo sievieti.

Nikolsons apdomājās. Tad noteiktā balsi atbildēja.

—  Ļoti.

Sī vienkāršā atbilde bija smags trieciens Robertsa sirdij. Viņam bija bezgalīgas mokas vēl runāt tādā pašā tonī:

—  Un viņa?

—  Kā — viņa?

—  Es gribēju teikt: vai arī viņa jūs ļoti mīlēja?

Šoreiz Nikolsons vairs nesavaldījās. Viņš iekliedzās:

—       Klausieties, kapteiņa kungs, vaļsirdībai ir robežas pat starp diviem vīriešiem un tālu no svešām ausīm, kas varētu noklausīties. . . Nudien, man liekas, ka manas mīlestības dēkas jūs interesē.

—  Jautāju jums vēlreiz: vai šī sieviete jūs ļoti mīlēja?

—  Un es atkārtoju, ka neatbildēšu uz šo jautājumu.

Robertss saslējās, dzirdot Nikolsona noteiktos vārdus.

Viņš to uzlūkoja klusēdams, asiem vaibstiem, sakniebtām lūpām. Tad viņš pēkšņi pārvērstā balsī iesaucās:

—  Jūs atsakāties atbildēt uz manu jautājumu?

—       Kapteiņa kungs, vai jūs pats man neteicāt, ka mēs sēžam pie galda? . . . Mūsu saruna nav oficiāla.

Nikolsona atbilde neatstāja nekādu iespaidu. Robertss turpināja:

—  Es gaidu jūsu atbildi.

—       Veltīgi gaidāt. Nevienam nav jāzina, ko es daru atvaļinājuma laikā. .. Vai es esmu aptraipījis virsnieka godu? . . . Nē. . . Tādēļ lūdzu jūs, kapteiņa kungs, reizi par visām reizēm, nerunāsim vairs par šo jautājumu. Es jums pateicu visu, ko drīkstu teikt. Nerunāsim vairs par to…

—  Ak tā! Nerunāsim vairs par to!

Robertss bija piecēlies. Viņa niknums draudēja izlauzties uz āru. Bet šoreiz viņš vēl laikā savaldījās. Viņš saburzīja vecu avīzi, kas gulēja uz galda, un noteica gandrīz mierīgā balsī:

—       Jums taisnība. Rīt jūs man ziņosiet par ekspedīcijas rezultātiem. Labu nakti!

—  Labu nakti, kapteiņa kungs.

IX

Plāna koka siena šķīra divus ienaidniekus. Vai, pareizāk, cilvēku, kas juta naidu ar katru dienu pieaugam, un otru cilvēku, kas, ja arī nejuta vēl atklātu naidu pret savu priekšnieku, tad vismaz uzskatīja viņu par pustraku, mežonīgām lēkmēm padotu ieroču biedru, kas viņu reizēm spīdzināja, reizēm izrādīja viņam ledainu vienaldzību.

Robertss atcerējās vienu lietu no nesenās sarunas ar leitnantu. Lai arī kā viņš liedzās, tomēr bija skaidrs, ka viņš Kairā interesējies tikai par vienu sievieti. Citiem vārdiem: tas nozīmēja, ka viņš bija iemilējies Albā. Vēl atlika izzināt, vai Alba viņam atbildējusi ar tādām pašām jūtām. Vislabākais līdzeklis bija — novērot Nikolsona korespondenci. Robertss negribēja ielauzties Nikolsona sarakstīšanās noslēpumos. Kaut arī viņš bija greizsirdīgs, tik apkaunojoši viņš nebūtu varējis rīkoties. Pietiktu ar to, ka viņš pastā ieraudzītu vēstuli no Kairas ar Albas rokrakstu, lai saprastu patiesību. Ja Alba viņam rakstītu, tad būtu pierādīts, ka viņa Nikolsonu mīlējusi.

Divas dienas pēc sarunas ēdamzālē gadījums Robertsam pierādīja to, ko viņš gaidīja un no kā tomēr bijās.

Kapteinis ar leitnantu bija klusībā pārbaudījuši munīcijas krājumus pazemes pagrabos. Subadars bija licis izvilkt ložmetējus un priekšnieku klātbūtnē pārbaudījis mehānismu darbību. Nikolsons bija piezīmējis, ka no Kohatas noliktavām jāpieprasa piecas kastes granātu, lai tās varētu saņemt reizē ar nākamo pārtikas sūtījumu; tajā brīdī politiskais aģents ziņoja:

—  Kapteiņa kungs, pasts pienācis.

Robertss un tūliņ aiz viņa leitnants izgāja pagalmā un ieraudzīja instruktoru, kas jau šķiroja vēstules uz maza galdiņa blakus birojam. Vidū bija saliktas dienesta aploksnes. Labajā pusē bija dažas neinteresantas vēstules Robertsam. Kreisajā pusē bija noliktas Nikolsonam divas pastkartes un viena vēstule no Anglijas. Tajā brīdī, kad Robertss satvēra savus sūtījumus, šķirotājs nolika vēl vienu — iedzeltenu, garenu aploksni Nikolsona pusē. Robertss tūliņ ievēroja, ka tai bija Ēģiptes pastmarkas. Un, lai cik ātri Nikolsons paķēra no galda savas vēstules, Robertss uz pēdējās aploksnes pazina Albas rokrakstu.

Tagad viss bija zināms. Viņš mirkli vilcinājās. Tad, redzēdams, ka leitnants ar vēstulēm aiziet uz rietumu vārtu pusi, viņš to pasauca atpakaļ:

—  Nikolson! . . . Ienāciet manā istabā. Man ar jums jārunā.

Leitnants izbrīnījies pagriezās.

—  Jūsu istabā, kapteiņa kungs?

—  Jā.

Un, lai attaisnotu šo uzaicinājumu instruktoru un politiskā aģenta — scēnas aculiecinieku — priekšā, viņš piebilda, pēc iespējas valdīdams uztraukumu balsi:

—       Sastādīsim radiogrammu par munīcijas pieprasījumu.

Viņi uzkāpa pirmajā stāvā. Paklausot Robertsa mājienam, Nikolsons iegāja istabā pirmais. Robertss aizvēra durvis un paspēra dažus soļus uz leitnanta pusi.

—       Es jūs nelūdzu šurp, lai runātu par rokasgranātām. Pasūtījumu jūs tūliņ nodosiet. . .

—       Tad es nesaprotu, kas mums vēl būtu runājams, kapteiņa kungs . . . Par ko gan lai mēs runātu, un, kas attiecas uz manu privāto dzīvi, tad es jums jau teicu . . .

—       Bet es jums saku, ka jūsu privātā dzīve mani interesē.

—       Jūtos ļoti pagodināts, ja jūs neesat vienaldzīgs pret manām personiskajām lietām.

—       Lūdzu — bez ironijas … Es nejokoju. Klausieties, Nikolson, jūs šajā brīdī nerunājat ar ceturtā forta komandantu . . . Šoreiz nav svarīgi, vai man uzplecī vienas zvaigznes vairāk vai mazāk. Mums . . . klausieties, mums šoreiz jārunā kā cilvēkam ar cilvēku. . . Jūs saņēmāt vēstuli no Ēģiptes.

—  Protams . . . Un tad?

—       Vai šo vēstuli jums nesūta tā sieviete, par kuru jūs man tovakar stāstījāt?

—  Kāda tam nozīme?

Robertsa jautājums Nikolsonu tā pārsteidza, ka viņš neviļus atkāpās, bet pretinieks viņam sekoja uz pēdām.

—       Es jums izstāstīšu šīs vēstules saturu . . . Tur ir mīlas vārdi, kaislīgi protesti, lai jūs mierinātu trimdinieka dzīvē.

—  Un tad? . . . Vai tas jūs traucē?

Robertss piegāja vēl tuvāk. Viņš teica klusinātā balsī:

—       Varu jums pateikt arī rakstītājas vārdu: tā ir Alba Nogalesa kundze.

Nikolsons bija tā pārsteigts, ka nespēja bilst ne vārda. Robertss turpināja:

—  Jūs redzat, ka man viss zināms . . . Tovakar es zināju visu, ko jūs man liedzāties teikt. Jūsu liegšanās neko nelīdz . . . Jūs Kairā bijāt Nogalesa kundzes mīļākais.

—   Tā nav tiesa! Un man šķiet, ka diviem vīriešiem, kas ciena viens otru, jāzina vaļsirdībai robežas, kad ir runa par sievietes godu . .. Mirušais tēvs man arvien mācīja, ka divi džentlmeņi, ja tiem vēl ir pieklājības apziņa, nerunā par tādām lietām, kādas jūs šoreiz interesē.

—  Nikolson, pamācības man nav vajadzīgas! Mēs šeit neesam virsnieku klubā. Mēs šeit esam divi vien, neviens nedzird, ko mēs runājam, un mēs drīkstam izskaidroties gluži vaļsirdīgi… Es gribu zināt un es zināšu, vai jūs esat bijis Nogalesa kundzes mīļākais!

—  Nē!

—  Jūs vēl liedzaties? Labi, tad es jums pavēlu parādīt vēstuli, lai varētu pārliecināties, ka es maldos.

—  Nemūžam!

Robertss paspēra soli uz priekšu, gatavs uzbrukt biedram, gatavs ar varu atņemt tam mēmo mīlestības pierādījumu. Leitnants viņu atturēja ar skatienu.

—   Netuvojieties man, Roberts!… Apdomājiet, ko jūs gribat darīt. . .

—  Ar to man pietiek Jūsu izturēšanās apstiprina visas manas aizdomas.

—  Un kaut arī jūsu aizdomas būtu pareizas? Vai man jums jādod norēķini par manām sirdslietām? Jūs gribat visu zināt? Jums nepietiek ar to, ka zināt tās sievietes vārdu, kuru es mīlu? Labi, es jums pasniegšu patiesību gluži siltu . . . Tiešām, es baudīju Nogalesa kundzes pretmīlestību. Ja sieviete saistīta ar tādu cilvēku, kāds ir viņas vīrs, tad viņai tiesības meklēt mīlu citur. Es viņu aizsargāšu pret visu pasauli un ikvienam aizliegšu nosodīt viņas rīcību … Ja jūs iejaucaties manās mīlestības lietās, lai man pārmestu manus darbus vai nosodītu šo nevainojamo sievieti, tad jūs maldāties, Roberts.. . Jūs esat zaudējis prātu . . . Patiesībā jūsu izturēšanās kopš manas ierašanās gandrīz rada tādu iespaidu, ka vientulība jums sakāpusi galvā . . . Ko nozīmē jūsu tieksme spēlēt cenzora lomu manā privātajā dzīvē?. . . Neviens aizbildnis tā neuzbruktu viņa uzraudzībai uzticētam jauneklim kā jūs man . . . Jums ir tiesības mani kontrolēt kā virsnieku dienesta pienākumu robežās. Bet jums nav nekādu tiesību tiesāt manas jūtas un piedzīvojumus sirdslietās.

—  Nikolson . . .

—  Ļaujiet man runāt. . . Man apnikusi jūsu tieksme bāzt degunu citu cilvēku mīlestības lietās . . . Jūs pats gribat, lai es uzlieku punktus visiem jūsu «i», tagad es to daru. Nogalesa kundze man raksta, ka viņa mani mīlot tāpat kā es viņu, un es ierosināšu šķiršanās prāvu, lai varētu viņai dot savu vārdu.

Nikolsona dedzība apstulbināja Robertsu. Iestājās draudīgs klusuma brīdis. Tad Robertss saslējās. Leitnanta pēdējais teikums viņu bija aizskāris dziļāk nekā viss pārējais. Viņš sarkastiski iesmējās un nicīgi noteica balsī, kurā izpaudās viss viņa niknums:

—  Vēlu laimi. . . Jūs precēsiet manu bijušo mīļāko!

—  Ko jūs teicāt?

—  Man liekas, es pateicu diezgan skaidri. . . Sī nevainojamā sieviete pirms jums piederēja man … Ak! Lūdzu, palieciet mierīgs . . . Katram sava reize uztraukties, mīļo Nikolson . . . Man šķiet, ka tas jūs sāk interesēt, un tādēļ atkārtoju: arī es mīlēju šo dāmu, kas jums, bez šaubām, raksta ļoti maigus vārdus vēstulē, kuru jūs tik greizsirdīgi glabājat kabatā . . . Jums pat ir tiesības prasīt sīkākus paskaidrojumus. Kas grib ierosināt kādas dāmas šķiršanās prāvu, tam jāzina, ar ko tam darīšana . . . Varu jums pakalpot. . . Pagājušo gadu es Londonā ar viņu piecus mēnešus izbaudīju visjaukāko mīlestības idilli. . . Arī es pazinu viņas vīru, šo kavalieri, kas pārtiek no virtuozas kāršu spēles . . . Vai arī jums viņš izbūra no kabatas dažus tūkstošus sterliņu mārciņu? Es mīlēju šo sievieti tāpat kā jūs . . . Tāpat kā jūs, es ticēju viņas uzticībai, godīgumam . . . Kāda ģeķība! Vienīgi tajā ziņā mēs nestāvam uz vienas pakāpes, ka jūs. . . jūs izbaudījāt tikai manas atliekas!

—1 Tā nav taisnība! . . . Jūs melojat! . . . Jūs to visu izdomājat aiz greizsirdības, aiz skaudības . . .

—  Nejēga! Vai jums liekas, ka citādi es būtu spēlējis muļķīgo cenzora lomu, kuru jūs nupat tik pareizi raksturojāt? Afganistānas saule man nav sakarsējusi smadzenes, varat būt gluži mierīgs .. . Sī sieviete man lika ciest tādas sāpes, kādas neesmu piedzīvojis, un tikai tādēļ jūs no manām lūpām dzirdējāt visus šos uzmācīgos jautājumus … Es gribēju izpētīt, kādēļ viņa man neatbild. Tagad to saprotu . . .

—  Varbūt jūs esat mīlējis Albu, bet jūs neesat bijis viņas mīļākais! Sarūgtinājums jums liek lielīties!

—  Sarūgtinājums? . . . Tad paskatieties . . .

Robertss ātri izrāva atslēgu saišķi un noliecās atvērt ceļasomu. Viņš pielika Albas ģīmetni Nikolsonam pie acīm un kliedza, nespēdams valdīties:

—  Vai to jūs pazīstat, aitasgalva? . . . Vai pazīstat? . . . Tā ir viņas ģīmetne — ar viņas veltījumu … Ja viņa arī jums tādu dāvinājusi, tad varat pats rast atbilstošu secinājumu . .. Viņa man to iedeva kādā mīlas reibuma vakarā, kaislīga saviļņojuma brīdī. . .

—  Beidziet! . . .

—  Ha! Ha! . . . Laikam jums arī tāpat? . . . Sievietes nedara to pašu, bet viņas atkārto. . . Mainās tikai dekorācijas. Manā laikā tas notika mazā buduārā Belgravijā. Ar jums — pie piramīdām. Tas iznāk vēl romantiskāk. Un tagad, naivais mīlētāj, kad jums sāk izgaist šaubas par manu vārdu patiesību, neaizmirstiet mani ielūgt jūsu gaidāmajās kāzās. Es jums tad varēšu dot vēl dažus visai derīgus padomus.

—  Ja mēs būtu civilā, Londonā, es jums sadauzītu seju, tā ka jūs pats sevi nepazītu.

—  Es jūs arī, ar lielāko prieku . . . Bet tagad mūsu privātā saruna beigusies, un no šīs dienas starp mums

nebūs citu attiecību kā vien dienesta darīšanās. Varat iet!

* « »

Tajā pašā dienā, pēc dažām stundām, kad Robertss strādāja kancelejā, Nikolsons, tikko pārnācis no forta ūdensvadu apskates, iegāja pie viņa. Viņš izņēma no kabatas lielu kancelejas parauga papīra loksni un sniedza Robertsam.

—  Kapteiņa kungs, atļaujiet iesniegt lūgumu mainīt dienesta vietu pēc paša vēlēšanās. Būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs to pēc iespējas ātrāk nosūtītu robežu apsardzības galvenajam inspektoram.

Robertss izlasīja īsā raksta saturu. Nikolsons lūdza, nenorādot noteiktus iemeslus, «pēc paša vēlēšanās» pārvietot viņu citā vietā, tajā pašā robežas apgabalā. Robertss paņēma spalvu, uzrakstīja labvēlīgu atsauksmi un, galvu nepagriezis, sausi atteica:

—  Jūsu lūgumu nosūtīšu parīt reizē ar pastu.

X

«Es vairs nevaru ciest šo cilvēku . . . Viņam jāaizbrauc, citādi nezinu, kas notiks …»

Sīs domas nemitīgi virpuļoja Robertsa galvā Nikolsona klātbūtne viņam neļāva mieru. Tagad viņš zināja visu, ko gribēja zināt. Stāvoklis bija skaidrs: no skaistās mīlestības nekas vairs neatlika, tikai bēdas, riebums, aizvainota patmīļa, briesmīgs apvainojums. Alba Nikolsonam vēl rakstīja, bet viņš, Robertss, jau otrā dienā pēc aizbraukšanas bija aizmirsts. Viņu kaislība bija pārvērtusies pelnos, viņa vēstules — nenozīmīgās frāzēs, viņa sirdi plosošie saucieni — tukšos vārdos bez atbalss.

«Sim cilvēkam jāaizbrauc . . .»

Sī slepenā vēlēšanās mocīja Robertsu. Viņš apsvēra, kādi panākumi būs Nikolsona nosūtītajam lūgumam mainīt dienesta vietu. Paies vēl daudz dienu.. . varbūt nedēļu, kamēr leitnants dabūs jaunu vietu . .. Ai, kaut nebūtu jāredz šis cilvēks, kas pazinis tās sievietes skūpstu saldumu, kuru viņš tā mīlēja. Kas zina, vai Albas klusēšana būtu tik pilnīga un nepielūdzama, ja viņas dzīvē nebūtu ienākusi jauna mīlestība? Ja nebūtu Nikolsona, varbūt viņa pamazām būtu atgriezusies pie Robertsa. Nikolsona parādīšanās viņas dzīvei pavēra jaunu ceļu. Un šis cilvēks bija šeit!

Disciplīnas nepielūdzamā stingrība viņus spieda ik dienas visur satikties.

Kad Robertss nenolādēja likteņa bardzību, kas bija tik nejūtīga pret viņa sāpēm, tad viņš simtiem reižu atcerējās atsevišķus teikumus, kurus bija pārmijis ar Nikolsonu dramatiskajā sarunā. Reizēm viņam modās visnejēdzīgākās iedomas. .. Vai Alba bija patiesa? Vai viņa apzināti bija līdzdalībniece liela mēroga krāpniekam, kas izmantoja savas sievas daiļumu, lai piespiestu viņas mīļākos ar to spēlēt kārtis un tādā ceļā iegūtu eksistences līdzekļus. Tomēr viņš atmeta šo domu kā pārāk neģēlīgu.

Visrafinētākā komediante nebūtu varējusi tik daudzus mēnešus viņa tuvumā spēlēt tik grūtu lomu. Viņas sajūsma, viņas burvīgie, nemākslotie žesti,— tas nevarēja būt māns! .. . Kurtizāne drīz parāda savu pērkamās sievietes dabu. Tas maigums, kādu Alba viņam izrādīja, bija pavisam citādas dabas. Alba nesēja skūpstus, lai pļautu bagātību.

Neviļus sargādams zudušās mīlestības piemiņu, Robertss nožēloja arī apvainojuma vārdus, kurus tas bija metis savam sāncensim sejā. Visvairāk viņš nožēloja, ka vispār ar viņu bija runājis par šo gadījumu, Niknuma apmātībā viņš bija atklājis savu noslēpumu .. . Lai otram atmaksātu par ļaunumu, kura dēļ cieta, Robertss apmētāja dubļiem vienīgo sievieti, kuru visu savu mūžu bija mīlējis. . . Nejēdzīgā atriebība, riebīgie vārdi, kurus nevajadzēja teikt! Sāpes viņam bija atņēmušas sajēgu, ja viņš bija atļāvies tik necienīgu atriebības veidu.

Reižu reizēm viņš aizklāja seju rokām un šausmās jautāja sev kā cilvēks, kas jūt, ka zaudē prātu:

«Vai tiešām vēl viņu mīlu, par spīti viņas ietiepīgajai un vienaldzīgajai klusēšanai? Man jāzina, man no savas sirds jāizrauj patiesība . . . Man jāatbild uz jautājumu: ja notiktu brīnums un viņa atnāktu pie manis tikpat skaidra kā sendienās, vai tiešām es tad uzkliegtu: «Ej projām! Es tevi ienīstu … tu man iedves tikai riebumu un naidu!» Vai es viņas samtaino acu spožumā redzētu tikai tā. . . otra vīrieša sejas atspulgu? Vai uz viņas kailajām rokām būs svešu skūpstu neizdzēšamās pēdas? Ja viņa pēkšņi atklātu kailu savu burvīgo ķermeni un ļautu to man — vai tad es sistu šo kārdinošo miesu, sodītu viņu par nepastāvību mīlā? Nē! … Es nespētu viņai iespļaut sejā savu naidu! Es nespētu no viņas atteikties … Es nespētu samīt dubļos to sievieti, kuru dievinu . . . Nožēlojamā vājība! . . . Man vajadzētu viņai teikt, lai viņa iet pie tā «otrā»,— bet īstenībā es būtu laimīgs, ja varētu viņu atkal apskaut. . . Atkal pieņemt viņu! . . . Vai es esmu prātu zaudējis? … Es esmu — nožēlojams lupata! Vai var vēl pieņemt sievieti, kura tā rīkojusies…»

Robertss veltīgi tā jautāja. Viņš neatrada atbildi. Viņš to mīlēja par daudz kaislīgi. Viņš Albu vēl par daudz mīlēja, lai varētu par viņu un par sevi skaidri spriest. Viņu plosīja greizsirdība. Naids pret Nikolsonu viņam liedza rast prātīgu slēdzienu. Pastāvīgi un neatlaidīgi atkārtojās viņa pārdomu vadmotīvs:

«Sim cilvēkam jāpazūd!»

* * *

Desmit dienas pēc tam, kad bija nosūtīts Nikolsona lūgums ar Robertsa parakstu, pienāca pa bezdrāts telegrāfu raidīta atbilde. Radiogrammai bija šāds saturs:

«Vecākais adjutants kapteinis Hendersons 4. forta komandantam.

Pagodinos ziņot, ka leitnanta Nikolsona lūgums pārvest viņu citā dienesta vietā pagaidām atstāts bez ievērības, jo pārvietojumi, tāpat arī atvaļinājumi, robežas ziemeļrietumu rajonā līdz turpmākajam noliegti. Rīt jūs saņemsiet šifrētu telegrammu ar robežapsardzības ģenerālinspektora instrukcijām plāna Nr. 14 steidzamai izpildīšanai. Pešavaras virskomisāra pēdējās ziņas vēsta par vaziru sacelšanos. Dumpis neapšaubāmi aizsniegs arī jūsu sektoru. Pirmie šāvieni sprāguši 5.00 no rīta Hiberas apkārtnē, Landihanas rajonā.»

Robertsa cerība bija iznīcināta. Viņš vēl skatījās telegrammā, kad ienāca Nikolsons, tikko atgriezies fortā pēc divpadsmit stundu ilgas rajona apgaitas. Ne vārda neteicis, Robertss viņam parādīja radiogrammu. Nikolsons neviļus iesaucās:

—  Esmu norīkots citā vietā?

—  Izlasiet!

Nikolsona sejā tūliņ atspoguļojās vilšanās. Viņš nosvieda telegrammu uz galda.

—  Man šo lūgumu vajadzēja iesniegt jau agrāk.

—  Protams!

—  Un te kļūst karsti.

—       Man šķiet, šie laupītāji mums uzbruks jau nedēļas beigās.

—       Klausieties . . . Mēs abi te esam vienīgie eiropieši. . . Es gribu zināt: vai gadījumā, ja mani nogalinātu, es varu paļauties uz jums, ka jūs nosūtīsiet manā kabatā atrastu vēstuli, kura adresēta .. .

Leitnants samulsis apklusa. Robertss sausi pabeidza:

—  Jūsu mātei? Jā!

—  Nē . .. De Nogalesa kundzei.

—  Tādā gadījumā neceriet uz manu palīdzību.

—  Tas ir jūsu pēdējais vārds?

—       Protams… Ja mani nošaus, es jums neko nelūdzu. Tāpat, ja uzbrucēji nogalinās jūs, neko negaidiet no manis.

Dzirdēdams Robertsa lēmumu, Nikolsons vairs nepūlējās. Viņš devās uz kancelejas durvju pusi. Tad, pēkšņi pagriezies, piebilda:

—       Ja sāksies kauja un mums abiem būs jāiet bojā, tad vismaz es varēšu papriecāties par to, ka jūs kritīsiet pirmais.

—       Pateicos . . . man labāk patīk mirt pēc jums, ja tikai nepietrūks ložu.

» » »

Nākamajā rītā pienāca apsolītās Kohatas štāba instrukcijas forta komandantam. Viņam uzdeva izpildīt visus plānā Nr. 14 paredzētos uzdevumus uzbrukuma atsišanai un forta aizsardzības spēju vairošanai — izsūtīt ložmetējnieku grupas priekšējās pozīcijās un komandēt pusrotu ar pārtiku un kara mantām blokmājas Nr. 9 apsardzībai — tā bija galvenā Ozīdas ielejas ieejā.

Robertss parakstīja rīkojumus, te pēkšņi ienāca subadars un jautāja:

—       Kapteiņa kungs, kā jūs pavēlat rīkoties ar pasta vezumu, kuram rīt jāaizbrauc?

—  Vezumu nesūtīs.

—       Bet vezumnieku vadonim ir steidzama vēstule, kuru leitnants Nikolsons tam šorīt iedeva. Viņš pat uzdeva sevišķi rūpēties, lai pastu nosūtītu nekavējoties.

—       Vai tā ir dienesta vēstule? Man brīnums par to, jo, cik zinu, man nekas nav iesniegts nosūtīšanai Kohatas iestādēm.

—  Nē, kapteiņa kungs. Man liekas, tā ir privāta vēstule.

—       Labi. Kad leitnants Nikolsons atgriezīsies no devītās blokmājas, palūdziet, lai viņš ienāk pie manis.

—  Saprotu, kapteiņa kungs!

Subadars aizgāja. Forta vārtos viņš satika leitnantu, kurš pašlaik izdarīja ieroču apskati.

—  Leitnanta kungs, vai jūs neaizietu pie kapteiņa?

—  Kādēļ?

—  Viņš ar jums grib runāt par rītdienas pārtiku.

—  Labi, iešu.

Nikolsons iegāja kancelejā un vēsi pasveicināja Robertsu. Tas viņam parādīja pasta maisu, kuru vezumnieks nupat bija atnesis. Maisā atradās dažas vēstules, kuras patanu kareivji sūtīja saviem vecākiem uz aizmuguri. Starp šiem sūtījumiem bija vēl balta aploksne ar Nogalesa kundzes adresi Kairā. Robertss paņēma šo vēstuli un sniedza to Nikolsonam, teikdams:

—  Ņemiet atpakaļ. Pasta vezums nekur nebrauks.

Nikolsons nevarēja valdīties aiz pārsteiguma un niknuma:

—  Kā? Jūs atceļat pasta nosūtīšanu?

—  Jā.

—       Ak tā . . . Saprotu, jūs negribat pieļaut, ka es rakstu «viņai». Tātad jūs esat atradis līdzekli, kā aizkavēt manu vēstuļu nosūtīšanu.

Robertss uzlūkoja savu palīgu.

—       Klausieties, vai tiešām jūs iedomājaties, ka es likšu uz spēles mūsu kareivju dzīvības šaurās aizās, jums par prieku,— lai jūs varētu nosūtīt savas mīlestības vēstules? Pēc jūsu domām, man jādzen briesmās piecdesmit cilvēki tādēļ, lai jūsu skaistā draudzene Kairā ātrāk saņemtu jūsu mīlestības apliecinājumus? Jūs esat prātu zaudējis.

—       Neizliecieties! Ja jūs mīlētu, tad jūs tik augstu nevērtētu jums padoto kareivju dzīvības. Savu dienesta uzcītību jūs izrādāt tikai tādēļ, lai man sagādātu nepatikšanas.

—       Aizliedzu jums runāt ar mani tādā tonī! Jūs negribat saprast, ka tagad pienācis nopietns brīdis un man vajadzīgi bez izņēmuma visi mani kareivji. Es gluži vienkārši izpildu savu komandanta pienākumu, uz laiku ierobežodams nevajadzīgu zaudējumu risku.

—  Tādā gadījumā es nosūtīšu radiogrammu.

—       Es jums kategoriski aizliedzu radiostaciju izlietot privātai korespondencei. Kaislība jums aptumšojusi prātu . . . Vai dzirdat? . ..

Abi virsnieki ieklausījās: tālumā atskanēja šāvieni.

—  Abzakeli!

—  Nē, zirami.

—       Vai jūs likāt ierīkot telefona sakarus no devītās blokmājas uz šejieni?

—       Jā, savienojums jau šorīt bija gatavs. Stieple izvilkta zem zemes.

Atskanēja telefona zvans. Telefonists no blakusistabas pasauca Robertsu:

—  Kapteiņa kungs . . . Jūs aicina no devītās blokmājas.

Robertss piecēlās. Pēc piecām minūtēm viņš ienāca

atpakaļ kancelejā un ar sarkastisku smīnu paziņoja:

—       Tā ir. Sācies uzbrukums . .. Ļoti žēl, ka, jums par prieku, nevaru nosūtīt kurjeru ar pastu. Ielieciet savu vēstuli kastītē. Varbūt tā pēcpusdienā sasniegs mērķi, bet varbūt arī to nekad nenosūtīs.

XI

Atkal iedegās cīņa pie visas ziemeļrietumu robežas.

Kopš Džons Buls bija pieņēmis savā apsardzībā Indijas pieejas no Hiberas puses, karastāvoklis šeit bija ikdienišķa parādība. Suleimana kalnu grēda, kas robainā, iesarkanā vītnē stiepjas paralēli Indas upes ielejai, jau trīs tūkstošus gadu kā vienaldzīga dekorācija noraugās šajās slepkavībās, aplenkumos, uzbrukumos, sīkās sadursmēs un traģiskās bēgšanās. Aleksandra Lielā karavīri mira uz tiem pašiem bīstamajiem kalnu ceļiem, kur vēlāk gāja bojā skitu strēlnieki, huņņu mežonīgie jātnieki, turkmēņu klejotāji, Lielo Mogulu senči un, kopš karalienes Viktorijas laikmeta līdz pat mūsu dienām,— Lielbritānijas impērijas kareivji. . .

Kaujas ap Kabulu afgāņu kara laikā, atkāpšanās no Kandaharas — šie varonīgie un traģiskie notikumi vēl nav izdzisuši no karavīru atmiņas virsnieku klubos starp Indas upi un Afganistānas robežu. Nesen tur valdīja miers — apšaubāms, nedrošs miers, jo jebkurš fanātisks mulla varēja ar kliedzieniem: «Allah ho ahbar!»—«Dievs ir dižs!»— iedvesmot musulmaņus, lai tie uzbruktu neticīgajiem, pārliecināti, ka viņus pašus neskars ienaidnieka lodes.

Starp Hiberu un Kvetu sākās kaujas. Visā frontē rībēja šauteņu zalves un dunēja lielgabalu grāvieni. Nāves simfoniju papildināja kalnainā apkārtne, kur Vāgnera dižais gars būtu redzējis valkīras ar vējā plīvojošiem matiem. Fortā Nr. 4 novietoti divi papildu bataljoni ar komandieri — pulkvedi. Robertss un Nikolsons ar saviem ļaudīm saņēmuši pavēli aizstāvēt blokmāju Nr. 9.

Tā ir kaut kas līdzīgs redutei, kalnam piekļauta, diezgan grūti aizsargājama, jo ziemeļu daļa atklāta šauteņu ugunij. Smilšu maisi — apšaubāms aizsegs pret naidnieka lodēm, kuras tēmētas no kalnu virsotnes ielejā. Ienaidnieki izkaisīti kalnos, kur tie pieci simti soļu atstatumā slēpjas aiz klinšu izciļņiem, īstās ērgļu ligzdās, kas tiem dod drošu patvērumu.

Abi virsnieki pārmaiņus dežurē jau piecdesmit dienas. Viņiem uzdots aizkavēt cilšu kustību, kuras gatavojas ielenkt fortu Nr. 4. Viņiem ir ūdens un pārtika diviem mēnešiem, bet munīcija — trim. Izredzes uz turpmāku pārtikas piegādi līdzinās nullei, jo 4. forta aizstāvjus ielencis ienaidnieks un katra karaspēka grupa, kas iedrošinātos iznākt klajā, būtu stundas laikā iznīcināta.

Sešpadsmitās dienas vakars . . . Robertss ar Nikolsonu, no sava mazā garnizona zaudējuši jau desmit kritušus un piecdesmit ievainotus, ēd gaļas konservus un sausiņus, kurus mērcē ar siltu ūdeni atšķaidītā viskijā. Kā arvien, ēzdami viņi klusē. Viņi runā tikai tad, kad tas dienestā nepieciešams. Viņi glabā sevī rūpes un cerības, ko radījis neapskaužamais stāvoklis un neskaitāmās draudošās briesmas. Kas rītu būs?

Viņi dzīvo pastāvīgās briesmās, kā automāti apzinīgi un rūpīgi pildīdami savu pienākumu. Bet kā vienā, tā otrā slēpjas līdzinieks, kas neaizmirst nāvīgo apvainojumu un naidu. Viņi vēl viens otram visļaunāko. Briesmīgā greizsirdība, par spīti savaldībai, viņus plosa kā mežonīga fūrija. Sevišķi nežēlīga tā ir Robertsam, jo viņa naidu pastāvīgi no jauna iededzina tā cilvēka klātbūtne, kas viņam mūžīgi atgādina piedzīvoto vilšanos. Ja viņš būtu viens, viņš reizēm aizmirstu nomācošos tēlus un iedomas. Bet pastāvīgā kopdzīve ar Nikolsonu viņam ik dienas sauc atmiņā zaudēto laimi, zudušos priekus, gaisušās cerības. Tās ir lēnas mokas, kas nekad nerimst, mokas, kuras izdomājis liktenis, vēl ļaunāks par aziātu bendēm, mokas, kuras pat spēcīgāko cilvēku var novest līdz nejēdzīgām, ārprātīgām tieksmēm.

Viņi ēd, viens otram pretī sēdēdami. Metas krēsla. Abi neskuvušies, apģērbs noputējis, sejas noguruma, rūpju un neziņas izmocītas. Viņi dala savā starpā sausiņus, ar kuriem jāiztiek pēc iespējas ilgāku laiku. Viņi izturas kā ieroču biedri, bet viņu skatieni ir glūnīgi kā diviem ienaidniekiem, kuri novēro viens otru. Subadars un virsnieka vietnieks, kas turpat aiz stūra kāri ēd «čupates», siera karašas, nenojauš kluso drāmu, kuru pārdzīvo viņu virsnieki.

—  Dzeramā ūdens mums pietiks sešdesmit dienām,— saka Robertss.— Mēs esam ielenkti, un tādēļ, sākot ar jaunnedēļu, mums ūdens patēriņu vajadzēs ierobežot līdz vienam litram dienā.

—  Jo labāk . . . Mēs nomirsim aiz slāpēm … Es izcietīšu mazliet ilgāk par jums.

—  Velns lai parauj!

Viņu klusos čukstus pastāvīgi pārtrauc šāvienu troksnis tālumā.

—  Ja jūs tiksiet ārā no šejienes, jums steigšus vajadzēs viņu apprecēt. Jūs taču zināt, cik viņa nepacietīga!

—  Roberts, jūs esat nelietis! . . .

Pēkšņi iedzimto apakšvirsnieks, kas apkalpo telefonu, kurš uztur sakarus starp fortu un blokmāju, izskrien no savas būdas un izbijies tuvojas virsniekiem.

—  Kapteiņa kungs . . . Forts vairs neatbild uz zvanu . . .

—  Būs bojāts jūsu aparāts.

—  Nē . . . Baidos, vai nav pārrauti vadi. .. Droši vien viņi rakušies zemē, meklēdami slepenu eju, un nejauši atraduši stiepli. Protams, tad jau viņi to veselu neatstāja.

Baiga vēsts! Patruļu sakari ar fortu pašreizējos apstākļos nav iespējami. Tagad blokmāja ir pilnīgi izolēta. Robertss noskatās Nikolsonā un pieceļas ar metāla šķīvi un glāzi rokās.

—  Neveicas… Es taisni šodien gribēju jums dot padomu piezvanīt uz Kairu.

Tad viņš ieiet savā nodalījumā. Bet viņš vēl kaut ko aizmirsis. . , Viņš pienāk Nikolsonam klāt un saka:

—  Šovakar es negulēšu līdz diviem naktī. Jūs dežurēsiet no diviem līdz deviņiem rītā.

—  Jā . . .

—  Vai smilšu maisi labi aizsargā mūsu kareivjus, kas aizstāv bīstamo kreiso stūri?

—  Nē. Trīs patanus lodes ievainoja aiz uzmetuma. Vajadzētu to pastiprināt.

—  Es pats naktī pielūkošu, lai to izdara.

* * »

Pulkstenis viens naktī. Robertss atkal vērīgi apskata visus aizsardzības līdzekļus. Pussagruvusī blokmāja nebūt nav ideāla pozīcija niknu ienaidnieka uzbrukumu atsišanai. Apcietinājumu apskate viņu lieku reizi pārliecina, cik bīstams viņu stāvoklis — sevišķi pēc telefona sakaru pārtrūkšanas ar 4. fortu.. . Līdz fortam četri kilometri. Tas ir par tālu, lai viņus varētu aizsargāt niecīgā kalnu artilērija, kura atrodas forta rīcībā. Turklāt apkārtnes reljefs tā kā tā neļauj tieši apšaudīt uzbrucējus, kas tuvojas blokmājai. Forta artilērija nespēj paralizēt vispārēju uzbrukumu šai pozīcijai.

No otras puses, gandrīz ik nakti sargi ziņo par bruņotu partizānu tuvošanos fortam tumsas aizsegā. Pataniem ir apbrīnojama redze: tumsā viņi redz kā kaķi. Acīmredzot galvenais spiediens vēršas pret 4. fortu, Ozīdas ielejas atslēgu.

Arī subadars neslēpa savas nojautas. Jau no paša aplenkuma sākuma viņš Robertsu brīdināja, ka abzakeli, klintīs un kalnu kraujās paslēpušies, būs diezgan gudri, lai nesāktu atklātu cīņu pirms blokmājas ieņemšanas.

—  Kapteiņa kungs, pagaidām mēs vēl varam atpūsties. Ja divu, augstākais, triju nedēju laikā no Kohatas nepienāks lieli pastiprinājumi, tad mūs noslaucīs no zemes virsas, blokmāju iznīcinās, un forta aizstāvju stāvoklis būs briesmīgs . . . Šonakt Bašam Alijam jāatgriežas pie mums. Viņš pastāstīs, kas notiek ienaidnieka pusē.

Taisni divos Nikolsons ierodas nomainīt kapteini. Robertsu sveicinot, viņš vienkārši saka:

—  Atnācu jūs nomainīt.. . Kas šeit notiek?

—  Nekas.

—  Vai Baša Alijs atgriezies?

—  Nē. Tiklīdz viņš pārnāks, pamodiniet mani, es gribu zināt, kādas vēstis viņš atnesis.

—  Es pavēlēšu jūs pamodināt.

Robertss atgriežas savā kazemātā — tajā vienīgais greznuma priekšmets ir šaura saliekamā gulta, kuru reizēm apciemo žurkas, peles un skorpioni. Viņam vajadzēja savu bagāžu samazināt līdz minimumam. Bet piecpadsmit dienās, kuras bija pagājušas kopš karaspēka daļas novietošanās blokmājā, viņš bieži nožēloja zināmās ērtības 4. fortā. . . Vajadzēja paciest. Aplenkums laikam tik drīz nebeigsies. Viņa pirmais pienākums — taupīt mazo garnizonu. Katram ienaidnieka lodes ķertam kareivim krītot, zuda viena šautene, kura varēja noderēt, draudošo uzbrukumu atvairot.

Robertss jau laidās miegā, kad atskanēja subadara sauciens:

—  Kapteiņa kungs, nupat ieradās Baša Alijs!

—  Vediet viņu šurp!

Subadars ienāca reizē ar izlūku. Robertss viņu draudzīgi sveicināja. Sim kamieļu dzinējam ar mirdzoši baltajiem zobiem vajadzēja būt jaunām ziņām. Kopš telefona sakari bija pārtraukti, blokmājas aizstāvji neko nezināja par savu stāvokli.

—  Priecājos tevi redzēt sveiku un veselu mūsu pajumtē, Baša Alij! Dievs tevi sargā.

—  Jā, kapteiņa kungs… Ar Allaha žēlastību . . .

—  Vai labas ziņas?

—  Ļaunas . . . Ļaunas . . . Tavam karalim un imperatoram būs grūti uzvarēt. . . Abu un Heidža nesen piedāvāja Kabulas emīram savu cilšu palīdzību . . . Vai saproti, ko tas nozīmē? . . . Abu un Heidžam starp Kandaharu un robežu ir trīsdesmit tūkstoši cilvēku, un puse no tiem bagātīgi apgādāta ar šautenēm un patronām. . . Viņi zvērējuši iegriezt krusta zīmi visu neticīgo vēderos, vienalga, dzīvu vai mirušu,— kas tiem nokļūtu rokās. Vai zini, ko nozīmē krusta zīme? Viņi ar handžaru pāršķeļ vēderu no pakrūts līdz dzimumorgāniem un šķērsām no viena gurna līdz otram . . . Viens divi — un darīts! . . . Tad viņi nelaimīgo uzšķērstu atstāj saulē guļot un pielūdz savu dievu … Ar Hamdihana piekritējiem emīra kalpi rīkojas citādi: tos viņi sasien, pakar aiz kājām un galvu iebāž vārošas eļļas mucā . . .

Baša Alijs ar redzamu prieku attēloja mocību veidus. Viņš uzsvēra sīkumus kā lietpratējs, kas prot pienācīgi novērtēt labi izdomātas zinātnes izsmalcinātību. Stāstu turpinot, viņa sejā atplaiksnījās pat drūms smaids.

—  Es nebrīnos par Abu un Heidžas spriedumu. . . Pirms trim gadiem viņi tā nomocīja manu mīļo, nelaimīgo jaunāko brāli. . . Trūkst vārdu, ar ko aprakstīt šo šausmu darbu! … Es tavai zemei nekalpoju par naudu, kuru saņemu par dienestu, bet lai atriebtos Abu un Heidžas uzpirktajiem slepkavām. Mans nabaga brālis nevienu nebija nonāvējis. Viņu atriebība bija briesmīga . . . Viņi to noslepkavoja kā ķīlnieku . . . Viņu, nevainīgu! Lai viņu dvēseles pūst cūku mēslos līdz mūžības galam! . . . Ha, ha! . . . Kapteiņa kungs, tai dienā, kad ieraudzīšu pirmo viņu gūstekni pakārtu aiz kājām ar galvu vārošas eļļas mucā, kad dzirdēšu tā vaidus, es pateikšos Dievam par viņa žēlastību . . .

—  Baša Alij, tu mani biedē!

—  Ai, kapteiņa kungs… Tu to nevari saprast… Es tev atnesu vēl otru ļaunu vēsti. . . Tas ir liels noslēpums, kuru Dievs man atklāja gluži negaidot. Ir zināms, ka krievi nosūtījuši Kabulas emīram divpadsmit lauku artilērijas baterijas ar instruktoriem. Runā pat, ka emīrs ar zelta stieņiem samaksājis četrdesmit tūkstošu sprāgstošu šāviņu vērtību. Tev nevajag brīnīties, kad pēc divām nedēļām pār tavu galvu sāks svilpt krievu lielgabalu lodes.

Sī ziņa Robertsam bija daudz svarīgāka par visām pārējām. Spīdzināšana Afganistānas mežonīgajās ciltīs diemžēl bija visai parasta lieta. Viņš zināja, kādas mokas sagaidīja nelaimīgos gūstekņus, kas palika ienaidnieka pusē. Bet krievu artilērijas un lielinieku instruktoru parādīšanās emīra pusē — tas bija notikums, kuram varēja būt daudz dažādu seku. Četri lauka lielgabali pie ielejas vārtiem — un viņa blokmāja, kas jau tagad tikko turējās, dažu stundu laikā pārvērtīsies gruvešu kaudzē.

—  Baša Alīj, tavs ziņojums, kaut arī ne visai noteikts un pāragrs, mums ir ļoti svarīgs. Tas katrā ziņā jāpaziņo fortam . . .

—  Fortam? . . . Tas nebūs viegli, kapteiņa kungs .. . Forts gandrīz pilnīgi ielenkts.

—  Bet ja tu apmestu līkumu pār Govs Galvu? . . . Sis kalns vēl nav ieņemts. Tu varētu nokāpt līdz Ziramas ceļam un no austrumu puses bez kādām lielām briesmām sasniegt cietoksni.

Baša Alijs apdomājās, apsvērdams uzdevuma grūtības.

—  Varu jau šonakt uzkāpt Govs Galvā. Tur paslēpšos visu rītdienu un pēc saules rieta iešu tālāk.. . Bet abzakeli bieži redzami austrumu ceļā.

—  Klausies . . . Pulkvedis, tagadējais forta komandants, tev par šo pakalpojumu samaksās simts rūpijas.

Baša Alijs vilcinājās. Robertss neatlaidās:

—  Turklāt tu labi zini, ka tu mums pakalpo ne vien šo simts rūpiju dēļ. Tu gribi mums palīdzēt, lai mēs ātrāk iznīcinātu Abu un Heidžas laupītājus, nogalinātu daudzus tūkstošus ienaidnieku un pamestu viņu ķermeņus plēsīgiem putniem par laupījumu .. . Baša Alij, tas vairāk vērts nekā viss Nizamas zelts un Pendžabas dārgumi kopā.

Afgāņa acis staro. Robertss atradis taisni tos vārdus, kas viņu spēj pārliecināt. Kamieļu dzinējs jau redz angļu ložmetēju nopļautās ienaidnieka hekatombas. Viņš redz visapkārt izmētātus, neapraktus, izsalkušu, plēsīgu putnu līko knābju apgānītus, suņu plosītus sava brāļa slepkavu līķus. Viņš apņemas uzdevumu izpildīt.

— Vari paļauties uz mani, kapteiņa kungs . . . Lai viņi sprāgst kā smirdoši rāpuļi, lai cūkas apēd viņu sirdis . . . Dod man vēstuli cietokšņa komandantam, kapteiņa kungs.

XII

Kauja sākas. Pastiprinājumi no Indijas jau ceļā. Visa ziemeļrietumu armija satraukta kara stāvoklī. Mobilizētas arī Lahoras un Merutas divīzijas, tās pakāpeniski pārvietojas Naušeras, Pešavaras un Kvetas virzienā.

Bet 4. forts jau pilnīgi ielenkts. Arī 9. blokmājas apkārtne ieņemta no visām pusēm. Robertsa rīcībā ir tikai mazs garnizons, simt sešdesmit cilvēku. Viena daļa no tiem rezervē stāv blokmājā, otra atrodas lielā steigā ierīkotos ierakumos. Nav mākslīga aizsega pret draudošo uzbrukumu. Ievainotos kā nebūt apkopj jauns pulka ārsts, «Indijas Ārstu Vēstneša» līdzstrādnieks, kādā kazemātā, kas viņus pasargā no saules un artilērijas uguns.

Robertss un Nikolsons ar ataugušām bārdām atgādina kuģa avāriju pārcietušus ceļiniekus, kas izmesti neapdzīvotā salā. Nedrīkst ūdeni tērēt, lai nomazgātos. Vispirms jādomā par ievainotajiem, tad — par slāpju dzesēšanu.

Abi pretinieki vairs neapmainās dzēlīgām frāzēm. Vairs nav nežēlīgo piezīmju, kodīgā sarkasma . . . Viņu naids ir mazliet rimis. Vecām lietām vairs nav tāda nozīme. Vakarējās ķildas, kaut nesenas un vēl neaizmirstas, tagad liekas kā teiku pasaules miņas. Cīņa par dzīvību visu citu atbīda sānis. Par katru cenu jāaizstāv karoga gods, kuru apdraud satracinātas, asinskāras ciltis. Robertsam reizēm aizlido garām lodes, un viņa galvā kā zibsnis atplaiksnās doma:

«Kaut tā būtu ķērusi viņu un viņš paliktu šeit mūžīgi!»

Reiz lode izurbās cauri Nikolsona piedurknei un atsitās aiz muguras sienas apmetumā. Viņš aptaustīja caurumu drēbē — un tai pašā momentā ar ideālu noteiktību atcerējās Robertsa vārdus:

«Apsveicu! . . . Jūs precēsiet manu bijušo mīļāko!»

Ja Nikolsons būtu varējis darīt brīnumus, tad viņš lodei pēc atsitiena liktu ieskriet Robertsam galvā. Uz dažām minūtēm atkal pamodās pagātne. Viņš skaidri atcerējās briesmīgos vārdus, kurus viņi tovakar bija apmainījuši: «Sī nevainojamā sieviete pirms jums piederēja man! Jūs izbaudījāt tikai manas atliekas…»

Pēkšņi briesmīgs grāviens: piecdesmit metrus no ierakumiem plīsa četri šāvieni. Patani ir pārsteigti. Abi virsnieki jau sen to paredzēja, jo Baša Alijs viņus bija laikus brīdinājis.

Pienāca Robertss ar tālskati. Viņš iesānis pašķielēja uz Nikolsonu.

—  Nu, lūk, tā ir!

Nikolsons, galvu nepagriezis, atbildēja:

—  Sie nelieši tūliņ izlabos tēmējuma kļūdu.

—  Tas nekas! , . . Jūs neesat bijis vācu karā! Tur, pie Sommas un Ipras, bija pavisam citāda apšaude! . . .

Atkal sprāga četri šāvieni — mazliet tuvāk. Nākamie krita blokmājas mazajā iekšējā pagalmā. Apšaude ilga divdesmit minūtes. Trīsdesmit ievainoto un kritušo. Daļa sienu sagāzās. Sagraušanas darbs bija sācies. Kad pār zemi nolaidās nakts, blokmājas viena daļa jau bija iznīcināta.

* * *

Baša Alijs, atgriezies no cietokšņa, nodeva Robertsam pulkveža instrukciju, kurā bija starp citu šāda pavēle:

«Sī mēneša 8. dienā, ap pīkst. 3 no rīta, tiklīdz ieraugāt pie debesīm baltu raķeti, uzsāciet pretuzbrukumu leitnanta Nikolsona vadībā.

Pretuzbrukumu nolūks:

1.   Sacelt trauksmi jūsu aplencēju ciltīs, kuras nezina jūsu kareivju patieso skaitu.

2.   Nodarīt tiem pēc iespējas lielākus zaudējum.us.

3.   Sagādāt man iespēju izmantot aplencēju jukas, lai pabeigtu forta pieeju nostiprināšanas darbus ziemeļrietumu pusē.

Pagaidām man pietiks ar divpadsmit stundu reidu. Pēc operācijas pabeigšanas leitnantam Nikolsonam jāatgriežas blokmājā.

Lūdzu darīt visu iespējamo, lai uzbrukums būtu veiksmīgs, nevājinot tomēr jūsu pozīciju pretošanās spējas.»

Noteiktajā dienā trijos no rīta, pēc tam, kad naidnieks iepriekšējā vakarā, krēslai metoties, bija pārtraucis šaušanu, Nikolsons ar sešdesmit drosmīgiem pataniem, kas priecājās, ka viņiem būs jākāpj kalnos un jāsāk viņiem tik parastā partizānu cīņa, gaidīja norunāto signālu. Robertss ar subadaru, kas labi pazina visas takas, kuras veda uz fortu, viņam sīki izskaidroja, kādu ceļu iet, lai nemanot tiktu garām ielencējiem un ar lielākām panākumu izredzēm veiktu bīstamo operāciju.

Nakts bija tumša un izdevīga paredzamajai ekspedīcijai. Pēkšņi cietokšņa pusē zvaigžņotās debesis atmirdzēja gaišas.

—  Raķete . . .— Robertss teica.— Varat doties ceļā.

Ne vārda neteicis, pat nepaskatījies uz priekšnieku,

Nikolsons pirmais izgāja ārā. Aiz viņa sastājās kareivju vads.

Pēc divām stundām subadars pamodināja Robertsu.

—  Kapteiņa kungs, atgriezies tas cilvēks, kam vajadzēja uzturēt sakarus starp mums un leitnanta nodaļu. Līdz šim viņi nav izšāvuši nevienu šāvienu un pašlaik atrodas apmēram pusotra kilometra no forta. Viņi drīz no aizmugures apies kādu abzakelu grupu, kas slēpjas aiz klintīm. Viss norit labi. Man liekas, jūs priecāsieties, ka leitnants Nikolsons jau tik daudz panācis.

—  Jā . . . jā . .. Ļoti priecājos . . . Ļoti priecājos . . .

Rīts pagāja bez sevišķiem notikumiem. Katru sagrautās

blokmājas daļu izmantoja par paslēptuvi. Robertss lika izrakt apakšzemes eju no galvenā kazemāta uz apsardzes ierakumiem. Ap pulksten četriem pēc pusdienas šauteņu šāvieni, kas reižu reizēm atskanēja ielejā, kļuva arvien biežāki. Pēc tam sāka stiprāk šaut arī lielgabali, un šim troksnim pievienojās nejaukie ložmetēju tarkšķi. Robertss saprata, ka Nikolsona operācija norit pilnā gaitā.

Viņš aizdedzināja pīpi, vērīgi ieklausīdamies katrā dzirdamajā troksnī. Kamēr šautenes sprēgāja, viņa smadzenēs neviļus pazibēja doma: «Un ja nu kāda no šīm lodēm nonāvētu Nikolsonu?»

Klusums viņa sektorā Robertsam izraisīja nemierīgas pārdomas. Viņš jautāja sev, vai viņā mostos žēlums, ja pēc dažām minūtēm kāds patans paziņotu, ka Nikolsons kaujā kritis? Vai viņu tomēr neuztrauks tas, ka zudis kaujas biedrs, ar kuru viņš bija dalījies visos trūkumos un kara laika grūtībās, kurš nēsāja to pašu formastērpu, ko viņš, un tāpat kā viņš aizstāvēja kopējās tēvijas karogu. Domās viņš meklēja atbildi uz šo jautājumu. Bet starp pašreizējiem apstākļiem un atbildi iegūlās kāda ēna — neatlaidīga un neatvairāma. Kinematogrāfa operatori cenšas realizēt šādas parādības, netveramus motīvus izveidodami skatāmos tēlos. Māksla apmāna cilvēku dvēseles .. . Šoreiz Robertss to pašu novēroja uz atmiņu ekrāna . . . Atmiņas par Albu noslāpēja raizes par Nikolsona likteni. Robertss atzina, ka slepenajam jautājumam, kuru viņš pats sev uzdeva, var būt tikai viena atbilde: leitnanta liktenis viņam bija tikpat vienaldzīgs kā jebkura dumpinieka, kurš slēpjas kalnos, dzīvība vai nāve.

Lūkodamies īstenībai tieši acīs, viņš lieku reizi pārbaudīja briesmīgo patiesību: var ienīst savas rases cilvēku, var savam ieroču biedram vēlēt nāvi, un otrādi, var šaut gluži mehāniski, bez kāda naida, nepazīstamus cilvēkus, kurus ienīst nav nekāda iemesla. To viņš bija novērojis jau pasaules kara laikā. Vācieši, franči, angļi asiņainā slaktiņa ceturtajā gadā nokāva cits citu bez kāda naida — bija atlikusi vairs tikai kara psihoze, kurai nebija nekāda sakara ar īstu naidu. Disciplīnas dzelzs knaiblēs, kas neatļāva domāt, civilizēti ļaudis sēja ap sevi nāvi nevis aiz pārliecības, bet ierastas kārtības dēļ. Tie, kas kara pirmajās nedēļās metās cīņas drūzmā, lai piedalītos «svaigā un patīkamā pastaigā», entuziasti ar baltiem cimdiem rokās, kuri pielādēja šautenes ar varoņu sajūsmu, atdeva savas vietas Nāves ierēdņiem, kas cits citu nokāva galvenokārt tādēļ, lai paši nekristu.

225

Izeras ierakumos vai pie Arasas jaunais leitnants, paņemdams kāda sava kareivja šauteni, lai parādītu savu

8—23

šaušanas mākslu, un tiešām nošaudams kādu neuzmanīgu vācieti, bieži iedomājās:

«Kādēļ to izdarīju? Sis drošais puisis nemaz nebija mart ienaidnieks. Viņš nekad savā dzīvē nav tīkojis man kaitēt vai darīt man ko ļaunu. Un tomēr arī viņš būtu mani nošāvis, ja es būtu izbāzis galvu no ierakumiem, tāpēc ka mūs abus aizrāvis viena un tā paša milzu mehānisma zobrats. Ja es vai viņš, padodamies veselajam saprātam, pēkšņi noliktu ieročus un atgrieztos, es — Londonā, viņš — Berlīnē, un paziņotu, ka bez iemesla vairs negribam šaut viens otram, tad mūs tiesātu mūsu pašu ieroču biedri, mūs notiesātu līdzpilsoņi un tiesneši, kas mums liek karot tādēļ, lai galu galā mēs saprastu, ka mums nav par ko karot.

Tas ir visnejēdzīgākais bruņotu tautu karā. Senāk, kad karaļiem bija personīgas ķildas, tie cīnījās ar algotiem karakalpiem, kuriem maksāja naudu par viņu savstarpējo apkaušanos. Tas bija pilnīgi loģiski. Bet, kopš dzimusi svētā «demokrātija», personīgu ķildu vairs nav. Pamatojoties uz vairāk vai mazāk svarīgiem ekonomiskiem vai finansiāliem motīviem, valstu valdošās aprindas, izlietodamas visstiprāko indi pasaulē — presi —, saindē simtiem miljonu ļaužu prātus, apbruņo veselas tautas un liek tām mežonīgā niknumā iznīcināt citai citu.

Rezultātā nokļūstam tādā stāvoklī, ka man pretī nostājas citādā formā ģērbts svešinieks, kuru pienākums man liek nokaut, lai gan normālā situācijā viņš man būtu pat ļoti simpātisks,— kaut arī man būtu daudz svarīgāki iemesli nokaut Smitu, kas pirms kara centās mani izputināt, vai Braunu, manu priekšnieku dienestā, kurš mani

pastāvīgi kaitina un sadusmo.»

* * *

Robertss vēl smēķēja. Šauteņu zalves neapklusa. Spalgie šāvieni tālu atbalsojās kalnos. Viņš domāja:

«Kam vajadzīgs karš? Vai tiešām nepietiek ar katras tautas iekšējiem naida motīviem, ar noziegumiem un atriebības aktiem starp vienas tautības ļaudīm, lai piepildītu Moloha asiņaino rīkli?» ' Viņam likās, ka redzētu milzīgu briesmoni, kas, ļauni smiedamies, soļo pār kritušo līķiem un gaida jaunas hekatombas. Tad parādība izgaisa, un tur, tālumā, saulrieta asiņainajā mirdzumā, viņš šausmās ieraudzīja neizmērojami lielu Albas seju — tādu, kāda tā izskatījās Kairas ģīmetnē. Viņa smaidīja — tas bija lepns un nicīgs smaids, kas ņirgājas par naivu mīlestību, par cilvēku, kurš ticējis sievietei. Aizvainotā patmīlība, apsmieta mīlestība, saldkairas atmiņas — tas viss sajuka kopā Robertsa sāpju izmocītajā sirdī. Viņš apvainoja sāncensi, juzdams dziļu sarūgtinājumu un neliekuļotas sāpes. Viņš dusmojās uz Albu, it kā viņa arī tagad visu laiku viņu pieviltu ar kādu citu. Varbūt tā bija vēl ļaunāk. Ja viņš būtu tur, viņš vēl varētu aizstāvēties, cīnīties ar viņas neuzticību. Bet katastrofa notika tajā laikā, kad viņš, Robertss, mocījās, rakstīdams nevajadzīgas, varbūt pat pazemojošas vēstules, sāpju pārpilnu sirdi cīnīdamies ar izmisumu.

Tabakas dūmos viņš jau redzēja Nikolsona nāvi — viņš to noskatījās ļauni, bez kāda žēluma. Ja liktenis lēmis, ka viņam jākrīt šī uzbrukuma laikā, tad lai viņa liktenis piepildās. Robertss noklausīsies laimīgā sāncenša nāves ziņu vienaldzīgi. Patiesībā tā būs tikai liekuļota vienaldzība — pieklājības dēļ, sirds dziļumos viņš apzinājās, ka

Nikolsona nāve sagādātu īstu gandarījumu.

♦ * *

Uznāca nakts. Vēl neviens neatgriezās. Subaoars, kas novēroja ierakumus, atnāca pa izrakto eju pie Robertsa.

—  Kapteiņa kungs, šo nokavēšanos vairs nevar saukt par normālu . . . Karaspēka daļas uzdevums jau sen veikts.

—  Jā. Viņiem jau sen vajadzēja būt atpakaļ.

Subadars vilcinājās. Tad viņš teica:

—  Vai neizsūtīt patruļu viņus uzmeklēt?

Robertss pavērās subadarā.

—  Cik cilvēku?

—  Varbūt divdesmit. . .

—  Vai jūs esat prātu zaudējis? . . . Jums šķiet, mēs te esam tik stipri, ka bez pūlēm varam no urēties pozīcijās'' Jūs gribat, lai sūtu drošā nāvē kareivju grupu, kura varētu aizsargāt ierakumus? Varbūt rit pat ienaidnieks dosies vispārējā uzbrukumā mūsu blokmājai. Mums pretī stāv divi vai tris tūkstoši abzakelu, kuri vērsīs savus lielgabalus pret fortu. Pagaidām viņi taupa munīciju, cerēdami saņemt mūs kailām rokām. Toties cietoksni viņi apšaudīs pamatīgi. . . Nē, aizgājušo labā mēs tiešām nekā nevaram darīt.

Robertsa slēdzieni bija pareizi. Vajadzēja gaidīt. Nokavēšanos varēja izskaidrot kaut vai ar ievainoto pārnešanu uz muguras. Ap vienpadsmitiem vakarā, kad kapteinis, subadara pavadīts, apstaigāja pozīciju, kāds ložmetējnieks pavēstīja jaunu ziņu:

—  Uz mūsu pusi lēnām nāk ievainotais Viens no mūsējiem!

Robertss izsūtīja ievainotajam pretī kareivi. Kad viņu atnesa un noguldīja kazemātā, ārsts konstatēja, ka viņam ievainota kāja. Viņam bija stiprs drudzis, un viņš atkārtoja, ka gribot runāt ar blokmājas komandantu. Robertss ar subadaru piegāja viņam klāt. Viņiem ļoti gribējās zināt, kas noticis ar izsūtīto karaspēka nodaļu.

—  Kapteiņa kungs . . . Patronu lielāko tiesu mēs izšāvām dumpinieku aizmugurē. Ai! Tas bija brīnišķīgi, kapteiņa kungs! . . . Bet tad atkāpjoties . . . Neklājās labi. . . Mūs pamazām ielenca . . . Mahmudu un Mudamiru nošāva man līdzās, vienu jūdzi no šejienes . .

Ievainotais ilgi elsoja, līdz atguva spēkus, un turpināja pavisam klusi:

—  So brūci kājā es dabūju, no Govs Galvas lejā kāpjot. . . Bet es baidījos tikai par to, vai varēšu atvilkties līdz šejienei. . .

—  Ievainotos viņi, protams, nobeidz?

Patans nenoteikti atmeta ar roku . . . Tad viņš teica:

—  Abu un Heidžas ļaudis strādā labi!

Roberts apklusa. Beidzot viņš tomēr jautāja:

—  Un leitnants Nikolsons?

—  Kapteiņa kungs, es viņu pēdējo reizi redzēju pirms kādām sešām stundām . . . Mēs ar seržantu Zangi Haku kāpām vada kreisajā spārnā. Nezinu, kas ar leitnantu noticis.

Ārsts gatavojās slimniekam mazgāt brūci, un Robertss ar subadaru izgāja ārā. Iedzimto virsnieks izskatījās noraizējies.

—  Vai tikai leitnants Nikolsons nebūs kritis? . . . Sie nelieši pa gabalu pazīst mūsu virsniekus.

—  Kādēļ jūs domājat, ka viņš kritis? . . . Viņš pārnāks vakarā reizē ar citiem ekspedīcijas dalībniekiem, kas vēl dzīvi.

—  Lai Dievs uzklausa jūs, kapteiņa kungs!

Pagāja divas stundas. Sargi veltīgi pētīja tumsu. Nekā nevarēja ieraudzīt. Robertss stājās uztrauktā subadara vietā sargpostenī.

—  Nevar būt, ka šis ievainotais vienīgais no visas ekspedīcijas palicis dzīvs . ..

—  Nē . . . Bet pagaidiet — skatieties . . . Man šķiet, tur redzami daži mūsējie. . . Viņi nāk atpakaļ.

Robertsam bija labas acis, un viņš ieraudzīja, ka apmēram simts metru atstatumā kādi divdesmit patani rāpus līda uz blokmājas pusi. Tie nebija ievainoti. Starp viņiem bija arī kāds instruktors, kurš steidzās kapteinim ziņot:

—  Kapteiņa kungs, es jums atvedu visus, kas vēl dzīvi. . . Atpakaļ nākot, mēs cietām lielus zaudējumus . . . Ai, kas tā bija par atkāpšanos! . . . Brīnums, kā mēs izglābāmies! . . . Man ļoti žēl: man jums jāziņo, ka leitnantu Nikolsonu šorīt ap astoņiem netālu no manis ievainoja. Lode viņu ķēra krūtīs. . . Mēs viņu nesām kādus simts metrus . . . Bet tad krita divi no tiem, kas viņu nesa . . . Gribēju viņu nest uz muguras viens. Bet viņš man pats pavēlēja, lai liekot viņu zemē, salasot visus, kas vēl palikuši dzīvi, un nakts tumsā atkāpjoties, jo dienā ienaidnieki, aiz klintīm paslēpušies, būtu mūs visus apšāvuši. Negribēju klausīt, bet leitnants teica: «Es jums oficiāli pavēlu . . . Ejiet!»

Robertss un subadars uzmanīgi klausījās patana stāstā.

—  Un tad?

—  Mēs devāmies tālāk. . . Mums vajadzēja mest lielu līkumu uz ziemeļiem no Govs Galvas,— citādi mēs būtu iegājuši taisni dumpinieku ligzdā . . . Kapteiņa kungs . .

Patans sāka runāt klusāk. Viņš piebilda:

—  Man vajadzēja klausīt.. . par oficiālo pavēli vēl nebūtu nekas. .. bet mans biedrs Bostans ieraudzīja tumsā divus abzakelus, kas mocīja kādu ievainoto. . . Mēs uz labu laimi izšāvām uz to pusi, no kuras skanēja kliedzieni. Bet es baidos .. . baidos par leitnanta Nikolsona likteni.

Patans apklusa. Klusumu, kas ietvēra šos trīs vīriešus, darīja smagu vārdos neizteiktās bailes. Subadars pirmais sāka runāt:

—  Kapteiņa kungs, vai zināt, ko tas nozīmē?

Robertss atbildēja ar nepacietīgu mājienu:

—  Tikpat labi kā jūs.

Subadars lūkojās draudu un baismu pilnajā nakts tumsā. Patanu instruktors ar netīro roku noslaucīja sviedrus. Robertss savilktām dūrēm klusēdams pagriezās pret Govs Galvas tumšo siluetu. Klusums izvērtās neciešams. Subadars pusčukstus teica:

—  Varbūt izsūtīt patruļu, kādus četrus kareivjus?. ..

Viņš iedrošinājās paskatīties uz komandantu, kurš

tumsā stāvēja kā sastindzis, ārēji vienaldzīgs, noslēdzies pret visu pasauli. . . Viņš jau gribēja priekšlikumu atkārtot, kad kapteinis pēkšņi pagriezās pret viņu un teica balsī, kas necieta ierunas:

—  Nē. Jūs nesūtīsiet patruļu .. . Jums vajadzīgi visi mūsu atlikušie kareivji. . .

To izteicis, viņš pieliecās, aplūkoja subadara patronu somu, paņēma divdesmit revolvera patronas un papildināja savu krājumu . .. Tad viņš patanam pavēlēja atnest septiņas rokasgranātas.

Subadars izbrīnījies vēroja komandantu. Robertss vienkārši atteica:

—  Es pats iešu meklēt leitnantu Nikolsonu.

XIII

Robertss gāja meklēt cilvēku, kuru pats tā ienīda. Viss apvainojums, visi ļaunākie lāsti izgaisa kā dūmi, kad viņš iedomājās, cik briesmīga nāve sagaidīja ievainoto, kas bija pamests viens naidnieku vidū.

Ar revolveri rokā, sagatavojies ik bridi sastapties ar mocītājiem, viņš sāka kāpt kalnā. Visapkārt valdīja tumsa, taču nakts nebija tik melna, ka nevarētu saskatīt priekšmetu kontūras. Jo tālāk viņš gāja, jo labāk acis aprada ar tumsu. Viņš zināja ceļu, pa kuru gājusi Nikolsona rota. Pirms kara sākuma viņš vairākas reizes bija apstaigājis apkārtni un tagad nevarēja apmaldīties. Nakts bija klusa. Šautenes klusēja Viņš rāpās, kā plēsīgs zvērs rāpjas džungļu biezoknī. Acis urbās tumsā, un ausis uztvēra visklusākos trokšņus. Reižu reizēm viņš apstājās — vai nebija dzirdams kaut kas aizdomīgs? Viņš baidījās no pēkšņa uzbrukuma aiz muguras un no satracinātu dumpinieku pēkšņas parādīšanās tumsā.

Tad viņš kalna otrā nogāzē, starp akmeņu kaudzēm, ierauga nekustīgu cilvēka ķermeni. Tas ir viens no kritušajiem pataniem. Lai labāk varētu to redzēt, lai pārliecinātos, vai tas tiešām miris, viņš pielīda tuvāk un, šausmās saraudamies, ieraudzīja, ka asiņainajai galvai nogrieztas ausis un deguns . .. Pārgriezts arī haki krāsas formastērps. Viņš neiedrošinās skatīties, bet arī tāpat uzmin, cik briesmīgi apgānīts nelaimīgais gūsteknis. Apdomājot redzēto, viņam pārskrien tirpas. Marodieri strādā labi! Viņi zina, ka uz ceļa, pa kuru gājusi rota, tiem būs palicis vēl daudz laupījuma. Ievainoto Nikolsonu varbūt sagaida tāds pats liktenis.

Viņš iet tālāk, savilktām dūrēm, saltiem sviedriem uz pieres. Viņu moka bailes, ka gājiens būs veltīgs — viņš aizies par vēlu. Govs Galvas austrumu nogāzē ir neskaitāmi pauguri, klinšu gropes, kas šķērso ceļu. Te kājas iegrimst muklās smiltīs, te atkal jārāpjas apkārt akmeņu kaudzēm. . . Viņš skatās pa labi un pa kreisi no kalnu takas . . . Atkal kāda patana līķis ceļmalā, ar galvu uz leju, rāda viņam ceļu.

Viņš apstājas, lai paskatītos pulkstenī. Fosforescējošās šautras rāda pāri vieniem. Līdz rītausmai viņam atliek tikai trīs stundas, un pa šo laiku viņam jāatrod Nikolsons un, ja tas vēl būtu dzīvs, jāaizved atpakaļ uz blokmāju.

Viņš dodas tālāk. Pēkšņi viņu apstādina gārdzieni. Starp akmeņu kaudzēm gārdz nabaga nomocīts patans. Robertss viņam nekā nevar palīdzēt. Viņam jāatstāj patans likteņa varā un jāturpina meklēšana. Jāsteidzas, lai nezaudētu dārgo laiku.

Pēkšņi aiz liela klintsbluķa, kas viņam šķērso izeju no aizas, viņš skaidri izdzird metālisku skaņu. Tuvumā kādam jābūt! Viņš bezgala uzmanīgi uzrāpjas uz klints un, no sāniem skatoties, ierauga divus nemierniekus, kas noliekušies pār kādu cilvēku, kurš izplestām rokām guļ zemē. Ko viņi dara? Kas ir šis ievainotais? Robertss skatās, cenšas uzminēt viņu kustības.

Viņi ar garu nazi pārgriež ievainotā svārkus . . . Robertss pievirzās tuvāk un skaidri ierauga Nikolsona kaujas tērpu . . . Leitnants guļ ievainots, nemaņā. Abu un Heidžas vīri gatavojas izpildīt Bašas Alija aprakstīto ceremoniju . . . Krusta zīme vēderā! Robertss bezgalīgā niknumā nolec no klints un divu metru atstatumā ar pistoli nošauj abus dumpiniekus. Tad viņš noliecas pār ievainoto un čukst:

—  Nikolson! . . . Nebaidieties … Es esmu šeit.

Ievainotais nesaprot. Viņš vāji reaģē uz Robertsa vārdiem. Viņš tikai vaid, nespēdams ne vārda izteikt. Robertss atveldzē viņam lūpas ar ūdeni un saka:

—  Es jūs aizvedīšu mājās … Ja es jums darīšu sāpes, par to nekas . . . Mums jāsteidzas: te daudz marodieru.

Ar labi trenēta cīkstoņa spēku Robertss paceļ ievainoto un uzveļ sev mugurā, sakrustodams viņa rokas sev pie krūtīm. Jāizlaužas atpakaļ, atkal jāuzkāpj Govs Galvas virsotnē, jāiziet cauri šim aizu un plaisu labirintam . . . Robertss saliecies soļo uz priekšu. Ievainotais nav viegls. Bet tas jāaiznes līdz galam. Robertsa kreisā roka satur uz krūtīm Nikolsona abas rokas, lai viņš nekristu atpakaļ. Robertss ejot baidās, vai viņa šāvieni nav saistījuši laupītāju uzmanību . . .

Kad viņš gandrīz aizsniedzis kalna galotni, no pēdējās aizas pēkšņi parādās trīs ēnas. Viņš pielādē revolveri. Viņa sirds sažņaudzas bailēs. Viņš veltīgi nospiež revolvera mēlīti — kļūme! Viņam nav citu aizsardzības līdzekļu, tikai . . . Viņš noliek ievainoto zemē, izvelk vienu rokasgranātu un sviež. Granāta sprāgst un nogalina divus dumpiniekus. Trešais nozūd . . . Robertss atkal uzveļ Nikolsonu uz pleciem un dodas tālāk.

No kalna lejup iet vieglāk — par laimi —, jo viņam jau sāk zust spēki. Viņš jau smok zem leitnanta svara. Viņš arvien lēnāk kāpj lejup uz blokmājas pusi. Viņam jau pietrūkst elpas, viņš klūp pār akmeņiem. Tālumā, austrumos, debesis jau krāsojas sārtas .. . Ausma tuvojas. Lai tas maksātu ko maksādams, viņam jāsasniedz blokmāja, pirms viņus ierauga abzakeli, kas slēpjas nepilna kilometra attālumā.

Pēkšņi no pustumsas iznirst subadars. Viņš iesaucas:

—  Ā, kapteiņa kungs! … Es vairs nevarēju paciest nemieru .. . Tātad jums izdevās viņu atrast?

—  Jā . . . Palīdziet man viņu nest.. . Mums vēl jānoiet puse jūdzes .. . Iesim ātrāk, citādi pirmie saules stari mūs nodos.

Viņi dodas uz priekšu, nesdami ievainoto, kas zaudējis samaņu. Robertss tikko turas kājās. Tumsa pamazām izklīst. Viņiem jāsteidzas uz patvērumu, līdz kuram vairs atlicis tikai piecdesmit metru.

Un pēkšņi no otras puses atskan šāvieni — viens, divi, arvien vairāk. Lodes atsitas pret akmeņiem. Robertss piepeši izgrūž lāstu un atlaiž Nikolsona kājas.

—  Jūs ķēra lode, kapteiņa kungs?

—  Jā . . . Plecā . . . Nelieši! . .. Taisni tagad, kad jau esam galā.

—  Ļaujiet… es nesīšu leitnantu viens.

—  Nē, man gribas viņu aiznest līdz galam .. .

Par spīti sāpēm, Robertss ar labo, veselo roku atkal satver ievainotā kājas un nes tālāk. Nākamie šāvieni, par laimi, neķer mērķi. Beidzot subadars ar kapteini ieiet blokmājā. Tur Robertsa pārcilvēciskais muskuļu sasprindzinājums pēkšņi atslābst, viņš sagrīļojas un aiz pārpūles paģībst.

♦ * *

Abi virsnieki guļ lauka gultās kazernāta kaktā. Pulka ārsts pavēlējis Nikolsonam gulēt pilnīgā mierā. Lode, kas bija aizķērusi plaušas augšgalu, jau izņemta. Ārsts atzīst, ka ievainojums ļoti smags, tomēr viņš cer uz to labāko. Robertsam viņš apsola, ka tas pēc dažām dienām varēs piecelties, jo lode skārusi tikai rokas muskuļus.

Pēc drudžaina divpadsmit stundu miega ievainotajiem pamazām atgriezās samaņa. Kazemātu apgaismoja saules rieta pēdējie stari. Šauteņu uguns bija aprimusi. Pēkšņi Nikolsons mazliet pakustināja kreiso roku. Tā palika karājoties spraugā starp abām gultām un pieskārās Robertsa gultai. Bikli un saudzīgi tā satvēra Robertsa roku un paspieda. Sis mēmais un bezgala aizkustinošais žests Robertsu pamodināja no nemaņas. Nikolsona galva pagriezās sāņus. Viņš čukstēja:

—       Jūs mani izglābāt… Es to nekad neaizmirsīšu . . . nekad . ..

—  Klusējiet, Nikolson . .. Nerunājiet par daudz .. .

—       Viņi gribēja mani spīdzināt… To vēl neskaidri atceros.

—  Par laimi… es piesteidzos laikā . . .

—  Robertss! . . . Jūs esat mans brālis … Paldies.

—  Nabadziņš … Es jūs nevarēju tur atstāt…

Nikolsons smagi elpoja. Viņš ar mokām izteica vārdus.

Robertsa brūce nebija tik bīstama, cik sāpīga. Abi nabaga radījumi cieta nežēlīgas sāpes. Kopējās briesmas bija izgaisinājušas viņu naidu. Viņi vērās viens otram acīs. Viņu sirdis pildīja nožēla. Nožēla par asajiem vārdiem un ļaunajām domām, kuras viņiem bija vienam uz otru.

Robertss čukstēja:

—       Nikolson . . . Varbūt mums lemts mirt šīs blokmājas drupās. Piedodiet man, ka vēlēju jums ļaunu . . .

—  Manu glābēj! Nerunājiet tā . . . nē! … Es pats . . .

—       Droši vien mēs mirsim līdzās, savā postenī stāvot. . . Mirsim kā draugi, Nikolson . . .

—  Jā, kā draugi. . . lieli draugi! . . .

Viņu skatieni meklē viens otru. Viņu sejas pievērstas viena otrai, viņu netīrās sejas, kurās iezīmējušās sāpes, pārciestais trūkums, nāves briesmas. Nikolsona skropstās trīc pateicības asaras par priekšnieka pašaizliedzīgo uzupurēšanos. Viņš pēkšņi mēģina piecelties sēdus un izstiept rokas pret savu glābēju.

Bet ārsts, pamanījis viņa kustību, iesaucas:

—       Ko tas nozīmē? . . . Lūdzu, guliet mierīgi! . . . Nikolson! . . . Jums jāguļ absolūtā mierā . . . Vai dzirdat? . . .

Viņš paklausa. Bet Robertsa labā roka neatlaiž Nikolsona kreiso. Viņš vairs nerunā. Kāda nozīme veltīgiem vārdiem? Krēslas klusumā, zilganajā ēnā, kas pamazām ietin kazemātu, iedegas neredzama uguntiņa, kuru aizdedzinājušas Draudzības tīrās rokas.

♦ * »

Pešavaras kara slimnīca pārpildīta ar pēdējiem dumpja upuriem, kaut pati sacelšanās, palīgspēkiem pienākot, beidzot nomākta. Pie robežas atkal valda miers. Fortu garnizoni pastiprināti. Tie atsita afgāņu ordu pēdējo spiedienu. Briesmīgas cīņas! Neskaitāmi varoņdarbi! Un viena no visdramatiskākajām šīs sacelšanās epizodēm ir 9. blokmājas aizstāvēšana.

Blokmājas komandants, vēl pārsietu roku, pēdējo aizstāvju priekšgalā pats bija vadījis ložmetēju apkalpi, atsitot briesmīgu pārspēka uzbrukumu. Ievainotie drīz piepildīja kazemātu, kur Nikolsons ilgu laiku cīnījās starp dzīvību un nāvi. Visa Indijas un Britānijas prese nebeidza sīki attēlot šo varonīgo aizstāvēšanās cīņu.

Tad Abu un Heidžas ciltis nodrebēja zem papildu artilērijas triecieniem. Piesteidzās rezerves divīzija un beidzot aizdzina dumpiniekus atpakaļ kalnos. Vaziri bija bargi pārmācīti. Drausmīgie murgi beidzās. Ievainotos nogādāja Pešavarā. Robertss, viegli kājā ievainots — tas bija viņa otrs ievainojums!— bija pēc viņa paša lūguma ievietots vienā istabā ar Nikolsonu, kura izveseļošanās tagad bija nodrošināta.

Viņi guļ īstās gultās. Viņi dzer atspirdzinošus dzērienus, ēd saldējumu — nektāru, kuru pēdējos sešos mēnešos bija paspējuši aizmirst. Jautri saules stari laistās mazajā dārzā ap slimnīcu. Akāciju zaros dzied putni. Mazas, pelēkas vāverītes lēkā no zara zarā. Divi atveseļojušies slimnieki sēd šūpuļkrēslos, viņiem blakus gramofons atskaņo jaunāko fokstrotu. Dejas jautrais ritms pauž izglābto slimnieku prieku par atgriešanos dzīvē.

Abi draugi tērzē, viņi ir gludi skuvušies, tīri, atkal samierinājušies ar pasauli.

—       Ai, Fredij! . . . Cik patīkami dzīvot, kad uz vaigiem neaug rugāji.

—  Pareizi. . . Neskūta bārda bojā garastāvokli.

—  Ko ārsts jums šorīt teica?

—  Vēl divas nedēļas . . . pēc tam ies ātri galopa tempā!

—  Mēs dabūsim, mazākais, pusgadu atvaļinājuma.

—       Pieskaitot vēl pusgadu — iznāk vesels gads .. . Nu! So gadu mēs neesam zaguši — diezgan tur dabūjām ost stipru tabaku . . .

—       Es tik drīz neaizmirsīšu devīto blokmāju . . . Cik tur trūka, ka tā būtu kļuvusi par mūsu kapu . . . Tas pats skaitlis deviņi, kas aplaimo bakaras spēlētājus, var būt lāsts nabaga cilvēkiem, kuriem jāsargā Indijas vārti.

—       Bet, kas attiecas uz mani, dārgo Edij, tad Govs Galva man mūžīgi spokosies kā drausmīgs rēgs . . . Iedomājieties tikai, ka šie džentlmeņi gatavojās ar saviem kinžaliem man izdarīt aklās zarnas operāciju! . . .

—  Un bez hloroforma, mans draugs!

—       Edij. . . Jūs tiešām bijāt cēlsirdīgs .. . Tas, ko jūs darījāt manis labā, pārspēj visu, ko. . .

—  Es jums jau teicu, Fredij, aizbāziet reiz savu .. .

—  Sevišķi vēl pēc visa tā, kas starp mums bija noticis . ..

—       Nu, kas tad par to? . . . Vai tiešām man sievietes dēļ vajadzēja ļaut jums nobeigties kā sunim, ļaut šiem neģēļiem jūs dzīvu saplosīt gabalos? Sakiet patiesību, Fredij,— vai pasaulē var būt sieviete, kuras dēļ būtu attaisnojama tāda nelietība?

—  Ak nē . . .

—       Vai jums neliekas, ka draudzība, kas izaugusi ciešanās, atgādina bērnu, kas mātei sāpēs dzimis,— vāju bērnu, kuru viņai bija grūti audzināt un kurš viņai tādēļ kļuvis divkārt dārgs?

—       Sākumā mēs ienīdām viens otru. Bet tagad, Edij, jūs ne vien esat glābis man dzīvību, netaupīdams pats savējo,— jūs esat man arī acis atvēris . . . So sešu mēnešu laikā esmu kļuvis par desmit gadiem vecāks …

—       Dārgo Fredij! . . . Apklustiet beidzot.. . Citādi jūs drīz sevi salīdzināsiet ar simtgadīgu Allahabadas faķiru.

Robertss piecēlās. Uz durvju sliekšņa stāvot, viņš pagriezās un pasauca abus atveseļojušos biedrus:

—  Hallo! . . . Ferbenks! . . . Jūs mūs iemidzināsiet ar saviem Sūmaņa sapņojumiem . . . Uzlieciet citu fokstrotu! Deviņi pērkoni, dzīve vēl ir skaista!

Kapteinis, kuru Robertss uzrunāja, pacēla pār apsieto galvu melnu gramofona plati un jautri atsaucās:

—  Neraudiet, Roberts! Tūliņ jums uzgriezīšu tādu «Alelūja!», ka jums gribēsies dejot kaut vai uz mēra slimnieka vēdera!

Sūmaņa «Sapnis» apklusa. Atskanēja aizraujošas, ritmiskas fokstrota taktis. Robertss ar Nikolsonu, gultās guļot, svilpoja līdzi. Viņu sirdis mita viegls prieks, dvēselē — skaidrība un gaisma.

♦ * *

Pēc divpadsmit dienām viņu istabā ienāca pulkvedis Reinolds, slimnīcas galvenais ārsts. Viņa parasti nopietnajā sejā mirdzēja smaids, un jautrība atspulgoja arī pelēkajās acīs aiz zelta briļļu stikliem. Viņš spieda rokas abiem pacientiem un tos izmeklēja:

—  Lieliski. . . Jauki. . . Pēc dažām dienām divi veselīgi zēni atstās manu slimnīcu, lai atkal mestos dzīves patīkamajā straumē. . . Katram sešu mēnešu atvaļinājums, lai jūs atkal iemācītos valkāt smokingus. Bet tādēļ vien es pie jums nenācu . . . Gribēju jums paziņot.. .

—  Ka atkal sācies karš ar nemierīgajiem kaimiņiem?

—  Nē . . . Es dzirdēju no kompetentas personas, ka jūs, Roberts, esat izvirzīts apbalvošanai ar Viktorijas krustu un jūs, Nikolson, ar Kara krustu. Un, tā kā nelaime nekad nenāk viena, tad visdrīzākajā laikā jūs paaugstinās vienu par majoru, otru par kapteini.

Virsnieki ar pūlēm centās slēpt prieku. Viņi pateicās galvenajam ārstam, kurš vēl piebilda:

—  Protams, es jums neko neesmu teicis .. . Jūs neko nezināt… Ja es sev atļāvos tādu pļāpību, tad vienīgi tāpēc, ka cerēju ar to labvēlīgi ietekmēt jūsu omu un līdz ar to jūsu izveseļošanās gaitu . . . Tagad man jāiet amputēt kādam nelaimīgam slimniekam kāju, kurā sākusies gangrēna . . . Se prieki — tur bēdas .. . Tāda ir briesmīgā kara loterija . . . Sveiki, kungi! . ..

Kad pulkvedis izgāja, Robertss ar Nikolsonu saskatījās. Viņu sejas staroja laimē. Viņi ļāva priekam vaļu kā jautri skolas zēni.

—  Hallo, kapteini!

—  Esiet sveicināts, majora kungs!

—   Nē, bez jokiem. . . Viņi tver mazliet par augstu . . . Viktorijas krusts! . . .

—  Jūs to neesat zadzis, Edij!

—  Tāpat kā jūs savu Kara krustu, veco zēn!

—   Man vislabāk patīk tas, ka šis laimes lietus nolīst pār mūsu galvām reizē. . . Dodiet man roku, Edij .. .

—  No visas sirds.

—   Klausieties . . . Man kaut kas uz sirds . . . Man tas jums jāsaka . . . Mums jānokārto pagātnes rēķini vienkārši un skaidri, kā īstiem draugiem pieklājas . . . Edij, mēs būsim draugi līdz kapa malai. . . Jūs man izdarījāt tādu pakalpojumu, kādu es otrreiz nekad nepiedzīvošu . . . Kopš tā brīža es jūs uzskatu par savu brāli. Vai zināt? Neviens Nikolsons no Kornvolas vēl nav lauzis zvērestu — kopš tā laika, kad mūsu namu dibināja Džons Endrū Nikolsons, kurš 1820. gadā bija Plimutas pilsētas aldermanis . . . Zvēru jums Dieva priekšā, kurš mani dzird,— ja jums kādreiz būtu vajadzīga mana dzīvība, jūs varat mani pasaukt, es nākšu, lai kur es būtu.

—   Kādēļ jūs man to sakāt, Fredij? … Es to jau zināju. Mūs nekas nešķirs.

—  Jā. Bet es gribu pagātni aprakt uz visiem laikiem.

Nikolsons piecēlās, atvēra mazu čemodānu un izņēma

no tā aizlipinātu aploksni. Viņš to parādīja draugam:

—   Vai pazīstat? . . . Pēdējā vēstule, kuru es gribēju sūtīt no ceturtā forta… Tā vēl nav nosūtīta. Es to uzglabāju, jo gribēju jums parādīt, kāds liktenis to gaida.

Uz galdiņa starp abām gultām spirta lampiņas liesmā sila ūdens. Nikolsons nocēla tējkannu un pielika aploksni pie zilās liesmas. Papīrs aizdegās, un viņš lēni sadedzināja vēstuli līdz pat stūrim, kuru turēja pirkstos.

—   Lūk, kur palika vēstule! Dūmu mākonītis — vairāk nekā.

Robertss klusu noskatījās Nikolsonā. Kad vēstule sadega, viņš parakņājās atvilktnē un izvilka no tās Nogalesa kundzes ģīmetni. Viņš parādīja to draugam.

—  Ja jūs esat nolēmis aizmirst pagātni, tad es sekošu jūsu paraugam . . . Mēs abi pieliksim punktu šai dzīves nodaļai.

Robertss savukārt ielika ģīmetni liesmā. Fotogrāfija dega vēl lēnāk nekā vēstule. Liesma pamazām aprija sermuļādas kažoku, smaidu, samtainās acis, melnos matus. No visa atlika tikai pelēku pelnu kopiņa, kuru Robertss spējā apņēmībā aizpūta no galda uz grīdas. Tai pašā laikā Nikolsons saplēsa sīkos gabaliņos otru tās pašas dāmas ģīmetni.

Viņi saskatījās nopietnām sejām, nedrīkstēdami jokot svinīgā solījuma brīdī. Tad Robertss mierīgi uzlika tējkannu atpakaļ uz lampiņas un teica:

—  Tātad pagātne mirusi, vai ne, vecais draugs?

—  Jā! . . . Un bez nožēlām.

Nikolsons paņēma pelnu plēksnītes, kas vēl bija palikušas uz galda, un saberza pirkstos. Tad viņš piebilda:

—  Tas nebija tā ļaunuma vērts, kādu mēs gribējām nodarīt viens otram.

XIV

Firpo restorāna džeza orķestri, likās, bija elektrizējis negaiss, kas tovakar brāzās pāri Kalkutai un atstāja mitru rasu Maidana parkā, sabangoja Hugli duļķaino straumi un gandrīz izkausēja karalienes Viktorijas pieminekli.

Visi Bengālijas galvaspilsētas elegantākā restorāna galdiņi bija aizņemti. Virsnieki melnos smokingos un baltās biksēs sēdēja līdzās tūristiem ceļa uzvalkos un gaišās drēbēs ģērbtām amerikānietēm.

Virs dejotāju galvām griezās milzu ventilatori un griezdamies, likās, ierāva vēl trakākā virpulī plīša marionetes.

Majors Robertss ar kapteini Nikolsonu divatā sēdēja pie neliela galdiņa. No tā laika, kad viņi pirms mēneša bija parādījušies Kalkutā, viņus visur varēja redzēt kopā.

Klubu ballēs, valdības pils dinejās, konsulātu vakaros, indiešu bagātnieku, fabrikantu viesībās — visur šiem zie^ melrietumu robežas varoņiem bija milzīgi panākumi. Visiem bija zināms stāsts par Nikolsona uzbrukumu, Robertsa fantastisko varoņdarbu un 9. blokmājas aizstāvēšanu — šis nostāsts bija kļuvis leģendārs. Jaunas meitenes sārtās kleitiņās jūsmoja par Robertsam piešķirto Viktorijas krustu, precētas kundzes labprāt flirtēja ar glīto, jauno kapteini Nikolsonu.

Viņu draudzība iedvesa cieņu. Tiešām, šī draudzība bija skaista un cēla. Tās bija tīras, neaptraipītas jūtas, kas dara godu cilvēku sirdīm, kuras spēj šīs jūtas uzturēt un iedvest.

Viņi bija atstājuši Pešavaras kara slimnīcu un izmantoja veselības uzlabošanas atvaļinājumu. Viņi bija nolēmuši divus vai trīs mēnešus pavadīt Indijā, pēc tam doties uz Angliju. Viņus uzaicināja piedalīties neskaitāmās polo sacīkstēs Deli un Bombejā, un viņi kā īsti sportisti nodevās šai spēlei ar lielu aizrautību. Tad viņi devās uz Kalkutu, kur Robertsam bija daudz draugu, kas to nepacietīgi gaidīja pie sevis.

Tovakar, pēc lepnām dārza viesībām pie lēdijas Brentas, viņi iegriezās Firpo restorānā paēst vakariņas un izstrādāt turpmāko nākotnes programmu. Viņi ēda saldētus mango un apsprieda plānus.

—   Fredij, mums beidzot jānorunā, ko darīsim, kad aizbrauksim uz Angliju? «Naldera» atstāj Bombeju mēneša beigās. Tur visas vietas jau aizņemtas. Es apjautājos Kuka birojā.

—  Labi, tad pasūtīsim kajītes Messageries Maritimes tvaikonī. Tas aties no Kolombo 12. februārī. . . Mēs pavadīsim vēl trīs patīkamas nedēļas šeit, un, negribu jums slēpt, franču kuģis man patīk labāk nekā angļu: labāka virtuve.

—  Labi. Paliksim vēl trīs nedēļas Indijā. Patiesību sakot, te nemaz nav garlaicīgi.

—  Gluži pareizi. . . Vai zināt, Edij, ka jūs esat lielisks biedrs? No tās dienas, kopš atstājām slimnīcu, mēs neesam nevienu stundu garlaikojušies . . .

—  Bet atcerieties tikai, Fredij, kā mēs sākumā, ienidām viens otru! . . . Man vēl tagad jāsmejas, kad to atceros!

—  Jā! Cik mīlīgus novēlējumus mēs viens otram toreiz izteicām! Vecais draugs, ja mēs vēl ilgi būtu turpinājuši tādā pašā garā, tad mēs beidzot būtu viens otru apēduši un vienā jaukā dienā ēdamistabā uz galda būtu palikuši tikai daži Robertsa un Nikolsona kauli. . . Cik stulbi var kļūt prātīgi vīrieši, kad starp tiem nostājas sieviete!

—  Ai, nabaga Fredij, jūs nezināt, cik tālu cilvēks reizēm var nokļūt! Vakar Kalkutas klubā Džims Bentijs, Kalifornijas naftas sabiedrības direktors, man atklāja savus noslēpumus. Viņš esot loti nelaimīgs, jo viņa sieva parādot lielu labvēlību vienam no viņa draugiem, gubernatora štāba virsniekam. Viņš man teica, ka nopietni gribot vainīgajam izdauzīt zobus.

—  Nevar būt!

—  Tā viņš man teica. Es viņam atbildēju: «Džim, jūs esat prātu zaudējis, atcerieties Bismarka vārdus, kurus tas teicis par Orienta jautājumu, ka tas «nav viena vācu grenadiera kaulu vērts . . .». Nu, lūk, tāpat neviena sieviete nav tā vērta, ka viens džentlmenis viņas dēļ otram džentlmenim pārsit žokļa kaulu . . . Jābūt idiotam, lai ziedotu labu draudzību koķetas sievietes iegribām un kaprīzēm.» Es viņam pat citēju Pļauta sentenci,— vienīgo vietu, kuru es atceros no romiešu darbiem. Pļauts teicis: «Labākā sieviete nekam neder.»

—  Viņš tāpat būtu varējis teikt, ka tikai mūsu kaislība piešķir sievietei vērtību.

—  Nu jā, pats par sevi saprotams!

—   Sakiet, Edij, — vai Kalkutā ir kāda sieviete, kuras dēļ jūs varētu sasist degvīna pudeli pret manu pakausi?

—  Gluži vienkārši, Fredij,— jūs redzējāt, ka es ļoti veiksmīgi flirtēju ar Venkota kundzi un ka mazā Elena Krosleja nekad neatteiktos ar mani pavadīt «vīkendu» Dardžilingā. Nu, un, ja jūs man teiktu: «Mīļais Edij, pavācieties tālāk, man gribas noķert šo brūnēto putniņu vai šo gaišmati,»—es nesāktu kliegt pilnā kaklā, es uzsistu jums kā pieklājas uz pleca un teiktu: «Labu apetīti, mans dēls!»

—  Jūs veltīgi. . .

—  Klausieties. . . Romeo bija tips ar vājiem nerviem. Viņam nebija vajadzīgs dzejnieks, kas viņu apdzied, bet gan psihiatrs un vēsa angļu duša. Arī mēs ticam nezin kādām zīda kāpnēm, bet jau uz pirmā pakāpiena mēs tikko nenožņaudzām viens otru. Traģiskie notikumi, paldies Dievam, mums atdeva prātu.

—  Man bija vajadzīga lode plaušās un jūsu uzupurēšanās, lai beidzot pienācīgi saprastu stāvokli. . . Mīlestība tiešām ir prizmatisks binoklis, kas izķēmo īstenību.. . Pietiek ar vienkāršu veselīgu saprātu, lai ieraudzītu kārpu Venerai uz deguna.

—  Jā. . . Un vai zināt, kāpēc lielais vairums cilvēku to neredz?

—  Nē.

—  Tāpēc, ka ļoti bieži tā nav ārēja kārpa, bet iekšējs polips.

Viesmīlis atnesa kafiju un cigārus. Abu virsnieku kaimiņi pēkšņi pagriezās pret ieejas durvīm un sačukstējās. Robertss noteica ar ironisku smaidu uz lūpām:

—  Skatieties, Fredij, jūs vēl neesat redzējis Dranagoras maharadžas sievu. Tur viņa nāk ar saviem pastāvīgajiem pavadoņiem.

Maharadžas kundze ienāca zālē zelta mežģīnēm izrotātā sari reizē ar trim jauniem angļiem, adjutantu indieti un kādu draudzeni. Viņa bija skaista. Viņas tumšā āda brīnišķīgi harmonēja ar tērpa bāli dzelteno zīdu. Divas ārkārtīgi greznas pērļu virknes vijās ap viņas kaklu. Sīs sārtās pērles bija tik skaistas, ka tās būtu izraisījušas pat Dolpuras maharadžas skaudību.

Robertss par viņu zināja vairāk nekā Nikolsons, un tādēļ viņš paskaidroja:

—  Viņa ir viena no interesantākajām Indijas valdniecēm. Ļoti gudra un angļu garā audzināta. Viņai piemīt apbrīnojama nevērība pret ļaužu spriedumu un tieksme pēc aizliegtām izpriecām un baudām, kura šeit reti sastopama . . . Viņu tikpat labi pazīst Londonā kā Parīzē, Berlīnē un Romā. Skatieties, kā viņa dejo ar to puisi. . . Vai kāds varētu iedomāties, ka viņas tēvs svētījis savu ķermeni Gangas ūdenī?

—  Kas ar viņu dejo?

—       Stīvs Berdžess no astoņpadsmitā Punas jātnieku pulka.

—       Berdžess — tas pats kapteinis, kas ieguva godalgas polo sacīkstēs Deli un Kašmirā?

—       Jā. Viņš ir labs biedrs… Ja viņš mūs ieraudzītu, viņš tūliņ apsēstos pie mūsu galdiņa.

Abi draugi dzēra kafiju. Pēkšņi Robertss jautāja Nikolsonam:

—       Sakiet, vecais draugs .. . Man liekas, jūs šķielējat uz maharadžas kundzes pusi?

—  Nu, kas par to? Viņa taču ir skaista.

—  Jums patiktu ar viņu iepazīties?

—  Kādēļ ne?

—  To var viegli izdarīt… Es pateikšu Berdžesam.

Polo čempions drīz ievēroja Robertsa draudzīgos mājienus. Viņš iesaucās neliekuļotā sajūsmā:

—  Hallo, draugs! . . . No kura laika jūs esat Kalkutā?

—       Jau trīs nedēļas . . . Vai jūs pazīstat manu draugu Frediju Nikolsonu? . . . Tas ir kapteinis Berdžess, zirgu pingponga virtuozs.

Abi jaunie kapteiņi sirsnīgi paspieda viens otram roku.

—       Kapteinis Nikolsons. . . Vai jūs neesat slavenais devītās blokmājas Nikolsons? . . .

Un, atbildot uz nevērīgu galvas mājienu, polo čempions teica:

—       Tādā gadījumā spiežu jums vēlreiz roku . . . Kad man kādreiz uzbruks manu kreditoru armija, jūs man dosiet derīgus cīņas padomus.

Robertss viņu pusbalsī pārtrauca:

—       Vienu vārdu, Stīv. . . Kas ir princeses tagadējais favorīts?

—       Viņa svārstās starp diviem maniem draugiem. Vēl neviens nav ieguvis pārsvaru.

—       Nu tad iepazīstiniet viņas augstību ar manu draugu Frediju. Tā viņa varbūt samierinās abus sāncenšus.

—  Bez šaubām . . . Iesim, kungi!

Abi virsnieki vilcinājās.

—  Vai domājat, ka mēs varētu tik pēkšņi. . .

—       Bet viņa taču būs sajūsmināta! Ne katru dienu var apsēdināt pie galda tādus fenomenus kā jūs . . . Turklāt es

daru ar Andželiju visu, kas man patīk, kopš iemācīju viņai pokeru spēlēt.

Viņi iepazinās. Bija jautri, šampanietis putoja glāzēs uz ziediem izgreznotā galda. Robertss un Nikolsons dejoja ar Indijas valdnieci. Pēc tam sāka risināties intīmākas sarunas. Un, kad pulkstenis nosita restorāna slēgšanas stundu, skaistā indiete teica:

—  Es jūs visus vedīšu pie sevis .. . mēs pirms gulētiešanas iedzersim vēl stipru viskiju ar sodu . . . Stīv, sēdiniet manus draugus savā automobilī, es vedīšu šos kungus savējā.

Firpo kolonādes priekšā stāvēja viņas lielais sporta auto ar karodziņu, uz kura bija attēlots Dranagoras ģerbonis. Mašīna ar simt kilometru ātrumu izdrāzās cauri Maidana parkam un apstājās pie vasarnīcas ar brīnišķīgu tropisku dārzu. Pēc stundas ceturkšņa visa sabiedrība jau austrumnieciski sēdēja terasē un dzēra atspirdzinošus dzērienus. Andželija vaļīgi sēdēja uz paklāja un uzgrieza gramofonu, kamēr Nikolsons izvēlējās plati.

Atskanēja «Mean to me» pirmās taktis dzidrajā vakara gaisā, kuru atveldzēja rasas vēsums.

—  Dodiet man kādu no savām cigaretēm, major Roberts . . . Tās tik labas.

—  Mans krājums ir jūsu augstības rīcībā.

Aizdedzinātāja liesmiņa apgaismoja indietes daiļo profilu. Viņa izpūta gaisā dūmu strūklu un pēkšņi iesaucās:

—  Stīv! . . Man ienāca prātā jauna ideja!

—  Brīnums gan!

—  Nekauņa!

Viņa svieda tam ar spilvenu.

—  Vai jūs uzskatāt mūs, indietes, par tādām pašām muļķēm kā musulmaņu harēma dāmas?

—  Ai, Andželija, ja visas jūsu māsas būtu tik gudras kā jūs, tad viņas jau sen būtu iznīcinājušas jūsu zenanu, kas maz atšķiras no harēma. Bet jūs teicāt, ka jums esot jauna ideja. . .

—  Jā. . . un cik spoža turklāt! Jūs zināt, mēs esam ielūgti medībās pie mana radinieka, Bangameras maharadžas šī mēneša beigās … Ja jūsu draugi vēlētos piedalīties, es ielūdzu arī viņus . . . Ko jūs par to sakāt, kungi?

Robertss un Nikolsons pārsteigti saskatijas.

—  Jūsu augstība parāda lielu laipnību, bet.

—  Nu?

—  Bet mēs taču nepazīstam Bangameras maharadžu.

—       Pietiek ar to, ka jūs pazīstat mani. . . Turklāt, pēc mana ierosinājuma, viņš jums piesūtīs oficiālu ielūgumu.

—  Mēs gribējām 12. februāri aizbraukt no Indijas.

—       Kas par to, jūs brauksiet ar citu kuģi . . . Jūs nedrīkstat palaist garām tik brīnišķīgas medības. Starp viesiem būs arī daži eiropieši — lords un lēdija Herlingi, marķīzs ar marķīzi Pazāni, Ēģiptes princis un ducis citu augstas markas ārzemnieku . . . Būs ļoti jautri. . . Man jums jāsaka: manam brālēnam, par spīti visiem viņa trūkumiem, ir viena laba īpašība — viņš prot uzņemt viesus . . . Viņš jums pagādās veselas antilopju un gazeļu hekatombas . . . Ceru, ka vismaz tas jūs vilinās!

Nikolsons protestēja:

—       Jūsu augstības smaids ir vairāk vērts nekā vesels pulks mežazvēru!

—  Nu, kā tad paliek? . . Vai esat ar mieru?

Abi draugi saskatījās. Robertss atbildēja par abiem:

—       Protams . . . Mēs ar lielāko prieku izmantosim maharadžas viesmīlību.

Divos pēc pusnakts Robertss ar Nikolsonu atvadījās un kājām atgriezās viesnīcā. Botāniskā dārza tropiskais zaļums trīcēja nakts vēsmā. Robertss aizkūpināja cigāru.

—       Tātad mūsu plāni izjukuši, Fredij . . . Ko jūs sakāt par šīm medībām?

—  Pārsteidzoši!

—  Bet princese jūs valdzina! Atzīstieties! . .

—       Ek, tas ir pavisam nenozīmīgs flirts! . . Protams, es atzīstos, ka viņa man patīk . . . Bet zināt, man nepatīk tādi turnīri, kur ilgi jāgreznojas un jāspēlē kavaliera loma, līdz skaistulei iepatiksies nomest mutautiņu zemē.

—       Ā, sāk mosties senais angļu lepnums? . . Bet jūs taču zināt, ka vīrieša lepnums ir grīdsega, uz kuras Erots noslauka kājas.

—       Nebaidieties par mani, Edij . . . Esmu tagad labi apbruņots . . . Protams, jūs arī. . . Skaistajai fregatei, kas

mani gribētu nolaist dibenā, būs mierīgi jābrauc man garām, vienalga, kāds karogs uz tās plīvotu — brunetes melnais vai gaišmates — zeltainais. Ticiet man!

XV

Sārtā smilšakmens pils indoarābu stilā bija izšķērdīgi izrotāta ar Radžputānas meistaru skulptūrām, kuras kopš Lielo Mogulu laikiem pauž pārsteidzošo mākslu ar kaltu pārvērst akmeni mežģīnēs un ar vesera sitieniem veidot arabeskas, kuru raksts atgādina izšuvumus. Sī fantastiskā, tūkstoš un vienas nakts teiksmainības cienīgā pils pacēlās tuksnesīgā vietā, dārzu, baseinu un krūmāju vidū, divus kilometrus no vecas, tikpat sārtas kā pati pils, iesarkanas smilts putekļu kārtas klātas pilsētas.

Tā bija Bangameras maharadžas, ievērojamākā radžputu valdnieka rezidence. No tā laika, kopš viņš bija atteicies no savu senču greznā tērpa un zilā zīda turbāna, viņš ar dendija eleganci valkāja Londonas labāko drēbnieku šūtus eiropieša uzvalkus.

Dranagoras maharadžas kundzei bija taisnība, cildinot viņa viesmīlību. Nebija daudz Indijas prinču, kas prata tik labi kā viņš uzņemt eiropiešu viesus, iepriekš uzminēt viņu vēlēšanās un apmierināt viņu ziņkārību. Viņa pavārs bija sagādājis plašu slavu viņa galdam, bet viņa rīkotās medības bija katra medību sporta cienītāja sapnis.

Pulkvedis Ramdi Sings, maharadžas adjutants, sagaidīja Robertsu un Nikolsonu un ieveda tajā pils spārnā, kas bija ierīkots viņiem un pārējiem eiropiešu viesiem. Robertss pulkvedi pazina. Viņš to kādreiz bija saticis sporta sacīkstēs un kopā ar viņu bija gājis tīģeru medībās Teraju džungļu biezoknī pie Nepālas robežas. Robertss un Nikolsons ļoti sirsnīgi sasveicinājās ar viņu.

Kad abi draugi bija ierīkojušies savās istabās, parādījās Ramdi Sings boja pavadībā, kurš nesa neiztrūkstošo viskiju ar sodu, un sacīja:

— Viņa augstība, kā viņa radiniece jums jau būs teikusi, rīko vairākas lielas medības, kurās ielūdzis arī jūs un citus eiropiešu draugus. Pagājušo reizi, kad vicekaralis mūs pagodināja ar pretvizīti, nošāva pavisam vienpadsmit tūkstošus irbju. Tādēļ esmu pārliecināts, ka arī jūs neatgriezīsieties tukšām rokām. Arī antilopju un gazeju būs diezgan . . . Varu teikt, ka lords Herlings ir viens no labākajiem Skotijas šāvējiem. Viņa augstība grib tam sagādāt izdevību parādīt savu mākslu.

—  Pulkveža kungs, vai jūs neuzskatītu par nekautrību, ja es jautātu, ko mēs šeit satiksim? . .

—  Nekādā ziņā. . . Seit viesojas marķīzs Pazāns ar marķīzi, kuri uzņēma viņa augstību Francijā, savā greznajā pilī, bijušais Ēģiptes sūtnis Londonā Sarafs pašā, slavenais angļu advokāts Somersets Berke, hercogiene de Kasano ar meitu, kuras apceļo Indiju, un misters Stoks ar kundzi no Ņujorkas .. . Tie ir ārzemnieki. .. No šejieniešiem jūs jau pazīstat Dranagoras princesi un jūsu draugu kapteini Berdžesu .. . Bet viņa augstība ielūdza vēl četrus virsniekus no jātnieku pulka, kurā viņš iecelts par goda pulkvedi,— majoru Stīdu un kapteiņus Jungu, Milleru un Frīmenu.

—  Ak, Stīdu es labi pazīstu! . .Mēs reizē braucām transporta kuģī, kas 1919. gadā pārveda dzimtenē uz Palestīnu aizklīdušos angļu karavīrus . . .

Nikolsons iesaucās:

—  Un es pazīstu Frīmenu! . . Mēs ar viņu reiz spēlējām tenisu .. . Man būs liels prieks atkal satikt brašo Frīmenu.

Adjutants pasmaidīja.

—  Esmu laimīgs, ka jūs satiksieties ar veciem paziņām. Aizmirsu vēl pateikt, ka atbrauks arī ģenerālmajors Armstrongs .. . Kad visi būs sapulcējušies pilī, mēs kopā dosimies uz Džizageru — viņa augstības otru rezidenci —, tur viņš parasti mēdz rīkot medības un sporta sacīkstes. Tur mēs būsim pie paša medību apgabala un jūs varēsiet gazeles redzēt, tā sakot, turpat pie saviem logiem .. . Bet tagad, kungi, varbūt jūs pārģērbsieties pusdienām. Viņa augstība jūs septiņos gaidīs smēķējamā istabā… Es atnākšu pēc jums piecas minūtes pirms septiņiem.

Kad adjutants izgāja, Robertss un Nikolsons pirms pārģērbšanās ērti atsēdās krēslos, lai mazliet atpūstos.

—  Nu, Fredij, vecais draugs? Mūsu mazā ekskursija Radžputānas tuksnesī pagaidām liekas tīri patīkama.

—  Es nenožēloju, ka iepazinos ar princesi. Acīmredzot šī satikšanās mums bija likteņa lemta.

—  Vai jūs pēc divdesmit četru stundu brauciena pa karsto tuksnesi vēl cerējāt atrast pasakainu pili ar vismodernākajām ērtībām? . . Vai redzējāt greznās mazgāšanās zāles? . . Brīnišķīgi! . . Karsts un auksts ūdens, saules sakarsēti akmeņi!

—  Pārsteidzoši! Ai, Edij, dzīve mums smaida! Patiesi, iedomājieties tikai: kopš tā laika, kad mēs, kaujā ievainoti, salīgām mieru, mums visur smaida laime. . . Varbūt esmu nelga, bet man šķiet, ka tāda draudzība kā mūsējā sevī glabā slēptus spēkus, kas mūs sargā no nepatikšanām un nelaimēm.

—  Apklustiet, Fredij! . . Nospļaujieties pār kreiso plecu!

—  Vai jūs esat māņticīgs?

—  Jā un nē.. . Galu galā mēs neviļus padodamies tūkstoš cilvēku iespaidam, ja tiem visiem bailes no apgāztas sālnīcas … Tā ir muļķība, bet šīs smieklīgās bailes pielīp. . .

—  Nieki, Edij! Jūs jokojat! Sasodīts, pulkstenis jau

pusseptiņi! Mums jāsāk ģērbties, draugs.

* » «

Smēķējamā istaba un milzīgā biljarda zāle bija greznotas ar četrdesmit piecām pie sienām izklātām tīģeru ādām. Starp augstajiem logiem pie sienām karājās gleznas, kurās bija attēloti namatēva panākumi medībās: tur bija lauvu, degunradžu, mežacūku un krokodilu medību ainas. Sulaiņi purpura tērpos ar zelta izšuvumiem iznēsāja kokteiļus uz dārgakmeņiem izrotātām paplātēm.

Maharadža ļoti draudzīgi saņēma jaunos viesus, kurus Ramdi Sings ieveda pie viņa. Bronzas ādaskrāsa, sirmi mati, apcirptas ūsas, melnas acis un — brīnišķīga prasme godam nest kosmopolītiska rietumu kavaliera melno tērpu. Viņš ļoti labi runāja angliski, pierādīja pat, ka ir spējīgs uz zināmu daiļrunību, kura viņam ik gadus nodrošināja izjustus aplausus Deli parlamentā.

—  Kungi,— maharadža sacīja Robertsam un Nikolsonam,— mana radiniece darījusi ļoti labi, izvilkdama jūs no Gangas deltas, lai jūs izbaudītu mūsu tuksneša sausumu. Jūs varējāt pārliecināties, ka Radžputānā koki ir liels retums. Tas tomēr mani netraucē jūs pēc dažām dienām ielūgt lielās medībās.

Maharadžas sarunu ar virsniekiem pārtrauca marķīzes de Pazānas ierašanās. Viņš uzkrītoši ātri steidzās ar to sasveicināties. Viņas tērps, izšūts ar zeltu, bija neparasti elegants. Robertss, Nikolsons, Berdžess un Stīds, sapulcējušies pie biljarda galda, pārmainīja jūsmīgus skatienus.

—  Ai, šīs parīzietes! Cik viņas tomēr smalkas! Paskatieties tikai uz šo sievieti! . . Kāds formu un līniju daiļums! . .

—  Franči ir savāda tauta . .. Viņi nomelno cits citu, intriģē paši pret saviem tautiešiem, gatavi cits citu dzīvu apēst politikas vārdā — tā ir viņu vienīgā lielā kaislība … Ak, Dievs! Kad sasniedzamas tik burvīgas sievietes, man šķiet, vīrieši varētu gan aizmirst savas ķildas.

—  Varbūt patiesībā ir gluži otrādi!

Nikolsons jautri pagriezās pret Stīdu.

—  Vai jūs vēl ticat sievietei, šim strīdus ābolam, major?

—  Protams… Ja nebūtu sievietes, vīrieši saķildotos tikai reizi pa septiņiem gadiem un tad ari tikai pēc lielas vētras.

Robertss atbildēja:

—  Lūk, redziet nu, mīļo Stīd, mēs ar Nikolsonu jau atmetām šo veco leģendu. Un jūs, Berdžes? Vai jūs arī aizmiegtām acīm atzīstat visas nejēdzīgās sieviešu kaprīzes? Citiem argumentiem trūkstot, viņas lepni kliedz: «Redziet, cik mēs varenas! Tas viss mūsu roku darbs …

Nekas nav mainījies no Trojas laikiem… Ar vienu smaidu, vienu vārdu «jā» vai «nē» mēs varam izsaukt karu! . .» Uz visu šo lielību es tām atbildu: «Helēna ir mirusi, un kopš Iliādas zirga laikiem jūs jaunu biedēkli vēl neesat izgudrojušas.»

—  Nē, Roberts, mīlestība vēl ir tāda pati kā pirms diviem gadu tūkstošiem. Mīla ir piektā internacionāle, turklāt īstā! Pārējās internacionāles dibinātas uz meliem, uz politiskām utopijām, bet šī — uz dzīves īstenību. Visi cilvēki runā vienā mīlestības valodā.

—  Labi! Es piekrītu, ka mīlestība ir viena un tā pati kā Tokijā, tā Belgradā. Bet sievietes nozīme mazinājusies, ja

gribat — ir mazinājusies mīlas dievināšana, tik daudzu drāmu cēlonis.

—  Tagad vairs tik bieži nemirst sievietes skaisto acu dēļ.

—       Nepārspīlējiet! Anglosakšu smadzenes iemidzinājis izdzertais alus. Paskatieties uz romāņu tautām — tām vēl tagad nerimst mīlestības drāmas.

—  Tie ir vājprātīgi ļaudis.

Majors Stīds nolika portvīna glāzi un griezās tieši pie Robertsa:

—       Labāk būs, ja ņemsim konkrētu piemēru. Iedomājieties divus vīriešus, kuri kaislīgi iemīlējušies vienā sievietē. Nu, sakiet man — kā jūs atrisināsiet šo ķildu bez drāmas?

Berdžess, cigāru zelēdams, norūca:

—  Jā . . . Izlozējot.

—  Nē … Es runāju nopietni.

—       Nu, tad gluži vienkārši — sieviete lai izšķir, tāpat kā mazs bērns, kas, brīdi vilcinājies, nezinādams, vai izvēlēties rotaļu dzelzceļu vai šūpuļzirdziņu,— beidzot paņem to lietiņu, kura tam labāk patīk.

Nelabojamais Berdžess izmeta:

—       Ja tikai viņam pēkšņi neiepatīkas pistole! Tādas ir sievietes. Kur divi cīnās, tur trešais uzvar.

Majors Stīds turpināja:

—       Roberts, jūs teicāt, lai sieviete izšķir . . . Labi. .. Bet, ja sieviete, kuru jūs neprātīgi mīlat, izvēlas citu, vai jūs tad visu neredzēsiet sarkanā krāsā?

Robertss aizgainīja pēkšņās atmiņas, kuras Stīda negaidītais jautājums bija pamodinājis. Viņš māksloti iesmējās un atbildēja:

—       Vecais draugs, kādreiz es gan būtu redzējis sarkanu krāsu . . . Bet ar laiku tā izbālē.

Viņu sarunu pārtrauca Ramdi Sings, jautādams:

—  Kas jums dienas kārtībā: futbols vai polo?

Berdžess protestēja:

—       Nē . . . Tas jūs pārsteigs .. . Mēs runājām par mīlestību, un, protams, uz to mūs pavedināja daiļās marķīzes parādīšanās.

—  Jauks temats. Cik žēl, ka angļi to pārāk reti apspriež.

—       Viņi par to nerunā, pulkveža kungs, bet tāpat pastāvīgi par to domā. Ak, mēs nemaz neesam svētuļi!

Mums patīk par tādiem izlikties, lai maldinātu citus, bet neaizmirstiet šo izteicienu: angļu tikumība ir kā sniegs uz japāņu vulkāna.

Piesteidzās jaunākais adjutants un sniedza pulkvedim papīra lapu.

—  Telegramma viņa augstībai. . .

Pulkvedis atplēsa depešu un paziņoja virsniekiem:

—  Man liekas, ka viņa augstība atliks medības uz parītu. Divi no viņa viesiem, kurus gaidījām šodien, varēs tikai rīt ierasties.

Berdžess likās nepatīkami pārsteigts.

—  Vai drīkstu zināt, kas ir šie ievērojamie viesi?

—  Protams. . . Tie ir viņa karaliskā augstība princis Zorens un de Nogalesa kundze.

XVI

Bombejas jahtkluba lukturi atspoguļojās rāmās jūras safīrā.

Kluba terasē, brīnišķīgi skaistā līča malā, princis Zorens, Francijas vicenkonsuls Kalkutā, R. R. Stīvensons un 27. radžputu pulka kapteinis V. T. Ferbenkss kavēja laiku ļoti skaistajai de Nogalesa kundzei, kura atgādināja bāldzeltena šifona puķi melnu smokingu vidū. Stīvensons bija ielūdzis draugus vakariņās, lai viņus apsveiktu pēc ierašanās Indijā.

Jautras vakariņas, apmierinoši ēdieni, apšaubāmi vīni. Bet jūras līcis bija tik brīnišķīgs, vizuļoja visdažādāko zilo nokrāsu gammā, ka nevienam nenāca prātā piegriezt vērību materiālām lietām.

Nogalesa kundze dedzīgi stāstīja, ko bija piedzīvojusi Kairā, Luksorā, Asuānā. Kapteinis Ferbenkss ar glaimojošu pakalpību piedāvāja cigareti, kad tā, kuru kundze patlaban smēķēja, bija nodzisusi. Stīvensons ar galanta kavaliera rūpību pasniedza uguni. Vicekonsuls smaidīja par daiļās ceļotājas piezīmēm un glaimoja, cik spēja.

— Un kādi ir jūsu nodomi Indijā?— Stīvensons jautāja princim.

—       Nu, vispirms mēs aizbrauksim uz Deli pie vicekaraļā. Tad apskatīsim Agru un Benaresu. Esmu vecu pergamentu cienītājs un ceru atrast kādu senu sanskrita tekstu, kas mani rosinātu uz pārdomām. Vēlāk brauksim uz Džaipūru un Udaipūru. Man stāstīja, ka Radžputānā esot apbrīnojamas krāsas.

—       Katrā ziņā neaizmirstiet apmeklēt Bangameru tuksneša vidū. So interesanto pilsētu, liekas, kāds kiklops aptraipījis ar zemeņogu sulu.

Kapteinis Ferbenkss viņu pārspēja:

—       Papūlieties, lai maharadža jūs ielūdz medībās. Spoža viesmīlība . . . Medījumu pārpilnība . . . Nemaz nerunājot par to, ka jūsu karaliskā augstība tur atradīs veselu manuskriptu kolekciju no šaha Džehana laikiem.

—  Ak! Tad man vairs nav ko iebilst.

—       Un, ja gribat, es aizrakstīšu diviem draugiem, kurus maharadža jau ielūdzis,— viņi ar lielāko prieku jums pakalpos.

—  Lūdzu … Es atzīmēšu viņu vārdus.

—       Majors Edvards Robertss un kapteinis Fredijs Nikolsons.

De Nogalesa kundze, kura tērzēja ar vicekonsulu, strauji pagrieza galvu.

—  Kā jūs teicāt?

—  Robertss un Nikolsons.

Princis Zorens jautāja:

—  Vai jūs viņus pazīstat?

—       Nē . .. Bet pagaidiet. . . Nikolsons? . . Nikolsons? . Es kādreiz Kairā pazinu leitnantu Nikolsonu.

—       Tas ir tas pats, kundze. . . Vislabākais līdzeklis, kā tikt par kapteini, ir — sākumā būt leitnantam . . . Viņš ar savu draugu šeit, Indijā, ir lieli speciālisti. Viņi jums varētu noderēt.

—  Un kā sauc viņa draugu?

—       Edvards Robertss. Varonis … Apbalvots ar Viktorijas krustu . . . Viņi cīnījās pret Afganistānu . . . Brīnišķīgi cilvēki un kādi draugi!

—  Tiešām? Lieli draugi!

—       Vēl vairāk. Nešķirami. . . Viņu draudzība, skaista kā antīkais marmors, nodibinājās Indijā. Salīdzinājumā ar

viņiem Orests un Pilāds dzīvojuši kā suns ar kaķi! Vai jūs par to brīnāties?

—  Brīnos? Ai nē. . . Es vairākas reizes tikos ar šo leitnantu Nikolsonu . ., Viņš man likās sevī noslēgts un nemaz neatgādināja cilvēku, kas varētu spēlēt Pilāda lomu.

Ferbenkss pavilka krēslu uz priekšu un sāka runāt klusāk, ar rokas mājienu aicinādams klausītājus tuvāk.

—  Tā kā de Nogalesa kundze vienu no viņiem pazīst, varu jums kaut ko pastāstīt. Epizodi, kā nodibinājās viņu draudzība. Es biju ar viņiem vienā laikā Pešavaras slimnīcā, kur man ārstēja vieglu ievainojumu, ko biju dabūjis pie Landi Kanas forta . . . Kādu dienu, apsēdies šūpuļkrēslā pie abu draugu loga, es spēlēju gramofonu. Viņi abi ļoti dedzīgi sarunājās. Pēkšņi es izdzirdēju, ka viens no viņiem teica:

«Draugs, apraksim pagātni reizi par visām reizēm!»

Es pacēlu galvu un ieraudzīju Nikolsonu, kurš rādīja kādu vēstuli, un tā nemaz nelīdzinājās dienesta aploksnei. Viņš to sadedzināja spirta lampiņas liesmā. Robertss savukārt sameklēja kādas sievietes ģīmetni un sadedzināja to tajā pašā ugunī, bet viņa draugs saplēsa tūkstoš gabalos kādu citu ģīmetni, sacīdams:

«Tas nebija tā ļaunuma vērts, ko mēs gribējām viens otram nodarīt.»

Dedzināšanu pabeiguši, abi draugi spieda viens otram roku un smējās, it kā būtu kādu izjokojuši… Es nospriedu no šīs mazās epizodes, ka viņu draudzība ir nopietna, jo todien viņi droši vien apraka kopējas atmiņas par kādu izbijušu mīlestības dēku. . . Kundze, vai tas jums neliekas brīnišķīgi?

De Nogalesa kundze smaida. Noslēpumains smaids, ķura īsto nozīmi neviens nesaprot.

—  Jā. . tiešām brīnišķīgi.

Princis Zorens sentenciozi nosaka:

—  Draudzība ir vienīgās īstās jūtas, k^s vēl atlikušas mūsu imitācijas, pakaļdarinājumu, surogātu laikmetā!

Un Stīvensons pabeidz sarunu:

—  Upanišadās rakstīts, ka draudzība ir koka stumbrs, kas spītē visām vētrām, tikai ne zibenim, ko met sievietes skatiens.

* * »

Princis Zorens ar de Nogalesa kundzi iznāca no jahtkluba un kājām devās uz viesnīcu.

Alba klusēdama soļoja princim līdzās. Viņa neklausījās ēģiptieša vārdos, kuri viņu maz interesēja. Salonā ienākusi, viņa aizbildinājās ar nogurumu, lai ietu savā istabā.

—  Pagaidiet, dārgā draudzene,— princis teica.— Gribu jums izstāstīt mūsu ceļojuma plānu … Es gribētu parīt braukt no Bombejas uz Deli. Pēc tam parādīšu jums Agru, Tadžmahalu un veco Mogulu cietoksni. Tad dosimies uz Radžputānu.

—   Ļoti interesanti. . . Bet vai neapskatīsim arī dīvaino pilsētu zemeņogu sulas krāsā, par kuru mūsu draugi stāstīja?.. Sīs krāsas dēļ vien vērts to redzēt. Kā jūs domājat?

—  Ā! To es saprotu, mazā, mīļā Alba. Jums pastāstīja par rožainu pilsētu, un tas tūliņ ierosināja jūsu fantāziju. Labi, apsolu jums, es palūgšu vicekarali, lai viņš mums pagādā ielūgumu uz Bangameras maharadžas medībām.

—  Jūs esat ļoti mīļš draugs. Pateicos jums!

Princis noskūpstīja Albai roku, un viņa smaidot iegāja savā istabā.

Bet, tiklīdz durvis bija aizvērtas, smaids viņas skaistajā sejā izdzisa. Viņa nometa vakara mēteli uz krēsla. Viņa ātri atbrīvojās no aprocēm un gredzeniem un, cigareti aizkūpinājusi, nostājās pie loga. Viņu vairs nesaistīja jūras līča zilgmes simfonija. Viņa skatījās naktī, bet neredzēja ne zvaigznes, ne noenkuroto kuģu ugunis. Pirkstus iekniebusi akmens palodzē, viņa domāja par to, ko bija stāstījis kapteinis Ferbenkss. Tiešām dīvaini! Divi. viņas bijušie mīļākie sadedzina viņas vēstules un fotogrāfijas un kļūst labākie draugi pasaulē! . . Glaimojoši tas nebija! Viņa staigāja šurp un turp pa plašo istabu, kuras vienā galā kā balta muslīna kubs pacēlās gulta ar moskītu tīklu. Viņa plūkāja jostu nervozām, trīcošām rokām.

Viņas atmiņā atausa pagātnes dienu vīzijas, kuras viņu reizē satrauca un kairināja.

Pēc viņas kaislās dēkas ar Robertsu nāca vienaldzīgais flirts ar Nikolsonu Kairā. Viņa domās ieraudzīja sevi mīlā apreibušu, baudot, sava mūža visskaistākos brīžus ar Robertsu Londonā. Viņa atcerējās satriecošās šķiršanās patiesās sāpes; tad jauno dēku ar Nikolsonu Ēģiptē. Neprātīgi iemīlējušos jauno leitnantu, kas ar lielu pacietību pēdīgi bija uzvarējis viņas apdomību. Viņa iedomājās dramatiskās scēnas ar vīru, šo profesionālo kāršu spēlmani, aristokrātisko krāpnieku, kuru viņa bija atstājusi, pieņemdama prinča Zorena protekciju, un princi, kas pret viņu bija tik uzmanīgs, tik korekts klusa un pacietīga mīlētāja lomā, viņas labvēlību gaidot. Viņa bija apsolījusies to pavadīt Indijas ceļojumā, slepenībā cerēdama satikt Robertsu, izskaidrot tam, kāpēc viņa tik ilgi klusējusi, ka viņa nav vainīga. Un, tiklīdz viņa iebrauca Bombejā, gadījums lika viņai uzzināt negaidīto patiesību .. . Sie divi vīrieši bija kļuvuši sirdsdraugi! Kāds izsmiekls! Robertss, kuru viņa tā mīlēja, bija spiedis Nikolsonam roku! Nikolsons, par spīti savai kaislīgajai mīlestībai, bija kļuvis Robertsa labākais draugs! . . Turklāt viņi labi zināja viens otra bijušās mīlestības dēkas. Viņi tagad smējās par viņu, Albu. Viņi bija nolēmuši Albu aizmirst un sadedzinājuši viņas ģīmetnes.

Albas mēmās dusmas jaucās ar īgnumu, aizskartu lepnumu, neatzītām nožēlām un naidu pret vīriešiem. Domas par vīrieti viņu tajā vakarā mocīja kā ņirdzīgs spoks. Viņa nespēja aizmirst kapteiņa Ferbenksa atkārtoto teikumu:

«Tas nebija tā ļaunuma vērts, ko mēs gribējām viens otram nodarīt!»

Sie izsmiekla pilnie vārdi viņu apvainoja kā viņas skaistuma, viņas personības, viņas visslēptāko ilgu zaimojums. Viņa pagriezās pret logu. Nekustēdamās, savilktām uzacīm virs skaistajām, piemiegtajām acīm, viņa vēlreiz paskatījās gaišajā Indijas naktī, un šajā mirklī likās, it kā viņas skatiens mestu izaicinājumu zvaigžņu mirdzumam.

XVII

Dineja bija apžilbinoša. Robertsa kaimiņiene labajā pusē bija lēdija Herlinga un kreisajā pusē hercogienes Kasano meita. Nikolsons sēdēja galda otrā pusē blakus amerikāņa Stoka kundzei.

Robertss jautri tērzēja ar kaimiņienēm. Vismaz tā likās, ka viņš jūtas omulīgi. īstenībā viņš jutās laimīgs, kad saruna uz mirkli pārtrūka un viņam atlika laiks pārdomām.

Jaunā vēsts bija tik negaidīta, ka viņš reizēm šaubījās, vai tikai bija to pareizi sapratis .. . De Nogalesa kundze ceļoja uz Indiju prinča Zorena pavadībā? Viņš nepacietīgi gaidīja vakariņu beigas, lai izlūgtos pulkvedim Ramdi Singam dažus tuvākus paskaidrojumus.

Kad salonos pasniedza kafiju, viņš izklaidīgi noklausījās Berdžesa anekdotēs un izmantoja pirmo izdevīgo gadījumu, lai uzmeklētu adjutantu. Viņš to ieraudzīja iekšējā galerijā, kuras kolonāde aptvēra pils pagalmu. Nikolsons jau bija tur. Vēl nepaspējis izteikt jautājumu, viņš dzirdēja, kā Ramdi Sings atbildēja viņa draugam:

—  Tiešām, es maz ko zinu par pēdējiem viesiem, kurus viņa augstība vēl gaida . . .

Un, pagriezies pret Robertsu, indietis paskaidroja:

—  Jūsu draugs man jautāja, kas esot šī Nogalesa kundze. Man jums to grūti pateikt. Zinu tikai to, ka princis Zorens ir rada kādai Viduseiropas bijušo valdnieku ģimenei, ka maharadžā ar princi iepazinies Kairā, ka ārlietu ministrija viņu sevišķi ieteikusi vicekaralim un ka maharadža jau tādēļ vien, nemaz nevērojot personīgās intereses, centīsies iegūt viņa draudzību.

Robertss neatlaidās:

—  Bet kas ir šī Nogalesa kundze, kas princi pavada?

—  To es nezinu.

Nikolsons piebilda jau stipri mākslotā vienaldzībā:

—  Es kādreiz diezgan labi pazinu kādu Albu de Nogalesa kundzi. Vai varētu būt.. .

—  Jūs teicāt: Alba? Jā, tagad atceros, viņas vārds ir Alba.

Nikolsons iesmējās ļoti skaļi un ļoti māksloti:

—       A! . . Cik jocīgi. . . Ha, ha, Edij? . . Vai nu redzat, cik pasaule maza?

—  Jā!

Adjutants viņus ieveda salonā. Abi draugi kopā ar citiem iebaudīja liķierus. Viņus uzaicināja piedalīties biljarda spēlē, kura ilga līdz pusvieniem naktī. Maharadža aizgāja. Bez ceturkšņa vienos viesi izdzēra pēdējo glāzi un katrs meklēja savu istabu.

Robertss ar Nikolsonu klusēdami devās cauri milzu pils galerijām un beidzot atrada savu telpu durvis.

Kamēr Robertss izlēja zeltera pudeli glāzē, uz sliekšņa parādījās Nikolsons. Viņš raisīja vaļā baltās kravates mezglu. Robertss pagriezās atpakaļ.

—  Iedomājieties . . . Kāda sagadīšanās!

—  Jā. Dīvaini.

—       Tagad vairs nav ko šaubīties. Ramdi Sings pateica diezgan skaidri . . . Sis princis bijis Ēģiptē . . . De Nogalesa kundze brauc viņam līdzi.

—  Vai viņa būtu atstājusi vīru?

—  Droši vien!

—  Lai kļūtu šī prinča mīļākā?

—  Acīmredzot. . .

Nikolsons novilka vesti. Rokas sakrustojis uz sniegbaltās uzkrūts, viņš skatījās draugā. Robertsam ļoti nepatika nomācošais klusums, un viņš mēģināja jokot:

—       Redziet nu, draugs . . . Jūs esat sastindzis kā sālsstabs, tāpēc ka . . .

Arī viņam bija bezgala grūti dabūt pār lūpām de Nogalesa kundzes vārdu. Un, kad Nikolsons vēl arvien neatbildēja, viņš pārdroši turpināja:

—       Vai tikai šīs sievietes ierašanās mums nesabojās medību priekus?

—  Ak!

—  Jā, Fredij. . . Kas īsti noticis?

—       Nekas . . . Bet, vaļsirdīgi sakot, man labāk patiktu . . Ja šī sieviete neatbrauktu . . . Mūsu pagātne taču bija mirusi, tiešām mirusi.

—       Protams! Ja mums vajadzētu dzīvi saindēt ar visu izbijušo mīlas dēku atmiņām, tad mēs ilgi nenodzīvotu.

9—23

—  Tātad viņa beidzot pametusi savu vīru.

257

—  Viņa pareizi darījusi!

—  Un tagad viņa reklamējas ar šo tipu .. .

—  Ko jūs domājat — karaliskā augstība! . . . Viņa varēja krist daudz zemāk . . . Pirmkārt, šajā gadījumā viņa nemaz nav mīļākā, bet morganātiska sieva .. . Elegantāk!

—  Vai viņš jauns vai vecs?

—  Tas mani interesē tikpat maz, cik atmiņas par manu pirmo kriketa partiju! Pēc divām dienām varēsim pārliecināties, kāda bijusi viņas gaume.

Nikolsons iegāja atpakaļ savā istabā. Roberts dzirdēja, kā viņš nometa lakādas kurpes uz marmora grīdas. Pēc dažiem klusuma mirkļiem viņš to pasauca:

—  Hallo, draugs! . .. Vai jums nelaba oma?

Nikolsons parādījās uz sliekšņa.

—  Brīnos, Edij, kādēļ jūs tā jokojat?

—  Un kādēļ ne? Sī sieviete jau kopš gada pazudusi no mūsu dzīves . .. Viņa mums mirusi, tāpat kā mēs viņai. Viņa nekad nav interesējusies, kas ar mums noticis.

—  Ai, jūs zināt, ka sakari ar mūsu cietoksni bija ļoti apšaubāmi. Māte man raksta, ka es neesot saņēmis ļoti daudzas vēstules, kuras viņa man sūtījusi.

—  Vienalga, draugs, arī tad, ja viņa vēl ir tik laipna un atceras , ka jūs … ka mēs kaut kur pasaulē eksistējam . . . tas tagad neko negroza. Klausiet mani, atstājiet miroņus kapos un spokus vecu meitu galvās.

—  Jums taisnība. Labu nakti!

—  Dusiet saldi, Fredij!

Durvis aizvērās. Palicis istabā viens, Robertss izdzēra zeltera atlikumu. Viņam slāpa. Vai tā bija jauko medību perspektīva, vai arī šī vakara pārsteidzošā vēsts bija radījusi mazu drudzi? Un tomēr viņš bija runājis ar Nikolsonu lieliskā mierā un pašapziņā, pat ar ironisku vienaldzību, kura nebūt neliecināja par to, cik viņš jūtas satraukts. Bet šis balss vieglums, šī zobošanās par de Nogalesa kundzes likteņa pārmaiņām — vai tā patiesi atspoguļoja viņa garastāvokli?

Viņš domāja, vēl gulēt ejot, un pārdomas viņam neļāva iemigt līdz diviem naktī. Bez lieciniekiem, nejuzdams vajadzību draugu priekšā izlikties, viņš jautāja, vai Nikolsonam nebija taisnība, nožēlojot to, ko viņš uzska

tīja par mirušu. Un viņš domās atbildēja uz saviem jautājumiem: «Albas klātbūtnei maharadžas pilī nav nekāda nozīme; viņa mani aizmirsusi, es viņu arī, mūsu attiecības viesību laikā būs pieklājīgas, bet vēsas, kā pienākas diviem cilvēkiem, kas sarāvuši agrāko laiku saites. Cik daudzi pāri pēc kaislīgas mīlestības vēlāk viens otru aizmirsuši, it kā tie nekad nebūtu tikušies! To var novērot ik dienas . . . Līdz šim laiks izgaisinājis mūsu skūpstu reiboni. . . Viņas dzīvē ienākusi jauna mīlestība. Man nav jaunas mīlas, bet es esmu iemācījies aizmirst viņas parfīmus un kaislos vārdus. Tā ka gluži vienkārši — es nesaprotu, kādēļ viņas parādīšanās varētu satraukt manu dzīvi…»

Beidzot viņš aizmiga. No rīta vieglais sirds nemiers, kas vakarā viņu nomāca, bija izzudis. Pamodies viņš atzina, ka maharadžas vakar saņemtā telegramma viņu vairs tikpat kā nemaz neinteresēja. Jautri žāvādamies, viņš pašapmierināts nodomāja: «Gan jau viss būs labi… vakar es izdzēru pudeli zeltera tāpēc, ka man slāpa . . . Šorīt es izkāpju no gultas, aizmirsis domas par viņu . . . Esmu izveseļojies. Jo labāk!»

Krēsla kritiena troksnis blakusistabā liecināja, ka viņa draugs jau piecēlies. Viņš uzsauca:

—  Hallo! Fredij . .. Vai labi izgulējāties?

Viņš jautrā ritmā pieklauvēja pie aizvērtajām durvīm.

—  Iekšā!

Viņš iegāja un ieraudzīja Nikolsonu gandrīz apģērbušos, kravājot ceļasomu. Viņš izbrīnījies iesaucās:

—  Jūs kārtojat savas lietas tik agrā rītā?

Nikolsons pagriezās atpakaļ. Varēja redzēt, ka viņam

nenāca prātā jokot.

—  Edij … Es sakravāju bagāžu .. . Vajadzēs atsacīties no šo medību priekiem.

—  Ko? . . .

9*

—  Jā . . . Klausieties! Pagājušo nakti es daudz ko pārdomāju. Ticiet man, ka gaidāmais notikums ir daudz nopietnāks, nekā jūs domājat. Klausiet manam padomam . . . Sakravājiet arī jūs savas somas, gan atradīsim kādu iemeslu aizbraukšanai.

259

Robertss bija tik pārsteigts, ka nespēja izteikt ne vārda. Tad viņš iesaucās:

—  Bet, mīļais draugs, vai jūs esat prātu zaudējis! . . . Sakravāt bagāžu? Pēkšņi aizbraukt? . . . Un kāpēc, sakiet man, lūdzu? Tāpēc ka …

Viņš vilcinājās. Acīmredzot ne vienam, ne otram nepatika minēt viņas vārdu. Viņš turpināja:

—  Tāpēc, ka šī sieviete gadījusies starp maharadžas viesiem? Ko? Vai tā ir? Tas neiztur kritiku . . . Fredij . . . Runāsim nopietni. . . Lieciet somai mieru un klausieties uzmanīgi. . . Mēs taču neesam vēja rādītāji, velns lai parauj! Mēs neesam puikas, kas šodien saka «jā» un rīt «nē» . . . Kopš slimnīcas laikiem mēs esam vai divdesmit reizes runājuši par viņu . . . Vai mēs spēlējam komēdiju?

—  Nē!

—  Un, beidzot, mēs taču esam nopietni cilvēki un godīgi draugi … Es jums nestāstīju pasaciņas . . . Tagad es karaliski smejos par šo sievieti. Jūs pats man neskaitāmas reizes apgalvojāt, ka neviena mīlestības dēka nespēšot jaukt mūsu draudzības saskaņu. . . Jūs taču man nemelojāt! . . .

—  Goda vārds, es jums teicu patiesību . . . Un tomēr man bailes . . . Nē! Es pārspīlēju . . Es nebaidos . . . Būtu muļķīgi lietot šo vārdu . . . Bet es jautāju, vai nebūtu labāk bēgt no tā, kas mums varētu kļūt bīstams.

—  Bīstams! . . . Nabaga draugs, jūs laikam gribat, lai es plīstu aiz smiekliem! Briesmas? . .. Kā jūs varat saskatīt briesmas tajā apstāklī, ka šeit ieradīsies pazīstama sieviete ar savu jauno . . . pavadoni? Klausieties vēl. . . Pieņemsim, ka, par spīti visam, jums pašam par nelaimi, jūsu sirdī vēl uzglabājusies maigu jūtu ēna pret šo sievieti… Es iešu vēl tālāk. Iedomāsimies, ka jūs esat pilnīgi pārpratis savas jūtas un ka jūsu sirds dziļumos neapzināta uzglabājusies mīlestība pret viņu … Vai jūs gribat apgalvot, ka šī sieviete — kura tagad reklamējas ar tipu, kas izlēcis no Gotas almanaha,— ar savu necienīgo parādīšanos vien neatvēsinās jūsu entuziasmu?

Robertsa argumenti bija loģiski. Nikolsons to atzina:

—  Edij, būtībā jums pilnīgi taisnība . . . Ļoti iespējams, ka de Nogalesa kundzes parādīšanās kopā ar šo vīrieti mani galīgi izdziedinātu, ja es viņu neapzināti vēl mīlētu . . . Bet ar jūtām nevar žonglēt pēc matemātisku formulu likumiem. Siloģisms rodas galvā un izkūp sirdi kā dūmi.

—  Un tad?

—  Saprotiet pareizi… Ir kāda lieta, ko es cienu vairāk par visu, kādas jūtas, kuras man ir augstākas par visām citām un no kurām es negribētu atteikties nekad,— un tā ir mūsu draudzība. Tā dzimusi tik neparastos apstākļos, ka to nekas nedrīkst skart. . . Mūsu tik sirsnīgā un dziļā draudzība no tās dienas, kad jūs man izglābāt dzīvību, ir un būs svētākās jūtas manā dzīvē. . . Tādēļ es godīgi un vaļsirdīgi jūs lūdzu izvairīties no visa, kas mūsu draudzībai varētu kaitēt; atļaujiet man bez nožēlām atstāt Džizageras pili ar visiem tās priekiem. Ja jūs gribat — palieciet, bet ļaujiet man aizbraukt vienam.

Robertss paspēra soli uz priekšu. Viņš uzlika abas rokas Nikolsonam uz pleciem un atbildēja:

—  Fredij, es jums atbildēšu. Pieņemu, tāpat kā jūs, ka jūsu bailes pamatotas un ka jūsu uzmanībai ir nopietns iemesls jūsu jūtas . . . Ticu, ka jūs izjutīsiet lielu saviļņojumu, atkal satiekoties ar Nogalesa kundzi. Varbūt jūs neatturēsieties no kārdinājuma kopā ar viņu pārdzīvot pagātnes brīžus. Iedomāsimies, ka viņa paklausīs jūsu aicinājumam un vēlēsies to pašu . . . Jūs redzat, es neaizmirstu nevienu varbūtību . . . Bet es neredzu nekā tāda, kas varētu satricināt mūsu skaisto draudzību! . . . Vai saprotat, ko gribu teikt? … Es gribu teikt, ka Nogalesa kundze, kas attiecas uz mani, ir pilnīgi mirusi manās atmiņās un ka jūsu jūtas pret viņu mūsu attiecībās absolūti neko nespēj grozīt. Vai skaidrs? . . . Vai arī tagad vēl gribat kravāt somas?

Nikolsons izskatījās samulsis.

—  Protams… Ja jūs … Es gribēju teikt… ja mēs, Nogalesa kundzi satiekot, neriskējam zaudēt mūsu draudzību . . .

—  Ko jūs runājat, vecais draugs! . . . Nemurgojiet par tādiem niekiem! Ā! Es jūs pazīstu, es jūs saprotu! . . . Devonšīras jaunekļiem parasti nav tik liela fantāzija. Jūs esat cilvēks ar sirdsapziņu, un jūs esat godīgs draugs. . .

tas viss labi. . . Bet, Dieva dēļ, lieciet man mieru ar savām ceļasomām un bēgšanas nodomiem . . . Bez tam mēs nemaz nevaram tā pamest viņa augstību, princesi Andželiju un savus biedrus . . . Metiet ātri savus svārkus skapī, iesim paēst brokastis! Maharadža, tāpat kā Francijas karalis, nemīl gaidīt.

—  Lai notiek!

—  Fredij, tagad es diezgan labi pazīstu jūsu raksturu. Jūs esat jautrs zēns, kas slēpj lielas jūtas zem nevērības maskas. Varu derēt, kad jums būs četrdesmit gadi, jūs lasīsiet Svinbernu divu hokeja partiju starplaikā.

Robertsa jautrība beidzot uzvarēja Nikolsona pēdējās šaubas. Viņš paņēma pīpi, tabakas dozi, melnās brilles un padevās:

—  Jums taisnība, Edij. Piecpadsmit gadu vecumā es iemīlējos Tilijā Veltonā, kura dziedāja operetē «Padevīgā mis». Es viņai aizrakstīju ugunīgu vēstuli. . . Astoņas lappuses romantisku aplamību. Viņa man atsūtīja vēstuli atpakaļ ar uzrakstu: «Mazais nelga! Vai ar šīm lapām es varu samaksāt savu kreditoru rēķinus?»

—  Nabaga zēns! …

—  Tā man bija mācība.

Robertss paņēma savu haki krāsas aizsargcepuri un pagriezdamies protestēja:

—  Nē, draugs,— jo jūs visu mūžu sapņosiet par «Padevīgo mis»!

XVIII

Pirmās medības bija beigušās. Viesi sporta automobiļos bez vēja aizsargiem bija krustām šķērsām izbraukājuši tuksnesi, dzenādami biklu gazeļu pulkus. Citi purvu malā bija uzglūnējuši dzērvēm un mežapīlēm. Ap sešiem vakarā visi sapulcējās Džizageras pilī. Tā bija kaut kas līdzīgs vasaras rezidencei četrdesmit kilometru no Bangameras pie maza, dabīga ezera, kura zilajā līmenī spoguļojās gaiši akāciju zari. Viņa augstības viesi bija apmetušies citi pilī, citi grezni mēbelētās, mazās, savrupās vasarnīcās, kuras bija izkaisītas plašajā parkā. Robertss dzīvoja atsevišķi vienā no mazajām koka vasarnīcām diezgan tālu no pils, ezera malā. Nikolsons ar Berdžesu un Stīdu mita trijās blakusistabās pils kreisā spārna pirmajā stāvā.

Pirms vakariņām visi četri virsnieki vakara uzvalkos sapulcējās majora Stīda istabā un apmainījās iespaidiem.

—  Roberts, vai jums neliekas, ka gazeļu medības automobiļos ir izgudrotas, lai pakalpotu tādiem, kas slimo ar reimatismu? Kāpēc nevarētu medīt, slimnieku krēslā sēdot?

—  Es nošāvu astoņas melnās antilopes. Un jūs, Berdžes?

—  Es? Es sešas reizes nofotografēju marķīzi de Pazānu, kamēr viņa aizšāva garām sešām gazelēm. Man tas labāk patika nekā slepkavot skaistos dzīvniekus.

—  Vai zināt, ka maharadža ar skaistu dubultšāvienu nošāvis divas dzērves?

—  Un princese? Viņa medībās neesot redzēta.

—  Viņa būs vakariņās. . . Roberts, dodiet vienu no savām Virdžīnijas cigaretēm. . . Vai tas tiesa, ka jūs pēc šīm medībām brauksiet uz Londonu?

—  Jā. . . Mēs ar Nikolsonu pavadīsim atvaļinājuma beigas Eiropā.

—  Vēl arvien nešķirami? . . . Nesen man stāstīja par jums Merutas autoklubā un teica, ka jūsu draudzību esot vērts aprakstīt skolas grāmatās un lasīt svētdienas skolu audzēkņiem. . . Kastors un Pollukss ar angļu akcentu!

—  Nezobojies, Stīd!

—  Tiešām! Klausieties, bez glaimiem, jūsu draudzība patiesi ir retums, un mēs saprotam šīs skaistās jūtas, kuras nedibinās uz interesēm vai aprēķina . . . Ai, draugs, ir tik daudz cilvēku, kas apskauž un nicina cits citu, ka jāpriecājas, ja gadās arī īsti draugi, kas reabilitē cilvēci.

Parādījās adjutants un pārtrauca Stīda runu. Majors iesaucās:

—  Ā! Tur nāk Ramdi Sings! . . . Laikam jāiet vakariņās!

—  Gluži pareizi. . . Bet vispirms, kungi, gribu jūs iepazīstināt ar mūsu programmu: šovakar intīma dineja pie viņa augstības. Rīt — lielas irbju medības. Kas nenošaus simts piecdesmit irbes, tam jādod pudele šampanieša! . .. Parīt — galā dineja un balle. . . Pēc tam — redzēsim.

—       Labi, tas izklausās tīri jauki. . . Radžputānas tuksnesī nav jāgarlaikojas ne mirkli.

—       Aizmirsu jums pateikt, ka mūsu jaunie viesi, kurus gaidījām jau aizvakar, beidzot ir klāt. Viņa karaliskā augstība princis Zorens un de Nogalesa kundze.

Nikolsons tūliņ jautāja:

—  Vai viņi dzīvos pilī?

—       Jā, otrā pusē, viņu istabas ir blakus maharadžas telpām.

—  Vai redzējāt viņus? Kāds ir princis Zorens?

—       Mazs, sīks, nedrošu gaitu . . . Ak! Viņš neizskatās pēc spīdoša sportista.

—  Cik vecs?

—       Varbūt piecdesmit pieci gadi. Maharadža man teica, ka viņš esot liels grāmatu un vecu manuskriptu kolekcionārs . . . Bibliofils ar vispasaules autoritāti. Un patiesi, viņš ļoti izskatās pēc bibliotēku žurkas.

Robertss piebilda:

—  Un šī žurka grib skrieties ar antilopēm?

Ak! Es neticu, vai viņa karaliskajai augstībai patiks ņemt rokā bisi. Viņš atbraucis apskatīt vecus manuskriptus, septiņpadsmitā gadsimta akvareļus un retas grāmatas, kuras maharadža rūpīgi glabā savās atvilktnēs.

Arī Berdžess kļuva ziņkārīgs:

—       Un dāma, kura viņu pavada? Kas tā tāda? Viņa sekretāre? Nabadzīga radiniece? Laika kavētāja? Līgava?

—       Draugs, to es jums nevaru pateikt. . . Viņi dzīvo atsevišķi. Gar pārējo mums nav daļas. Bet. . .— indietis viltīgi pamāja Nikolsonam un piebilda,— kapteinis Nikolsons nesen man teica, ka viņš pazīstot šo dāmu.

Visu skatieni pavērsās pret Nikolsonu. Viņš viegli nosarka un steigšus atbildēja:

—  Ak! Ļoti pavirši. . .

Berdžess neatlaidās:

—       Nu, mīļais, pastāstiet mums arī! Mūs ļoti interesē šis noslēpumainais pāris, kas nemaz nav pāris un tomēr ceļo kopā kā pāris!

—       Ticiet man, Berdžes, es par viņiem nekā nezinu. Man liekas, Ēģiptē es kādreiz satiku de Nogalesa kundzi. Varu

jums pateikt tikai to, ka viņa ir ļoti skaista un aristokrātiska.

— O-ho, jo labāk! Būs vienas dejotājas vairāk. Kad visu dienu esmu skrējis pa tuksnesi, tad man nekas tā nepatīk kā visu nakti atpūsties fokstrota taktī!

Virsnieki sekoja adjutantam un iegāja mazā, sarkanā salonā, kur lēdija Herlinga un marķīze de Pazāna jūsmoja par vitrīnās izliktiem veciem ziloņkaula griezumiem. Viesi sadalījās divās grupās. Maharadža parādīja viesiem dažas no savām dārgākajām rotaslietām, starp citu, ķīniešu Himēras, Mingu un Kanghi laikmeta zilos putnus, Nepālas dievību maskas un Birmas sārtos dārgakmeņus.

Tad tika pieteikti viņa karaliskā augstība princis Zorens un de Nogalesa kundze. Robertss un Nikolsons strauji pagriezās. Viņi tūliņ redzēja, ka adjutants bija attēlojis pareizi. Princis Zorens tiešām atgādināja askētu ar meditācijas aizplīvurotu skatienu, viņam bija tumša āda, smalki, bet, grāmatas lasot, paguruši vaibsti kā viduslaiku alķīmiķim, kas savu velvju krēslā drudžainā kvēlē pūlas pārkausēt nevērtīgos metālus. Viņš likās izkāpis no Holbeina vai Dīrera kokgriezuma, un rupjas vadmalas tērps viņam būtu labāk piestāvējis nekā melnais vakara uzvalks.

Kāds pretstats Albai! Viss, kā viņam trūka, bija pārpilnībā viņas mirdzošajā skatienā, kvēlē, kuru kreolietes daiļums izstaroja pret viņas gribu. Skatoties neviļus ienāca prātā slimnieks, kam ārsts nolicis blakus jaunības spēka pārpilnu radījumu, lai, asinis pārlejot, dotu tam daļu no veselā cilvēka dzīvības. Albas baltais tērps, ļoti vienkāršs, bet nevainojami piegriezts, izcēla viņas vidukļa lokanību, krūšu vilinošo kailumu, viņas skatiena brīnišķīgo burvību.

Iepazīšanās kārta pienāca arī pārsteigtajam Robertsam un Nikolsonam. Viņi palocījās. Alba pieklājīgi, bet vienaldzīgi pasmaidīja. Viņas sejā nebija lasāms ne mazākais satraukums — tur nebija pat pārsteiguma.

Maharadža apsēdās pie galda ar lēdiju Herlingu labajā un de Nogalesa kundzi kreisajā pusē. Viņa radiniece, Dranagoras princese, sēdēja viņam pretim. Visi zināja, ka viņa bija atsacījusies no hinduisma reliģijas tradīcijām un varēja ēst eiropiešu ēdienu pie viena galda ar princi Zorenu un ģenerāli seru Armstrongu.

Robertss jokodamies tērzēja ar princesi, slepus vērodams -Nikolsonu, kura skatiens neatlaidās no Albas. Viņa savukārt izlikās pilnīgi nogrimusi sarunā ar marķīzu de Pazānu un marķīzi. Likās, viņa nemaz neievēroja Nikolsonu un viņa drauga klātbūtni.

Robertss reižu reizēm, starp divām asprātībām, iegrima domās.

«Kāda komēdija!… Viņa ir šeit… šeit, pie viena galda ar diviem vīriešiem, kuri viņu mīlējuši… un kurus viņa pati mīlējusi.. . Kas to varētu iedomāties, redzot viņas vienaldzīgo seju . . . Pilnīgi nesaprotami. . . Tas kļūst interesanti. . . Lai nu kā, bet šis stāvoklis man liekas komisks. Taču nabaga Fredijam smiekli nenāk. . .»

Dranagoras princese pēkšņi griezās pie viņa ar jautājumu:

—  Major, vai tas taisnība, ka jūsu Bībelē rakstīts par Ādama un Ievas izdzīšanu no paradīzes?. . Kādēļ tur nekas nav teikts par čūskas turpmāko likteni?

—  Augstība, varu jums to izstāstīt bez Bībeles: čūska sēd kokā un gaida, kad nākamais pāris nāks plūkt aizliegtos augļus.

Kalpotājs atnesa cepeti ar astoņpadsmit dažādiem garšaugiem. Robertss turpināja savu domu:

«Fredijs tiešām visu uzņem nopietni. Nabadziņš, viņš neko neēd . . . Man bija taisnība, kad teicu, ka romantisms viņu pazudinās. Un, lūk, šīs sievietes postošā burvība viņu atkal savaldzinājusi. Ai, nabaga zēns! Ja es varētu viņam iedvest kaut pilienu no savas vienaldzības. Nospļaujos par viņu, un diezgan . . . Bet, ja nē, tad mums atkal sagaidāms . . .

Šoreiz Robertsu no pārdomām iztraucēja Stoka kundze:

—  Vai esat jau redzējis Tadžmahalu, major?

—  Protams, Stoka kundze.

—  Es pat piecēlos četros no rīta, lai redzētu to mēness gaismā.

—  Kādu iespaidu Tadžmahala uz jums atstāja?

—  Riebumu pret baltu marmoru. Kad pārbraukšu Ņujorkā, likšu pārkrāsot savu vannasistabu.

Ap vienpadsmitiem vakarā Robertss ar Nikolsonu pastaigājās pa parku ezera malā. Robertss runāja nemāksloti, mierīgi kā cilvēks, kuru nesaista sentimentāla aizraušanās. Viņš pat juta zināmu apmierinājumu, apzinādamies, ka varēja tik mierīgi runāt par Albas ierašanos. Tiesa, pirmajā vakarā vēsts par viņas ierašanos viņu satrauca, taču jau nākamajā naktī viņš bija atguvis garīgo līdzsvaru.

—  Fredij, vai var cilvēkus aizmirst ar vēl lielāku nevērību un nekaunību, kā viņa to dara? Viņa ar mums sasveicinājās, it kā nekad nebūtu mūs pazinusi. . . Visu vakaru neviena skatiena . . . Arī pēc vakariņām . . .

—  Nē . . . Pie galda viņa reiz paskatījās uz jums, Edij . . . Tas bija diezgan savāds skatiens.

—  Neievēroju … Es amizējos ar Dranagoras princesi, un jūs? Vai jau paspējāt ar viņu pārmīt zīmīgu skatienu? Draugs, jums vajadzētu iet taisnu ceļu, nevērojot burvi, kas viņu apsargā. . . Viņš man nezin kādēļ atgādina vecus viesmīļus lētos Viduseiropas restorānos . ..

—  Nejokojieties, Edij! De Nogalesa kundzes ierašanās mani nemaz nepavedina uz smiekliem.

—  Ak, žēlīgais Dievs! Saņemieties taču beidzot, velns lai parauj! Izturieties pret viņu tāpat kā es. Es pasmejos par viņu . . . Lūk, tā! Un, ja viņa karaliskajai augstībai uzliks ragus, es sirsnīgi smiešos un saukšu «bravo!».

Likās, Nikolsons neklausījās, ko viņa draugs runāja. Viņš apstājās, pagriezies pret ezeru, kura tumšais ūdens lēni viļņoja nakts vēsmā.

—  Viņa šodien ir skaistāka nekā jebkad,— viņš teica.— Vai nu balta krāsa ļoti piederas viņas sejai, vai arī viņa staro tāpēc, ka beidzot tikusi vaļā no vīra? Bet kādēļ viņa izvēlējusies šo vārguli? Vai tiešām laulības dzīve viņu tā nomocījusi? Ai, kā man to gribētos zināt. . . Esmu pārliecināts, ka viņa daudz cietusi, pārdzīvojusi daudz grūtu brīžu.

Robertss ziņkārīgi vēroja draugu. Tad viņš nopūtās, noglāstīja viņa vaigu un teica:

—  Ak, metiet mieru, Fredij, atgriezieties dzīves īstenībā. Jūs auļojat ar fantāzijas spārnoto zirgu miglainā tālē. De Nogalesa kundze vienkārši dzīvo pēc savas patikas. Nerunāsim vairs par viņu! Vai nav vienalga, ko viņa izvēlējusies: Balkānu princi, boksa čempionu vai kinoaktieri? Mūsu tagadējā lomā mums tur nav nekādas daļas. Tiešām, jūs mani uztraucat ar savu vēlīno melanholijas lēkmi. Kāda nozīme jums lauzīt galvu par viņas likteni? . . . Zinu, jums pamodušās jūsu romantiski baironiskās tieksmes. Jūs atkal redzat skaistu parādību baltā mirdzumā. Bet viņa jūs nemaz neievēro. Klausieties, jūsu dvēseles miera labad es vēlētos, kaut viņa pret jums izturētos kā koķete. Man gribētos, kaut viņa pie galda būtu jums metusi tvīksmes pilnus skatienus, slepus spiedusi jūsu roku, ar izlaidīgas skuķes nekautrību kutinājusi jums delnu un locījusi galvu, it kā gribētu teikt: «Tātad viss būs tāpat kā senāk, vai ne, mīļais? …» Ai, Fredij, man tiešām tā būtu labāk paticis … Jo tad jūsu romantiskās ilūzijas izgaistu vienā stundā un jūs būtu radikāli izārstēts.

—  Bet, mīļo Edij, jums iznāk burvju loks. Ja de Nogalesa kundze spējīga tā izturēties, tad es viņu nekad nebūtu mīlējis.

—  Vai ar to pietiek, lai jūs viņu vēl tagad mīlētu? Jūs runājat un rīkojaties kā zaļš jauneklis . . . Verters futbola biksītēs. Bet mēs esam iesākuši gluži veltīgu sarunu. Jūs vēl esat tikšanās pirmā iespaida varā. . . Tas jums piedodams. Bet brīdinu, ka ļaušu jums tikai divdesmit četras stundas laika šīs melanholijas pārvarēšanai. . . Vai apsolāt laboties? Tiešām, man būtu ļoti žēl, ja jūs uz ilgāku laiku nomaldītos no ceļa.

—  Jūs neesat tāds kā es, jūs esat stiprs cilvēks! Jūs varat par viņu aukstasinīgi runāt.

—  Es — stiprs? Nē . . . Bet es esmu vecāks par jums. . . Tas daudz nozīmē. Bet nu diezgan runāts, Fredij. Rīt agri jāceļas!

Robertss pavadīja draugu līdz viņa guļamistabas durvīm. Nikolsons klusēja. Uz sliekšņa Robertss vēlreiz atkārtoja savu prasību:

—  Saldu dusu,— un atmetiet muļķīgās iedomas! Jā?

—  Jūs prasāt no manis pārāk daudz.

Robertss teica klusākā balsī:

—  Labi, dārgais draugs, tādā gadījumā es izmēģināšu pēdējo līdzekli: ja rīt krīze vēl nebūs pārgājusi, tad pacentieties satikties ar viņu vienatnē pēc medībām. Pamēģiniet ar viņu pavadīt divas stundas tādā vietā, kur jūs neviens netraucē. . . Vai saprotat?

Viņš turpināja gandrīz čukstošā balsī:

—  Ja vēlaties, esmu ar mieru pat jums atļaut izmantot savu mājiņu. Lūdzu, nekautrējieties! Savu dieninieku aizsūtīšu uz Bangameru . . . Nu, sakiet. . . vai neesmu jums kā brālis?

Atbildes vietā Nikolsons viņam cieši saspieda roku un iegāja savā istabā. Robertss lēnā gaitā, svilpodams nesen dzirdētu blues, cauri parkam devās uz savu mazo, vientuļo vasarnīcu. Viņa sirdī bija skaidrība un miers. Viņu nenomāca nekādas rūpes, vienīgi žēlums par drauga izpostīto dvēseles mieru. Nabaga zēns! Viņš piederēja pie tiem vīriešiem, kas tic mīlestības meliem un visas ilgas veltī vienai sievietei. Viņš vēl nebija sasniedzis to skepticismu, kas dziedē brūces un nelaimīgiem mīlētājiem māca relativitātes teoriju, kuras likumi valda arī kaislību pasaulē. Kad viņš beidzot sapratīs, ka romantiski zvēresti tāpat padoti dzīves īstenībai kā Einšteins relativitātes likumam pakļauj saules starus!

Nakts bija vēsa. Cik patīkama bija pastaiga šajā krāšņajā oāzē, kuru radījusi indiešu valdnieka iegriba. Robertss gāja un svilpoja. Viņam negribējās ticēt, ka Nikolsona jūtu krīze būs ilgstoša. Viņam ienāca prātā jautra doma . . . Viņš iztēlojās princi Zorenu viduslaiku apģērbā sēžam uz noputējušu grāmatu kaudzes. Un de Nogalesa kundze viņu ķircina:

«Divi vīrieši šeit mani sen pazīst. . . Uzminiet, kuri!»

Viņš iztēlojās groteskas ainas. Robertss bija pārliecināts, ka nu viņa sirds galīgi izārstēta no mīlestības. Viņam likās, ka de Nogalesa kundzi mīlējis ne šai dzīvē, bet kādā senākā — citas pasaules dzīvē. Viņš bija ar mieru ticēt indiešu teorijai par dvēseļu atdzimšanu — vienai no galvenajām brahmaņu dogmām,— tai pašai teorijai, kura mierina jogu, kad tas ekstāzē guļ naglu gultā, visam ķermenim asiņojot. Vai tiešām arī viņš varētu zaudēt garīgo līdzsvaru un, galvenais, izpostīt cēlo draudzību ar Nikolsonu Nogalesa kundzes deļ? Kada aplamība! . . .

Viņš sasniedza savu vasarnīcu, kur viņu gaidīja ziņnesis. Robertss iegāja savā istabā (mazajai koka vasarnīcai bija tikai viens stāvs) un iededza elektrību. Ziņnesis viņam parādīja uz galda noliktu aploksni.

—  Kas tā tāda?

—  Kāds maharadžas svītas automobiļa šoferis to atnesa.

Robertss vērīgi paskatījās uz aploksni. Šaubu nevarēja

būt: tas bija de Nogalesa kundzes rokraksts. Viņa izbrīns bija neizsakāms. Viņš neuzdrīkstējās atplēst aploksni. Viņu saistīja neizprotamas bailes. Viņš ziņkārīgi jautāja:

—  Kad tev nodeva šo vēstuli?

—  Pirms pusstundas, komandanta kungs.

—  Labi. . . Vari iet. . . Rīt pamodini mani septiņos.

—  Klausos, komandanta kungs.

Vienatnē palicis, Robertss beidzot atplēsa aploksni, kuru greznoja maharadžas ģerbonis. Vēstule bija īsa, piesardzības dēļ rakstīta franču valodā:

«Es atbraucu uz Bangameru ar vienu vienīgu vēlēšanos — atkal redzēt Tevi un Tev visu izskaidrot. Mums katrā ziņā rīt jāsatiekas vienatnē. Ierīko tikšanos medību laikā. Skūpstu Tevi — kā senāk.

Alba.»

XIX

Robertss bija neizsakāmi pārsteigts. Viņš izlasīja šīs rindas vairākas reizes. Viņam izspiedās saltu sviedru lāses uz pieres, sirds pukstēja neparasti strauji. Viņš vairs nesaprata, kas ar viņu notika,— vai tā bija katastrofa, lielākā laime vai vienkārši mistifikācija?

Bija pilnīgi neiespējami, ka kāds no draugiem būtu mēģinājis viņu izjokot. Viņš noteikti pazina Albas rokrakstu. Viņš to pārāk labi pazina!

Apsēdies pie galda, viņš nolika vēstuli sev priekšā un sāka pētīt katru tās vārdu . ..

Vispirms, Alba viņu uzrunāja ar «tu» . . . Neparasti intīmi, jo agrāk viņa to bija darījusi tikai retas reizes, sevišķi kaislīgos tikšanās brīžos.

Viņa braukusi šurp, lai atkal redzētu viņu un visu izskaidrotu? . . . Vai varēja būt, ka Alba tiešām vēl par viņu domāja, ka tiešām pavedinājusi savu pavadoni braukt uz Bangameru, zinādama, ka viņš, Robertss, ielūgts maharadžas rīkotās medībās? Viņas vēlēšanās satikties rīt, medību laikā, kā likās, to apstiprināja.

Tad Robertsam pēkšņi uzmācās jautājums, vai arī Nikolsons nav saņēmis līdzīga satura vēstuli. . . Varbūt viņa vienkārši gribēja abus izjokot. Galu galā — kādēļ ne? Tāda koķete kā viņa gluži viegli varēja to izdarīt. Varbūt viņai patika redzēt, kā divi vīrieši vienā pajumtē mokās nevarīgā greizsirdībā!

Robertss iedomājās viņas ļauno prieku, saņemot vēstules no abiem mīļākajiem, kurus gadījums bija savedis kopā 4. fortā. Gadījums viņai palīdzēja: arī maharadžas pilī viņa abus satika kopā . .. Cik lieliska izdevība parotaļāties ar viņu jūtām.

Robertss sāka izģērbties. Spoguļskapja priekšā viņš neviļus spogulī ieraudzīja balto papīra lapu, kura vēl gulēja uz galda. Viņš paraustīja plecus.

«Savādi, ka šī vēstule mani uztrauca! . . . Kādi mēs esam nelabojami muļķi! Viņai darbs tikai mazliet pamāt ar pirkstu, un mēs jau krītam viņai pie kājām vai nostājamies kā foksterjeri, kas gaida cukura graudiņu. Man gribētos saderēt, ka arī Nikolsons atrada uz galda tādu pašu vēstuli. Droši vien viņš aiz prieka jau lēkā uz vienas kājās! Viņš visu nakti neaizvērs acis. Viņš tic katram viņas vārdam kā tīrai patiesībai. Viņš ar mieru vārtīties putekļos, ja to pavēlētu triumfējošā Alba. Bet vai es pats tikko negribēju darīt tāpat? Un es vēl gribu liekulīgi citus mācīt! Vai man nepukstēja sirds, lasot ar viņas roku rakstīto adresi? «Skūpstu Tevi kā senāk. . .» Jā, mīļā. . . turpini tādā pašā garā, tas mani uzjautrina! . . . Bet tagad paskaties, ko es darīšu ar tavu mīlestības vēstulīti.»

Viņš piegāja pie galda un paņēma vēstuli, lai tūliņ to saplēstu. Bet nākamajā mirklī viņš iedomājās:

«Nē, tādu dokumentu iznicināt būtu muļķīgi. Gluži otrādi, es to rūpīgi uzglabāšu, un, kad Nikolsons, sirds dziļumos satraukts, man atzīsies, ka saņēmis no Albas vēstuli, es pasniegšu viņam šo lapiņu un teikšu: «Nu, mīļais draugs, es tādas lietas neslēpju . . . Kā redzat, man izliktas tās pašas lamatas. Ja jūs tomēr vēl nebeigsiet skumt un mocīties, tad jūsu aklums vairs nav nekā attaisnojams.»»

Viņš rūpīgi salocīja vēstuli, ielika to naktsgaldiņa atvilktnē un apgūlās gultā. Viņš atkal bija atguvis dvēseles mieru. Viņš priecājās, ka ar Albas vēstuli viņam dota iespēja radikāli izārstēt nabaga biedru no viņa kaislīgās aizraušanās.

Viņš mēģināja iemigt, domādams par antilopēm, kuras šorīt bija medījis. Bet pēkšņi niecīgs Nikolsona teikums, kuru viņš tikai tagad atcerējās, visas antilopes aizdzina no viņa domām . . . Gar ezera malu pastaigājoties, Nikolsons viņam bija teicis:

«Pie galda viņa paskatījās uz jums . . . Tas bija savāds skatiens …»

Vai tiešām viņa, par spīti vēsumam un vienaldzībai, būtu slepus uz viņu skatījusies? Un tomēr tā bija patiesība, ja jau Nikolsons bija uztvēris viņas skatienu . . . Tātad — viņas skatiens pie galda, vēstule un vēlēšanās vienatnē satikties. . . Varbūt Alba raksta patiesību un tiešām grib ar viņu vienatnē satikties, bez kādām viltībām un ļauniem nolūkiem? Viņš atkal iededza elektrību, jo nespēja turēties pretī kārdinājumam vēstuli vēlreiz izlasīt. Viņš atkal satvēra to rokās, tuvināja gaismai un acīm vai aprija katru tās vārdu, katru burtu . . . Viņš vairs nebija pārliecināts, ka Alba iesākusi ļaunu rotaļu. Vēstuli uz galda nolicis, viņš notikušo pārdomāja no pavisam cita viedokļa.

Un ja nu Alba tiešām viņu mīl? Ja nu viņas vēstulē nav neviena nepatiesa vārda? Kā tādā gadījumā vajadzētu viņai atbildēt? Skaidrs, ka viņa gribēja medību laikā ar viņu satikties.

Viņa rakstīja, ka atbraukusi šurp vienīgi tādēļ, lai satiktu viņu un visu izskaidrotu. . . Labi, viņš laipni noklausīsies viņas izskaidrojumus. Vai arī atteikties no tikšanās un likt viņai nojaust, ka viņš pagātni jau apracis?

Viņš šaubījās. Prāts lika stingri turēties pie reiz pieņemta lēmuma, bet prāta loģikā bija spraugas, caur kurām lauzās vēlēšanās satikt Albu vienatnē, bez lieciniekiem. Turklāt viņš atrada nopietnus iemeslus nepaklausīt sirdsapziņas un prāta slēdzienam. Galu galā ar ko viņš, stiprs cilvēks ar bruņotu sirdi, varēja riskēt, ar šo sievieti

satiekoties? Viņš neapšaubāmi pārvaldīja situāciju . . .

• * *

Nākamajā ritā viņš tā steidzās izdibināt, vai Nikolsons no Albas saņēmis līdzīgu vēstuli, ka jau pusstundu pirms izbraukšanas medībās iegāja drauga istabā un parsteidza draugu, kad tas āva kājās dzeltenus medību zābakus.

—  Vai labi izgulējāties, Fredij?

—  Jā. Un jūs?

—  Lieliski. . . Nu, kas jauns?

—       Nav nekā, dārgais draugs. . . Kas šeit var gadīties jauns?

—  Vai kāds brīnums? Sapņojāt par viņu?

—  Nē.

Robertss mēģināja jokot:

—       Vai nesaņēmāt slepenu vēstulīti no nežēlīgās baltās dāmas?

—  Klausieties, Edij, šodien man jūsu joki nepatīk.

Nikolsona vaļsirdība bija tik acīm redzama, ka Robertss

gandrīz nožēloja izteikto joku. Tātad Alba viņam nebija rakstījusi. Sis secinājums viņu vēl vairāk uztrauca. Viņam gandrīz būtu labāk paticis, ja Nikolsons būtu parādījis Albas vēstulīti, līdzīgu tai, kuru pats bija saņēmis, tādā gadījumā stāvoklis būtu skaidrs un viņi būtu varējuši draudzīgi pasmieties. Tagad Robertss bija apmulsis un nezināja, ko darīt. Viņš piegāja pie Berdžesa, kurš darbojās ar patronām.

Astoņos visi sapulcējās pie automobiļiem. Robertss piegāja pie adjutanta un slepus jautāja:

—       Vai jūs nevarētu mani nosēdināt vienā automobilī ar princi Zorenu un Nogalesa kundzi?

—       Princis medībās nepiedalās, bet de Nogalesa kundze brauks vienā automobilī ar marķīzu de Pazānu un kapteini Frīmenu … Ja vēlaties, varu Frīmena vietā sēdināt jūs…

—  Lieliski. . . Pateicos, pulkveža kungs.

Automobiļi cits pēc cita aizripoja.

De Nogalesa kundze apsēdās vidū starp marķīzu de Pazānu un Robertsu. Priekšējā sēdeklī sēdēja šoferis un «šikarī». Kamēr automobilis brauca pa smiltīm aizputināto ceļu, Robertss dzīvi sarunājās ar marķīzu. De Nogalesa kundze bija tikpat laipna un vēsa kā iepriekš. Viņa runāja gandrīz vienīgi ar marķīzu, nemaz neievērodama otru līdzbraucēju.

Viņi apstājās pie medību paviljona kaila pakalna galā. «Sikarī» izkāpa no automobiļa un aizgāja pēc turpmākajām instrukcijām. Arī marķīzs iegāja paviljonā apskatīt apkārtnes karti.

Labu brīdi klusējusi, de Nogalesa kundze, galvu nepagriezdama, franciski Robertsam pusbalsī jautāja:

—  Vai saņēmāt vēstuli?

—  Jā.

—       Man ar jums jārunā . . . Ierīkojiet satikšanos vienatnē pirms vai pēc azaida.

—       Labi. . . Bet to neviens nedrīkst zināt. . . Sevišķi Nikolsons.

—  Jūsu sirdsdraugs?

—  Jā.

—  Tad dariet tā, lai mūs neviens neredz.

—  Labi.

Prāta balss bija pilnīgi apklusināta. Robertss nespēja viņai atbildēt:

«Nē, es negribu ar jums runāt.»

Viņš drīz saprata, ko bija izdarījis. Bet, iekams Robertss paspēja kaut ko izteikt, viņš sajuta savā rokā de Nogalesa kundzes mazo rociņu. Viņš neatvilka savējo un maigi paspieda viņas pirkstus. Viņa prātam vairs nebija nekādas varas.

Marķīzs Pazāns iesēdās automobilī un sāka stāstīt, ko bija izpētījis apkārtnes kartē. Tomēr Robertss, juzdams,

ka Nogalesa kundzes tuvumā zaudē gribasspēku, centās atgūt garīgo līdzsvaru. Viņš domāja:

«Jā, mīļā … Es jūsu spēli labi saprotu . .. Jūs esat viltīgāka, nekā es domāju . . . Mistifikācija ir labi izdomāta . . . Negribēdama vienā laikā žonglēt ar mums abiem, jūs vispirms parotaļāsieties ar mani, bet pēc tam ar Nikolsonu . . . Tīģeris spēlēsies ar diviem jēriņiem . ..

Katram sava kārta . . . Būs jautri!»

* * *

Irbju šaušana turpinājās trīs stundas. Nemitīgi rībēja šāvieni mežmalā un birzīs, biezos krūmos maza kanāla malā, kas skopi pievadīja mitrumu šim tuksnesīgajam apvidum.

Robertss meklēja izdevību nepamanītam nozust. Beidzot viņš, apkārt skatīdamies, pāris simt metru attālumā ieraudzīja Albu, kura bija atdevusi bisi savam «šikarī», lai nopūderētos un atjaunotu lūpu sārtumu. Viņš ar mājienu uzaicināja to sekot viņam. Viņa paklausīgi nāca pie Robertsa. Pēc desmit minūtēm viņi jau sēdēja uz smilšu kopas, Noputējuši krūmāji viņus slēpa no ziņkārīgiem skatieniem.

Robertss pirmais iesāka runāt. Medību laikā viņš bija atguvis garīgo līdzsvaru un aizmirsis Nogalesa kundzes maigo rokas spiedienu. Viņš ar nolūku iesāka runāt pirmais, lai ievirzītu visu sarunu īstajā gultnē un jau ar pirmajiem vārdiem liktu viņai noskārst, ka viņš vairs nav agrākais Edijs un ir atnācis ar viņu parunāties tikai aiz pieklājības.

— Kundze, jūs gribējāt ar mani izrunāties, un man nepatika jūsu lūgumu noraidīt. . . Tomēr es ceru, jūs sapratīsiet, ka man tiesības jūsu tik ilgajai klusēšanai atbildēt ar tādu pašu klusumu šodien — no manas puses … Es klausos.

Viņš mierīgs un pašapzinīgs vēroja Albu. Arī Alba skatījās viņā. Ārējā vienaldzība, kuru viņa izrādīja maharadžas salonos, tagad bija izgaisusi. Viņas smalkajos vaibstos atplaiksnījās skumjš un pārmetošs smaids. Arī viņas balsī ieskanējās maigas trīsas.

—  Ei, Edij! . . Kādā tonī jūs ar mani runājat. . . Vai tādēļ man vajadzēja tik tālu braukt šajā briesmīgajā tuksnesī, lai no jums dzirdētu saltus vārdus, lai ieraudzītu vēsu, gandrīz naidīgu seju . . . Nē, neatbildiet man vēl. . . Es jūtu, ka jūs gribat turpināt tajā pašā nežēlīgajā tonī. .. Jūs izliekaties, it kā es jums būtu ļaunu darījusi.

—  O!— Robertss, neizsakāmi pārsteigts, iesaucās.

—  Jā, es atkārtoju: jūs runājat tādā tonī, it kā es ar nolūku būtu darījusi jums ļaunu. Un taisni tādēļ, lai jūs pārliecinātu, ka tā nav, esmu iesākusi šo sarunu . . . Vai nu jūs gribat, vai negribat, bet mums ir kopēja pagātne, kura mums neļauj izturēties vienaldzīgi vienam pret otru . . . Vismaz es tā domāju. Mums jāpārrunā viss, neko nenoklusējot. . . Jūs man pārmetat, ka es klusēju, kamēr jūs bijāt tur, pie Afganistānas robežas. Sievieti viegli nosodīt, dzīvojot tālu no viņas, nezinot nekā par viņas pārdzīvojumiem, kas reizēm bijuši tik grūti, pat traģiski . . . Edij, tagad jūs varbūt sapratīsiet. Tad varēsiet par mani spriest taisnīgāk. Vispirms, pēc jūsu aizbraukšanas man atklājās dažas lietas, kuras mani šausmīgi satrieca. Jūs zināt, cik kaislīgs kāršu spēlmanis bija mans vīrs… Es raudāju par viņa kaislību. Es viņu uzskatīju par neuzvaramas, slimīgas tieksmes upuri . . . Vēlāk, daudz vēlāk, man kļuva zināms, ka arī jums viņš nozaga tās mārciņas . . . Bet pagaidiet, ļaujiet man izstāstīt visus notikumus pēc jūsu aizceļošanas.

Londonā mans vīrs reiz riskantā spēlē zaudēja naudas summu, kuru viņš nespēja samaksāt. Viņš man izmisumā teica:

«Rīt agri mēs lidosim uz Parīzi, bet no turienes uz Ēģipti.»

Es apsolījos viņu pavadīt, jo vēl uzskatīju viņu par nelaimīgu kaislības upuri. Kairā viņš atkal sāka spēlēt. Kādreiz viesībās, pie bagāta ēģiptieša, kur bieži rīkoja azarta spēles par lielām summām, manam vīram nelaimējās un viņš zaudēja vēl tūkstoš mārciņas. Laimīgais, kas ieguva šo summu, bija leitnants Nikolsons, kurš arī gadījās starp ēģiptiešu viesiem un, laiku kavēdams, piedalījās spēlē ar manu vīru. Otrā rītā pēc šīs liktenīgās nakts vīrs man teica.

«Vakar es zaudēju tūkstoš mārciņas. Es nevaru šo summu leitnantam Nikolsonam samaksāt. Ja atklāsies mana maksātnespēja, tad būšu pazudis, pareizāk sakot, mēs abi būsim pazuduši. Jums katrā ziņā jāiet pie leitnanta un jāpanāk, lai viņš anulē parādu. . .»

Mani pārsteidza šī paziņojuma cinisms. Bet bailes, ka kopā ar viņu nekrītu par upuri skandalozai prāvai, mani piespieda aiziet pie leitnanta . . . Nemūžam neaizmirsīšu šo apkaunojošo gājienu! . . . Nikolsons man tūliņ teica, ka par šīm tūkstoš mārciņām nekad vairs nebūšot runa, un piedāvāja glāzi tējas. Pēc tam es viņu satiku ik dienas. Viņš centās iegūt manu labvēlību, bet jāsaka — gluži korekti. Viņš ne reizes man nelika nojaust, ka gaida kādu atalgojumu. Bet vai es pēc tāda pakalpojuma varēju šim jauneklim teikt:

«Es jūs lūdzu anulēt parādu, un jūs to izdarījāt — paldies! Uz redzēšanos!»

No vienas puses, sirdsapziņa man liedza atdoties vīrietim bez mīlestības, no otras puses, pienākuma apziņa man neļāva viņu pievilt. Beidzot notika tas, kam vajadzēja notikt. . . Bez mīlestības, bez prieka es padevos šī virsnieka gribai; viņš mani dievināja, bet nespēja iesildīt manas jūtas. Man viņš likās patīkams, simpātisks, bet tas bija viss. Kādreiz, nespēdama valdīt riebumu pret uzspiesto mīļākās lomu un vīra cinisko nekaunību, es uzsāku ar vīru briesmīgu ķildu . . . Tas bija šausmīgi. Niknuma neprātā viņš man jautāja, vai tiešām es esot tik naiva un ticot, ka viņš godīgi iegūstot mūsu eksistences līdzekļus . . . Viņš atklāja man visu savu nelietību … Es tūliņ jautāju: «Un Robertss? . . . Vai to arī jūs apzagāt? …» Tad es dzirdēju patiesību . . . par iezīmētām kārtīm. . . iepriekš sagatavotiem gājieniem. . . Nabaga draugs, jūs bijāt krāpnieka triku upuris! Jūs brīnījāties par manu klusēšanu? Mīļais draugs! Cilvēku, kuru es tā mīlēju, mans vīrs bija apzadzis! Vai es varēju jums rakstīt maigu mīlestības vēstuli? Vai es varēju, iejaukta tik riebīgā lietā, kas saistīta ar jaunu mīļāko, jums rakstīt maigus vārdus? Edij, iedomājieties! Tas taču bija neiespējami. . . Tik traģiskā stāvoklī man atlika tikai viens ceļš — klusēt, aizmirsties! Esmu sieviete, ak, gluži ikdienišķa, vienkārša sieviete, tāda pati kā neskaitāmas citas! Pirmo reizi es pievīlu vīru ar jums, tāpēc ka jūs mīlēju — to jūs zināt! Vēlāk bezizejas apstākļi mani spieda bez kaislības un mīlas atdoties jauneklim, kas manī bija neprātīgi iemīlējies . . . Vienas to dara aiz kaislības, citas aiz aprēķina. Es to darīju, lai glābtu no negoda vīru, kuru es uzskatīju par godīgu cilvēku. Darīju to aiz bailēm un neizbēgami draudošā skandāla … Es rīkojos nepareizi — pati atzīstos! Man vajadzēja ļaut visam ritēt savu gaitu un izmantot vīra apvainojumu kriminālnoziegumā, lai šķirtos no viņa.

Lai nu kā, jūs abi — jūs un Nikolsons — atradāties vienā fortā Indijā… Kā es varēju ar jums abiem sarakstīties? Jaunā virsnieka aizbraukšana izbeidza manu bezmīlas sakaru ar viņu. Divas vai trīs reizes esmu viņam rakstījusi, lai viņu atrunātu no smieklīgiem laulības priekšlikumiem — tas bija viss! Bet mani visu laiku mocīja domas, ka es nespēju attaisnoties jūsu priekšā . . . Diezin ko jūs ar Nikolsonu varējāt par mani sarunāt tālumā no manis! Diviem biedriem, kas kopīgi cieš vientulības slogu, nav noslēpumu vienam no otra, un jūs droši vien jau zināt daļu no tā, ko jūs uzskatāt par patiesību . . . Zvēru jums, Edij, ka es briesmīgi mocījos, iedomādamās, cik ļauni jūs par mani spriežat. .. Un tad sākās karš ar afgāņu ciltīm. Mana pirmā vēlēšanās bija nosūtīt jums telegrammu ar laimes vēlējumiem. Telegrammu pieņēma bez garantijas, vai tā jūs sasniegs … Es vēl atceros tās tekstu: «Mana sirds arvien briesmās būs pie Jums.» Vai jūs to saņēmāt?

—  Nē! '

—  Protams . . . Bet vai tagad jūs sākat saprast, kas ar mani notika jūsu prombūtnes laikā? Vai jūs vēl runāsiet ar mani ledainā tiesas izpildītāja tonī?

Iestājās klusums. Robertss lēnām papurināja galvu.

—  Nē, Alba. Jūsu stāsts man daudz ko parādīja citādā gaismā.

Viņa balss maigā noskaņa liecināja, ka Alba viņu pilnīgi uzvarējusi. Viņa skatienā bija izzudis svešums un nosodījums. Un tomēr, lai arī bez naida, ar zināmu žēlumu balsī, it kā viņam nepatiktu skart šo jautājumu, viņš piebilda:

—  Un … šis princis Zorens?

—  Ai! Edij. . . Ari tur esmu jums paskaidrojumu parādā. . . Jūs jautājat, ko nozīmē mana parādīšanās Indijā kopā ar viņu? To es jums pateikšu. Tiklīdz Nikolsons aizbrauca, mana laulības dzīve kļuva neciešama kā elle. Mana vīra cinisms bija tāds, ka es varēju paredzēt dienu, kad man vajadzēs graudā samaksāt viņa kāršu parādus. Tad es viņu atstāju. Es savācu visu, kas man vēl bija, un aizbraucu viena uz Luksoru. Tur mani iepazīstināja ar princi Zorenu. Viņš man izrādīja līdzjūtību nelaimē. Sis zinātnieks — viņš pirmām kārtām ir literatūras cienītājs un mākslas priekšmetu kolekcionārs — mani uzaicināja aizceļot no Ēģiptes un aizmirst neveiksmes. Viņš mani ciena tīri platoniski. . . Bet man tas nemaz nav jāsaka, jūs taču viņu esat redzējis un sapratīsiet, ka viņam nav nekā kopēja ar sieviešu pavedējiem un ka veci manuskripti viņu daudz vairāk interesē nekā panākumi mīlestībā. . . Vai es viņam patiku tāpēc, ka neesmu pārāk neattīstīta un interesējos par viņa pētījumiem? Lai būtu kā būdams — reiz viņš man teica:

«Alba, es gribētu jums palīdzēt pārciest šo jūsu dzīves grūtāko periodu. Es absolūti vairāk nekā nevēlos kā jūsu draudzību un atļauju jūs pavadīt, kad jūs pati to vēlēsieties … Ja jūs nebaidāties no ļaužu tenkām — būs cilvēki, kas jūs, protams, uzskatīs par manu mīļāko —, tad brauciet man līdzi uz Indiju, kuru gribu apceļot studiju nolūkā. Tur jūs redzēsiet daudz interesantu lietu, kas jums palīdzēs aizmirst pagātni.»

Es nevarēju atraidīt tik augstsirdīgu un nesavtīgu piedāvājumu. . . Lūk, tādēļ es atbraucu uz Bombeju, smiedamās par tenkotājiem, kurus es karaliski nicinu.

—  Alba, vai tas var būt, ka jūsu attiecības ar princi tiešām ir platoniskas?

—  Zvēru jums. . . Man ļoti svarīgi, lai jūs tam ticētu, Edij, jo vienīgi jūsu spriedumam es piegriežu vērību. Citi?. .. Man gluži vienalga, ko tie domā. . . Bez tam — jums varbūt drīz būs izdevība par to pārliecināties.

—  Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Neko. . . Vienkārši to, ka es jums nemeloju.

Atkal iestājās klusums. Karstums bija briesmīgs, un kvēlošā saule bezgalīgā klajuma pamalē jau izsauca mirāžas. Bet Edijs un Alba to nejuta. Viņi neredzēja fatamorgānas ezeru, kura krasti bija apauguši ar krāšņiem stādiem. Apkārtējā pasaule viņiem neeksistēja. Alba slepus vēroja Robertsu, kurš nespēja novērst skatienu no viņas daiļajām, zem elegantā medību tērpa sakrustotajām kājām.

Pēkšņi Robertss pacēla acis un līdzjūtīgi teica:

—  Nabaga mazā Alba!

Viņa tam skumji, gandrīz bērnišķīgi uzsmaidīja un atbildēja ļoti klusi, kā grēkus sūdzēdama:

—  Jo vairāk tuvojos Indijai, jo vairāk es domāju par jums . .. Vai saprotat, Edij? Aptumšošanās bija beigusies . . . Manas mīlestības aptumšojums bija drāma ar vīru un vēlāk ar . . . jūsu draugu … Uz kuģa, kas mani veda pretim Bombejas krastam, es katru dienu jutu savu sirdi jūsējai tuvāku. . . Savu sirdi, kura, par spīti visam, arvien bijusi jums uzticīga. Tiklīdz atbraucu Bombejā, es ievācu ziņas. Es dabūju zināt, ka majors Robertss kļuvis par leģendāru indoafgāņu kara varoni. .. Mans lepnums! Mana laime, kad to izdzirdēju! . . . Mana vienīgā vēlēšanās bija jūs atkal redzēt. Deli, pie vicekaraļa, kuram jūsu pašu ārlietu ministrs bija sevišķi rekomendējis princi Zorenu, man pastāstīja, ka jūs piedaloties Bangameras maharadžas rīkotās medībās. Man nebija grūti dabūt ielūgumu, jo maharadža personīgi pazīst viņa karalisko augstību. Tas ir viss, ko varu jums pastāstīt. Jūs pats redzat, ka mums pietika ar pusstundu vienatnē. Man vajadzēja attaisnoties jūsu priekšā. . . Tikai tas man svarīgs, citi lai domā par mani, ko grib. . . Bet jūs! . . . Ak nē. . . Jūs ne, Edij . .. Un tagad . . . Noskaidrojuši pagātni, kura bija tik sāpīga tajā dienā, kad liktenis mūsu mīlestību salauza viskrāšņākajā ziedu laikā, mēs vairs nezinām, ko teikt viens otram . . . Mēs turpmāk vienaldzīgi sasveicināsimies un, citiem dzirdot, teiksim banālas asprātības . . . Un, kad pienāks šķiršanās brīdis, jūs man novēlēsiet laimīgu ceļu, korekti spiežot roku pils galerijā. Bet es. . . Es aizbraukšu ar klusām nožēlām sirdī, nožēlām, kuras jūtam, šķiroties no cilvēka, kura skūpsti kādreiz darījuši saulainu manu dzīvi.

Alba apklusa. Viņas pirksti salauzīja kaltušu rīsa stiebriņu, kuru viņa visu laiku bija turējusi rokās. Satraukumu slēpdama, viņa paskatījās spogulītī un bez vajadzības nopūderējās. Tad viņa satrūkās:

—  Mūs sāks meklēt… Mums jāiet atpakaļ pie citiem medniekiem.

Robertsa seja pēkšņi bija kļuvusi nopietna. Bet tas vairs nebija agrākais vēsums. Viņš ar mājienu aizkavēja Albu, kura gribēja piecelties.

—  Nē . . . Mēs vēl neesam visu izteikuši. Palieciet!

—  Bet, Edij . . . Drīz būs azaids. Vai mēs varam divi vien ierasties, kad visi sēdēs pie galda? . . . Protams, man personīgi būtu gluži vienalga. . . Bet man šķiet, tas nebūtu korekti pret maharadžu, kura viesi mēs esam . . .

—  Jums taisnība . . . Maharadžas un, vēl vairāk, Nikolsona dēļ. . .

Robertsa balss noskaņa Albu pārsteidza.

—  Nikolsona? . . . Vai mums jālūdz Nikolsona atļauja, lai mēs varētu satikties?

Majors piecēlās.

—  Vēlāk jums paskaidrošu . 1. Alba, mums katrā ziņā šovakar balles laikā jāsatiekas. .. Arī man ar jums jārunā…

—  Labi. . . Atradīsim izdevīgu gadījumu pēc vakariņām.

Viņa sniedza abas rokas, un Robertss viņai palīdzēja piecelties. Viņa uzlēca kājās — viegla un vingra — ar tādu sparu, ka viņai vajadzēja saturēties, lai neiekristu virsnieka rokās. Dažas sekundes viņš turēja Albas rokas savējās. Viņas acis centās paust slēptākās domas, nākotnes mīklu, kura pēkšņi atklājās viņa skatienam. . . Robertss pirmais novērsās, negribot palaida viņas rokas un atkārtoja dziļi satrauktā balsī:

—  Jā . . . šovakar . . man ar jums jārunā.

XX

Tēju pasniedza ezera malā. Pie viena galda ģenerālis sers Ronalds Ārmstrongs kaut ko lasīja princim Zorenam un Stoka kundzei. Citā stūrī maharadža stāstīja lēdijai Herlingai un marķīzei de Pazānai, kā viņš pēdējo reizi nošāvis divus tīģerus Dolpuras apkārtnē. Mazliet tālāk tērzēja Robertss, Stīds, Frīmens un Nikolsons.

Kad Stīds ar Frīmenu piecēlās un aizgāja pastaigāties antilopēm rezervētās ganībās, Robertss sāka stāstīt draugam savus piedzīvojumus:

—  Es ieraudzīju irbes, kad man bise bija gluži karsta . . .

Bet Nikolsons viņu pārtrauca:

—  Edij, man ar jums jārunā vienatnē.

Drauga nopietnais tonis viņu pārsteidza.

—  Labi, Fredij, es klausos.

—  Nē, ne šeit.. . Paiesim parka malā.

Viņi piecēlās. Kad viņi bija tik tālu, ka viesi vairs nevarēja viņu sarunu dzirdēt, Nikolsons pēkšņi apstājās.

—  Edij . .. Pirms azaida es dzirdēju dažus vārdus, kas mani ļoti pārsteidza. Jungs jautāja Frīmenam: «Kur Robertss palicis?» Un Frīmens atbildēja: «Robertss?» . . . Es viņu nupat redzēju aiz kokiem, viņš bija iegrimis milzīgi nopietnā sarunā ar de Nogalesa kundzi.» Tādēļ gribēju jums vaicāt — vai tā ir taisnība?

—  Jā un nē, mīļais draugs. . . No vārdiem «milzīgi nopietnā sarunā» un «aiz kokiem» varētu spriest, ka man bijusi pārāk intīma saruna ar Nogalesa kundzi, bet tā nav tiesa. Patiesībā mēs medījām blakus un es viņai palīdzēju salabot bisi. Mēs dažas minūtes parunājāmies, un tas ir viss.

Nikolsona klusēšana neliecināja neko labu. Robertss atsāka:

—  Fredij, es nesaprotu, kādēļ jūs tik traģiski saviebjat seju. Jūs esat pārāk nopietni uzņēmis biedru teikto. Nezinu, kas jūs varētu interesēt tajos nedaudzajos vārdos, kurus mēs pārmijām.

—  Nevar būt, ka jūs nepieminējāt pagātni… Ja neviena nebija klāt, jūs droši vien runājāt. . .

—       Ko mēs runājām, to jums tūlīt pateikšu . . . Tur nebija nekā dramatiska, ne romantiska, pat ne poētiska . .. Lūk, kāds bija mūsu sentimentālais dialogs:

«Alba, nu, kā klājas sirdij?»

«Klusums un miers.»

«Tāda ir dzīve. Mēs mīlam. Mēs aizmirstam…»

«Un nedusmojamies par to.»

«Un tādēļ nemirstam.»

Tad vēl viņa man apgalvoja, ka viņa neesot prinča mīļākā. Es neticu nevienam viņas vārdam. Un, kad bise atkal darbojās kārtīgi, es to viņai atdevu un novēlēju laimi. Lūk, visa mūsu «milzīgi nopietnā saruna».

—  Ticu jums.

—       Vai šī saruna pilnīgi nesaskan ar viņas vienaldzīgo izturēšanos pret mums?

—  Tas taisnība.

—       Kas nu iznāk, veco zēn? . . . Veltīgs uztraukums un vairāk nekas. . . Un jūs vēl negribat klausīt manam padomam! Pasmejieties! Smejieties! . . . Ziniet, es Parīzē pazinu kādu franču diplomātu, kura asprātības vērts atkārtot un kura voltēriskā ironija man ārkārtīgi patika. Viņš man teica: «Kad Erots uzvelk stopu un grib man šaut bultu sirdī, es tam parādu bikšu dibenu. Tad viņš man liek mieru.»

—  Jūs nespējat būt nopietns!

—  Par laimi. ..

—       Lai nu kā, šovakar, ja gadīsies izdevība, es runāšu ar Albu. Man jātiek skaidrībā. Nespēju ilgāk ciest šo neziņu .. . Edij, jūs neļaunosieties, ja es ar viņu runāšu?

—       Kas jums nāk prātā! Gluži otrādi, es jūs lūdzu. Jums taisnība, jums jāredz, kurp jūs ejat. Ja Nogalesa kundze jūs vēl mīl un pati to apliecina — jo labāk. Ja ne, tad jums būs miers un es priecāšos, ka jūs beidzot esat galīgi izdziedināts. Varbūt jums nebūs viegli to pārciest, bet

visas brūces pamazām pārvēršas par rētām.

* * *

Viesi dejoja vaļējos salonos Džizageras ezera malā. Robertss noraizējies sēdēja terasē un smēķēja. Tuvojās norunātās satikšanās laiks. Viņa karaliskā augstība bija viņu atstājusi vienu. Robertss zināja, ka arī Nikolsons šovakar gribēja ar Albu runāt. Sis fakts pats par sevi viņu maz interesēja. Un, ja arī tas viņam nebija gluži vienaldzīgs, tad vismaz nepatīkams tas viņam nelikās. Sevišķi pēc sarunas ar Albu medībās. Viņu uztrauca vienīgi Nikolsona pēdējais aizrādījums. Acīmredzot viņa draugs zināja, ka viņš ar Albu runājis vienatnē. Ja nu viņš tos šovakar atkal ieraudzītu kopā, ko viņš tad domātu? Robertsam ļoti nepatika uztraukt draugu, negribējās darīt tam sāpes. Un tomēr viņa nolūki bija tīri, viņš to nevīla. Viņš gribēja šajā sarunā Albai gluži vaļsirdīgi izteikt to, ko viņa vēl nezināja. īstenībā Nikolsons drīkstēja dzirdēt katru vārdu, ko viņš gribēja Albai teikt. Viņš ticēja drauga sentimentālajam godīgumam.

Robertss nometa papirosu. Lejā spēlēja no Bombejas atvestais džezs. Maharadža pats nedejoja, viņš staigāja no vienas viesu grupas pie otras, laimīgs, ka varēja uzjautrināt savus viesus, kuriem šovakar bija pievienojušies Bangameras angļi — tie bija automobilī atbraukuši, lai piedalītos ballē.

Pienāca Nikolsons ar de Kasano jaunkundzi un kapteini Jungu. Viņš jautāja draugam:

—  Roberts, ko jūs te darāt?

—  Nekā. Es visu laiku dejoju. Tagad mazliet atpūšos.

Tad viņš savukārt vaicāja:

—  Vai runājāt ar viņu?

—  Vēl ne. Es viņu lūdzu dejot. Bet viņa drīz atvainojās un atstāja mani vienu .. . Liekas, viņa negrib ar mani runāt.

—  Nogaidiet citu izdevību.

—  Jā. Es mēģināšu.

Nikolsons ar de Kasano jaunkundzi atkal aizgāja dejot. Kapteinis Jungs aicināja Robertsu iedzert glāzi liķiera. Viņš jau gribēja iet tam līdzi, bet uz salona sliekšņa parādījās Alba. Viņa slepus pamāja Robertsam ar roku. Viņš pateicās Jungām par aicinājumu un kā pastaigādamies aizgāja uz terases otru galu. Alba viņam iztālēm sekoja. Viņš nokāpa lejā, parkā. Ezera malā bija maza būdiņa ar laivu steķiem. Tur viņš ieraudzīja soliņu, uz kura sēdot varēja pārredzēt visu ezeru. Vieta bija kā radīta sarunai divatā.

Alba pienāca viņam klāt.

—  Jūs redzat, esmu atnākusi laikā, Edij . . . Jūs man teicāt: vienpadsmitos. Te es esmu.

—  Pateicos jums, Alba. Mums gluži vaļsirdīgi jāizrunājas.

—  Ar patiesu prieku… Man ir ļoti patīkami, ka jūs vairs nerunājat tādā tonī kā šorīt. . . Vai tagad vairs neļaunojaties?

—  Nezobojieties, Alba. Mans tonis tiešām vairs nav dzedrs, bet tas ir gandrīz sāpīgs, jo mums, vismaz man, sakāmas ļoti nopietnas lietas. . . Atcerieties mūsu sarunas beigas medībās… Es jums teicu, ka mums jābūt uzmanīgiem pret namatēvu, bet galvenokārt pret Nikolsonu.

—  Jā. . . Un man jāatzīstas, es vēl nesaprotu, ko jūs gribējāt teikt.

—  Jūs sapratīsiet, ja es jums teikšu, ka mēs ar Frediju esam draugi . . . Man riebjas meli, izlikšanās, slēpšanās . .. Viņš ir mans draugs.

—  Un tad? . . Vai tādēļ nedrīkstam vienatnē parunāties, ka jūs esat draugi? Tiešām, Edij … es vairs nekā nesaprotu.

—  Gribu jums atvērt acis. Jūs, liekas, nezināt, kas ir īsta divu vīriešu draudzība.

—  Kā nu ne.

—  Nē. Tas ir vairāk, nekā jūs iedomājaties. Tāda draudzība ir skaidra un stipra, dimants bez plaisām. Tā nav mīlestība, saprotat? Mīlētāju sirdīs trako vētras. Tie cīnās, uzbrūk .viens otram . . . Mīlestība ir visi tropiskā klimata pārsteigumi. Drēlāka, tā paceļas pāri kaislības satraukumam. Tā lido dzidrās debesīs, pret kurām paceļas mūsu labākās, tīrākās tieksmes . . . Nezinu, vai protu to pareizi izteikt. . .

—  Jūs runājat ļoti labi, Edij . . . Redzu, ka jūs negribat darīt nekā tāda, kas varētu aizskart jūsu draugu, pat ne parunāties ar mani vienatnē. Cik savādi. .. tiešām savādi . . . Tāda uzmanība ir ļoti reta . . . Jā, jā! . . . Tikai man jāsaka, es to saprastu labāk, ja es būtu, piemēram, Nikolsona sieva. Protams, tādā gadījumā īsts draugs

sajustu sirdsapziņas pārmetumus un negribētu darīt sāpes vīram, savam draugam . . . Tas gan gadās reti, bet ir arī tādas cēlas sirdis kā jūsējā, Edij, kuras uz to spējīgas . . . Bet, kas attiecas uz mums, es nesaprotu . . .

Robertss neatbildēja. Viņš bija samulsis; viņam gribējās runāt, bet viņš nezināja, kā iesākt. Beidzot viņš iesaucās:

—  Jūs taču zināt, ka Nikolsons jūs vēl neprātīgi mīl!

Alba sarāvās, šos vārdus dzirdot Viņas smaida valdzinošā burvība pēkšņi izgaisa Robertsa vaļsirdības priekšā . . . Bet ne ilgi. Viņa atkal iedzīvojās savā lomā.

—       Jūs sakāt, ka Nikolsons mani vēl neprātīgi mīlot? Kā jūs to zināt?

Robertss pacēla galvu. Viņš saprata, ka nevar vairs klusēt. Turklāt viņš īstā karavīra sirsnībā negribēja un nevarēja patiesību noslēpt. Viņš atbildēja:

—       Es zinu, tāpēc ka viņš man to teica . . . Nabaga zēns ļoti cieš.

—  Jums, protams, nav nekādu noslēpumu?

—  Nē.

Alba apklusa. Viņa lūkojās rāmajā ūdenī, kur atspoguļojās zvaigžņotā nakts. Viņas kāja nervozi kustējās zeltītajā brokāta kurpītē. Viņas rokas raustīja, plūkāja, plosīja mutautiņu. Un pēkšņi, it kā negaidītas atmiņas būtu viesušas viņas pārdomās skaidrību, viņa pagriezās pret Robertsu un jautāja ar inkvizitora skatienu:

—  Kopš kura laika jūs esat tādi draugi?

—  Kopš Afganistānas kara.

Viņa jautāja vēlreiz, lēni, uzsvērdama katru vārdu:

—  Un toreiz jūs jau zinājāt, ka viņš mani mīl?

—  Jā. Es zināju.

—  Un arī viņš zināja, ka jūs . .. jūs abi . ..

—  Nē. To mēs viens otram vaļsirdīgi pateicām.

Albas seja dažus mirkļus bija neizprotama. Tad viņa

nopūtās un piecēlās, lai aizietu. Tai pašā mirklī Robertss viņu satvēra aiz elkoņa.

—  Kur jūs ejat, Alba?

—       Atstāšu jūs vienu, draugs . . . Sirdsapziņa man neatļauj darīt neko tādu, kas varētu kaitēt jūsu brīnišķīgajai draudzībai. .. Laidiet!

—  Nē! Kas jums noticis. . . Palieciet! Mēs te varam runāt gluži mierīgi, nekas mums nedraud …

—  Man ne . . . Bet jums abiem . . . Labāk šķirsimies, Edij. Jūs darījāt pareizi, ka man visu izstāstījāt. Tagad es saprotu. Jūsu pienākums ir skaidrs. Nikolsons nekā nedrīkst zināt par mūsu tagadējiem sakariem . . . Šoreiz mēs sniegsim viens otram roku pēdējo reizi pirms lielās šķiršanās . . .

Viņa sāpīgi iesmējās. Viņa novērsa galvu, lai slēptu no Robertsa savu saviļņojumu. Viņa čukstēja:

—  Lielā šķiršanās! . . Un es biju tik laimīga, braukdama šurp, lai jūs redzētu … Es braucu ar tik kaislīgu vēlēšanos attaisnoties … Es izdarīju kļūdu, tiesa, bet es godīgi ierados šeit, lai izteiktu visu jums, vienīgajam vīrietim, kuru esmu mīlējusi. . . Ai, kāda vilšanās! . . Zinu: raudāt ir muļķīgi. . . Bet vai es varēju iedomāties, ka starp mums nostāsies šis nelga, kuru nekad neesmu mīlējusi.

Viņa stāvēja Robertsa priekšā, sānis pagriezusies. Viņas vaibsti pauda dziļu satraukumu. Robertss viņu turēja aiz rokas. Tad viņš to pēkšņi apskāva virspus elkoņiem un spieda pie krūtīm.

Seju pie viņas sejas piespiedis, viņš dobji teica:

—  Alba! Neaizejiet… Es jūs lūdzu! Lūdzu jūs . ,.

Viņa nemēģināja atbrīvoties no Robertsa spēcīgo roku

apskāviena, tikai atkārtoja klusā, gurdā balsī:

—  Man jāiet. . . Jūs taču zināt. . .

Tad viņa piebilda vēl klusāk:

—  Man jāiet — jūsu drauga dēļ . . .

Robertss tikko savaldīja protesta kliedzienu . . . Alba neatlaidīgi atkārtoja sāpju pilnā balsī:

—  Nedariet viņam sāpes . .. Bet ļaujiet man vismaz pēdējo reizi jūs noskūpstīt.

Atbildes vietā Robertss viņu slēdza kaislīgā skāvienā. Albas galva noslīdēja uz viņa pleca. Viņš runāja, ar muti pieskardamies viņas lūpām. Ļauns gars viņam lika neskaitāmas reizes skūpstīt šīs lūpas, kuras bija viņam tik tuvu. Viņš izmisumā cīnījās ar sevi, un Alba, acis aizvērusi, gandrīz neapzināti čukstēja:

—  Mīļais Edij . . . Esmu tik nelaimīga… Es tevi vēl mīlu.

Sie vārdi izdzisa Robertsa lūpās. Albas kailā roka tik stipri sažņaudza viņa kaklu, ka viņam pietrūka elpas. Neaizmirstams skūpsts, bezgalīga, neizteicama bauda! Bijušās laimes skurbums viņiem atkal reibināja galvu. Viņi vairs neredzēja ne ūdeni, ne ezeru, ne debesis. Postoša pagātnes vētra noslaucīja cēlo nodomu robežas.

Beidzot Robertss maigi atraisījās no viņas skavām. Viņa ievaidējās vārgā balsī:

—  Nē . . . vēl ne . . .

—  Alba, klausieties! Bet ja nu kāds nāktu?

—       Rītvakar mums atkal jāsatiekas… Vēlreiz — vai gribi?

Viņa kārtoja matus tālo lampu atspīduma gaismā. Robertss neatlaidās:

—  Iesim ātrāk .. . Mēs paliekam šeit pārāk ilgi.

Alba neklausījās.

—  Rītvakar — tepat. Tajā pašā laikā . . . Apsoli!

—  Jā.

Viņi atstāja lapeni un steidzās uz terases pusi. Lejā pie kāpnēm, aiz marmora balustrādes, Robertss pavisam klusu viņai teica:

—       Tagad mums jāšķiras… Ej te, es ieiešu salonā no otras puses.

Bet jau bija par vēlu. Uz terases parādījās vientuļš vīrietis, kurš pastaigājās šurpu turpu, smēķēdams cigāru. Viņš jau griezās projām, te pēkšņi viņa uzmanību saistīja Robertss un Alba, kuri bija apstājušies pie terases.

XXI

—       Hallo, Fredij,— Robertss iesaucās, kad viņam nekas cits neatlika kā reizē ar Nogalesa kundzi kāpt uz terases. Citādi Nikolsons varēja nodomāt, ka Robertss un Alba bēg no viņa.— Vai jūs arī iznācāt ieelpot svaigu gaisu?

Nogalesa kundze piebilda tajā pašā vieglajā tonī:

—       Kapteini Nikolson, salonā tiešām kļūst par karstu. Es aicināju savu kavalieri pēc fokstrota mazliet pastaigāties.

—       Jūs laikam ilgi staigājāt, kundze, jo mēs jau paspējām noklausīties veselu rindu valšu un tango. ..

Robertss pasteidzās vērst sarunu uz citu pusi:

—  Vai neiedzersim kaut ko vēsu? . . Aiziesim uz bufeti.

Viņš tos neparasti steidzīgi aizveda līdzi, pacienāja ar

dažādiem spirdzinošiem dzērieniem un, ieraudzījis majoru Stīdu, uzsauca tam:

—       Ā! Stīd, mēs ezera malā nupat redzējām, kā čūska ielēca ūdenī un iepeldēja niedrēs.

Viņš izgāja reizē ar Stīdu. Nikolsons palika viens ar Nogalesa kundzi. Kapteinis teica tajā pašā tonī:

—       Kundze, nav viegli atrast gadījumu, lai ar jums parunātos vienatnē .. .

—       Mīļo kapteini, te nav neviena, kas to vēlētos. Ko maharadžas namā runā, to visi drīkst dzirdēt.

—  Arī jūsu sarunas ar Robertsu?

—       Protams . . . tās jau nu katrā ziņā. Bet sakiet, Nikolson, jūs taču viņu pazīstat labāk nekā es? Vai tiešām jūs vēl nezināt, ka viņš pieder pie tiem stiprajiem vīriešiem, kas, savu sirdi reiz slēguši, ne pirkstu nepakustina, lai atkal atrastu tās atslēgu?

Albas smiekli Nikolsonu satrauca. Vai viņa zobojās vai runāja nopietni? Viņam bija ļoti grūti atbildēt ar joku.

—       Pieņemsim, es esmu ar mieru saderēt, ka viņš jūs aizkustināja, atgādinādams pagātni.

—  Nē, draugs, jūs ļoti maldāties.

Nikolsons nespēja slēpt prieku, kas atmirdzēja viņa skatienā. Alba maigi piebilda:

—       Ak, es negribu teikt, ka viņš nebūtu mēģinājis… Nu, jūs jau saprotat. .. Visi vīrieši vienādi.

Nikolsona skaidrajās acīs atkal nodzisa gaisma. Viņš teica klusā, lūdzošā balsī:

—       Klausieties, Alba. Man katrā ziņā ar jums jārunā. . . Protams, ne šeit,— te mūs pastāvīgi traucēs . . . Vai jūs nenāktu man līdzi? . .

Viņa pārtrauca Nikolsonu, nomākdama žāvas:

—       Nē, man sāp galva . . . Esmu nogurusi pēc medībām . . .

—  Tad rītdien .. .

289

—       Jā . . . Nē . . . Nezinu . . . Nu mums taču nav nekā, ko runāt!

10—m

—       Mums ir — man ar jums jārunā! . . Man tas ļoti, ļoti svarīgi. . . Alba, es jūs lūdzu . . .

Viņa izskatījās nogurusi. Viņa atvadīdamās sniedza tam roku un teica:

—       Varbūt rītvakar … Jā . . . Redzēsim, kā iznāks . .. Labu nakti, Nikolson!

—  Vismaz atļaujiet jūs pavadīt līdz vestibilam?

—  Ja jums tā gribas — lūdzu!

Viņi gāja blakus. Līdz šķiršanās vietai bija apmēram trīsdesmit metri. Lēni soļodams, viņš atkal sāka runāt. .. Viņam tik daudz gribējās teikt, bet laika bija tik maz.

—       Alba, man ar jums rīt jārunā … Ja jūs zinātu … Kad tovakar jūs atkal ieraudzīju, es atcerējos Kairu … brīnišķos vakarus uz Nīlas . . . Vai atceraties?

Viņa lēnām pagrieza pret Nikolsonu ironijas un izsmiekla pilnas acis.

—  Ak, jūs arī!

Neļaudama viņam attapties pēc šiem nežēlīgajiem vārdiem, viņa tam sniedza roku:

—       Nu, labu nakti… Ja nebūšu pārāk nogurusi, tad rītvakar varēsiet man pateikt, kas jums sakāms.

Viņa aizgāja. Viņas gleznais siluets nozuda galerijas stūrī. Nikolsons izklaidīgi noskatījās viņai pakaļ. Viņa

sejā atspoguļojās dziļš nemiers.

* * *

Nikolsonam pienākot, Robertss terasē jokojās ar princi Zorenu, pulkvedi Ramdi Singu, Frīmenu un Stoku. Frīmens pasauca draugu tuvāk:

—       Zināt, Fredij, jūsu draugs Robertss šodien labā omā! Kā mēs smējāmies, kad viņš stāstīja par polo spēli ar ziloņiem pie Butralas maharadžas . . . Man gribētos to redzēt! Bumbu vietā spēlējuši ar kokosriekstiem

Ņujorkas baņķieris Stoks nokratīja no cigāra pelnus.

—       Pastāstiet vēl ko, major,— viņš teica,— jūs protat tik brīnišķīgi stāstīt. Zēl, ka mana sieva dejo un nedzird jūs.

Bet Nikolsona ierašanās, likās, bija galīgi sabojājusi Robertsa labo garastāvokli. Viņš apklusa, un biedru

grupa izklīda. Robertss palika viens ar draugu. Viņš nejutās labi un tādēļ teica:

—  Esmu krietni noguris . . . Gribēju jums novēlēt labu nakti un nozust pēc franču parauga.

Nikolsons viņu atturēja ar mājienu.

—  Ne agrāk, kamēr nebūsim mazliet parunājušies . . . Vai jums nav nekas pretim, Edij?

—  Lūdzu . . . Iziesim parkā.

Viņi soļoja blakus. Nikolsons apstājās pie kāda liela koka. Viņa seja bija ļoti nopietna. Viņa skaidrās acis uzlūkoja Robertsu savādās, neizteiktās bailēs, un tās satrauca vairāk nekā vissāpīgākie vārdi. Robertsam bija grūti izturēt šo skatienu, kas spiedās viņa dvēseles dziļumos, visapslēptākajās domās.

Viņš pārtrauca nomācošo klusumu un jautāja tik vienaldzīgi, cik varēja:

—  Nu, kas ir, Fredij?

—  Gribu no jums izlūgties pakalpojumu.

—  Pakalpojumu! Kā mēs sākam runāt! . . . Drīz jūs uzvilksiet baltus cimdus, nākdams pie manis! Ko jūs muļķojaties! Sakiet ātri, kas jums uz sirds. Jūs labi zināt, ka varat man prasīt trīsdesmit sešus tūkstošus pakalpojumu! Es jums tikpat reizes atbildēšu: jā!

—  Labi … Es gribētu, lai jūs man nekad un neko neslēptu. Vai saprotat, draugs? Nebūsim tādi kā ikdienišķi draugi, kas viens otram aiz muguras aizmirst draudzību . . . Nē! . . Esmu ļoti nelaimīgs šis Nogalesa kundzes dēļ. Jā, atzīstos jums, tā ir . . . Un nelaime kļūst arvien lielāka . . . Mīla pret šo sievieti man laupa prātu, un es vairs nespēju prātīgi domāt, kad ieraugu viņu ar šo pērtiķi . . . Nezinu, ko īsti domāju . . . bet es ļoti ciešu!

—  Nabaga Fredij!

—  Jā . . . Es esmu nabaga zēns . . . jūsmotājs, kura īsto dabu neviens nepazīst . . . Lai arī kā, es ciešu kā nelaimīgs mīlētājs. Jums vajadzēja ļaut man aizvakar ■ aizceļot. Ļaunākais nu ir noticis. Bet vismaz ļaujiet man ciest vienīgi viņas dēļ un nemokiet arī jūs mani, gribēdams . . .

—  Ko?

—  Piemēram, abcal iegūt šo sievieti!

—  Jūs jokojat! Vai neesmu jums jau teicis, ka jūs nemaz nevarat iedomāties, cik šī sieviete man vienaldzīga?

—  Zinu! Zinu! Tādēļ jums arī būs vieglāk man kaut ko apsolīt: nerunājiet vairs ar viņu . . . Klausieties, apsolīsimies abi no viņas vairīties, runāt ar viņu tikai tik daudz, cik prasa pieklājība . . . Vai saprotat? Tad arī es atteikšos no vēlēšanās runāt ar viņu vienatnē.

—  Ai! Kā jums patīk sarežģījumi! Vai tad tik nesvarīgā lietā jādod svinīgi zvēresti?

—  Piedodiet! Man tā ir diezgan svarīga… Jo šeit uz spēles likta mūsu draudzība … Es jūs lūdzu, Edij! Neizjauksim to, ko esam cēluši, asinīs mirkstot, lodēm džinkstot . . . Edij. . . Vai atceraties, kā mana roka toreiz meklēja jūsējo, lai to paspiestu, kad gulējām blakus gandrīz nemaņā, ievainoti, noputējuši,— divi nabaga cilvēki, kuriem bija tikai viena vēlēšanās: izdzist pateicības un atzinības jūsmā?. . Tagad tā pati roka — tā paša cilvēka, kuram jūs glābāt dzīvību,— sniedzas jums pretī, lūgdamās šo mierinājumu.

Redzot Nikolsona uzbudinājumu, Robertss nevilcinājās ne mirkli. Viņš satvēra viņa roku, stipri saspieda to un atbildēja:

—  Apsolu jums to, mīļo Fredij . . . Kas man jādara, lai

jūs atgūtu dvēseles mieru?

♦ * *

«Jātur solījums, vairāk nekas …»

Robertss tumsā sēdēja savā vasarnīcā, pavērsis seju pret zvaigznēm. Viņš vēl turēja rokā mutautiņu, kuru Alba viņam bija atstājusi, kārtodama matus pēc viņu pirmā skūpsta. Viņš bija aizmirsis mutautiņu savā kabatā. Un tagad viņš, acis aizvēris, ieelpoja šī bālrožainā šifona gabaliņa smaržu. Reibdams šajā smaržā, viņš juta, ka viņam atkal pamazām zuda gribasspēks.

Tad viņš satrūkās. Viņš nolika mutautiņu uz galda un uzsita ar dūri uz krēsla atzveltnes; vajadzēja atmodināt apziņu, aizgainīt nelāgos sapņus, atgriezties tiešamībā, lai cīnītos ar instinkta varu.

Beidzot viņš apņēmīgi pieceļas. Rītvakar, par spīti Albai dotajam solījumam, viņš neatgriezīsies ezera malā.

XXII

Nākamajā vakarā pēc dinejas, kura bija pulcinājusi apmēram piecdesmit Robertsa ieroču biedrus, starp tiem daudzus jaunus viesus no Deli, Džizageras pilī atkal sākās dejas. Tiklīdz atskanēja pirmās taktis, Robertss uzrunāja Nikolsonu:

—  Nu, draugs . . . Ceru, jūs uz mani neļaunojaties?

—  Nekad neesmu ļaunojies, jūs to labi zināt!

—  Jūs taču redzējāt, ka es visu dienu pavadīju medībās ar Stīdu un Berdžesu.

—  Vai domājat, ka neticu jūsu vārdam?

—  Ai, Fredij! . . Man grūti noskatīties jūsu mokās . . . Jā, jā, es jūs diezgan labi pazīstu. Zinu, ka jūs vēl nomāc bēdas.. .

—  Kas par to, Edij! Jāsmejas … Tā jūs teicāt. Jācenšas par visu domāt ar vienaldzīgu sirdi… Es mēģinu to darīt.

—  Tas nav viegli, nabaga draugs . . .

—  Nē! Nē! . . Es daru tāpat kā jūs . . . Dzīve ir jauka!

Nikolsona sāpīgais smaids Robertsu aizkustināja. Viņš

lasīja drauga domas. Vai viņš nojauta drauga vilšanās dziļumu? Briesmīgās sāpes, kuras mocīja viņa jūtīgo dvēseli? Pēcpusdienā Nikolsons bija jokojies ar de Kasano jaunkundzi. Vakariņu laikā viņš bija tērzējis ar marķīzi de Pazānu. Un tomēr viņš gandrīz nedzirdēja, ko daiļās dāmas viņam teica. Ja viņš smējās par asprātību, tad tie bija mehāniski smiekli. Viņa acis baidījās ieraudzīt Albu. Albas tuvums viņam bija mokas, kuras viņš stoiski pacieta.

Robertss viņu ar Frīmenu aizveda pie bufetes un lika pasniegt glāzi krievu degvīnu.

—  Nu, vecais draugs! . . Iedzeriet šo Maskavas nektāru . . . Tad jūs aizmirsīsiet medijumu, kas jums izbēga. Pēc tam ejiet dejot ar Stoka kundzi — viņa atzīst, ka jūs esot labākais dejotājs visā Indostānā!

Kad Nikolsons ar amerikānieti aizgāja, Frīmens piezīmēja:

—  Fredijs šovakar nav labā omā . . . Kas viņam kait?

—       Nekas sevišķs .. . Liekas, viņš saņēmis no Londonas nepatīkamu vēstuli. . . Neaizmirstiet viņam piedāvāt vīnu, gan jau tad viņš pamazām nomierināsies.

—       Jums taisnība, major, mēs ar biedriem viņam iemācīsim morāli.

Robertss iegāja citā salonā. Viņš parunājās ar princi Zorenu un maharadžu. Pēc tam viņš dejoja ar Madrepūras politiskā aģenta kundzi. Ap vienpadsmitiem viņš satika Albu, kura viņu ar mājienu aicināja pie sevis. Viņš vilcinājās, kavēdamies vairākas sekundes. Tad viņš piegāja Albai klāt. Viņiem bija īsa saruna, aiz ķīniešu aizstatņa un palmu kokiem. Alba, maigi smaidīdama, jautāja:

—  Kad man jāiet pie jums uz ezermalu?

—  Es šovakar neiešu.

Atbildes noteiktība viņu pārsteidza. Viņa neatlaidās:

—  Neiesiet? . . Jūs taču man vakar apsolījāt. ..

—  Būs labāk, ja mēs šovakar nesatiksimies . . .

—  Vai esat pārliecināts?

Viņš atkal vilcinājās. Tad teica:

—  Jā . . . Mēs vakar visu izrunājām.

Alba pārmetoši pavērās viņā.

—       Mēs visu izrunājām? .. Tad es vairāk nepūlēšos . .. Labu vakaru!

Viņa pagāja gabaliņu, pagriezās, ironiski pamāja un atkārtoja:

—  Labu vakaru!

Sī kustība Robertsu satrauca. Viņš gribēja mesties Albai pakaļ, aizturēt Albu, atvainoties par nežēlīgajiem vārdiem, bet tajā mirklī pienāca marķīze Pazāna un aicināja viņu dejot. Viņš apstājās zāles vidū. Viņš sajuta

apmierinājumu un reizē sāpīgas nožēlas.

» * *

Svētki turpinājās. Nikolsons ar Stīdu, Frīmenu un Jungu dzēra šampanieti. Robertss gribēja viņiem pievienoties, bet pēkšņi ievēroja, ka viņa papirosu etvija bija

tukša. Un, tā kā viņam labi nepatika parfimētās cigaretes, kuras maharadža tovakar pasniedza viesiem reizē ar trīsdesmit centimetrus gariem cigāriem, viņš devās uz savu vasarnīcu papildināt krājumu.

Viņš gāja cauri parkam, garām lapenei ezera malā. Pēkšņi atmiņā atausa tikšanās ar Albu šajā vietā. Bet viņš atgainīja bīstamās domas. Viņš atguva mieru un viegliem soļiem, vienaldzīgu seju gāja tālāk. Viņš bija strauji pārtraucis atsākto pagātnes dēku. Un tā bija labi. Vaļsirdīgi sakot, viņam nebija viegli Albu tik strupi atraidīt. Bet drauga jūtu skaidrība bija šī upura vērta. Drīz viss būs aizmirsts. Alba atkal nozudīs un turpinās savu dzīvi citā malā. Kopā ar princi Zorenu viņa tiks ļoti tālu. Pēc šīs karstās vētras abu virsnieku sirdis iestāsies miers, un, kad viņi dosies uz Eiropu, neviens mākonis neaptumšos viņu draudzības skaidrās debesis.

Robertss pavēra vasarnīcas salona stiklotās durvis un taustīdamies meklēja kreisajā pusē elektrības slēdzi. Tad viņš pēkšņi apstājās kā sastindzis. Alba sēdējā atzveltnes

krēslā un smēķēja cigareti.

♦ * #

Alba viņu gaidīja jau pusstundu. Viņa vēl nedomāja padoties pēc majora formālās atteikšanās no sarunas. Viņa gaidīja Robertsu tumsā, lai uzbruktu tam, kā pantera mežā uzbrūk vientuļam gājējam.

Kopš ierašanās Džizagerā viņa neatlaidīgi pārdomāja savu plānu; viņa saprata situāciju — Robertss, vecāks un vairāk piedzīvojis nekā draugs, priecājās, viņu atkal ieraugot, bet tas arī bija viss; turpretī otrs viņu atkal iemīlēja ar visu savas jaunības neprātu. Robertss vēl klausīja prāta slēdzieniem. Nikolsons kaislības aizrautībā bija gatavs izdarīt vislielākās neprātības, lai iegūtu sievieti, kuru kādreiz bija tā mīlējis. Vienīgais ceļš, kā izpostīt viņu draudzību, bija — savaldzināt vai vismaz pavedināt Robertsu. Ja tas izdotos, tad viņa būtu devusi otram nāvīgu triecienu.

Vientuļa, cigaretes smēķēdama, viņa ar lielu gandarījumu izbaudīja gaidāmo atriebšanās prieku. Aizvainotais sievietes lepnums rada mierinājumu komēdijā, kuru viņa gatavojās spēlēt. Viņa ar visu sievišķību atdevās slepenajam priekam . . . Robertss bija ļoti stiprs! . . Jā . . . jā . . . Bet cik ilgi viņš izturēs viņas burvības indi? Cik maiga kļūs viņas balss! Cik pārliecinoši kļūs viņas vārdi! Kā viņa atriebsies šiem vīriešiem, kuri bija pārliecināti, ka salauzuši pagātnes varu! Viņa gandrīz pasmaidīja, iedomādamās savas nežēlīgās rotaļas sekas. Drīz Nikolsons visu zinās . . . Viņu plosīs greizsirdība . . . Pamazām izzudīs viņu skaistā draudzība, un viņi sapratīs, ko nozīmē ar

apvainojošiem vārdiem sadedzināt sievietes ģīmetni.

* * *

Robertss klusēdams viņu uzlūkoja. Alba ievēroja viņa pārsteigumu un, maigi smaidīdama, teica:

—       Vai jūsu izbrīns jāsaprot kā glaims vai kā pārmetums?

Viņš neatbildēja. Alba jokoja:

—       Vismaz aiztaisiet durvis, Edij! Jūs taču ar varu nesviedīsiet mani ārā no savas istabas?

Robertss paklausīja un nolaida lejā arī logu aizkarus.

—       Cik jūs uzmanīgs, dārgais .. . Kas par to, ka mūs ierauga kāds maharadžas nokavējies kalps?. .

—  Alba! Kādēļ tāda nekautrība . ..

—       Jūs mani uz to pavedinājāt. . . Jūs negribējāt ar mani satikties ezermalā. Tādēļ es atnācu šurp. Ja sieviete ko grib … Ceru, ka jūs netraucēju?

—       Nē . .. Ko jūs gan iedomājaties . .. Bet sakiet — ko domās princis Zorens?

Atskanēja dzidri smiekli.

—       Princis? . . . Ha, ha! . . . Par to es vismazāk domāju. Edij, es jums jau teicu, ka mūsu attiecības ir tīri platoniskas. Vai tas jums nav pietiekošs pierādījums, ka es atnāku pie jums vienos naktī?

—  Bet. . .

—       Bet — jūs absolūti neinteresē, ko princis varētu par mani nodomāt.. . Jums šķiet, Nikolsonam varētu rasties aizdomas, ka mēs abi esam šeit.

—       Gluži pareizi. Taisni to es jums vakar teicu . . . Mīļā Alba, man patiktu, ja starp mums nebūtu nekādu pārpratumu . . . Mēģināsim būt vaļsirdīgi . .. centīsimies viens otru saprast. Teicu jums, ka mēs ar Frediju kopš Afganistānas kara esam lieli, uzticīgi draugi. . . Un es negribu zaudēt tik skaistu, nopietnu un cēlu draudzību.

Alba piecēlās. Cigareti pelnu traukā nometusi, viņa ilgi uzlūkoja Robertsu. Viņas maigajās acīs, garo skropstu ēnā, nebija ne nicinājuma, ne dusmu, tikai neizteicami skumjš pārmetums.

—  Arī tad, ja tas sievietei dara sāpes?

Sie mierīgie, rezignētie vārdi aizkustināja Robertsu taisni tāpēc, ka tajos nebija ne dusmu, ne pārmetuma. Viņš neviļus iedomājās, vai viņa jūtelība tiešām nebija pārspīlēta, vai viņa vēlēšanās nesagādāt draugam ciešanas viņu nespieda izturēties netaisni pret šo brīnišķo sievieti, kuru reiz bija mīlējis un kuras burvībai vairs negribēja padoties, apbruņodamies ar gribasspēku un cenzdamies turēt doto vārdu.

Alba maigi saņēma viņu aiz rokas. Viņi apsēdās blakus uz dīvāna. Alba iesāka:

—  Klausieties, seno dienu mīļotais .. . Jūs teicāt, ka mums jāizrunājoties vaļsirdīgi. Jums taisnība . . . Arī es atnācu pie jums, lai mēs, maigi turēdami viens otra rokas, noskaidrotu savas jūtas. Edij, atbildiet man, acīs skatīdamies . . . Lieciet savu sirdi uz lūpām — kā austrumnieki mēdz teikt kādā jaukā parunā. .. Vai mēs kādreiz tiešām mīlējām viens otru? Vai mēs sešus mēnešus spēlējām netīru komēdiju, kādas ik dienas vērojamas eiropiešu salonos? . . . Pagaidiet! Ļaujiet man vēl jautāt — vai jums kādreiz nav licies, ka es jūs mīlēju aiz mantkārības vai citiem iemesliem? Vai jūs Londonā bijāt bagāts? . . . Vai es toreiz varēju teikt: es pavedināšu šo vīrieti, lai iegūtu personīgus labumus?

—  Ak, Alba!

—  Man liekas, jūs neko nevarējāt man pārmest, vienīgi to, ka biju precējusies ar krāpnieku, kura apkaunojošā darbība man nebija zināma.

—  Nabaga draudzene! Kā es būtu varējis tā domāt. . .

—  Labi. Liktenis mūs izšķir. Esmu jums godīgi izstāstījusi, kas pēc tam notika . .. Gadījums mani noved Indijā. Es ceļoju cerībā atrast jūs vienu, izteikt jums savas ilgas pēc seno dienu laimes atgriešanās . . . Bet es neatrodu bijušo mīļoto, kas ilgojas pēc maniem glāstiem,— es ieraugu tālu, saltu draugu, kas apņēmies mani aizmirst un noliegt mūsu laimi. . .

Robertss klausījās nekustēdamies, nedrīkstēdams Albā paskatīties. Viņa atkal satvēra viņa roku un, mirkli vilcinājusies, noglāstīja to. Un, kad Robertss vēl klusēja, viņa piebilda čukstus:

—  Vai draudzības dēļ jābūt netaisnīgam pret tiem, kas jūs mīl?

Robertss pagrieza galvu pret Albu. Viņu mocīja sāpes, kas atspoguļojās viņas sejā. Viņš saņēma Albu aiz elkoņiem un uzlūkoja kā nomaldījies cilvēks, kas vairs nezina, kur patiesība.

—  Netaisns! Es — netaisns?

Alba nopūtās. Atlaidusi viņa roku, viņa piecēlās. Roberts jautāja:

—  Kur jūs iesiet?

—  Sī spilgtā gaisma man žilbina acis.

Viņa nodzēsa lampu. Viņa atvilka aizkarus. Bālā mēness gaisma vāji atmirdzēja mazajā salonā. Alba atgriezās pie viņa.

—  Mīļais, mēs abi esam nelaimīgi un pret savu gribu darām viens otram sāpes. Ak! Es saprotu, ko jūs pārdzīvojat. Es jums neko nepārmetu. .. Jums arvien bijusi uzticīga sirds, Edij. Cēla sirds. Un varonim, kas, līdzīgi jums, apbalvots ar augstāko godazīmi, kādu vispār var dabūt,— tādam varonim arī nevar būt ļaunas domas.. . Nē! Nestrīdēsimies … Es jūs apbrīnoju. Bet tas mani vēl vairāk sāpina . . . Vēl vairāk .. .

Pēdējie vārdi Albai noslāpa asarās. Viņa iekrita spilvenos, seju rokās paslēpusi. Viņa ļāvās nepretodamās. Viņš skūpstīja tai rokas, kailos plecus. Viņa čukstēja:

—  Ak! . . . Cik skumji! Cik bezgala skumji!

Viņš aizveda Albu salona pustumsā pie loga, pa kuru varēja redzēt puķu terases, parka kokus un rāmā ezera pelēksudrabaino līmeni. Nakts klusumā viņi dzirdēja tikai strūklakas čalas zem akāciju liesmainajiem zariem un reizēm tālās orķestra skaņas, kuras vēl viļņoja no pils puses.

Atspiedusies pret Robertsa roku, Alba murmināja:

—  Cik skaisti te būtu, ja tu mani vēl mīlētu.

Viņa rādīja ar skaisto roku ezera vizošo spoguli zaļajā koku ielokā. Viņas galva gurdi noslīdēja uz Robertsa pleca un klausījās strūklakas čaloņā virs sarkana marmora baseina.

Pēkšņi trakā uzbudinājumā Robertss iesaucās:

—       Tu taču zini, ka es tevi vēl mīlu … ka arvien esmu tevi mīlējis.

—       Nē … nē… Tu to saki aiz līdzcietības . . . Tu redzi, ka es ciešu, un gribi. . .

Viņa nepabeidza. Viņu satrauktās dvēseles skūpstā meklēja viena otru.

—  Mīlu tevi.

—  Ai! Kaut tā būtu patiesība . . .

—       Vai tu nesaproti, ka es esmu prātu zaudējis un baidos pats no sevis … es cīnos ar sevi, esmu tik nelaimīgs! . . .

—       Vai ilgojies pēc manis kā citkārt? Vai gribi manās rokās vēlreiz izbaudīt mirkļus, kurus mēs pārdzīvojām Rivjērā? Es nespēju ticēt, ka tu vēl esi tas pats, kas toreiz, kad mēs nekā cita nevēlējāmies kā vien mīlu un kad pelēkas un garas mums likās dienas, ja nevarējām satikties .. .

—       Ai! Mīļā… šīs atmiņas mani mierināja ik vakaru manas trimdas laikā. Tās pildīja manus sapņus naktīs. Kad biju viens savā robežas cietoksnī, tu biji pie manis, tu man parādījies, runāji ar mani… Es čukstēju tavu vārdu . . . Katru vakaru man likās, ka es pieskartos tavai ādai. . . ieelpotu tavu smaržu . . . tevi apskautu . . .

Albas rokas apvijās Robertsam ap kaklu. Viņa tam piekļāvās, viņas lūpas pārklāja skūpstiem Robertsa seju.

—       Tu mani vēl mīli, dārgais? . .. Vai neesmu tevi vēl zaudējusi?

—  Es arvien esmu bijis tavs. Ak! Ja es varētu . ..

Alba uzminēja Robertsa domas. Viņa uzlika roku tam

uz lūpām . . .

—       Nesaki vairs nekā, sirdsmīļotais . .. Visa pasaule mums vairs neeksistē . . . Mēs esam paslēpti šajā patvērumā, neviens nezina, ka mēs esam šeit. . . Divi avāriju pārcietuši, kas izmisumā sniedz viens otram rokas . . . Kāda mums daļa gar pasauli! . . .

Viņa piegāja pie durvīm un aizbīdīja bultu. Tad viņa atgriezās pie Robertsa un rādīja otras durvis, blakus dīvānam. Viņa jautāja čukstus:

—  Kas tur ir?

—  Mana istaba.

—  Es iebēgšu tur, dārgais. . . Pēc dažiem mirkļiem es tevi saukšu.

Viņa vēlreiz sniedza tam lūpas, kaislīgi iekodās viņa

lūpās un pazuda blakusistabā ar plēsīga zvēra nepacietību.

• * ♦

Robertss palika viens pustumšajā telpā. Viņa stingais skatiens neredzēja ne dīvānu, kur viņi bija apskāvušies, ne snaudošā parka kluso skaistumu, ireālo peizāžu loga ietvarā. Viņš neredzēja nekā, apziņas reibonis bija laupījis tiešamības izjūtu. Viņa ausīs vēl skanēja Albas pēdējie vārdi: «Pēc dažiem mirkļiem es tevi saukšu! …» Viņas mutes valgme vēl bija uz viņa lūpām.

Sajā momentā viņam parādījās nākotnes vīzija, it kā trakā ātrumā viņa acu priekšā noritētu gaidāmo notikumu filma. Viņš atkal kļūs Albas mīļākais. Viņu sakars būs visiem zināms — ja ne rīt, tad parīt, pēc dažām dienām . . . Nikolsons uzzinās patiesību .. . Tad vīzija pazuda, un Robertsam likās, ka stangas žņaugtu viņa sirdi.

Viņš pagriezās pret durvīm, kuras Alba bija aizvērusi. Kaistošām acīm, nosvīdušu pieri garā redzēja Nikolsonu, kādu to bija liktenīgajā naktī atradis Govs Galvas kalnā — asiņainām lūpām, bālu, putekļiem pārklātu seju,— Nikolsonu, kas, mēmi lūgdamies, stiepa viņam pretim rokas: «Nē! .. . Nē! . . . Nedariet to, Edij … Jūs mani izglābāt, jūs nesaplosīsiet manu sirdi. . . Lūdzu jūs! Jūs man esat vairāk nekā brālis! Esmu nelaimīgs cilvēks, kas mīl un cieš. Apžēlojieties, atstājiet viņu man!…»

Kā trenkts zvērs, kā briesmīgu baiļu satraukts cilvēks Robertss atvēra skapi, kur glabājās ceļa drēbes. Viņš norāva balto kravati no kakla, nometa lakādas kurpes . . . Viņam bija tikai viena vēlēšanās: tūlīt aizbēgt, ielēkt kādā maharadžas automobilī, braukt uz Bangameru, sēsties rīta vilcienā, lai pēc divām dienām nokļūtu Bombejā. Lai tas maksātu ko maksādams, viņš tiks kuģī, gulēs uz kuģa klāja, ja citādi nevarēs.

Lai varētu ātrāk pārģērbties, viņš iededza elektrību un nolaida aizkarus. Viņš jau bija nometis drēbes, kad parkā atskanēja smiekli un skaļi saucieni. Tuvojās jautras balsis. Viņš nemierīgi ieklausījās. Uz durvju kāpnēm atskanēja soļi. Logā atsitās smilšu sauja. Nakts klusumā atbalsojās Stīda sauciens:

—  Hallo, Roberts! . . . Iedzersim pēdējo glāzi!

Citi piebalsoja:

—  Atveriet taču, velns lai parauj!

—  Vai jau guļat, Roberts?

Viņš steigšus sameklēja rītasvārkus, uzmeta tos uz pleciem un atvēra durvis. Jautrā pulkā ienāca majors Stīds, kapteiņi Berdžers, Jungs un Frīmens — ar glāzēm rokā un pudelēm padusē. Kad Robertss jau gribēja aiztaisīt durvis, parādījās arī Nikolsons. Viņš grieza ap galvu viskija pudeli un svilpoja havajiešu melodiju. Uz sliekšņa apstājies, viņš pasmaidīja, uzsita Robertsam uz pleca un iesaucās:

—  Nu, vecais blēdi! Vai jūs nolienat savā alā, lai viens pats dzertu pēdējo viskiju?

XXIII

Visi pieci negaidītie viesi pēc savas patikas ierīkojās salonā. Stīds un Berdžess uz dīvāna. Frīmens, jāteniski uz krēsla apsēdies, rotaļājās ar šampanieša pudeles zeltīto papīru. Jungs, salicis glāzes uz galda un ar papīra nazi tām uzsizdams, imitēja ksilofona spēli.

Viņi nebija piedzērušies, bet ļoti jautri. Vienīgi Nikolsons bija dzēris vairāk par citiem. Frīmens citiem bija devis zīmi:

«Nikolsons saņēmis no Londonas nepatīkamas ziņas. Uzjautrināsim nabaga zēnu.»

Viņi to bufetē bija krietni «uzjautrinājuši» ar džinu un heresu. Kad marķīze de Pazāna un de Kasano jaunkundze bija aizgājušas gulēt, Berdžess bija teicis:

«Mīļie draugi, svētki beidzas . . . Iesim pie Robertsa, viņš jau būs mājās. Šampanieša cienītāji lai nāk man līdzi! Uz priekšu!»

Robertss piedāvāja viesiem papirosus. Viņš slēpa uztraukumu aiz sirsnības maskas, kura lieliski saskanēja ar biedru jautrību.

—  Tātad tur vēl dejo, Berdžes?

—   Jā, pareizāk, pļāpā terasē, mūziku klausoties. Visas skaistās dāmas pamazām nozudušas . .. De Nogalesa kundze, marķīze de Pazāna, itāliete . . .

—  Vai esat noguris, Roberts?

—    Esmu šodien nogājis piecas vai sešas jūdzes saules tveicē. Tādēļ man gribējās nepamanītam aiziet. Bet es ar lielu prieku iedzeršu kādu glāzi — labāk nāks miegs.

—   Paskatieties uz Frediju. Viņš visu laiku dejoja ar Stoka kudzi. . .

Nikolsons iesaucās:

—   Kad būšu bankrotējis, es katrā ziņā kļūšu par profesionālu dejotāju . .. Tie saņemot divdesmit dolārus dienā un vēl kafiju.

—  Plus pērļu aproču pogas.

—   Plus klientes glāsti četros no rīta mazā, jaukā dzīvoklītī. . .

—  Pēc tam šķiršanās prāva pēc vīra ierosinājuma . . .

—  Un skandalozi raksti «New York Harold».

—   Tā trijos mēnešos var taisīt lielisku karjeru. Tas ir daudz interesantāk nekā sūtīt uz visām debesu pusēm siku rotas . . . Vēl pilienu šampanieša, Fredij!

Frīmens pasniedza kausu Nikolsonam, kurš to iztukšoja ar vienu malku. Tad viņš sāka dungot «Jautrās atraitnes» melodiju.

— Stunda brīnišķā, Kas mūs reibina Pamazām …

Pēkšņi viņš apklusa, sniedza Robertsam otru kausu un iesaucās:

—   Sadzersim brālību pēc vācu parauga — kā Heidelbergas studenti. . . Zēl, ka angļu valodā nav vārda «tu». Bet, kad būsim Eiropā, es jums Francijā teikšu «tu» un Berlīnē «du».

Visi aplaudēja brālības sadzeršanas ceremonijai. Frīmens sita takti uz vara paplātes.

—       Viņi abi šodien ir burvīgi,— viņš piebilda.— Viņi pat dejo pēc takts.

Pēkšņi Stīds, sērkociņus meklēdams, ieraudzīja blakus pelnutraukam nomestu papirosa galu ar sarkanas lūpukrāsas pēdām. Viņš ar operetes sazvērnieka patosu iesaucās:

—       O-o! . . . Noslēpums un mīkla . . . Roberts, pie jums atrodamas brīnišķīgas lietas!

Bet Robertss jau bija ieraudzījis papirosa galu viņa pirkstos. Viņš metās biedram klāt, izrāva tam nodevīgo priekšmetu no rokām un zīmīgi pačukstēja:

—  Klusu, Stīd! … Ne vārda vairs!

Majors saprata un apklusa. Citi, pienākuši klāt, gribēja zināt, ko Stīds atradis. Bet Stīds atbildēja:

—       Es nupat ieraudzīju uz paplātes baltu nefrīta graudiņu, pēc kura Bondstrīta gaišreģi droši vien būtu pareģojuši Britānijas impērijas nākotni.

Nefrīta graudiņš ceļoja no rokas rokā. Robertss ar tikko jaušamu galvas mājienu pateicās draugam par asprātīgo izdomājumu. Frīmens, paskatījies akmentiņā, noteica:

—  Tiešām, tā būtu laba kriketa bumbiņa.

Jungs piebilda:

—       Ja Hamlets būtu atradis šo akmeni, viņš droši būtu pareģojis savu nākotni un viņam nebūtu vajadzējis Jorika galvaskausa.

Nikolsons, krēslā atzvēlies, iesaucās:

—       Labāk nerunājiet par gaišreģiem! Veca austrumniece Kairas Zivju tirgū man pareģoja, ka es cietīšot nevis no pudeles satura, bet no pašas pudeles! Vai var iedomāties lielāku muļķību! Es nekā nesaprotu . . .

—       Tas ir skaidrs, mīļais! Jūs beigsiet savu karjeru kādā mūzikholā kā sasmalcinātu stiklu rijējs.

Un Frīmens atkal sāka sist modernu deju melodiju uz tukšajām kristāla glāzēm. Berdžess piecēlās un, rādīdams uz blakusistabas durvīm, jautāja:

—  Kurp ved šīs durvis, Roberts?

Mirkli vilcinājies, Robertss atbildēja:

—  Uz mazgājamo istabu.

—       Lieliski, mūsu šampanietis jau sasilis, ieliksim pudeles uz desmit minūtēm aukstā ūdenī.

Viņš piegāja pie durvīm, bet Robertss pasteidzās pirmais un aizstājās tām priekšā.

—  Nē, tur nav ūdens . . .

Berdžess iesmējās.

—  Mazgājamā istabā nav ūdens! . . . Interesanti!

—  Ticiet man! Neejiet!

Robertsa balsī izskanēja nopietns tonis. Viņa dusmīgā sejas izteiksme uzjautrināja Berdžesu; tas pielika pirkstu pie lūpām un noslēpumaini visiem klātesošajiem paziņoja:

—       Klusāk . . . Nesakiet neko maharadžam . . . Aiz šīm durvīm guļ līķis . . . Tādēļ viņš mūs tur nelaiž.

Berdžesa vaibstīšanās uzjautrināja Frīmenu, un viņš sāka spēlēt «Azas nāvi».

—       Kungi, dziedāsim korī sēru maršu par bajadēru, kuru nožņaudzis sultāns Robertss, Zanzibāras hūriju Nāve. Es vadīšu sēru procesiju. . . Nikolson, atveriet durvis un vediet mūs tai istabā!

Robertss pēkšņi nobālēja. Viņš vēl mēģināja jokot. Pie durvīm stāvēdams, viņš centās novērst biedru uzmanību:

—       Frīmen, jūsu joks par bajadēru bija lielisks . . . Diemžēl, tur viņas vairs nav … Es viņu aiznesu uz mazo Sivas templi. . . Nāciet, es jūs vedīšu turp.

Bet Robertsa pretošanās pārējos tikai iekarsēja. Viņiem iepatikās biedru pakaitināt. Nikolsons pirmais atkārtoja neatlaidīgi kā cilvēks, kas skaidri apzinās, ko dara:

—  Laidiet taču, draugs . . . Cik smieklīgi! . . .

—  Nē!

Berdžess piebilda:

—       Kas tur īsti ir?… Jūs taču mazgājamā istabā neglabājat Nizāma dārglietas?

Tikai tagad Stīds iedomājās, ka Robertsam varbūt ir nopietns iemesls nelaist biedrus blakusistabā. Viņš atcerējās papirosu ar lūpukrāsas pēdām. Viņš pamanīja Robertsa skatienā nemieru, kuru pārējie nemaz nenojauta. Un viņš mēģināja Robertsam palīdzēt:

—       Klausieties, beidziet muļķīgo joku … Te var noslāpt papirosu dūmos. Iesim pastaigāties gar ezeru.

Bet Stīda iejaukšanās neko nelīdzēja. Frīmens katrā ziņā gribēja bajadēru apbedīt. Sevišķi Nikolsons bija uzmācīgās idejas varā — viņš gribēja tikt blakusistabā, lai tas maksātu ko maksādams.

Pat Jungs nevarēja izprast Robertsa neatlaidīgo pretošanos. Vecpuisim indiešu vasarnīcā nekas slēpjams nevarēja būt. Ko tas nozīmēja, ka viņš tik sirdīgi aizsargāja šīs durvis? Jungs bija jautrs puisis, labs regbija spēlētājs, bet galīgs nepraša diplomātijas jautājumos. īsi sakot, viņš bija ar mieru ieliet vēl eļļu ugunī. Viņš saņēma Frīmenu un Nikolsonu aiz rokām un, viltīgi acis mirkšķinādams, it kā labu joku izdomājis, iesaucās:

—  Istabā līķis? Nieki! Tur ir sieviete, ne līķis.

Stīds vēlreiz mēģināja biedrus atrunāt. Bet bija jau par vēlu. Frīmens, kuram Robertsa liegšanās šķita tikai joks, piegrūda Nikolsonam ar elkoni.

—       Protams, mēs taču tūliņ sapratām, ka viņam mazgājamā istabā paslēpta dzīva vistiņa!

Neviens vairs neteica ne vārda. Visus pārsteidza Nikolsona pēkšņā pārvēršanās: jautrība un reibonis vienā mirklī pazuda no viņa sejas. Junga un Frīmena vārdi pēkšņi izgaisināja viņa skurbumu. Viņa skatiens kļuva negants. Viņš tuvojās Robertsam, kas vēl neatkāpās no durvīm. Dobjā balsī, aizturētu elpu, viņš jautāja:

—       Vai taisnība, ka aiz šīm durvīm ir sieviete un tādēļ jūs negribat tās atvērt?

Robertss mēģināja jokot:

—       Jūs ticat muļķībām . . . Vai jūs esat prātu zaudējis, Fredij! .. .

Tā pati dobjā balss atkārtoja:

—  Tur ir sieviete . . .

—  Nē.

—  Tad atveriet!

—  Nē.

Nikolsons paaugstināja balsi:

—  Zinu, ko jūs tur slēpjat!

—  Jūs maldāties.

—  Tad atveriet durvis!

—  Nē.

Nikolsons sagrāba durvju rokturi. Robertss satvēra viņu aiz rokas un atturēja.

—  Jūs atrodaties manās mājās.

—  Tas man vienalga . . . Atveriet. . . Zinu, ka tur ir viņa . . . Atveriet, vai es .. .

Draudi sastinga Nikolsonam uz lūpām. Durvis pašas atvērās. Istabas tumsā uz sliekšņa parādījās Alba.

Viņu ieraudzījis, Nikolsons nobālēja. Viņš grīļodamies kāpās atpakaļ. Tad pēkšņi, iekams Jungs ar Frīmenu paguva iejaukties, viņš paķēra tukšu pudeli un no visa spēka trieca to Robertsam pret pieri. Stikli nobira uz grīdas. Robertsa seja pārplūda ar asinīm. Stīds un Berdžess satvēra Nikolsonu, kurš trīcēdams ieslīga atzveltnes krēslā. Alba ar Frīmenu un Jungu steidzās pie Robertsa. Ar pārcilvēcīgiem spēkiem, pusnemaņā, viņš noturējās kājās un palika nekustēdamies stāvot. Ievainojums viņam nesāpēja. Viņš to nejuta. Viņš cieta, redzot drauga mokas. Asinis notraipīja viņa rītasvārkus. Alba ar salveti tīrīja viņa seju. Jungs un Frīmens viņai palīdzēja. Viņa uzmeta Frīmenam jautājošu skatienu; viņai rūpēja zināt, vai ievainojums nav bīstams. Bet Frīmens viņu pārliecināja:

—  Tikai ieskrambājums … Redziet. . . Kauls vesels .. . Paldies Dievam, nav nekas nopietns!

Robertss klusēdams ļāvās biedru gādībai. Viņš vairs nejuta, kas ap viņu notiek. Viņam gar acīm dejoja ugunis. Frīmens atnesa aukstu ūdeni un sacīja Albai, kura vēl rūpējās par ievainoto un izņēma tam stikla šķembu no brūces:

—  Mēs viņu tūliņ automobilī aizvedīsim uz Bangameru pie angļu ārsta. Pāris vietās sašūs ādu, un pēc trim dienām viņš jau būs vesels.

Alba nomierinājusies piecēlās un teica Frīmenam:

—  Apsieniet viņa pieri ar tīru drānu. Es tūliņ pasaukšu savu šoferi.

Tad viņa tuvojās Nikolsonam, kas, krēslā atkritis, raudāja kā mazs bērns. Viņa ar neticamu niknumu pagrieza Nikolsona galvu pret sevi un sauca.

—  Nelietis! Jūs esat nelietis! . . . Bet mēs vēl neesam izrēķinājušies — mēs vēl runāsim!

Stlds un Berdžess, dzirdēdami Albas draudus, pārsteigti saskatījās. Viņi gribēja iejaukties. Bet bija par vēlu. Alba jau bija izsteigusies no vasarnīcas.

XXIV

Tiklīdz Alba bija aizgājusi, drāmas liecinieku un dalībnieku vidū iestājās klusums.

Nikolsons gulēja krēslā kā nemaņā. Robertss, apsietu galvu, skatījās bļodā ar asiņainu ūdeni un stikla drumslās uz grīdsegas. Viņš bija pie pilnas apziņas un nemaz neuztraucās par niecīgo ievainojumu. Viņš bija pārcietis daudz smagākus uz ziemeļrietumu robežas.

Pārējie virsnieki drūmi klusēja; viņi visi nojauta šīs sadursmes gaidāmās smagās sekas. Majors Stīds, vecākais no klātesošajiem, pirmais iesāka runāt:

—  Draugi, Nikolsona rīcība ir dziļi nožēlojama. Par šo noziegumu militārajos likumos paredzēts ļoti bargs sods. . . Jūs visi zināt tikpat labi kā es, kas sagaida virsnieku, ja tas ar darbiem aizskāris savu priekšnieku . . . Par laimi, mūsu biedrs Robertss nav smagi ievainots . . . Bet asinis tomēr ir izlietas . . .

Robertss pretojās ar mājienu.

—  Ak! Tas nekas . . . Un Fredijs taču bija iereibis.

—  Protams . . .

—  Jūs redzat, ka esmu pie pilnas apziņas. . . Pēc četrdesmit astoņām stundām es būšu izārstēts . . . Par to nav vērts runāt.

Berdžess sacīja:

—  Jā gan, Roberts . . . Mēs atzīstam jūsu augstsirdību pret jūsu draugu, kas uztraukumā pārsteidzies . . . Vai ne, Nikolson, jūs nožēlojat. .

Nikolsons izmisis vārgi atmeta ar roku.

Berdžess turpināja:

—  Man šķiet, es saprotu Stīda domu . . . Par šo notikumu neviens nedrīkst runāt. . . tenkot. . . apspriest dažādas varbūtības . . . Pirms aizejam no šejienes, mums vajadzētu nolemt, ka neviens nerunās ne vārda par šo scēnu.

Frlmens ar Jungu tūliņ piekrita. Stīds atsāka:

—       Bet mums jāparedz viss . . . Iedomājieties, ka uzsāktu izmeklēšanu. Mēs kā aculiecinieki nevaram dot dažādas liecības, vai ne?

Frlmens iesaucās:

—  Teiksim, ka notika nelaimes gadījums!

—       Jā. Ka Robertss piegāja pie skapja pēc liķiera, atsitās ar galvu stikla durvis, tās plīsa, un viņš ievainoja galvu.

—  Tas ir vienkārši un reizē loģiski.

—  Roberts, vai piekrītat?

—  Jā.

—  Ko jūs teiksiet, major?

Ari majoram Stldam plāns likās pieņemams.

—  Ļoti labi. Tikai — skapja durvis nav saplēstas.

—  Labi! Es to tūliņ izdarīšu.

Frlmens paņēma nefrīta lodi un ar vienu sitienu izsita skapja durvis. Stikli nobira uz grīdas.

—  Vai nu esam vienojušies?

—       Pilnīgi . . . Tātad viss kārtībā, draugi? .. . Robertss mums pierādīja . . .

Jungs viņu pārtrauca:

—  Klusu! … Es dzirdu alejā soļus.

Virsnieki ieklausījās. Varēja dzirdēt balsis. Frīmens čukstēja:

—       Nāk pēc Robertsa, lai viņu automobili aizvestu uz Bangameru. Jo labāk!

Atvērās vasarnīcas durvis. Parādījās Alba. Bet viņa nebija viena. Viņai līdzi salonā ienāca ģenerālis sers

Ronalds Armstrongs un marķīzs de Pazāns.

* * •

Ģenerāļa ierašanās visus ārkārtīgi pārsteidza. Visi piecēlās un ar vāji slēptām izbailēm vēroja seru Ronaldu Ārmstrongu, kurš aplūkoja ievainotā pārsieto galvu. Salona nekārtība, bļoda ar asiņaino ūdeni, sešu virsnieku dīvainā izturēšanās ģenerāli mulsināja. Viņš pagriezās pret Albu un augstprātīgi, vēsi teica:

—       Kundze, es redzu, ka te tiešām noticis kaut kas neparasts, bet…

Alba viņu tūliņ pārtrauca:

—  Ģenerāli, jūs varat pārliecināties, ka neesmu jūs veltīgi traucējusi; esiet tik laipns un pavaicājiet šiem kungiem, kas šeit pirms dažām minūtēm notika. Majors Robertss ir ievainots . . . Jūs, protams, interesēs, kādēļ viņš ievainots?

Ģenerālis pagriezās pret Stīdu.

—  Paskaidrojiet, major!

—  Jā, ģenerāļa kungs . . . Patiesībā šai istabā nekas sevišķs nav noticis . . . No pils iznākot, mēs ieraudzījām Robertsa logos gaismu un ienācām pie viņa izdzert šī vakara pēdējo glāzi. . . Robertss mūs ielaida. Mēs dzērām, jokojāmies. Tad Robertss solīja mūs pacienāt ar liķieri un gāja pie skapja, kuru jūs redzat. . . Ejot viņš aizķērās aiz krēsla, krita un ar pieri atsitās stikla durvīs, izsizdams stiklu . . . Par laimi, ieskrambājums nav dziļš .. . Tas ir viss neparastais notikums, kura dēļ de Nogalesa kundze uzskatījusi par vajadzīgu jūs traucēt. . .

Ģenerālis pagriezās pret citiem virsniekiem, kuri apstiprināja majora Stīda ziņojumu.

Ģenerālis stingri paskatījās Albā.

—  Nu, kundze? Vai esat apmierināta?

—  Nē, ģenerāli. . . Jūs vēl neesat jautājis pašam majoram Robertsam.

Robertss negaidīja jautājumu. Viņš vienkārši teica:

—  Tā bija, ģenerāļa kungs.

Dzirdot šo atbildi, Alba, visu laiku gaidījusi no Robertsa savas izturēšanās attaisnojumu, pēkšņi sarāvās. Viņa ieķērās abām rokām krēsla atzveltnē, ilgi uzlūkoja seru Ronaldu Armstrongu un tad, galvu pacēlusi, skaidrā, noteiktā balsī teica:

—  Ģenerāli, diemžēl man jums jāsaka, ka šie kungi melo. . .

—  Kundze!

—  Es atkārtoju . . . Sie kungi melo. Domāju, ka esmu pateikusi diezgan skaidri!

—  Kundze . . . Jūs neapzināties, cik nopietnas sekas var būt jūsu vārdiem . . .

—  Es saprotu to, ka apvainoju viņus nepatiesas liecības došanā. . . Man liekas, tas ir noziegums, par kuru jūsu likumos paredzēts sods?

—  Kundze, jūs tagad nevarat palikt šeit. . . Man jānoskaidro, vai jūsu apvainojums pamatots … Es to izdarīšu.

—  Ļaujiet man runāt… Majora Stīda un viņa biedru stāsts ir vienkāršs izdomājums . . . Patiesībā kapteinis Nikolsons uzbruka majoram Robertsam un ar tukšu pudeli ievainoja viņu galvā …

Stīds viņu pārtrauca:

—  Neticiet, ģenerāla kungs . . . Piedodiet de Nogalesa kundzei, ka viņa iztēlo nezin ko, kur patiesībā noticis tikai vienkāršs nelaimes gadījums .. .

Alba nodrebēja, it kā Stīds viņai būtu iesitis pa seju. Viņa izgāja istabas vidū.

—  Ģenerāli, šie kungi izdomājuši pasaciņu, lai glābtu vainīgo no soda. Bet es redzēju, kā kapteinis Nikolsons uzbruka savam priekšniekam . . . Jūs par to vēl varat pats pārliecināties… Es pati izmazgāju majora Robertsa ievainojumu… Es pati izņēmu no tā pudeles stikla drumslas, kuras jūs šeit varat redzēt… Pārējās vēl ir uz grīdas…

Alba noliecās pār asiņaino salveti. Viņa parādīja ģenerālim un marķīzam, kuru bija atvedusi par liecinieku, zaļa stikla šķembas.

—  Vai redzat šos stiklus, kas bija ievainojumā? Salīdziniet tos ar skapja rūts balto stiklu. . . Vai tagad skaidrs?.. .

Ģenerālis bija pārsteigts. Viņš brīdi pārdomāja, tad jautāja:

—  Bet kā jūs, kundze, šeit gadījāties?

—  Es biju šeit tāpēc, ka mēs ar majoru Robertsu esam veci draugi.. . Ieraugot mani šeit, kapteinis Nikolsons iedegās greizsirdībā. Un tādēļ viņš uzbruka majoram . . . Man ļoti žēl, ģenerāli, ka virsnieki, kas valkā Viņa Majestātes uniformu, ir spējīgi melot, lai slēptu noziegumu … Ja arī jums liekas, ka var noslēpt patiesību ar izdomātu komēdiju, lai glābtu biedru no karatiesas, ja jūs ar savu autoritāti aizsegsiet notikuma patiesos apstākļus, tad paziņoju jums, ka jau rīt publika un prese sāks interesēties par šo skandālu.

—  Kundze, jums man nav jādiktē mans pienākums …

—  Atvainojiet, ģenerāļa kungs .. .

Nikolsons pasauca seru Ronaldu Ārmstrongu. Tas strauji pagriezās pret viņu.

—  Nu? . . . Kas ir?

Kareiviski nostājies, priekšniekam taisni sejā skatīdamies, Nikolsons teica:

—       De Nogalesa kundzei taisnība. Es uztraukuma brīdī ievainoju majoru Robertsu. Tas ir viss, ko varu teikt.

Iestājās ilgs klusums. Traģiskās scēnas liecinieki uzlūkoja Nikolsonu, kurš stāvēja kā notiesātais, spriedumu gaidot. Likās, ģenerāli visvairāk aizkustināja pēkšņā atzīšanās. Viņam gribējās šaubīties. Viņš vēl gribēja cerēt. Tagad viņam vajadzēja padoties acīm redzamam faktam. Viņš saslējās visā augumā un ar parasto skarbumu pavēlēja:

—  Kapteini Nikolson, uzlieku jums stingro arestu.

—  Klausos, ģenerāļa kungs!

—       Major Stīd, aizvediet kapteini Nikolsonu uz viņa dzīvokli, kur viņam jāpaliek līdz turpmākajam rīkojumam.

—  Klausos, ģenerāļa kungs!

Kad abi virsnieki pagriezās pret durvīm, Alba viņus ar mājienu aizturēja. Viņa jautāja ģenerālim Ārmstrongam:

—       Vai atļauts pateikt dažus vārdus virsniekam, kuram uzlikts stingrais arests?

—  Nē, kundze.

—  Tepat, visiem dzirdot?

—       Kādēļ? Ja jūs gribat kaut ko teikt, sakiet tūlīt, kundze…

Tad Alba pagriezās pret Nikolsonu un vienkārši piebilda:

—  Kapteini Nikolson, es teicu, ka mums nokārtojams

kāds rēķins. Tagad tas izdarīts . . .

* * »

Robertss iznāca no Bangameras angļu ārsta kabineta. Ārsts viņa ievainojumu bija sašuvis dažos mirkļos. Frīmens viņu pavadīja. Viņš tam jautāja:

—  Vai ļoti sāpēja?

Robertss atmeta ar roku.

—  Nav jau diezin cik patīkami sajust adatas dūrienus dzīvā ādā. Bet tas ir glāsts salīdzinājumā ar mocībām, kuras izdomā ķīnieši.. . Nē, draugs, fiziski es neciešu, bet gan garīgi.

—  Ak, nabaga Nikolsons! . . . Viņu tiesās karatiesa . . . Viņu sagaida, mazākais, atlaišana no dienesta… Es nekad nebūtu ticējis, ka šī sieviete. . .

—  Ai! Frīmen . . .

Robertss nepabeidza. Maharadžas štāba šoferis izkāpa no automobiļa un tuvojās Robertsam.

—  Kas ir?

—  Vēstule majoram Robertsam.

—  Dodiet!

Robertss pazina rokrakstu. Viņš atlocīja lapu. Tur bija tikai dažas steigā ar zīmuli uzmestas rindas:

«Kad divi vīrieši mīlējuši vienu sievieti, tad vislielākais apvainojums tai ir šo vīriešu draudzība, kas dibināta uz agrākās mīlestības drupām. Jūs mani apvainojāt. Es jums atriebos. Ardievu.»

EPILOGS

Lielbritānijas sūtnis Vašingtonā rīkoja svētkus par godu Sidnijam Redsmitam, bijušajam ministram un strādnieku partijas līderim. Kolumbijas štata visskaistākās pilsones atnāca parādīt savus smaidus un pērles. Amerikas finansu pasaule bija atsūtījusi savus nekronētās aristokrātijas reprezentantus.

Vienā no saloniem sarunājās divi vīrieši. Viens no viņiem ar romiešu Cēzara lepnumu reprezentējās kā lielākā ienākumu nodokļa maksātājs. Tas bija misters Rodnijs Hills, kinematogrāfijas magnāts. Otrs, liela auguma, slaids, jau sirmiem matiem, neuzkrītoši nēsāja Viktorijas krusta lenti. Tas bija pulkvedis Edvards Robertss, angļu militārais atašejs.

—  Mīļais pulkvedi,— teica Rodnijs Hills,— esmu laimīgs, ka šovakar jūs satiku — atļaujiet izlūgties mazu pakalpojumu.

—  Esmu jūsu rīcībā, mister Hill!

— Redziet, kāda lieta_ Hilla filmu sabiedrība gatavo sensacionālu filmu, kuras darbība norisinās Indijā. Ja nemaldos, jūs kādreiz kalpojāt angļu-indiešu armijā?

—  Jā. Atgriezos no Indostānas pirms sešiem gadiem, bet desmit manas karjeras gadi noritēja tur.

— Ļoti labi . . . Jūs man varētu dot dažus ļoti vērtīgus padomus. Vai jūs nebūtu ar mieru noskatīties kādu lielu maharadžas svētku uzņemšanu?

—  Indijā?

— Ai nē! Lai publikai rādītu Indiju, mums nemaz nav jābrauc turp; mēs šos skatus uzņemsim Vašingtonas apkārtnē, jaunajās Ceturtās avēnijas darbnīcās. Mūsu režisors gan ir studējis attiecīgos kostīmus, matu sasukājumus, tipus, rituālu, ceremonijas,— cik nu šeit iespējams . . . Bet jūs, būdams lietpratējs, varētu novērst iespējamās kļūdas. Ja tas jūs netraucē, es nākamo piektdienu aizsūtīšu pie jūsu dzīvokļa auto.

— Ar lielāko prieku jums pakalpošu. Man būs izdevība pakavēties atmiņās.

— Ceru, ka jūs negarlaikosieties. Es pasūtīju no cirka ziloņus … Jūs iepazīsieties ar mūsu zvaigzni Markitu Floriju,— viņa ir tik burvīga, ka viņu gribas apēst deserta vietā… Nemaz nerunājot par gērlu bataljonu, kuras izvēlējies liels sieviešu skaistuma lietpratējs.

—  A! Laikam gleznotājs?

— Nē. .. agrākais Ņujorkas Blūmlīlda rēviju teātra mašīnists. Ļoti inteliģents puisis, jūs redzēsiet. Tātad — piektdien?

—  Jā.

* * »

Milzīgā darbnīca pludoja gaismā. Maharadžas kartona pils laistījās prožektoru staros, visapkārt drūzmējās statisti, izģērbusies kā bengālieši, pendžabieši, patani, dravīdi, madrasieši.

Robertss vērsa režisora uzmanību uz neskaitāmām k|ūdām:

— Patani ir musulmaņi, Doda kungs … Sivas priekšā nevajag klāt papīru… Esmu ievērojis arī pusduci jūsu siku, kuri noskuvušies kā vaskadrāna … Neviens siks nekad nav griezis ne matus, ne bārdu. .. Tāpat arī jūsu princesei nevajag griezt kailu seju pret pūli kā divertismenta aktrisei… Un jūsu maharadžas pilī ir īsts Maķedonijas juceklis tautību ziņā … Kā tur varēja gadīties reizē tik dažādas Indostānas tautas! . . , Iznāk tāpat, kā Bakingemas viesībās būtu ieradušies bretoņi, tirolieši, andalūzieši, kazaki un elzasieši nacionālos kostīmos!

Misters Dods visu atzīmēja. Hills apbrīnoja Robertsa zināšanas un beidzot teica:

— Jums, protams, taisnība. Bet, starp mums runājot, publikai tas vienalga, un jūs varat nosēdināt Jamaikas nēģeri uz ziloņa kā maharadžu. . . Publika redzēs tikai ziloni! . ..

Vēlāk Robertss pastaigājās pa darbnīcu. Viņš ziņkārīgi klausījās režisora paskaidrojumus. Viņš redzēja par bajadērām pārģērbtas gērlas un «indiešus», kas, rīkojumus gaidot, košļāja gumiju. Bet pēkšņi viņš apstājās pie bambusa aizkara un vērīgi nolūkojās divos aktieros angļu karavīru tērpā, kuri sarunājās par beisbola sacīkstēm. Robertss sākumā domāja, ka viņu viļ neparasta līdzība. Bet viņš bija tik pārsteigts, ka satvēra režisoru aiz rokas un klusinātā balsī tam jautāja:

—      Vai nezināt, kas ir šis cilvēks?… Tas… ar kaprāja uzšuvēm.

—      Pagaidiet… Es pazīstu loti daudzus statistus. .. Tas ir kāds Nikolsons… Ko jūs gribējāt teikt? Vai viņa apģērbs nesaskan ar noteikumiem?

Robertss neatbildēja. Viņš nespēja atraut skatienu no Nikolsona. Jā. Tas bija viņš… Kļuvis vecāks, neskuvies, trūcīgi ģērbies kaprāļa tērpā . .. Nikolsons — kaprālis! Nikolsons — Hilla filmu sabiedrības statists!

Robertss strauji pagriezās pret režisoru un izveda viņu no darbnīcas.

—  Vai jūs man nevarētu izdarīt lielu pakalpojumu?

—  Kādu, pulkveža kungs?

—  Vai varat man pateikt šī statista adresi?

—  Protams .. . Ienāciet birojā. Es paskatīšos atzīmēs.

Režisors apsēdās pie galda un atvēra reģistra žurnālu, kur

simtiem vārdu bija sakārtoti dažādās nodaļās. Nēģeri. .. Aristokrāti . . . Atlēti… Kavalieri. .. Blēži… Veči… Zemnieki … Ķīnieši… Akrobāti… Garīdznieki. ..

—      Pagaidiet… Sis Nikolsons vēl nav klasificēts . .. Mans palīgs viņu nesen pieņēma,— viņš esot bijis Indijā virsnieks. Protams, tā ir tukša lielība… Ja jūs zinātu, ko ļaudis izdomā, lai tos pieņemtu… Šorīt es aizsūtīju pie joda kādu tumšmati, kura zvērēja, ka esot bijusi Ļeņina un Vilhelma Otrā dēla mīļākā … A! Te ir visjaunāko saraksts… Nikolsons pierakstīts — Grīnstrītā 178.

Robertss atzīmēja adresi.

—  Cik jūs viņiem maksājat?

—  Viņi saņem sešus dolārus par darba dienu.

—  Labi.. . Un kad šodien beigsies darbs?

—  Piecos.

—  Pateicos. Tas ir viss, ko gribēju zināt.

* * ♦

Robertss izkāpa no automobiļa Grīnstrītā sākumā. Pulkstenis bija seši. Viņš gāja kājām pa plato ielu ar vienkāršiem namiem līdz 178. numuram. Brūna četrstāvu māja ar uzrakstu: «Izīrējamas mēbelētas istabas.»

Viņš iegāja priekšnamā un ieraudzīja vīrieti, kas, kreklā izmeties, laboja ceļasomu.

—  Vai jūs šeit pazīstat Nikolsona kungu?

—  Nikolsonu? … Kādu Nikolsonu?

—  Viņš strādā kinematogrāfā .. .

—  A, jā … Trešajā stāvā, četrpadsmitajā istabā.

—  Pateicos.

Robertss pukstošu sirdi uzkapa trešajā stāva un pieklauveja pie 14. istabas durvīm. Kāda balss atsaucās:

—  Iekšā!

Viņš ieraudzīja Nikolsonu tupelēs, pelēkos svārkos, nesukātiem matiem. Viņš lasīja, pie maza galdiņa apsēdies. Laikam viņš domāja, ka nāk saimniece, jo nepagrieza galvu, kamēr nebija izlasījis lappusi līdz galam. Bet, Robertsa balsi izdzirdot, viņš satrūkās.

—  Fredij!

Viņš mēmi uzlūkoja ienācēju kā cilvēks, kas nezina, vai sapņo vai redz parādību.

—  Vai nepazīstat mani, Fredij?

— Jūs! Jūs, Roberts! … Kā jūs te rādāties?

— Vai neļaunojaties, Fredij?

—  Uz jums? … Es taču biju vainīgs . . . Ai! Nabaga Edij, kaut jūs zinātu, kā es izpirku šo nejēdzīgo žestu! …

—  Klusu, Fredij… Nerunāsim par pagātni… Pašlaik vissvarīgākais, ka esmu jūs atradis.

— Bet ko jūs darāt Vašingtonā?

—  Esmu militārais atašejs.

Robertss uzlika abas rokas Nikolsonam uz pleciem. Viņš ieskatījās tam sejā. Tā bija gurda seja mierīgiem, rūpju sagrauztiem vaibstiem. Rezignēti vaibsti, nespodras acis. Nabaga agrāk tik spīdošais Nikolsons! Vai tiešām liktenis bija salauzis viņa jauneklīgo trauksmi, dzīvesprieku, skaistās dvēseles kvēli?

—  Fredij, tagad stāstiet, kas ar jums noticis … Pagājuši seši gadi… Cik daudz pārdzīvots!

— Ak, Fredij! … Es jau teicu, ka dabūju dārgi samaksāt par

neprātīgo soli__ Jūs atceraties, ka pēc dramatiskā notikuma

saslimu ar smadzeņu iekaisumu. Trīs mēnešus domāju, ka es pilnīgi zaudēšu prātu. Un vēlāk, kaut arī jūs tik augstsirdīgi palīdzējāt, mani atlaida no dienesta… Es aizbraucu. Jūs Londonā sagaidīja jauni panākumi. .. Tagad esat pulkvedis, vai ne? … To jūs esat pelnījis… Es tagad esmu vienkārša privātpersona. Atbraucu šurp — kā emigrants .. . Dzīvoju, kā varēju … Edij, nav bijis tādas dienas, kad es nedzirdētu sirdsapziņas balsi: «Tu gribēji nogalināt cilvēku, kas tev izglāba dzīvību!»

— Ak, Fredij! … Es jūs lūdzu . ..

—  Es tomēr neesmu zvērs, Edij… Reizēm redzēju divas ainas, kuras man izteica visu: kā jūs mani nesāt uz pleciem, spītēdams nāves briesmām, lai mani glābtu, un kā mēs vēlāk noslēdzām mūsu draudzību . . . Tad otra aina: es metos uz jums, ievainoju jūs galvā. Jūs stāvat man priekšā nekustēdamies, ne vārda neteikdams; asinis plūst pār jūsu seju . .. Mana labākā drauga asinis . .. Izmisumā nezinu, ko darīt; sakniebju dūres. Es saku: tu pats to izdarīji, tā tava vaina! Un bez iemesla, jo tu vienkārši maldījies… Ļauna sieviete gribēja izjaukt savu bijušo mīļāko draudzību, un tu akli iekriti viņas tīklos .. . Edij! Esmu ļoti noziedzies, un izpostītā dzīve ir mans sods.

Asaras lēni ritēja pār Nikolsona vaigiem. Viņa sāpes dziļi aizkustināja Robertsa sirdi. Viņš pēkšņi satvēra Nikolsonu aiz pleciem un piecēla kājās.

— Nē, Fredij! Es jums neļaušu tā aiziet postā … Es jūs reiz izglābu no afgāņu nagiem. Tagad es jūs glābšu no posta un pagātnes rēgiem. Arī man ir pienākums, kas man jāizpilda: es jums vairs neļaušu šaubīties par dzīvi un nākotni… Dzirdiet, Fredij! . .. Mēs cīnīsimies kopīgi!

Robertsa dedzīgā, autoritatīvā balss pamazām atdzīvināja Nikolsonu. Viņa skatienā atmirdzēja gaisma.

— Ai! Draugs .. . labais draugs . . . es . . . es …

Viņš smaidīja, nespēdams ne vārda izteikt.

— Diezgan jūtelības, Fredij! Es nācu, lai sāktu nopietni par jums rūpēties.

— Pagaidiet… Es gribēju jums vēl kaut ko jautāt. Pēdējo reizi pieminēšu pagātni. Tad par to nekad vairs nerunāsim.

—  Sakiet!

Nikolsons mirkli kavējās, tad jautāja:

—  Vai jūs nezināt, kas noticis ar Nogalesa kundzi?

— Klausieties, Fredij, ja man jāatsauc atmiņā lietas, kas aizmirstas kopš sešiem gadiem . ..

—  Nē. Varat teikt visu. Esmu izārstēts. Es vairs neesmu tāds kā agrāk . . .

—  Labi. Brīnišķīgi, liktenis šo sievieti sodījis — gluži kā parunā . . . Pirms trim gadiem es nejauši ieraudzīju viņas vārdu franču laikrakstos. Viņa ar kādu Baltijas baronu bija iejaukta kokaīna kontrabandas afērā. Viņus nodeva tiesai un sodīja — baronu ar gadu, Nogalesa kundzi ar sešiem mēnešiem cietumā, sodu nosacīti atlaižot. Tādas bija skaistās Nogalesa kundzes karjeras beigas.

Nikolsons pacēla galvu un čukstēja:

—  Nabaga sieviete! Viņa mums darīja daudz ļauna, bet arī viņa to izpirkuši citā veidā.

— Jums taisnība, Fredij. Mums arvien jājūt sievietēm līdzi, un mēs nedrīkstam viņas nosodīt, arī tad ne, ja viņas mums darījušas sāpes. Ja reiz esam sievieti mīlējuši, tad nedrīkstam to nicināt, lai cik zemu tā būtu kritusi. Katrā sievietē snauž sfinksa. Mēs tai jautājam, kamēr tā mums atbild. Jo, par spīti ēģiptiešu teikai, šī sfinksa runā.. . citam tā atbild kaislības valodā, citam — naida vārdiem. Vienam sološi uzsmaida, otru izsmej, domājot par citām uzvarām . .. Fredij, mēs satikām sfinksu savā dzīves ceļā. Es vairs neatceros, kurš mēs Albai labāk patikām, bet es zinu, ka viņa mums gribēja atriebties, jo mēs bijām aizskāruši viņas patmīlību . .. Un mēs dzirdējām, kā sfinksa runā. Tā teica tikai vienu vārdu: lepnums! .. . Vēlēsim, lai viņas liktenis nebūtu pārāk nežēlīgs. Un nedomāsim vairs par pagātni.

Robertss izstāstīja, kā viņš draugu atradis, un turpināja:

—      Hills man lūdz padomus savas filmas uzņemšanai. Viņam bieži vajadzīga mana palīdzība arī sūtniecībā. Es neprasīšu no viņa nekādu atlīdzību, tikai vienu pakalpojumu: lai viņš jūs iecel par režisora palīgu. Jūs drīz iemācīsieties amatu. Un esmu pārliecināts, ka pēc dažiem gadiem jūs būsiet cilvēks ar lielu nākotni un pilnīgi nodrošinātu stāvokli… Bet tagad iesim vakariņās, Fredij. Mums vēl daudz ko pārrunāt.

— Jā . . . Sirsnīgi pateicos . .. Bet.. . bet…

—  Nu, kas ir?

—  Man nav smokinga.

—      Kas par to! Mēs būsim divi vien, manā dzīvoklī.. . Uzvelciet kaut ko .. . Un rit es jūs aizvedīšu pie sava drēbnieka.

Nikolsons ātri nometa svārkus, lai pārģērbtos. Kabatas portfeli viņš nolika uz galda, kamēr apģērba vienīgo labāko uzvalku. Robertss izdzirda metāla skaņu un pajokoja:

—  Vai jūs te glabājat dolārus, Fredij?

Nikolsons pagriezās atpakaļ. Viņš neatbildēja. Pienācis pie galda, viņš atvēra kabatas portfeli un izņēma no tā mazu, saskrambātu metāla gabaliņu. Robertss izbrīnījies jautāja:

—  Kas tas? Šautenes lode .. .

Nikolsons paskatījās draugam acīs. Viņa skatiens uz mirkli aizēnojās. Un viņš vienkārši noteica:

—      Tā ir lode, kura jūs ievainoja, kad jūs mani nesāt uz deviņpadsmito blokmāju … Es nekad neesmu no tās šķīries.

KAMDĒĻ MIRT

I

Šoneris «Rozalinde» stāvēja noenkurots Kannu ostā. Saules riets zeltīja palmas un ietērpa purpurā krastmalu. Pēdējos staros vizuļojošā jūra viegli trīsēja vakara vēja dvesmā, kas bija tik lēna un maiga, ka tikko spēja atrisināt saplakušo angļu karogu burinieka pakaļgalā.

Raiberni atpakaļceļā no Korsikas, kur bijām sarīkojuši mazu izbraucienu, mūs pacienāja uz klāja ar kokteiļiem. Sidnijs Raiberns, tērpies sarkanbrūnā audekla uzvalkā, un Sintija Raiberna īsā jūraszilā kleitiņā un krējumkrāsas džemperī, kam uz krūtīm bija izšūti Royal Yacht Club pirmie burti, dižojās ar savu saulē un vējos iedegušo tumšo ādas krāsu. Mans draugs Andrē Larbū, kam piederēja blakus noenkurotā motorlaiva, kā jau kaimiņš, basām kājām, pīpi zobos, bija ieradies kopā ar grāfieni Micēviču, kuru viņš nesen bija savaldzinājis Parīzē. Tvaika jahtas «Princese Vilhelmīne» kapteinis Vanhehtens sēdēja uz trim glābšanas riņķiem, kurus tas bija salicis citu uz cita, un smēķēja cigāru, kamēr Luijs Lediks, kam piederēja jūdzes rekords akvalangismā, pārbaudīja «Rozalindes» kompasu.

Katru vakaru pulksten sešos Raiberni sarīkoja mazas viesības kaimiņu jahtu braucējiem. Tā nebija parastā salonu čalošana, tās bija klāja sarunas. Te neaprunāja cits citu, bet dalījās jūras brauciena iespaidos. Netenkoja par X kundzi, bet stāstīja par jūru, tās niķiem un mainīgo dabu. Vecpuisīgu joku vietā atcerējās piedzīvojumus vētrā. Uz pirkstiem skaitīja nevis citu dēkas, bet nobrauktās jūras jūdzes. Piemirsa mīlas stundas un interesējās tikai par Griničas laiku.

Sintija Raiberna, vērsdama pret mani savu sārto pirksta galiņu, grāfienei Micēvičai jokodamās teica:

—       Apskatiet labi šo puisi. Kamēr viņš atrodas uz kuģa, viņš vēl nav uzrakstījis nevienu pašu rindiņu. Un es varu piesaukt Dievu par liecinieku, ka mēs viņu nebūt netraucējām! Mans virs ir kapteini visu laiku makšķerēja zivis, bet es kā ķirzaka gozējos saulē uz klāja kuģa priekšgalā.

—       Dārga Sintij, es nestrādāju tādēļ, ka, kuģim šūpojoties, tintnīca katrā ziņā apgāztos un mana iztēle izkūpētu vējā.

—  Ak! Jūra taču visu laiku bija pavisam mierīga . . .

—       Taisni tādēļ! Es būtu sarakstījis pārāk daudz visādu maigumu. Taisnību sakot, es visu šo laiku domāju.

—  Par ko tad?

—  Par to, cik liela atbildība gulstas uz rakstniekiem.

Grāfiene Micēviča ar vieglu izsmieklu savās šaurajās,

pa pusei maskavietes, pa pusei tatārietes acīs noteica:

—       Kas attiecas uz šo atbildību, tā ir tikai tāda izvairīšanās, ko rakstnieki paši izdomājuši, lai citu acīs izliktos vēl svarīgāki!

—  Jūs esat stingra, bet taisnīga … kā bendes valgs.

—       Varbūt jums labāk patiktu, lai es būtu nevis ļauna, bet muļķe?

—       Nē, nē! Neaizmirstiet, muļķiem ir tā nepiedodamā īpašība, ka viņi mūs padara iecietīgus pret ļaunajiem . . . Jums pilnīga taisnība: jūs rakstniecībai nepiešķirat tādu nozīmi, kādu to iedomājušies paši rakstnieki.

Sintija mūs pārtrauca:

—       Jūsu Bodlērs, ja nemaldos, apgalvojis, ka esot ļoti grūti būt skaistai sievietei. Bet es domāju, ka vēl grūtāk būt rakstniekam.

—       Es nezinu, kas ir grūtāk; es pat nezinu, vai mums maz ir kāda atbildība to priekšā, kas mūs lasa; bet es esmu priecīgs, ka visās mūsu ceļojuma desmit dienās vēl neesmu saņēmis nevienu pašu vēstuli.

Grāfiene iesmējās.

—       Lasītāju vēstules? . . . Esmu tikai vienu vienīgu reizi aizrakstījusi vēstuli kādam rakstniekam. Un to pašu, lai viņu krietni izlamātu par to, ka viņš bija nopēlis krievu kurtus par ļoti muļķīgiem. Un viņam bija taisnība!

—  Kādēļ tad jūs viņu izlamājāt?

—  Tādēļ, ka ir tādas patiesības, kas mūs apvaino.

—  Tātad,— Sintija līdzjūtīgi turpināja,— jūs esat visai apmierināts, ka jūsu neskaitamās lasītājas jūs vairs netraucē ar savām vēstulēm?

—  Atvainojiet… Man patīk, ja kāds, izlasījis manus darbus, man izkrata savu sirdi. Es nekad nesmejos par rakstītāju. Tāpat kā ārsts, rakstnieks nedrīkst ņirgāties par tiem, kas viņam prasa padomu. Es arvien atbildu tām nepazīstamajām, kas mani pagodina ar saviem lūgumiem, un kā biktstēvs paturu sevī viņu noslēpumus. Bet tiešām— esmu priecīgs par to, ka uz «Rozalindes» man nebija ne par ko jādomā. Lai Nīče neņem to ļaunā, bet es ar patiku izbaudīju savu nespēka gribu. Jūs, grāfien, būdama slāviete, sapratīsiet šo dvēseles stāvokli. Gribēts nespēks. .. Garīgā nihilisma tīksme! . . . Jūsu tēvijā tā ir ļoti iecienīta. Tā ir pārāka par opiju un kokaīnu. Tā ir rūgti saldā «lai!» pastila, ko čāpstinām aizvērtām acīm, ar kājām atspērušies īstenībā, ar nebūtības viļņos šūpotu sirdi. Smaržu pudelē iepildīts trīskārtīgs «ņičevo» ekstrakts. Pat nezini vairs, vai smieties vai ne . . . Starp citu, prāta cilvēks smejot arvien nodrebinās. Tāpat nezini arī, vai raudāt vai ne. . . Nerrs raud, tikai dejojot. Tu dzenies pakaļ domai kā kurts un nekad to nevari notvert. Tu plūkā sapņu pļavu zālīti. Tu iegriez savu vārdu lielajā Slavas kokā, kas drīz vien satrunēs. Aizmiedz. Sapņo. Centies uzminēt sava sapņa nozīmi sfinksas priekšā, kas tev čukst: «Uzmini, vai es tevi aprīšu! . . .» Pamosties. Izberzē acis. Un sfinksas galva kļuvusi par matroža cepuri, kas nosviesta uz samestu tauvu kaudzes . . .

—  Tātad, dārgais, jūs nemaz nenožēlojat, ka braucāt mums līdz? Jūs neesat laiku veltīgi zaudējis?

—  Dārgā Sintij, rakstnieks, kas neraksta, nekad laiku veltīgi nezaudē.

Grāfiene atkal greizi paskatījās manī.

—  Vai ar to jūs gribat teikt, ka rakstot jums laiks iet zudumā?

—  Nē, kundze, ja jums tas neiet zudumā, mani lasot.

Andrē Larbū man piedāvāja cigareti:

—  Grāfiene tevi sāk ķircināt, vai ne?

—  Tik ļoti, ka jau sāku bažīties, vai tikai kādā vietā nebūšu uzrakstījis: «šim muļķim bija kurta galva!»

Sarunas turpinājās, kamēr saules zelta aplis lēnām grima_ pie apvāršņa. Piepeši Sidnijs uzlēca kājās:

ir

—  A! . .. Tur jau pārnāk kuģapuika . . . Tas no pasta stiepj veselu klēpi vēstuļu!

323

Kuģapuika uzkāpa pa šauro laipu no krasta uz šonera klāja un nodeva Sidnijam paprāvu, ar auklu pārsietu saini. Sidnijs vispirms uzmeta uz galda angļu laikrakstu, žurnālu un cenu rādītāju vīstokli. Tad ar pastnieka veiklību sāka izdalīt vēstules:

—  Man . . . man . . . Vēl arvien man . . . Sintijai. . . Skat! Tas ir jūsu pielūdzēja rokraksts, dārgā, ar kuru jūs iepazināties Meža restorānā . . . Vēl viena . . . Trešā .. . Ceturtā! . . . Klausieties, šis jaunais zēns pastmarkās būs izšķiedis visu savu naudu… A! Vēstule Frederikam Lambrēna kungam.

Sintija pievāca savas vēstules. Sidnijs lūdza atjaut ātrumā pārskatīt savējās. Uz galda starp ķokteiļu glāzēm, olīvām un citrona ripiņām palika tikai manējā. Es to apskatīju no tālienes un bez sevišķas ziņkārības. Rokraksts man bija pilnīgi svešs. Rakstītāja, likās, bija sieviete: gari, kopā saspiesti un uz vienu pusi noliekti burti uz platas, tumšbrūnas aploksnes. Vēstule bija nosūtīta uz manu dzīvokli Parīzē un no turienes pāradresēta uz Kannām. Acīmredzot rakstītāja nezināja, ka esmu aizbraucis ceļojumā.

Sintija negaidot visā kaklā iesmējās.

—  Nabaga puisītis!

Sidnijs pamirkšķināja man ar acīm un pārtrauca lasīt sava Londonas biržas māklera vēstuli, lai iebilstu:

—  Sintij! . . . Jūs viņu iedzīsiet kapā, šo nabaga zēnu! . . . Dieva vārds, es viņam jūtu līdzi.

Andrē Larbū metās palīgā Sintijas pielūdzējam:

—  Mister Raibern, nekad nevajag smieties par divdesmit gadus vecu mīlētāju. Tas vēl ir jauns un nezina to, ko zinās vēlāk.

—  Sis Marko ir tik jocīgs zēns! Viņš raksta, ka patlaban spēlējot biržā, lai varētu man uzdāvināt briljanta sirsniņu ar mūsu iniciāļiem.

—  Te nu ir mūslaiku jaunatne! Mīla un birža! Ak, Misē! Ja tu būtu to redzējis!

Sidnijs mani pārtrauca:

—  Un jūs? Jūs nelasāt savu vēstuli?

—  Es? Tur nav nekā interesanta.

—  Kā jūs to zināt?

Mana izturēšanās nevis nomierināja, bet vēl vairāk pamodināja manu draugu ziņkārību. Viņš noliecās pār vēstuli, kuru es pat neuzskatīju par vajadzīgu atplēst.

—  Kaut tevi jupis! . . . Cik skaista aploksne . . .

—  Un, saprotams, sievietes rokraksts . . .

—  Pavisam dižciltīgs . . . Kur tad ģerbonis?

Grāfiene, kas vēl arvien sēdēja atlaidusies pītajā krēslā

un nebija bildusi ne vārda, noteica:

—       Vai tad jūs vēl neesat uzminējuši, ka tā ir kāda Lambrēna kunga slepena cienītāja?

—  Patiesi!

—  Vēl viena, ko mūsu meistars savaldzinājis.

—  Bet es varu derēt, ka tur būs lūgums pēc autogrāfa.

—  Līdz ar ģīmetni un gudru izteicienu.

Komandors Vanhehtens nopūtās.

—       Ak, šie rakstnieki, tie tikai ir laimes lutekli! Es visā savā mūžā esmu saņēmis vienu vienīgu pilnīgi svešas dāmas rakstītu vēstuli.

—  Kas tā bija?

—       Kāda zemniece, kurai es ar automobili biju sabraucis teļu.

Sidnijs iespieda man aploksni rokās un jokodamies noteica:

—       Uzplēsiet taču šo vēstuli! Ja tā ir interesanta un tajā nav nekāda noslēpuma, tad izlasiet to mums priekšā . . .

—  Mēs netaujāsim pēc rakstītājas vārda.

—  Jā, jā, Fredij. Nolasiet to! Nolasiet mums priekšā!

Es atplēsu tumšbrūno aploksni, izlasīju vēstuli un biju visai pārsteigts. Tā nepavisam nebija tik banāla, kā biju sagaidījis. Ieraugot manu izbrīnu, mani sarunu biedri kļuva vēl ziņkārīgāki.

—  Nu?

—  Mēs klausāmies, Fredij!

—       Vai tā būtu kāda princese, kas noilgojusies pēc romantiskas dēkas?

Manu draugu ziņkārība bija iekairināta. Sidnijs iebāza svārku kabatā sava aģenta ziņojumu, un Sintija nevērīgi nosvieda starp olīvām un cepumiem sava pielūdzēja mīlas gaudas. Likās, ka vēstule izdvestu savādu noslēpumu, kas valdzināja manus draugus.

Galu galā — vai viņiem nebija taisnība? Neparedzētais iedarbojas kā garšviela, kas padara gardāku mūsu sājo ikdienas azaidu. Vai maz būtu vērts dzīvot, ja mēs jau iepriekš visos sīkumos zinātu to apstākļu savirknējumu, kas mūs ved pretim nāvei? Ko nesīs rītdiena? Dakstiņu no jumta, kas mūs ievainos, vai puķu pušķi no Džuljetas balkona, kas mūs padarīs laimīgus? Rītdiena — tā ir vai

nu asaras, vai smiekli, smagas rūpes vai mazliet prieka, tiesu izpildītājs vai lielais laimests, pļauka vai skūpsts. . .

Tajā vakarā man labprāt gribējās drusku paķircināt manus sarunu biedrus, kurus tik ļoti valdzināja jau tumšbrūnā aploksne vien. Es nolēmu atklāt savādās vēstules saturu tikai tad, kad būšu viņus pamatīgi sakairinājis.

—  Vispirms, dārgie draugi, man jums jāatzīstas . . .

—  Ā!

—  So vēstuli rakstījusi kāda sieviete.

Grāfiene Micēviča nepacietīgi sakustējās.

—  Tas jau redzams bez sacīšanas . . . Vēstule nemaz nelīdzinās tapsētāja rēķinam. . . Jau tas vien, ka tā rakstīta ar roku . . .

—  Tas vēl neko nepierāda, grāfien . . . Varu apzvērēt, ka esmu saņēmis ar mašīnu rakstītas vēstules, kas bijušas daudz brīnišķākas, daudz kaislākas, daudz pārsteidzošākas nekā visi svētlaimības apraksti.

Komandors Vanhehtens iesaucās:

—  Bet es varu saderēt, ka te vienkārši tiek dzīti joki. . . Kad man Parīzē sametas garlaicīgi, es uzšķiru telefona abonentu sarakstu, izvēlos uz labu laimi kādu numuru un lūdzu pasaukt X kungu vai kundzi… Es uzdodos par kādu pazīstamu ķirurgu un lieku priekšā viņiem uzšķērst vēderu, lai viņus atbrīvotu no aklās zarnas . . . Parasti viņi apskaišas un pārtrauc sarunu, tomēr visu to nakti vairs nevar mierīgi gulēt, jo murgo par žēlsirdīgajām māsām un visdrausmīgākajiem harakiri. . . Tādēļ man arī nebūtu nekāds brīnums, ja kādam sievišķim aiz gara laika būtu ienācis prātā jūs izjokot. Kad nav ar ko saspēlēt bridžu vai jāiztiek bez mīļākā, neatliek nekā cita kā nosist laiku šādā kārtā.

Andrē Larbū vēl piebilda:

—  Pilnīgi pareizi! Jābūt ļoti uzmanīgam ar sievietēm, kas nezina, kā nosist laiku. Pasaulē ir divas visai bīstamas lietas: revolveris un sieviete, kam nekā nav ko darīt. Tādas ir spējīgas uz visu . . . Pagājušā gada septembrī es biju ielūgts pie kādas Puatū pilskundzes, kas piederēja pie tām sievietēm, kuru skaistums ir vēl indīgāks par ciānkāliju. Vienīgā pretinde pret to bija uz ašāko iemīlēties kādā citā daiļavā. . . Un vai zināt, ko šis pievilcīgais velniņš bija izdomājis, lai izklaidētos garajos vakaros pilī? Viņa caur durvju spraugu savu neprecēto viesu istabās iebāza nekautrīgi maigas vēstulītes un tos uzlūdza uz satikšanos parka medību paviljonā.

—  Kā jūs to zināt, mīļais draugs?

—  Tāpēc ka es uzķēros uz āķa tāpat kā visi pārējie . . . Kādu vakaru uz pirkstgaliem izmanījos parkā un ar pukstošu sirdi un skūpstiem savilktām lūpām devos caur krūmiem uz noteikto vietu, lai pusdivpadsmitos tur satiktu mūsu daiļo mājasmāti . . . Vienpadsmitos trīsdesmit piecās ierodas otrs kandidāts . . . Vienpadsmitos četrdesmit — trešais un vienpadsmit četrdesmit piecās — ceturtais . . . Mēs izskatījāmies kā iereibuši runči!

—  Un jūs saskrāpējāt cits citam degunus?

—  Nē. Mēs pārmācījām mūsu mājasmāti. Kad viņa smaidīdama ieradās, lai par mums paņirgātos, viņa atrada visus četrus spēlējam pokeru un iedzeram pa malkam vecā labā Kalvadosas vīna … Es šo gadījumu atstāstīju tikai tādēļ, lai jūs brīdinātu no svešās vēstules sūtītājas.

—  Un ko jūs teiksiet, Sidnij?

—  Es deru, ka jūs grib vienkārši izpumpēt!

—  Ak!

—  Nu jā. . . Jūsu lasītāja ir kāda pērkama meiča, kam kabatā radies caurums. Viņa droši vien nodomāja: «Pamēģināšu savaldzināt Lambrēna kungu ar kādu laupītāju stāstu, ievilināšu viņu pie sevis, un tad tas viss beigsies ar skaistu čeku par pieciem simtiem luidoru.»

—  Es neticu tādai bezkaunībai,— Sintija nepiekrita.

—  Uzprasiet Lambrēna kungam, vai tamlīdzīgs gadījums viņam nāk priekšā pirmo reizi!

—  Ak vai! Jūsu vīram taisnība. Tiešām vajadzētu būt pavisam nepiedzīvojušam iesācējam, lai ticētu uz vārda visam tam, ko mums sastāsta. Pasaulē tik daudz ļaužu, kas sagroza patiesību. Vieni to dara ar nolūku, citi — negribot. Meli ir tā vienīgā māksla, ko cilvēks pieprot jau no dzimšanas.

—  Tātad šai vēstulē ir tikai meli?

—  Puse uz pusi. . . Pilnīgi iespējams, ka rakstītāja ir tiešām patiesa, bet tikpat iespējams, ka viņa nav nekas vairāk kā rūdīta blēde.

—  Tātad jūs uz šo vēstuli nemaz neatbildēsiet?

—  Nē.

Andrē Larbū jokodamies iesaucās:

—  Dod man to. . . Es uzdošos par tevi, ja izrādīsies, ka rakstītāja atbilst manai gaumei. . .

Grāfienes Micēvičas stingrais skatiens pārtrauca Andrē Larbū pusvārdā. Viņš pasteidzās vēl piebilst:

—       Es, saprotams, tikai jokoju … Es nekad netērptos pāva spalvās.

—       Katrā ziņā lieciet aiz auss: ja kādreiz jums gadītos saņemt vēstuli ar slāvisku pseidonīmu,— grāfiene pasmaidīja,— tad varat būt pārliecināti, ka es to neesmu rakstījusi.

Skūpstīdams viņas roku, es atjokoju:

—       Ja man gadītos aprakstīt kādā romānā apburošu slāvieti, tad varat būt pārliecināta, grāfien, ka jūs tā nebūsiet domāta.

—       Ak!— iejaucās Sintija.— Mēs paziņosim šo franču un krievu konfliktu Tautu Savienībai.

—       Neņemiet visu to pārāk nopietni! Es mūsu rakstnieku kaitinu bez kāda ļauna nodoma… Ja sievieti nedrīkst sist pat ar puķi, vīrieti var bikstīt kaut vai ar ķeksi1 .

—  Jūs neesat pret vīriešiem pārāk labvēlīga.

—       Kādēļ gan lai es tāda būtu? Mīla — tā starp mums ir tikai tāds pamiers. Skūpstam beidzoties, cīņa turpinās.

Komandors Vanhehtens atlika sāņus savu kokteili un pārtrauca grāfieni Micēviču:

—       Tas viss vēl neko neizskaidro, kas īsti rakstīts šajā noslēpumainajā vēstulē.

—  Jā! Kā tad! Mums gribētos zināt. . .

—  Izlasiet taču mums to priekšā!

—  Un līdz pat parakstam! . . .

Es paklausīju un nolasīju:

«Cienītais kungs!

Ceru, piedosiet man, ka tik nekautrīgi griežos pie Jums, un izlasīsiet šo vēstuli līdz galam. Ziniet vismaz to, ka nosūtīt to bija mans pienākums.

Jau pašā sākumā aizrādu, ka manām personiskajām interesēm te nav ne mazākās nozīmes. Rakstu Jums nevis sevis dēļ, bet lai izpalīdzētu kādai draudzenei.

Ja es būtu kāda dēku kāra trakule, neiropāte, kas meklē stiprus pārdzīvojumus, Jūs izlasītu manu vēstuli ar apnikuma pilnu smaidu un to saplēstu vai arī iesviestu tai

' Vārdu spēle: une gafje nozīmē — ķeksis un nepieklājībā. (Tulk. piez.)

grozā, kur ņem galu visas prātā ķerto atziņas . . . Bet, lai cik dīvaini tas arī liktos, es nelūgšu ne Jūsu autogrāfu, ne gudru izteicienu albumam, ne Jūsu ģīmetni. . .

Man nav nekā, ar ko es varētu saistīt Jūsu uzmanību. Ja tas ir tā, Jūs nodomāsiet, kādēļ tad šī sieviete liek man velti zaudēt laiku? Tādēļ, ka — vēlreiz laipni lūdzu to nemt vērā — nerakstu Jums sevis, bet manas draudzenes dēļ.

Es neesmu nekas. Viņa — svarīga persona. Es esmu, ja nu ne gluži neglīta, tad visai ikdienišķa. Viņa — viena no skaistākajām sievietēm, kādas tikai var būt. Es dzīvoju trūkumā. Viņa turpretim ir ļoti bagāta. Beidzot, es esmu Jums pilnīgi nenozīmīga, turpretī viņa katrā ziņā saistīs Jūsu — psihologa — uzmanību.

Ja esat izlasījis manu vēstuli līdz šai vietai, ceru, ka to vairs nesaplēsīsiet. Un Jūs viltos, ja domātu, ka viss, ko te rakstu, ir tikai tukši vārdi, lai beigās man būtu iemesls lūgt no Jums Jūsu darbu brīveksemplāru.

Mana draudzene, kurai es akli uzticos un kura man uztic savus noslēpumus, vakar bija atgūlusies savā buduārā. Viņa bija gluži netīšām nolikusi uz galdiņa blakus kušetei Jūsu jaunāko romānu. Viņa man uzprasīja:

«Vai tu esi to lasījusi?»

«Jā …»

Viņa Jūs atzina par lielu modernās sievietes pazinēju. Es pret to neiebildu ne vārda. Tad viņa negaidot iejautājās:

«Kā tu domā, vai Frederiks Lambrēns atbildētu uz svešinieces vēstuli?»

«Kādēļ tu man to prasi?»

«Tādēļ, ka es labprāt gribētu lūgt viņa padomu tajā lietā, par kuru tu jau zini. . . Bet es tiešām neuzdrošinos to darīt. Un bez tam — es justos visai pazemota, ja viņš neuzskatītu par cienīgu man atbildēt.»

Tādēļ, lai novērstu manai draudzenei šo iespējamo pazemojumu, nolēmu griezties tieši pie Jums. Sievietei arvien grūti pašai skaidri aprakstīt to, kas viņu uztrauc. Bieži vien mēs nepareizi novērtējam mūsu soļus. Turpretim man, kas jau ilgus gadus dalos ar manu draudzeni visās viņas rūpēs un pārzinu katru viņas domu, daudz vieglāk lūgt Jūsu palīdzību. . .

Es jūtu, ka manai draudzenei nepieciešams Jūsu padoms, varbūt pat morāls atbalsts. Es Jūs lūdzu, neatsakieties! Nemēģiniet mani pieklājīgā kārtā noraidīti Jūs vienīgais varat viņai šoreiz palīdzēt. Starp citu, es nodošu Jūsu vēstuli savai draudzenei, kas Jums paskaidros, ko īsti viņa no Jums gaida.

Lai būtu kā būdams, esiet pārliecināts, ka esmu tik nekautrīga tikai tāpēc, ka mana draudzene atrodas tiešām neapskaužamā stāvoklī.

Es nepārspīlēšu, ja apgalvošu, ka viņas dzīvībai draud briesmas.

Fiziskas briesmas vēl kādreiz var novērst. Bet ir cita veida briesmas — morālas, kas ir daudz bīstamākas, jo nav aptveramas. Tā krīze, ko mana draudzene pārdzīvo kopš vairākiem mēnešiem, ir pavisam dīvaina un neparasta.

Tas ir viss, ko Jums teikšu. Gaidu pēc iespējas drīzāk atbildi.

Lūdzu pieņemt manas dziļākās cieņas apliecinājumus.

Fransuāza Devijēra, Antibā, pēc pieprasījuma.»

Es lēnām salocīju vēstuli un pavēros klausītājos.

—  Ievērojiet to, ka jums nolasīju šo vēstuli un sūtītājas vārdu tāpēc, ka uzskatu viņu par anonīmu sūtījumu. «Devijēra» ir katrā ziņā izdomāts vārds, un «pēc pieprasījuma» tikai vēl pavairo noslēpumu.

Sidnijs iesaucās:

—  Tikai vienu jautājumu, dārgais . .. Kā jūs domājat

atsaukties uz šo vēstuli?

—  Nekā.

—  Kāpēc ne?

—  Tāpēc, ka šī papīra lapiņa tiks iemesta kādas vecas kumodes atvilktnē, kur dus kā kapsētā citas tādas pašas lapiņas, atziņas, neprātīgi lūgumi, pārspīlēti glaimi, lamas un zaudētas ilūzijas.

Es meloju, kad Sidnijam apgalvoju, ka Antibas vēstule tiks vienkārši pievienota aizmirstībai nodotiem sūtījumiem. Man bija tāda nojauta, ka šajā visai parastajā aploksnē slēpjas kas dīvains.

Diezgan neskaidrā izteiksme piedeva vēstulei zināmu patiesīgumu. Lai grāfiene neņem ļaunā, bet pērkama meitene vis nebūtu varējusi izdomāt tik sarežģītu pasaciņu, lai sev izblēdītu bezrūpīgas brīvdienas Rivjērā. Un bez tam,— ko gan es varēju zaudēt, paziņodams Devijēra kundzei, ka labprāt sniegšu padomu viņas draudzenei, ja tikai tas būs manos vājajos spēkos?

Piedzīvojumi bija mani padarījuši pārāk neticīgu, lai paļautos uz šādu padomu nozīmi. Dodot padomu, mēs rīkojamies kā Austrālijas mežonis, kad tas sviež savu bumerangu. Padoms aizlido un nokrīt atpakaļ pie devēja kājām, nesagādājis nevienam nekādu labumu.

Divas dienas vēlāk man viesnīcas istabā ienesa kāda šofera nodotu steidzīgu vēstuli. Tas vairs nebija noslēpumainās Devijēra kundzes rokraksts, bet pēc satura varēja redzēt, ka pirmajai vēstulei bija radušās savas sekas:

Villā «Kleopatra» Antibā

Cienītais meistar!

Jūsu atbilde uz manas labās un uzticamās draudzenes Devijēra kundzes vēstuli, ko viņa bija Jums nosūtījusi bez manas ziņas, vispirms mani pārsteidza, tad sagādāja patīkamu mierinājumu.

Es varu iedomāties, kā dzīvo rakstnieks, kurš, kā Jūs, tiek lasīts visā pasaulē. Man liekas, ka, izņemot Jūsu labākos draugus, Jums nav ne mazākās vēlēšanās ielaist Jūsu tuvinieku pulciņā pilnīgi svešu sievieti, kam ienācis prātā pieklauvēt pie Jūsu durvīm. Tas austriešu dzejnieks, kas apgalvojis, ka viņa sirds esot līdzīga lielam bišu stropam, droši vien būtu vareni neveiklā stāvoklī, ja visas Prātera blondās bites sāktu bez apstājas dūkt viņa mājoklī.

Medus ir patīkams. Bet dzelonis — dažkārt bīstams.

Taču Jūs zināt vēl labāk par mani, ka pat visapburošākā sieviete var dažreiz briesmīgi iedzelt tam, kas viņu aizskāris, kaut tas arī būtu negribot. . . Jau laikus steidzos Jūs nomierināt un pateikt, ka šajā gadījumā man pret Jums nav ne mazākā ļaunā nodoma . . . Pavisam otrādi. Jūsu pacietība mani aizkustina. Teikšu pat, ka cerība drīzumā Jūs redzēt, Jums izkratīt savu sirdi un atklāti parunāt par to, kas mani tā nomāc, jau tā vien iedveš man jaunu spēku.

Ja jau nu reiz pie tā esmu nonākusi, pretēji pieņemtām paražām turpināšu, kas iesākts.

Vai nebūtu pārāk izmantota Jūsu laipnība, ja es lūgtu Jūs pēcpusdienā ierasties pie manis uz tasīti tējas? Mans šoferis Jūs aizvedīs uz Antibu un vēlāk atkal pārvedīs atpakaļ Kannās.

Varbūt — uz drīzu redzēšanos?

Ar patiesu cieņu — A. de Marnovska.

Tagad tiešām sāka veidoties īsta dēka … Es paskatījos caur logu un ieraudzīju, ka pie ieejas gaida šoferis. Es vēlreiz pārlasīju vēstuli un pasmaidīju, padomādams par vārdiem: «Medus ir patīkams, bet dzelonis — dažkārt bīstams. . .» Būdama vai nu nelaimīga sieva, vai pievilta mījākā, Marnovska kundze slēpa savas raizes diezgan veikli tveramā divdomībā. Tas bija mazliet bērnišķi. Vai arī pārlieku uzmanīgi.

Es paziņoju šoferim, ka došos ceļā ne agrāk kā pēc pusstundas, un nolēmu ātrumā ievākt ziņas par villas «Kleopatra» iemītnieci. Ja Marnovska kundze, kā to apgalvoja viņas draudzene, tiešām bija pazīstama persona, nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka mans draugs Marks Meldēzs, Rivjēras Sen-Simons, man par viņu varēs pavēstīt šo to tuvāk.

Marks bija viegli atrodams. Sajā stundā viņš parasti sēdēja savrup kādā bārā un pie džina glāzes rakstīja savus kārtējos apcerējumus elegantiem žurnāliem. Viņš mani jautri pasauca un parādīja savu jauno fetišu, kas stāvēja nolikts uz galda blakus piezīmju grāmatiņai. Tā bija peldētājas statuete.

—  Nu, ko tu saki par šo manu meiču? So fetišu amerikāņi izgudrojuši ļaudīm, kam daudz jāraksta . . . Atdari viņai galvaskausu, un tu atradīsi spalvu noslaukāmo, atdari kreiso krūti — melna tinte, labo krūti — sarkana. Paver tērpu uz muguras, un tev ir sūklis marku apslapināšanai, pacel viņu ar kājām gaisā, un tu vari apzīmogot aploksni ar saviem iniciāļiem, kas viņai iegravēti kāju pēdās . . . Tiešām — šī ir pirmā sieviete, kas man sniedz tik daudz pakalpojumu.

—  Mīļais Mark, esmu ļoti priecīgs, ka tevi sastapu, jo man tev jāapjautājas par kādu rivjērieti.

—  Ei nu, tu taču visus pazīsti vēl labāk par mani!

—  Par nelaimi, ne visas! Kas īsti ir Marnovska kundze?

Marks Meldēzs pārsteigts iesvilpās.

—  Apsveicu, dārgais … Ja tu esi savaldzinājis grāfieni Marnovsku, vari mierīgi mest pie malas savu rakstāmo, pasūtīt lielāka tilpuma jahtu un nodrošināt simts tūkstošu franku lielu ienākumu gadā tam nēģerim, kas turpinās tavu darbu.

—  Muļķi! Kas šeit runā par savaldzināšanu? Taisnību sakot, es nemaz nepazīstu šo dāmu, pie kuras esmu jaunnedēļ ielūgts uz vakariņām, tādēļ gribēju dabūt zināt par viņu ko tuvāk… Es zinu, ka viņa ir svarīga persona, bet kādā nozarē?

—  Biržas aprindās, draugs. Marnovska ir īsts Rokfellers īsā kleitiņā, kas, lietojot arodlaikrakstu izteicienu, pārvalda Galīcijas raktuves. Viņa mazāk apmeklē Parīzes dansingus, bet vairāk — akciju sabiedrību valdes sēdes un brauc aeroplānā uz Londonu pārliecināties par stāvokli metālu tirgū, tāpat kā citas brauc pie savas šuvējas, lai apskatītos, kādi jauni svīteri modē.

—  Vīrs? Mīļākie?

—  To neviens nezina. Viņa ir kāda poļu magnāta atraitne vai šķirtene, bet par viņu man nav zināms nekas pikants. Tā ir skaista gaišmate, slaida un vijīga kā liāna, mazliet augstprātīga, nereti pat nelaipna. Biržas aprindās viņa ienesusi to viduslaiku pilskundzes temperamentu, kad padotos vēl pārmācīja ar pātagu.

—  Vai tu viņu pazīsti personīgi?

—  Jā. Es vakariņoju kopā ar viņu pie grāfienes Varnikas Briselē. Mēs sēdējām blakus pie galda. Kad bijām nonākuši pie deserta, es ar man parasto nekautrību viņai uzprasīju, kurš no divdesmit astoņiem ielūgtajiem ir viņas mīļākais.

«Mans kungs, ja man būtu sev jāizvēlas mīļākais, es nekad to nedarītu pie galda …»

Tā var runāt tikai ārkārtīgi pašapzinīga sieviete, jo grāfiene Varnika, kas ir viņas labākā draudzene, man apgalvoja, ka jau vairākus gadus neviens viņas pielūdzējs neesot ticis tālāk par viņas durvju slieksni.

—  Bet tas taču ļoti interesanti. . . Skaista, bagāta ļin brīva sieviete — un nevienu nemīl!

—  Protams, tas ir visai aizdomīgi. Lūk, laba varone tavam jaunajam romānam. Būs jau labs laiciņš, kopš tu mūs garlaiko ar saviem pārāk parastajiem varoņiem. Būtu kaut uzrakstījis kārtīgu drāmu, kurā eņģeļveidīgi zēni birdina asaras uz sava modernā smokinga apkaklītes, lai arī deviņpadsmitgadīgiem būtu ko papriecāties! . . . Pamēģini taču, kaut tevi jupis, dot ko jaunu! Seko tā jaunekļa paraugam, kas sarakstījis «Fernandu, manu saldo grēku …» un kādam kritiķim teicis: «Kas attiecas uz mani, dārgais, mani raksti ir inde. Es mērcu spalvu kurārē!» Vai arī, ja tev šīs zināmās aprindās tik ļoti iecienītās neķītrībiņas nav pa zobam, pamēģini vismaz aprakstīt kādu sievieti, kas atšķirtos no parastās. Mums galīgi apnikuši šie sievišķi, ko sērijām vien ražo Mūzu tirgū. Mēģini atrast jaunu šasiju. Gan jau pasaulē vēl būs kāda daiļava ar divpadsmitcilindrīgu sirdi un ķermeni, kas nemaina ātrumus . . . Kas zina? Grāfiene Marnovska varbūt ir šāds jauns modelis, kas liek aizmirst citu banalitāti.

—  Vai zini — tas, ko tu man stāsti par šo sievieti, mani pavedina ar viņu iepazīties tuvāk.

—  Labu ceļa vēju! . . . Kā pateicību par sniegtajām ziņām tev prasu tikai vienu: pamēģini man sagādāt pāris

ziņu manam nākamajam apskatam.

• * *

Es sēdēju lieliskā, tumšpelēkā automobilī, kas no ārpuses bija pārklāts ar niķeli. Sēdekļa spilveni izdvesa smalku smaržu, kas man jau pauda par Marnovska kundzi. Vāzē ielikta orhideja nekautrīgi atsedza sava vainaga apslēptākās vietas. Režģī ieraudzīju «Financial News» numuru un zilā marokenā iesietu dzeju grāmatiņu. Pretstati. Skaitļi. .. Smaržas . . . Biržas māklera piezīmju grāmatiņa. Mēs braucām pa ceļu, kas veda uz Antibas bāku. Netālu no jūras līča automobilis iegriezās tamariskiem un mimozām apstādītā alejā; tad piepeši, es ieraudzīju villu «Kleopatra». Tīrs musulmaņu veidojums. Praktiskās dzīves vajadzībām un eiropiešu ērtībām pielaikota mošeja. Virssulainis mani ieveda pustumšā salonā, kur drīz vien ieradās istabasmeita, lai mani lūgtu pāriet gaišā buduārā, kas bija iekārtots austrumnieku gaumē ar vērtīgām mēbelēm, kuras būtu Kairas arābu muzeja cienīgas. Es pavēros istabasmeitā — melnā tērptā tumšmatē, kas izskatījās gandrīz vai eleganta.

—  Vai es varu sastapt de Marnovska kundzi?

—  Jā, kungs. Viņa kungu gaida ar nepacietību.

Piepeši buduārā ietraucās divi mazi sunīši; saistīti īsā,

sarkanā saitē, tie izlēkājās pa grīdsegu, uzlēca uz dīvāna un, nosēdušies blakus, uzmanīgi vērās durvīs.

Ienāca Marnovska kundze.

* * *

Marka apraksts bija gandrīz pareizs. Tējasrozes krāsas krepdešīnā ietinusies gaišmataina liāna. Sejas ovāls varbūt šķita par garenu — vainīgs bija gribasspēka pilnais zods un augstā, deniņos viegli cirtoto matu atsegtā piere. Spilgti melnas skropstas vēl izcēla zilganpelēko acu mirdzumu. Ne visai izveidots augums, bet harmoniski pleci un ne pārāk tievi gurni. Marnovska kundze bija īsta mūslaiku sieviete, kas uzmana savas līnijas, izvairās no pilnīgām formām kā no mēra, iztiek ar vienu biskvītu un žāvētiem augļiem.

Man sniegto smalko roku greznoja sārta pērle. Viņas miesa izdvesa to pašu smaržu, tikai vēl stiprāku nekā automobilī. Viņa nosēdās man iepretim uz dīvāna, noglaudīja abu paklausīgo sunīšu galvas un atraisīja saiti, lai tie varētu brīvi pastaigāties pa istabu.

—  Es jums pateicos, meistar, ka esat paklausījis manam ielūgumam, lai gan tas nāca tik neparastā veidā. Saprotams, es būtu varējusi atrast kādu kopēju draugu, kas mūs iepazīstinātu. Bet es nevarēju ilgāk gaidīt. Tad es izlietoju banālo paņēmienu: rakstīt vēstuli rakstniekam, kura darbi mums mīli. Es riskēju pievienoties tam nesaprasto sieviešu pūlim, kas jūs neliek mierā ar saviem lūgumiem.

—  Lai būtu kā būdams, kundze, tas, ka esmu šeit, pierāda, ka neesmu jau pašā sākumā jūs ierindojis man vienaldzīgo sarakstā.

—  Labprāt tam ticētu … Es gan nesākšu savu lūgumu ar nodrāzto: «Es neesmu tāda kā citas,»— bet domāju, ka mans gadījums ieinteresēs jūsu profesionālo ziņkārību.

—  Esmu par to pilnīgi pārliecināts . . . Bet, kundze, kādēj jūs griezāties tieši pie manis? Ir taču daudz citu, kas daudz labāki . ..

—  Tam ir loti vienkārši iemesli. Pirmkārt, jums ir neapstrīdami piedzīvojumi mīlas lietās . ..

—  Atjaujiet iebilst, kundze. Būtu nepiedodami apgalvot, ka piedzīvojumiem kāda nozīme mīlas lietās. Apdrošināšanas sabiedrībām ir varbūtību tabulas, kas pamatojas uz cilvēku vecumu, vidējo pašnāvību skaitu, epidēmiju biežumu utt., u.tml. Psihologiem, augstākais,— sentimentālo varbūtību tabuliņas, kas pamatojas uz saņemtām plaukām, izjukušo satikšanos procentu, atzītu neuzticību un noklusēto krāpšanu proporciju, grēku sūdzēšanas komēdiju un smaidu divkosību.

—  Tātad jūs neticat, ka vīrietis vai sieviete, kas daudz mīlējuši, būtu tapuši gudrāki. . .

—  Atvainojiet, kundze… Ja ar «daudz mīlēt» jūs domājat kaislīgi mīlēt vienu un to pašu cilvēku, tad ne. Ja turpretim vīrietis vai sieviete pārdzīvojuši pāris desmitus dažādu mīlas dēciņu, tie kļūst gan veiklāki, bet neko nejēdz no lielās kaisles liesmām. Es domāju, ka astoņi simti deviņpadsmit gadu vecumā Metuzālu varētu tikpat viegli apvest ap stūri kā deviņpadsmit gadus vecu zēnu.

—  Jūs esat pārāk kautrīgās domās par sevi. Lai nu būtu kā būdams, es griezos pie jums tāpēc, ka, lasot jūsu darbus, bieži izjutu savējai radniecīgu dvēseli, un arī tāpēc, ka jūs vienīgais varat man palīdzēt, lai īstenotu manu karstāko vēlēšanos.

—  Esiet pārliecināta, kundze, ka, jums par patiku, darīšu visu, ko tikai spēšu . . .

—  Es jūs pārtraukšu . . . Vai jums tiešām ir kāds iemesls, lai man izpatiktu?

—  Saprotams.

—  Kāds?

—  Jūsu daiļums.

—   Blēņas!

—  Nesakiet tā, kundze! Katra sieviete, kurai liktenis piešķīris apburošu skatienu, valdzinošas lūpas un kanoniem atbilstošu ķermeni, satur sevī pavedinošu potenciālu, ko gan nevaram mērot ampēros, bet — vīriešu laipnībās. Sirdscilvēks dažreiz upurējas arī neglītai sievietei . . . Aiz pienākuma . . . Bet, ja sieviete ir skaista, viņa vēlēšanās pakalpot kļūst trīskārt spraigāka. Atļaujiet man diezgan ciniski jums atzīties: ja jūs būtu veca vai neglīta, es, saprotams, aiz pieklājības apslēptu savu vilšanos, bet mana vēlēšanās jums izpalīdzēt noslīdētu par piecpadsmit grādiem zem nulles . . . Turpretī patlaban manas sajūsmas termometrs rāda tādu siltumu, kas pilnīgi pietiktu zīdtārpiņu izperināšanai.

—  Jūs protat atrast interesantus salīdzinājumus, un man gluži labi patīk jūsu atklātība.

—  Es neesmu nodomājis kļūt par jūsu pielūdzēju, tādēļ arī varu sev atļauties būt patiesam.

—  Ļoti labi. Mēs esam vienisprātis.

—  Un tagad es klausos, kundze.

—  Paldies . . . Bet, iekams jums atklāju manas rīcības īsto iemeslu, vai nebūtu labāk, ja es jūs mazliet iepazīstinātu ar savu dzīves gaitu?

—  Es tikko to gribēju jums lūgt.

—   Es jums uzticos. Vispār daudz labprātāk paļauties svešiniekam nekā vistuvākajam draugam . . . Turklāt ir tādas reizes, kad jāsaņemas un jāuzticas … Es tātad jums stāstīšu par sevi, it kā runa būtu par kādu mirušu . . . Jūs pats atšķirsiet labo no ļaunā.

—  Būšu pilnīgi bezpartejisks, kundze.

Grāfiene Marnovska piesauca sunīšus un lika tiem nogulties sev pie kājām. Viņa, likās, vēl kautrējās. Tad viņa pasmaidīja un sākumam uzprasīja:

—  Ko jūs domājat par polietēm?

-— Pārliecīga jūtelība, ko savalda tirāniski aizspriedumu baušļi.

—  So apzīmējumu jūs darinājāt pēc mana parauga?

—  Nē. Domāju, ka par polietes simbolu — saprotams, es runāju par izsmalcinātu savas rases priekšstāvi — var uzskatīt nežēlīgu jūtu un prāta cīņu. Polietēm ir neiespējami attīstīta jūtelība. Bet šī jūtelība tiek laista cauri prāta režģiem, kas tēlo reostata lomu, pēc vēlēšanās vājinādams jūtu spraigumu. Pēc mana ieskata, tāpat kā Polija atrodas uz civilizētās Eiropas robežas ar barbarisko Āziju, arī polietes dvēselē pastāvīgi cīnās loģika, Rietumu dieviete, ar misticismu, slāvu rases drausmīgo dievieti.

—  Jūsu diagnozē ir sava daļa patiesības. Teikšu pat, ka pats to nenojaušot, jūs varbūt saredzat mani visā morālajā kailumā.

—  Piedodiet, kundze, jo jūs taču zināsiet, ka vīrietis, kas negaidot pārsteidz sievieti vannasistabā, ir vai nu filozofs, vai muļķis.

—  Šoreiz jūs man vairāk atgādināt gaišreģi. Starp citu, drīz vien jūs pats par to varēsiet pārliecināties. Esmu tikai pa pusei poliete. Manas vecmāmiņas dzīslās ritējušas franču asinis. Es jūs neapgrūtināšu ar savas bērnības atstāstījumu, tas ir maz interesants. Es uzaugu Volīnijā, mūsu pilī, ko lielinieki nodedzināja. Mans nabaga tēvs, kas piederēja pie sīkas poļu šļahtas, vairāk lepojās ar saviem piecdesmit hektāriem zemes nekā Vulvorts ar sava Ņujorkas debesskrāpja piecdesmit diviem stāviem. Atklājot medības Dubnas apkaimē, viņu arvien pavadīja vecais sulainis ar vaigubārdu un tradicionālajā livrejā, nesdams šauteni, somu un skaistu medību ragu.

Mazos apkārtnes šļahtičus, kas bija sabraukuši uz medībām, tēvs arvien sveicināja ar cienīgo: «Labdien, pan, mans brāli,»— un zaķa dēļ sacentās ar tiem laipnībā, tāpat kā franči ar angļiem kaujaslaukā. Bet, kamēr viņi lūdza viens otru: «Šaujat pirmais, pan, mans brāli,»— medījums jau bija gabalā. Tas bija tajos laikos, kad Polija, zobus sakodusi, vēl smaka zem vācu, krievu un austriešu jūga.

Kad izceļas karš, man bija astoņpadsmit gadu. Tapat ka visas manas poļu māsas, es biju uzaudzināta karstā tēvijas mīlestībā, un man bija tikai viena vēlēšanās: visiem spēkiem palīdzēt Poļu kara organizācijai, ko bija radījis mūsu nacionālais varonis maršals Pilsudskis. Tās mērķis bija uzturēt ciešus sakarus starp visiem poļu patriotiem, kas spaidu kārtā kalpoja trīs naidīgās armijās. Tai bija atsevišķa nodaļa, kurā strādāja brīvprātīgas sievietes, kas bija uzņēmušās slepeno ziņnešu lomu. Mums visām bija izdomāti vārdi, ko ņēmām no vēstures, mūsu rakstniecības vai mūsu ģerboņiem.

—  Es ļoti labi zinu, kundze, to lielo lomu, kāda poļu sievietēm bija izlūkošanas dienestā, un apsveicu jūsu tautietes, kas dzimtenes atdzimšanai ziedoja pat dzīvību.

—  Paldies. Gods sevišķi pienākas tām, kuras tika nošautas, kuras labāk mira, nekā izdeva viņām uzticēto noslēpumu.

—  Bet jūs pati, kundze?

—  Es? Man laimējās . . .

Viņa, redzams, negribēja lepoties ar savu padarīto darbu. Kad nu es tomēr neatlaidos, viņa beidzot bija ar mieru man pastāstīt šo to tuvāk:

—  Toreiz biju sev izvēlējusies par pseidonīmu «pane Aldona». Poļu leģionāri jau bija izturējuši kaujas kristības. Poļu kara organizācijas komandieris man nodeva kādu svarīgu rīkojumu, kas bija jānogādā austriešu ierakumos pašās priekšējās pozīcijās. Es aizšuvu sūtījumu aiz sava kažoka padrēbes, aizbraucu vilcienā līdz Jablonai, no kurienes kādam zemniekam bija mani jāaizved ratos līdz Ploņskai. Kad mēs izbraucām no meža — atskanēja pirmie šāvieni. Mans vedējs sabijās un atteicās tālāk braukt. Es viena pati devos pār lauku. Nogājusi dažus kilometrus, es uzdūros uz sardzi, kas man uzprasīja caurlaidi. Bet kareivis nemācēja lasīt. Tas mani aizveda pie posteņa priekšnieka. Apskatījis manus papīrus, viņš teica:

«Jūs dodaties uz Krakovu. , . Bet tā taču atrodas okupētā joslā. Ko jūs gribat tur darīt?»

Kapteinim par katru cenu bija jāieskaidro, ka dodos tikai Krakovas virzienā, bet ne uz pašu Krakovu. Saņēmusi visu savu drosmi, es nolēmu uzdot par savu galamērķi Radzislavu.

«Bet, kapteiņa kungs, es dodos uz Radzislavas pili, kur man jāuzmeklē kāds draugs.»

«Kas viņš ir?»

«Es jums neteikšu viņa vārdu, jo viņš ir mans. . . mans . . . Atjaujiet man to noklusēt…»

Virsnieks iesmējās:

«Redziet, kundze! Vai nu jūs tiešām dodaties satikties ar savu mīļāko, un tādā gadījumā es jums novēlu labu izdošanos, vai arī jūs esat spiedze, un tādā gadījumā jūs sagaida mani kareivji ar pielādētām šautenēm. Lai to noskaidrotu, es likšu jūs aizvest turp automobilī kopā ar man padotu leitnantu. Viņš pilī pārliecināsies par jūsu apgalvojuma pareizību, un, skatoties pēc iznākuma, jūs tiksiet vai nu atbrīvota, vai nekavējoties apcietināta.»

Mana sirds apstājās pukstēt. Es biju cerējusi, ka virsnieks man noticēs uz vārda. Patiesībā es nevienu nepazinu Radzislavas pilī. Es pat nekad vēl nebiju tur bijusi. Varat iedomāties, ko es izjutu automobilī kopā ar laipnu, bet naidīgu virsnieku un apbruņotu kareivi blakus šoferim. Ko gan es satikšu pilī, un ko teiks pilskungs, ieraugot mani šādā sabiedrībā?

Nekad neaizmirsīšu šos saltajā novembra vējā nobrauktos trīsdesmit kilometrus, kam, likās, nebūs gala uz kara ratu izbrauktā ceļa. Beidzot mēs iebraucām acīmredzot pamestas pils parkā.

Automobilis apstājas pie ieejas. Leitnants paveras manī un izsmejoši saka:

«Jūsu Romeo, kundze, liekas, nemaz nesteidzas jūs apsveikt ar iērašanos.»

Es gribu izkāpt pirmā. Virsnieks neļauj.

«Ak nē, kundze, pieklājība tagad būtu nevietā. Es pats iešu uzmeklēt pils īpašnieku un jums aizliedzu runāt ar viņu citādi kā manā klātbūtnē.»

Viņš lēnām uzkāpj pa kāpēm un piezvana. Paiet labs brīdis. Neviens neatbild. Man pie deniņiem izspiežas salti sviedri. Pēc dažiem acumirkļiem noskaidrosies — dzīvība vai nāve. Beidzot vecs sulainis atver durvis.

«Ko leitnanta kungs vēlas?»

«Man jāsatiek jūsu kungs.»

«Grāfs Darbijevskis tūlīt iznāks.»

Es sasprindzinu dzirdi. Darbijevska vārds man ko atgādina. Nejauši biju lasījusi kādā laikrakstā jāšanas sacīkšu atstāstījumu, kurā par tiesnesi tika minēts arī Tadeušs Darbijevskis.

Iznāk pats pilskungs. Sešdesmit gadus vecs večuks ar sirmām ūsām, lauku muižnieka tērpā. Viņš paskatās uz leitnantu, uz kareivi… un mani.

Tad es piepeši iesaucos:

«Tadej . . . Dārgais! . . . Kā es priecājos, tevi redzot.»

Metos viņa apkampienos un viņu karsti noskūpstu. Tai pašā laikā viņam iečukstu ausī: «Aldona . . . Mani sauc Aldona …»

Virsnieks mūs skarbi izšķir un izprasa pilskungam:

«Vai jūs pazīstat šo sievieti?»

«Jā. . . Tā ir pane Aldona.»

Es tūlīt pagriežos pret leitnantu un tam uzkliedzu:

«Ja jūs vēl neticat, tad pārliecinieties, vai manam draugam tiešām ir vārds Tadeušs.»

Pilskungs izvelk no kabatas savu apliecību un pasniedz leitnantam, kas lasa: «Vladislavs Mihails-Tadeušs Darbijevskis.»

Sis pierādījums viņam liekas jau ticamāks. Viņš paskatās uz mums, kādu laiciņu vilcinās un tad, vēl arvien aizdomu pilns, skarbi nosaka:

«Labi. . . Varat palikt pie jūsu . . . jūsu drauga, kundze . . . Bet jūsu gaumi par labu nosaukt gan nevaru. Nē! Nē!»

Lieki būs aizrādīt, ka grāfs Darbijevskis, ieraudzījis mani tik neparastā pavadonībā, bija puslīdz sapratis, kas par lietu, un kā īsts džentlmenis palīdzēja man izpildīt līdz galam manu uzdevumu, nemaz necenzdamies izmantot to drāmu, kas mūs saveda kopā.

—       Tātad jūsu liktenī nebija lemts toreiz krist par upuri ienaidnieku lodēm.

—       Nē. Un tomēr — dažus mēnešus agrāk grāfs Darbijevskis, kā viņš pats man to pastāstīja, bezmaz bija pārdevis savus Austrijas īpašumus. Kas gan būtu ar mani noticis, ja būtu izrādījies, pils īpašnieks ir mūsu ienaidnieks?

—  Es būtu pazaudējis savu daiļāko lasītāju.

Grāfiene Marnovska nogurusi pasmaidīja un jautāja,

vai man jau nesāk mesties garlaicīgi, klausoties viņas stāstā. Es sirsnīgi apliecināju pretējo. Viņa turpināja:

—  Baigie kara gadi beidzot bija pāri. Polija atdzima. Man bija divdesmit trīs gadi, kad es apprecēju grāfu Marnovski, Austrumgalīcijas lielrūpnieku, kam piederēja starp citu arī Tarnopoles mangāna raktuves, kas ražo pusi no visas pasaules patēriņa. Sajās laulībās laimīgi apvienojās mīla ar cieņu. Veselus deviņus gadus, līdz pat viņa nāvei, es uzticīgi mīlēju un apbrīnoju savu vīru. Viņš nekad nepazina nogurumu un strādāja kā reti kāds. Viņš bija īsts jaunlaiku cilvēks, bet reizē cienīja arī vecās tradīcijas. Viņa nāve mani galīgi satrieca.

Es gribu, lai jūs, dārgais meistar, būtu skaidrībā par to, kāda bija mūsu mīla . . . Mēģiniet mani saprast. . . Mūsu mīlā fiziskajam nebija ne mazākās nozīmes. Pirmajā vietā stāvēja prāts un sirds, un tad tikai jūtas. Es biju pilnīgi normāla sieva, kas izpildīja visus savus laulātās draudzenes pienākumus, ja nu ne pilnīgi vienaldzīgi, tad — bez sevišķa prieka. Ne tāpēc, ka man nepatiktu vīra ārējais izskats . . . Viņš bija ļoti skaists vīrietis . . . Bet viņam bija tik daudz labu morālo īpašību. . . Viņa prāts bija tik attīstīts un viņa izglītība tik augsta un pilnīga, ka bieži vien zinātnieks viņā nāca par ļaunu mīļākajam . . . Jūs saprotat, vai ne?. . . Kad es ar viņu biju kopā, man gandrīz bija kauns domāt par miesīgām vājībām … Es būtu varējusi rast baudu kura katra skaistāka muļķa apkampienos. Bet mani vairāk vilināja ikdienišķās sarunas ar manu vīru nekā šie īsie saldkaisles uzliesmojumi starp diviem cilvēkiem, kuriem nav nekā, ko pateikt.

—  Es ļoti labi jūs saprotu.

—  Kā jau jums teicu, šī cilvēka negaidītā nāve mani smagi satrieca. Man likās, ka turpmākajai dzīvei vairs nav nekāda pamata. Mans vīrs nojauta savu drīzo galu, kas viņam neļāva pabeigt iesākto. Viņš man lika apzvērēt, ka es nekad nepametīšu Tarnopoles raktuves, kuras viņš novēlēja man pilnā īpašumā, ka es turpināšu viņa iesākto darbu un nekad neapvienošos ar Dienvidamerikas raktuvju apvienību, kuras priekšsēdētājs, izmantojot kara radīto saimniecisko jucekli, kādreiz bija centies izputināt manu vīru.

—  Tādējādi es iemācījos mīlēt arī politisko ekonomiju, saprast tās sociālo teoriju cēlumu, nodarboties līdz ar vīru raktuvju izkopšanā un kalnraču labklājības pavairošanā. Pēc vira nāves es pati ķēros pie darba. Turēdama doto vārdu, ar sirdi un dvēseli nodevos milzīgajam uzņēmumam, kurā tiku iecelta par valdes priekšsēdētāju . . . Līdz šim, dārgais meistar, manā stāstā vēl nav bijis nekā sensacionāla. Tur nebija nekā, kas varētu dot pievilcīgu vielu romānistam. Laimīgā laulības dzīvē nav nekā saistoša pieciem simtiem tūkstošu lasītāju. Bet tad mana dzīve iegāja savā otrajā posmā. Varbūt jūs atzīsiet, ka tā ir interesantāka. Nekas mums tā nepatīk kā citu ciešanas.

—  Vai tad tiešām jūs esat nelaimīga, kundze?

—  Jā, jau kādu pusgadu . . .

—  Vai tā būtu nelaimīga mīlestība?

—  Nē . . . Ne nelaimīga, bet neiespējama, nepiepildāma mīlestība. Jūs sapratīsiet. Četrus gadus es paliku uzticīga sava nelaiķa vīra piemiņai. Jā, dārgais meistar, tā bija neaptraipīta pēcnāves uzticība. Jūs par to smiesieties.

—  Nebūt ne! Jums tas dara tikai godu. Tik ļoti daudzas sievietes ātrvilciena ātrumā aizmirst savus zvērestus.

—  Varbūt. . . Bet vai lai viņas par to nopeļam?

—  Jā un nē. . . Aizmirstība mums uzglūn kā spoks, uz katra ielas stūra mēģina mūs piedabūt pie tā, lai visu sāktu atkal no jauna. Kā vīrietim, tā sievietei ir ļoti grūti atturēties, lai nesekotu tās aicinājumam … Tā trauc kā rati pa dzīves grambām, rauj sev līdz tos, kas gribētu kavēties atmiņās . . . Bet aizmirstība tiem garāmejot uzsauc: «Marš! Ceļā! . . . Vakardiena ir mirusi. . . Lai dzīvo rītdiena!»

—  Ak vai! Četrus gadus es pretojos šim pastāvīgajam aicinājumam: «Lai dzīvo rītdiena!»

—  Ņemot vērā to, ka esat jauna un skaista, jūs esat veikusi īstu varoņdarbu … Jo kārdinājumu . . .

—  Tādu, saprotams, man netrūka!

—  Jums bija … kā lai to saku? Tikumīgas atraitnes slava!

—  Var būt, ka tā . . . Visu šo laiku es nodzīvoju kā bruņās iekalusies. Aicinājumi mani nesasniedza. Es saku «aicinājumi», jo gribu izteikties pieklājīgi. Man būtu jāsaka: visnekautrīgākā uzbāzība. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik rupji var dažreiz apieties ar vientuļu, godīgu sievieti… Ir kungi, kas sevi pieskaita pie labākās sabiedrības, bet, palikuši vieni ar sievieti, uzvedas kā piedzēruši zaldāti. .. Bet es atgriezīšos pie mana gadījuma. Pēc četriem gadiem, kurus paliku uzticīga sava vīra piemiņai, liktenim bija iepaticies, lai es iepazītos ar vienīgo cilvēku, ar kuru man nekad nevajadzētu sastapties .. .

Jūs droši vien jau zināt, ka mangāna ražošana visā pasaulē sadalīta divu konkurējošu sabiedrību — Dienvidamerikas tresta un Tarnopoles raktuvju starpā. Tarnopoles raktuves pieder man. Dienvidamerikas trestu pārvalda cilvēks, kas reiz negodīgā kārtā bija centies izputināt manu vīru .. . Un, lūk, šis cilvēks — viņa vārds nav svarīgs!— ieguvis manu sirdi. Teikšu īsi un skaidri: es viņā esmu iemīlējusies. Viņam par to nav pat ne jausmas. Un šī nelaimīgā mīla, šī apkaunojošā kaisle ir vienīgās jūtas, kas man nedrīkstēja rasties. Sis cilvēks ir mūsu nežēlīgākais ienaidnieks. Viņš ar savu amerikāņu trestu dara visu, lai sagrautu mana vīra nodibināto uzņēmumu, uzņēmumu, kas man tikpat kā svēts, to aizstāvēt ir mans pienākums, tam jāpieveic savi pretinieki un visā Galīcijā jāuztur godā cienījamais Boguslava Marnovska vārds. Noslēgt ar manu pretinieku līgumu nozīmē nodot Tarnopoles raktuves Dienvidamerikas trestam. Vai nu jūtas pārvarēs mani — un mūsu pretinieki aprīs manu uzņēmumu, vai arī es pārvarēšu, apslāpēšu savu nelāgo kaisli un ar augsti paceltu galvu turpināšu būt uzticīga visu dzīvi mīlēta un cienīta cilvēka piemiņai.

Marnovska visu to atstāstīja ļoti lietišķi un nemāksloti, glaudot samta spilventiņa uzšuvumu, kas atgādināja jūras zvaigzni. Es sāku klausīties ar pieaugošu interesi. Piebīdījis savu krēslu tuvāk dīvānam, es viņai uzprasīju:

—  Vai jūs neiebilstu, ja es jums uzdotu kādu nekautrīgu jautājumu?

—  Pēc visa tā, ko jums pastāstīju, starp mums nemaz vairs nevar būt runas par nekautrību.

—  Man liekas, ka runa vairāk ir par gluži miesīgu kaisli nekā sirds vai prāta mīlu?

—  Pilnīgi pareizi… Es nepazīstu tuvāk šo cilvēku. Esmu viņu tikai vienu vienīgu reizi redzējusi. Mūs iepazīstināja viesībās pie kāda Berlīnes krievu lielrūpnieka. Par laimi, viņš lāgā nedzirdēja manu vārdu un nezināja, ar ko īsti runā.

Bet ar mūsu desmit minūtes garo sarunu pilnīgi pietika … kā lai to saku … lai viņš mani fiziski savaldzinātu. Kopš tās dienas es cīnījos, cik spēju. Es mēģināju sevi iedvesmot, centos par viņu vairs nedomāt. Es nebiju klosterī un nevarēju šaustīt savu miesu, lai apklusinātu tās tieksmes, toties es cītīgi nodevos sportam, vārdu sakot, darīju visu iespējamo, lai savaldītu savas jūtas.

—  Un jums tas neizdevās?

—  Jā, neizdevās.

—  Un vai ilgi jau tas tā turpinās?

—  Sešus mēnešus.

—  Un ko jūs vēlaties, lai es jūsu labā izdarītu? Būs lieki atkārtot, ka esmu jūsu pilnīgā rīcībā. Mani aizkustināja jūsu paļāvība uz mani. Es tagad vairs neteikšu vārdu «draudzība», jo jūs mani izsmietu, bet, ja es runāšu par «simpātijām», tad to nebūt nedarīšu aiz pārliekas pieklājības.

—  Sīs simpātijas, dārgais meistar, ir savstarpējas, un tieši to vārdā jums ko lūgšu, kas jums varbūt izliksies pavisam dīvaini.

—  Tas būtu?

Marnovska labu brīdi vilcinājās. Tad viņa strauji noteica:

—  Iepazīstiniet mani ar jūsu draugu doktoru Sombergu!

To, saprotams, es negaidīju. Ar smaidu pavēries grāfienē, es iesaucos:

—  Sombergu! Jūs gribat lūgt padomu šim slavenajam psihiatram?

—  Viņš ir mana pēdējā cerība.

—  Redziet, dārgā, es jūs labprāt iepazīstinātu ar Hugo Sombergu, bet — kur viņš patlaban atrodas? Pēdējo reizi es viņu redzēju Vevē pie Zenēvas ezera. Toreiz viņš bija visai nožēlojamā garastāvoklī. Viņu bija smagi satriekusi viņa sieva, skaistule Marēva, kas aizbēga līdzi savam mīļākajam, ēģiptietim Ibrahimam. Viņš man teica, ka došoties ilgākā zinātniskā ceļojumā uz Brazīliju un tad atgriezīšoties savā Orlikas pilī. . . Vai viņš būtu jau atgriezies savā svētnīcā, kas paceļas uz kādas klints Čehijas egļu mežu vidū? To es jums nezinu pateikt.

—  Esiet tik laipns, dārgais! . . . Jau šovakar aizrakstiet vēstuli jūsu psihiatram un apjautājieties, vai viņš būtu ar mieru steidzīgi pieņemt kādu jūsu paziņu … Ja viņš ir Orlikas pilī, tikko būsiet saņēmis viņa atbildi, es jūs iesēdināšu savā mašīnā un mēs trauksim uz Čehiju.

Mani drusku samulsināja Marnovska kundzes apņēmība. Viņa satvēra manu roku un ar mīļu smaidu piebilda:

—  Rakstnieka kungs . . . Ziedojiet man četras dienas . . . Tiešām, neliedziet šo pakalpojumu slīkstošai sievietei, kas izmisusi izstiepj roku tam cilvēkam, kurš varbūt vienīgais ir spējīgs viņu glābt. . . Jūs esiet pietiekoši samaitājis sievietes ar saviem bīstamajiem stāstiem, lai izpirktu savu vainu, palīdzot vienai cietējai. . . Tātad — jā? Vai varu cerēt uz jums?

Kā gan varēja pretoties Marnovskas smaidam? Es satvēru viņas smalko roku un to noskūpstīju par zīmi, ka esmu ar mieru. Tajā pašā brīdī viens no abiem sunīšiem, kas visu laiku gulēja mums pie kājām, uzlēca man uz ceļiem un mani draudzīgi nolaizīja. Marnovska likās visai izbrīnījusies par tādu nekautrību. Viņa paskatījās uz sunīti un, skatienu nolaidusi, noteica:

— Lūk, redziet, dārgo meistar, Bobijs jums pateicas par jūsu augstsirdīgo apņemšanos. Viņš jau jūt, ka jūs esat draugs.

II

Es neuzdrošinājos grāfienei apjautāties par viņas labo draudzeni, kas atvieglināja mūsu satikšanos. Patiesībā mani arī maz interesēja šī sakaru aģente, ja viņu tā varēja nosaukt, un manus prātus daudz vairāk nodarbināja daiļās polietes neparastais dzīves stāsts.

Galu galā viņa gribēja ar mani iepazīties vienīgi tādēļ, lai es viņu ieteiktu savam draugam — doktoram Sombergam.

Ak, šis psihiatrs! . . . Cik viņam bija liela ietekme uz sievietēm! Kā viņš prata iespaidot visas tās, kuru sabangotās dvēseles meklēja atkal mieru un līdzsvaru! Galu galā bija pilnīgi dabīgi, ja viņa psihiskā dziedināšana, ko viņš piekopa savā Orlikas pilī, iedvesa cerību smadzenēm, kas vairs nespēja valdīt pār sevi. Mans draugs Filips Zakmons zināja labāk par kuru katru gan to, cik šāds ārstēšanas veids neparasti pievilcīgs, gan arī to, cik tas var būt bīstams. Viņš bija pārdzīvojis stundu pēc stundas jaunas vīnietes, Lilijas Radeckas, smagos pārbaudījumus. Viņš man atklāja dažus sīkumus, kas man vēl bija pilnīgi sveši, lai gan ilgus gadus jau esmu pazīstamā neirologa tuvākais draugs. Kā gan es varēju brīnīties, ja grāfiene Marnovska gribēja lūgt padomu Sombergam?

Jau nākamajā dienā pēc mūsu satikšanās es aizrakstīju vēstuli savam mācītajam draugam, aptaujājos, vai viņš patlaban atrodas Čehijā un vai viņš būtu ar mieru sniegt padomu polietei. Es necerēju sagaidīt atbildi agrāk par piecām vai sešām dienām un taisījos atgriezties līdz

nedēļas beigām uz «Rozalindes». Maniem draugiem bija nodoms izbraukt uz pāris dienām zivju zvejā. Lūkošu nosist laiku makšķerējot zivis, kas, pēc Raiberna vārdiem, ir daudz labāk, nekā nodarboties ar citu aprunāšanu.

Pulkstenis rādija septiņi vakarā. Es savedu kārtībā lietas «Rozalindes» kajītē. Sintija bija nokāpusi krastā, lai pie kāda Kannu friziera ieveidotu matus. Sidnijs, uzbraucījis piedurknes, uz klāja uzraudzīja zivju tīklu iekraušanu.

Pie kajītes durvīm pieklauvēja kuģapuika.

—  Kungs . ..

—  Kas ir, mīļais?

—  Jūs vēlas satikt uz klāja.

—  Vīrietis? Sieviete?

—  Liekas — sieviete.

Es uzkāpu uz klāja. Man tuvojās melnā tērpta neliela auguma dāma.

—  Frederiks Lambrēna kungs, vai ne?

—  Jā, tas es esmu, kundze … Ar ko man tas gods?

—   Esmu Devijēra kundze.

Biju drusku izbrīnījies. Melnā tērptā dāma, likās, pārprata manu apjukumu. Viņa steidzās atvainoties:

—        Lūdzu, nedusmojieties, ka uzdrošinājos jūs traucēt un esmu šeit. Varat būt pārliecināts, ka to nedarīju bez sava nopietna iemesla. . . Viesnīcā man teica, ka jūs atrodoties uz jahtas . . .

—       Tā tas ir, kundze. Es taisījos uz divām dienām izbraukt, kamēr pienāks …

—       Doktora Somberga atbilde, vai ne? … Es zinu . . . Anelka man jau pateica par jūsu sarunu.

—       Par nožēlošanu, atbildi vēl neesmu saņēmis un nevarēšu jums pateikt nekā jauna.

Devijēra kundzes balss kļuva klusāka. Viņa man noslēpumaini atteica:

—       Ne jau tādēļ nāku pie jums., . Anelkai jūs esat vajadzīgs jau šovakar . . .

Polietei tiešām jau vajadzēja mani uzskatīt par savu draugu, lai atļautos tik brīvi rīkoties ar mani.

—       Jūs esat pārliecināta, ka grāfiene Marnovska grib mani satikt jau šovakar?

—       Jūs tūlīt sapratīsiet, kādēļ. Viņa šonakt ielūgta uz dārza svētkiem pie savas draudzenes princeses Valdorfas un uzzinājusi, ka tur būs arī tas kungs.

—       Viņas pretinieks? . . . Tas, kas veselu pusgadu jau nodarbina visas viņas domas?

—       Tas pats. . . Es viņai ieteicu atteikties no ielūguma. Viņa tomēr padevās kārdinājumam. Tad es viņu lūdzu vismaz tur ierasties jūsu pavadībā, jo man ir tāda nojauta, ka kopā ar jums viņai nevar gadīties nekas ļauns.

—       Pateicos par uzticību, kundze. Sāda uzrauga loma man ir pilnīgi kas jauns, bet nevaru teikt, ka man būtu nepatīkami tādu uzņemties . . .

—  Tad mēs varam uz jums cerēt?

—       Pilnīgi . . . Uzgaidiet mani automobilī. Es tikai atvainošos savam draugam un pēc brīža būšu jūsu rīcībā.

—  Pateicos, kungs . . .

Devijēra kundze nokāpa krastā. Es steidzos kajītē, lai sakravātu savu somu. Visa šī negaidītā dēka man šķita daudz pievilcīgāka nekā zelta zivtiņu zveja. Uzkāpis uz klāja, es pametu ar roku Sidnijam.

—       Ļoti žēl, vecais draugs … Es nevaru braukt kopā ar jums uz zivju zveju. Lūdzu, aizbildiniet mani Sintijas priekšā.

—  Vai notikusi kāda nelaime, nabaga draudziņ?

—  Nē. Jauna dēka.

—  Skat! Vai varētu dzirdēt ko tuvāk?

—  Jā . . . Tam visam pamatā tumšbrūnā aploksne . . .

—  Tiešām? He . . . he . . . Vēl viena jauna uzvara, ko?

—       Tas būtu pārāk parasti. Esmu īsts laimes luteklis, jo man dota iespēja būt par liecinieku diezgan dīvainai komēdijai. . . varbūt — drāmas sākumam. Bet man jāsteidzas … Uz drīzu redzēšanos, Sidnij.

—  Labu izdošanos, Frederik!

Es iekāpu pelēkā automobilī un lūdzu Devijēra kundzei atļaut piebraukt pie viesnīcas pēc uzvalka. Trīs ceturtdaļstundas vēlāk es jau sēdēju pie vakariņu galda starp grāfieni Marnovsku un viņas gādīgo draudzeni. Bet; pulksten desmitos mēs jau devāmies uz princeses Valdorfas vasarnīcu Nicā.

* * »

Auto trauca caur mēness piesātinātu nakti. Pa labi palika jūra, kas atgādināja saburzītu, sudrabotu papīru. Es no sāniem paskatījos grāfienē un, atļaudamies draudzīgu toni, strupi noteicu:

—  Jūs esat mazliet jukusi.

—  Kādēļ?

—  Tādēļ, ka pati metaties vilkam rīklē . . .

—  Es zinu, ka tā ir nepiedodama vieglprātība . . . Bet es nevarēju atturēties.

—  Jūs tiešām braucat pie princeses Valdorfas ar apņemšanos padoties kārdinājumam?

—  Ceru, ka jūs jokojat! . . . Gluži pretēji, es braucu uz šiem dārza svētkiem, lai mēģinātu sevi izdziedināt. Kas zina, vai visus šos sešus mēnešus neesmu vienkārši kritusi par upuri savai pārāk sakairinātajai iedomai? Vai manas smadzenes nav radījušas pavisam neesošu sapņu tēlu? Vai mana miesīgā kaisle nav tikai vienkārša un viegli izdziedējama saindēšanās?

—  Tiesa, pazīstu sievietes, kas ilgu laiku ilgojās pēc kāda vīrieša, bet, ar to negaidot satikušās, pēkšņi juta savu kaisli izgaistam . . . Jābūt ļoti uzmanīgam ar pašiedvesmu. Tā spējīga uz visdrausmīgākajiem noziegumiem . . . Ikvienā nenormālā tieksmē ir kaut kas sadomāts, kas rodas tāpēc, ka uz laiku tiek paralizētas mūsu apsvēršanas spējas vai arī zināmi nervu centri novirzās no pareizā ierosas ceļa.

—  Pilnīgi pareizi. . . Uzzinājusi, ka šovakar tur būs arī mans intīmais ienaidnieks, es sadomāju sevi pārbaudīt.

—  Tā sakot, gribat izdarīt organiskās ķīmijas mēģinājumu.

—  Kā jūs to domājat?

—  Izmērīt jūsu mīlas piesātinājumu.

—  Jūs pateicāt ļoti galantā veidā īsto vārdu.

—  Lai arī būtu tā. . . Bet vienu, ko es nesaprotu,— kādēļ jūs domājat, ka man nepieciešams būt jums klāt. . . Ar ko gan jums var pakalpot nenozīmīgs Erota aptiekas māceklis?

Grāfiene Marnovska kļuva nopietna. Viņa pagriezās pret mani, strauji satvēra manu roku un teica tik nopietni, ka viņas gaišie redzokļi kļuva gluži tumši:

—  Es paļaujos uz jums, ka jūs man neļausiet izdarīt nelabojamu kļūdu tajā gadījumā, ja mani drīz pārņemtu bīstams jūtu uzplūdums. Neaizmirstiet, ka es braucu uz šo vakaru nevis izklaidēties, bet sevi pārbaudīt. Sie augstākās sabiedrības vakari, kur divu šerbetu starplaikā nodarbojās ar tukšu tenkošanu, mani nebūt nepievelk.

—  Man tātad būs visai nepateicīga loma. Būt par prieku jaucēju.

—  Nē. Par manu sargsuņi.

—  Tas ir ļoti bīstams uzdevums, dārgā. Vai atceraties to pateicību, kādu parādīja savam drošsirdīgajam glābējam kāda nelaimīga meitene, kas metās Sēnā, bet tika laikus izvilkta no ūdens? Tikko nogādāta krastā, viņa kārtīgi iepļaukāja savu glābēju un pazuda no jauna viļņos . . . Glābt ļaudis pret viņu pašu gribu ir vairāk nekā bīstami.

—  Šoreiz tas tā nebūs.

—  Ko tad jūs no manis īsti sagaidāt?

—  Es gribu, lai jūs uzņematies greizsirdīga, varmācīga, paģēroša vīra lomu. Ja jūs redzēsiet, ka pārāk pakļaujos šā cilvēka iespaidam — ceru, ka tas nenotiks,— es jūs lūdzu, nekavējoties iejaucieties. Esiet man par sargeņģeli . . . Stājieties manas ļimstošās gribas vietā.

—  Bet tad jau es izskatīšos pēc muļķa vai šausmīgi greizsirdīga vīra.

—  Uzupurējieties manis labā. Jau pašā pirmajā dienā esmu jums visu uzticējusi. . . Vai tiešām jūs jau sākat to nožēlot?

īstas draudzības uzplūdumā es cieši saspiedu viņas mazo rociņu un teicu:

—  Es jums būšu ārkārtīgi stingrs aizbildnis.

Automobilis iegriezās palmu apstādītā alejā. Tās galā

pacēlās lieliskais princeses Valdorfas mājoklis, ko spilgti apgaismoja daudzkrāsaini venēciešu lukturi un dzeltensārtas papīra bumbas.

* « ♦

Tur bija arī Marks Meldēzs, kā arvien — ļoti modrs un asprātīgs. Mēs sasveicinājāmies.

—  Es domāju, ka tu dzīvo pa jūru uz «Rozalindes».

—  Kā redzi, esmu dabūjis atvaļinājumu, lai neaizmirstu sauszemi ūn apskatītos no apgrozības izņemtos skaistuļos un salmu atraitņos, kas jau pārcēlušies pie bufetes. 'j

Marks Meldēzs mani paņēma zem rokas un aizveda sāņus.

—  Saki — ko gan nozīmē tava ierašanās kopā ar Ntārnovsku? Tu uzvedies pārāk noslēpumaini. Pirms dažām dienām, kad satikāmies bārā, tu man nospēlēji īstu nevainīga puisīša lomu un vēl apjautājies, kas ir šī skaistā poliete. Bet šodien tu jau uzstājies kā pretendents uz Galīcijas mangāna raktuvēm.

—  Tu maldies, vecais draugs. Man rūda nemaz negaršo. Grāfiene mani lūdza viņu pavadīt tikai tāpēc, ka nebija

neviena pa rokai. No tā līdz vēlmei iegūt viņas raktuves un roku ir ļoti tālu.

—  Tātad vēl pāragri rakstīt par Frederika Lambrēna jaunāko nedarbu — kalnraču' nolaupīšanu.

—  Pamēģini tikai!

Mūs pārtrauca princese Valdorfa. Viņa bija cēla kā pati Junona, ziloņkaula krāsas krepdešīnā, ar briljantu un smaragdu kaklarotu, kas darītu godu pat Indijas maharadžam. Bet Junona, kas nepazina lepnumu un Olimpa augstumus būtu labprāt apmainījusi pret «Olimpijas» kulisēm. Viņa iesprauda Meldēzam zobos savu pusizsmēķēto cigareti, draudzīgi paplikšķināja viņam pa vaigu un jokodama noteica:

—  Atkal tenkojat, Mark? Lielajam rakstniekam laikam tiek izrādīts Valdorfu zvērudārzs?

Un, pagriezusies pret mani, princese turpināja:

—  Ak, dārgais meistar, tiklīdz Meldēzs ir šeit, viņš sarūgtina visu manu dzīvi. Viņš nav izturams. Viņš saprecina S. kungu ar H. kundzi. Viņš atdod mazo S. vecajai M., kas tam varētu būt par vecmāmiņu. Viņš saož kokaīnu pat tad, ja uzrakstīts «aspirīns», bet «Koronas» dūmos jau redz opija rēgus.

—  Meldēzs, pašam to neapzinoties, ir ļoti liels romantiķis.

—  Kamēr es atceros, Mark, rakstot par manu vakaru kādā jūsu apskatā, nepiemirstiet pieminēt. . .

—  Šampanieša plūdus?

—  Muti ciet! Pieminēt, es saku, O'Braiena kunga klātbūtni.

—  Kas viņš tāds ir, šis O'Braiens? Es tādu nepazīstu.

—  Kā? Vai tad jūs vēl neko neesat dzirdējis par Lorensu O'Braienu, slaveno īru finansistu? Dienvidamerikāņu tresta vadītāju, kas pārvalda nezin kādus tur metālus?

—  Jo labāk viņam. Bet, ja jums tas darītu prieku, es viņu ierindošu jūsu visdižākajos viesos.

—; Lūdzu, neņemiet tikai viņu uz grauda. Varu pateikties viņam, ka ar Rionegro akcijām biržā nopelnīju desmit tūkstošus dolāru. Vai gribat, lai jūs iepazīstinu?

Marks Meldēzs iesmējās.

1 Vārdu spēlē: mineurs nozīmē nepilngadīgie un kalnrači. (Tulk. piez.)

—  Man pilnīgi pietiks, ja jūs man viņu parādīsiet tāpat iztālēm. Kas attiecas uz mani, es spēlēju tikai pokeru.

Princese Valdorfa mūs aizvilka sev līdzi uz terasi. Viesu vidū izcēlās gadus trīsdesmit piecus vecs gaišmatis, vārda pilnā nozīmē atlēts, ar pavēlošu, bet atklātu skatienu un tādu izturēšanos kā diktatoram, kas nemīl, ka viņam runā pretim. Viņam apkārt bija sastājies pulciņš viņa apbrīnotāju, trīs dāmas un divi kungi, kas kāri uztvēra katru viņa vārdu.

Ja es būtu iemīlējies grāfienē Marnovskā, man katrā ziņā būtu visai sāji ap dūšu, ieraugot šo veselīgo sāncensi, kam bija ne vien fiziskā spēka priekšrocības, bet vēl starptautiska finansista prestižs. Šoreiz, būdams vienīgi bezpartejisks dēkas liecinieks, varēju tikai atzīt polietes bažas par visai pamatotām. O'Braienam bija viss, kas patīk sievietēm. Skaists tēviņš, pie tam vēl apbalvots ar neapstrīdamām prāta dāvanām.

Es jau gribēju iztaujāt princesi par šo īru, bet viņu aizsauca tālāk. Marks savukārt pazuda līdzi kādai iedomīgai tumšmatei. Es apgriezos apkārt, meklēdams brīvu vietu, kur apsēsties, kad grāfiene Marnovska man slepus pameta ar roku. Viņa atstāja savu pielūdzēju, kādu pļāpu ar kazbārzdiņu, un man pusbalsī pajautāja:

—  Vai jūs viņu redzējāt?

—  Jā.

—  Kādās domās jūs esat par viņu?

—  Lielisks … Ja es būtu sieviete, man būtu ilgi jāpārdomā, pirms varētu pateikt «nē».

—  Tātad pavisam jukusi es vēl neesmu?

—  Ja jūs viņu vēlaties — nē. Bet, ja jūs, tā sakot, padodaties viņa radioaktivitātei, tad — jā . . . Nemaz nevar būt šaubu, ka šis cilvēks izstaro sievietes tikumību postošus viļņus. Vai viņš ir precējies?

—  Šķirtenis.

—  Ar ko viņš bija precējies?

—  Ar skaistu kolumbietī, kāda turienes raktuvju īpašnieka meitu . . . Viņai bija vēl mazāk prāta par kolibri. Nodzīvojis divus gadus laulībā, viņš izšķīrās, atstādams tai labu pensiju. Stāsta, ka viņš līdz ar pirmo čeku tai piesūtījis arī runājošu lelli, kas pratusi pateikt «papa», «mamma» un angliski «es jūs mīlu» . ..

—  Vai esat jau šovakar runājusi ar O'Braienu?

—  Nē . . . Vēl ne . . . Es meklēju pienācīgu iemeslu. Ļaujiet man rīkoties. Pēc stundas esiet atkal šeit. Pa to laiku varat paflirtēt ar jūsu cienītājām. Es jums parādīšu lēdiju Pemplēvinu, kas likusi iesiet visus jūsu rakstus trīskārtējā heliotropa krepā . . .

Stunda bija pagājusi. Paklausīdams savas daiļās draudzenes norādījumam, es visu laiku flirtēju ar lēdiju Pemplēvinu un izsmalcināti pļāpāju ar de Gasteja kundzi. Bet viņu muļķības mani interesēja daudz mazāk nekā noliktā satikšanās ar grāfieni. Es viņu veltīgi izmeklējos gan uz terases, gan daudzajos salonos. Neredzēju ne viņu, ne O'Braienu.

Es paskatījos pulkstenī. Tas rādīja jau pāri pusnaktij. Anelkai jau vajadzēja būt šeit. Kamēr lielajā salonā nenogurstošie pāri dejoja un augsto stikla durvju melnajos rāmjos te parādījās, te atkal nozuda mirdzošas marionetes, es jau sāku kļūt nemierīgs par manas aizbildināmās prombūtni. Tovakar man tiešām bija īsta aizbildņa sajūta, kam jāuzrauga vieglprātīga meitene.

Es apjautājos pie pļāpas ar kazbārzdiņu, vai viņš nav redzējis grāfieni Marnovsku. Tas kaut ko nomurmināja un sāka man nolasīt vai veselu lekciju par slāvu sieviešu apburošo skaistumu. Es atmetu viņam ar roku un griezos pie princeses Valdorfas, kas patlaban nāca garām ar diviem saviem pielūdzējiem. Viņa atteica:

—  Tiešām nezinu, kur Anelka varētu būt palikusi. . .

—  Vai viņu neredzējāt starp dejotājiem?

—  Nē. . . Bet viņa nevar būt aizbraukusi, jo jums taču viņa bija jāpavada uz Antibu.

—  Es neko vairs nesaprotu.

Biju nobažījies ne mazāk par vistu, kurai pazudis viens cālēns. Piepeši mani kāds satvēra aiz rokas. Marks Meldēzs vai kusa no liela prieka. Domāju, ka viņš sāks man stāstīt kādu jaunu anekdoti.

—  Klausies, draugs . . . Sīs slāvietes! . . .

—  Ko tu ar to gribi teikt?

—  Tava poliete, mīļais . . . Fu-fū . .. Lieliski. . .

—  Bet kas tad īsti ir? Kas noticis?

—  J . . . jā, tas bija zibens ātrumā . . . Aizlaidusies, draudziņ. Tu-tū . . . Un uzmini, ar ko? Ar dīvaino tēvaini, kas pamāca, kā rīkoties ar Rionegro akcijām … Es tikko dabūju zināt. Aizbraukuši automobilī uz Nicu, kopā ar Mandeviliem. . . Tu taču pazīsti Robertu Mandevilu un vina sievu. īsts pāžu pārītis.

—  Kā? Uz Nicu?

—  Jā . . . Lai vakaru pabeigtu «Venēcijā» . . .

Es biju kā ar aukstu ūdeni apliets. Ko lai daru? Vai lai mierīgi nogaidu viņu atgriešanos? Kā gan Anelka uzņems manu iejaukšanos, kaut ari viņa pati mani lūdza to darīt? Mana loma bija ārkārtīgi nepateicīga. Es nekad vēl nebiju atradies tik neērtā stāvokli. Nav nekā dabīgāka kā, greizsirdības dzītam, uzraudzīt mīļoto sievieti. Bet saukt to pie kārtības viņas pašas interesēs, aiz altruisma nospēlēt putnu biedēkļa lomu — to es nebiju paredzējis.

Marks Meldēzs mani iztraucēja no pārdomām:

—  Nē… Es atzīstu, ka viņi darījuši pilnīgi pareizi. Ko tu saki, ja mēs dotos viņiem pakaļ?

—  Nebūtu par ļaunu. Te ir garlaicīgi. Vai tev ir mašīna? Man ir grāfienes astoņcilindrīgā.

—  Kā mantojums… Es sēdīšos tavā . . . Noskūpstīsim roku mājasmātei un — hop!— ceļā . . .

Piecas minūtes vēlāk mēs jau braucām pelēkajā automobilī. Marks Meldēzs tīksmīgi kūpināja resnu cigāru. Es

slepus ieelpoju izzūdošo Anelkas smaržu.

* * *

«Venēcijā» kauca džezs. Kāds nēģeris dziedāja neķītru dziesmiņu.

Marks apturēja pārzini.

—  Kur mēs varam satikt Mandevila kungu ar kundzi?

—  Mandevila kungs ar draugiem atrodas ceturtajā ložā . . . Tur jau viņi dejo.

«Pāžu» pārītis dejoja fokstrotu. O'Braienam tātad vajadzēja būt ložā vienam ar grāfieni.

—  Klausies,— es teicu savam draugam,— man jāparunā daži vārdi ar Marnovska kundzi. . . Uzgaidi mani.

353

Es sāku lēnām virzīties cauri dejotājiem. Ložas bija kā atsevišķi kabineti, kas izgāja uz dejas zāli. Tur nesniedza ziņkārīgi skatieni un iemīlējušies varēja justies tikpat kā netraucēti. Jau iztālēm ieraudzīju polieti, kas sēdēja pretim O'Braienam. Atspiedusi elkoņus uz galdiņa, viņa likās pilnīgi nogrimusi sava pretinieka vārdos. Viņa nenolaida no tā acis. Iekams es devos ložā, gribēju viņai atgādināt īstenību. Es nostājos pa labi no ložas tā, lai Anelka vienīgā varētu mani redzēt'. Tā es nostāvēju labu brītiņu. Viņa pat nepagrieza galvu. Es devu tai slepus mājienu. Viņa paskatījās uz mani, bet tad no jauna vērsās O'Braienā.

12—23

Es galīgi apjuku. Vai viņa tikai izlikās, ka mani neredz, vai arī bija tā nogrimusi O'Braiena vārdos, ka tiešām mani neredzēja? Tādā gadījumā lieta sāka kļūt visai nopietna. Man bija nepieciešams iejaukties. Bet kā to izdarīt, lai neapvainotu īru? Viņš taču var man pieklājīgi aizrādīt, ka nav mani lūdzis iedzert ar viņu šampanieti. Par laimi, pienāca Marks Meldēzs ar Mandeviliem.

Mazā Simona Mandevila, kurai extra-dry bija iedvesis visai jautru garastāvokli, mani vilkšus ievilka ložā. OBraienam gribot vai negribot bija jāpieņem mana klātbūtne, lai gan tā viņam nesagādāja nekādu prieku. Es nosēdos starp Anelku un Mandevilu. Es mēģināju uzsākt ar viņu sarunu. Bet viņa, likās, mani nemaz neievēroja. Viņa bija iegrimusi ar visu savu redzi un dzirdi O'Braiena. Tā vairs nebija tā nosvērtā sieviete, kas vēl nesen man atstāstīja savu dzīves gājumu. Viņa atradās pilnīgā īra varā. Es jutu, kas notiks, ja es nekavējoties neizjaukšu šo burvju loku.

Bet kā rīkoties? Es taču nevarēju piecelties un viņai teikt: «Anelka . . . Es jūs pavadīšu mājās!»

Nevarēja būt nekādu šaubu, ja šai brīdī es mēģinātu viņai rupjā kārtā uzspiest savu gribu, viņa mani palūgtu likt viņu mierā. Es jutu, ka prātam pār viņu vairs nav nekādas varas. Vajadzēja atrast kaut ko tādu, kas viņu piepeši atgrieztu īstenībā un atgādinātu viņas pienākumu. Te man iešāvās kas prātā.

Kamēr Meldēzs jokoja ar Mandeviliem, es apgriezu otrādi vīnu karti un uz baltā Bristoles kartona uzrakstīju vairākas reizes lieliem burtiem:

ALDONA… ALDONA.. . ALDONA.. .

Tad es viegli piedūros pie Anelkas elkoņa. Viņa negribot pagrieza galvu uz manu pusi un ieraudzīja manu zīmuli rakstot šo vārdu. Sis vārds, kurā viņa kādreiz bija saukta kā Poļu kara organizācijas locekle, viņu beidzot atgrieza īstenībā. Viņa uzmeta man ciešu skatienu, it kā pamozdamās no hipnotiska miega, un viņas roka satvēra manu plecu. Mūsu ceļi piepeši sadūrās zem galda. Es redzēju, ka viņa ir sapratusi.

Tad es vienaldzīgi apgriezu karti uz otru pusi. Es turpināju zīmēt visādus niekus un, lai novērstu O'Braiena pamodināto uzmanību, nevainīgi uzprasīju Mandevila kundzei, vai viņa prot rombā iezīmēt cūciņu.

,s< Kamēr Mandevila kundze, sajūsmināta par šo joku, uzcītīgi zīmēja rombos cūciņas, Anelka piepeši piecēlās kājās. O'Braiens noskatījās galīgi apjucis.

—       Dārgais draugs,— teica Anelka, uzlikusi man roku uz pleca,— es nejūtos visai labi. Vai jūs mani nepavadīsiet līdz manai vasarnīcai?

Arī es piecēlos. O'Braiens piedāvāja savu automobili. Mandevili bija ļoti noskumuši, ka tik ātri jāšķiras. Anelka viņus visus nomierināja:

—       Lūdzu, turpiniet bez manis. Nav jau nekā nopietna. Tikai migrēna. Tas droši vien būs no lielā karstuma. Vai ejam, Lambrēna kungs?

Brīdi vēlāk mēs jau sēdējām pelēkajā automobilī.

* * *

Sai rīta stundā uz Antibas ceļa bija pavisam maz braucēju. Labu laiciņu mēs abi klusējām. Tad Anelka piepeši satvēra manu roku un paskatījās manī. Viņas acīs bija asaras.

—       Dārgais, dārgais draugs . . . Cik es jums esmu pateicīga! . . .

—  Piedodiet man, ka iejaucos . . . Vajadzēja ko darīt.

—       Jūs nevarējāt izdomāt neko labāku kā atgādināt man pagātni … Ar šo vienu vienīgo vārdu, uz kuru jūs vērsāt manu uzmanību, es tiku vaļā no tagadnes . . . Ak, mīļais draugs . . . Cik es jums esmu pateicīga!

Es atteicu:

—       Jā, jūs sagādājāt krietnas rūpes jūsu aizbildnim. Kad jūs pazudāt no princeses Valdorfas vasarnīcas, es droši vien atgādināju gana suni, kas pazaudējis tam uzticētu aitu.

—  Jūs esat tik labs . . .

—  Bet vai tad O'Braiens patiesi jūs tā savaldzinājis?

—       Jūs redzējāt. Šīsdienas mēģinājums man parādīja, ka ir vēl ļaunāk, nekā to domāju. Esmu pārliecināta, ja jūs būtu rīkojies straujāk, es jūs būtu noraidījusi. . . Lai gan to darītu pati pret savu gribu. Tas, lūk, ir šausmīgi . . .

—  Ko O'Braiens jums teica? Vai viņš bija uzbāzīgs?

—       Nē. Mūsu saruna bija nevainojami pieklājīga. Ja viņš būtu uzvedies nekaunīgi. . .

—  Vai viņš gribēja jūs vēl kādreiz satikt?

12'

—       Arī ne . . . Varbūt viņš to man būtu lūdzis, ja es nebūtu tik piepeši aizbraukusi.

355

—  Vai viņš zina, kas jūs esat?

—  Jā. Bet, tā kā mēs nerunājām par veikala lietām, tad neticu, ka viņš būs mani pazinis Gallcijas raktuvju īpašnieci. Nezinu, vai viņš pareizi dzirdēja manu uzvārdu.

—  Tiesa, ja viņš būtu pazinis konkurējošo raktuvju vadītāju, viņš droši vien būtu to pieminējis savā sarunā. Drīzāk iespējams, ka viņš to nezina. Viņa acīs jūs bijāt tikai viena no skaistākajām vakara dalībniecēm. Jo labāk!

—  Lai nu būtu kā būdams, dārgais draugs, man katrā ziņā jāpārvar savs vājums. Apgānīt mana vīra piemiņu, atdodoties viņa bijušajam ienaidniekam, izputināt to, ko Boguslavs izveidojis, lai tikai apmierinātu manu kaisli,— tas būtu tāds kauns, ko es nespētu pārdzīvot. . . Labāk mirt. . .

Es mēģināju viņu nomierināt. Lēnām noglaudis Anelkas roku, es atteicu:

—  Kādēļ mirt? Mēs jūs izdziedēsim. Es jums to apsolu.

—  Kas tie . . . jūs?

—  Doktors Sombergs un es.

Anelkas acīs paspīdēja cerība.

—  Vai jau esat saņēmis viņa atbildi?

—  Nē. Bet, ja arī viņš atteiksies, es viņu piespiedīšu jūs pieņemt.

Anelkas skatiens man izpauda viņas pateicību. Mēs jau bijām pie viņas Antibas vasarnīcas. Šķiroties es smiedamies teicu:

—  Dārgā draudzene, Mīlas zemē aug arī tādi mīlas augi, kas atgādina nezāles. . . Tās jāizravē. . . Mēs abi ar Sombergu izpildīsim pie jums slepeno dārznieku lomu.

III

Pelēkais automobilis ar grāfienes ģerboni trauca pa baltu, egļu apstādītu ceļu. Nebija ne mazāko šaubu, ka, turpinādami braukt tādā pašā ātrumā, mēs sasniegsim Orlikas pili jau vakara krēslā.

Bija silts. Dzeltenīgās druvas jau vēstīja rudeni. Anelka laiku palaikam izsmejoši pavērās manī:

— Nabadziņš! Sai laikā jums vajadzēja atrasties jūsu ziloņkaula tornī, ar atlocītām piedurknēm un tintē nosmērētiem pirkstiem rakstīt savu jaunāko romānu. Mežģīņu aproces taču valkāja tikai nelaiķis Bifons, kas, starp citu, bez pincetes neņēma rokās pat vaboli, vai ne? . . . Bet jūs kā upura jērs uzņēmāties mani pavadīt pie doktora Somberga . .. Jūs esat īsts eņģelis. Ja jūs, franči, visu nepārprastu ļaunā nozīmē, es jūs pateicībā pat apkamptu.

—  Jūs to varētu izdarīt, Anelka, manī nepamodinādama ne mazāko ļaunu domu. Man liels prieks, ka varu jums pakalpot. Ja Sombergs jūs tiešām izvedīs no tā jūtu strupceļa, kurā jūs esat iemaldījusies, es būšu laimīgākais papīra triepējs pasaulē. . . Bet tā ir visai dīvaina iedoma, kas jums ienākusi prātā!

—  Kādēļ? . . . Doktors Sombergs taču ir īsts brīnumārsts. Par viņa panākumiem stāsta tīri vai pasakainas lietas. . .

—  Tā jau ir. Es tikai jūs tāpat kaitinu.

—   Man tā vien liekas, ka jūs tomēr neesat visai pārliecināts . . .

.— Kā ne! Kā ne! Viņam arvien visur un viss laimējies, vienīgi ar sievu ne.

—   Bet tas jau bija nenovēršams, dārgais. Vai jūs viņu nepazināt, šo Marēvu? Pats Dievs būtu ielaidis lodi pierē, ja viņam būtu jādzivo kopā ar dažām no viņa radītajām sievietēm.

—  Izslēgts! Debesīs aizliegts turēt ieročus.

—  Lai nu kā, bet es jūsu psihiatru uzskatu par īstu sieviešu labdari.

—  Domāju gan! Viņš tās vai nu izdziedē, vai padara ārprātīgas. Un padarīt ārprātīgu taču arī ir izdziedēt, jo ārprātīgās pagātni vairs neatceras.

—  Kādēļ jūs tā ņirgājaties par savu draugu?

—   Es to daru ar nodomu, lai jums nerastos pārlieka cerība. Sombergs nav nekāds pārcilvēks. Esmu pārliecināts, ka viņš darīs visu iespējamo, lai jums palīdzētu, bet arī zinātnieka varai ir savas robežas.

—  Lai notiktu kas notikdams, arvien būšu jums parādā pateicību par to, ka izpildījāt manu vēlēšanos.

Mēs iebraucām Siedlo-Starjes ciematā, kura tuvumā atradās Orlikas pils. Es norādīju šoferim labāko ceļu, un kādu laiciņu vēlāk mēs jau piebraucām pie pils vārtiem, kurus apgaismoja vecs dzelzs lukturis . . .

"Es sirsnīgi sasveicinājos ar Sonbergu. Tad es viņam stādīju priekšā savu ceļa biedreni. Viņš to cienīgi apsveica:

—  Jūtieties šeit kā savās mājās, kundze . . . Frederika Lambrēna draugi manā mājā arvien ir mīļi viesi. Atvainojos, ka jūs nesagaidīju ar ziediem, bet rozes necieš manas laboratorijas izgarojumus.

Sulainis mūs pavadīja līdz katram norādītām istabām. Mēs norunājām satikties pulksten septiņos Somberga kabinetā.

Neilgi pirms noliktās stundas Anelka mani iesauca savā istabā. Viņa bija apmainījusi savu ceļa uzvalku pret melnu vakartērpu, kas lieliski apņēma viņas slaido stāvu, un kailajiem pleciem uzmetusi nelielu šalli. Sajā vienkāršajā tērpā viņa man likās vēl skaistāka un cēlāka nekā jebkad. Viņa paskatījās spogulī un smīnēdama uzprasīja:

—  Vai esmu pietiekoši pieklājīgi ģērbusies, lai ietu uz izmeklēšanu? Ceru, ka mājastēvs mani nenoturēs par spilgtu pārdzīvojumu meklētāju, tādu kā jūsu draudzene lēdija Vinhema.

—  Esiet bez bailēm. Es viņu jau īsumā informēju par jūsu likstām. Bet ko jūs sakāt par manu draugu?

—  Es apmēram tādu arī viņu iedomājos. . . Kāda piere! Viņam jābūt loti lielam gribasspēkam un zināšanām.

—  Vai viņš jums neiedveš bailes?

—  Bailes? Nē . . . Viņš man iedveš cienību. Viņš nav no tiem ārstiem, ar kuriem tā vien gribas pajokot.

—  Saprotams, ka viņa slimnieces viņam nesēžas klēpī un neprasa: «Nu, rupucīt, kādā krāsā būs manas pilulas?»

—  Ja tikai viņš varētu mani izdziedēt!

—  Jūs vēl arvien domājat par . . .

—  Klusu!…

—  Brūce vēl nav sadzijusi?

—  Ak vai! Nē . . . Ticiet man, draudziņ, grūti atturēties, lai kādu vakaru neteiktu: «Ak, jo sliktāk . . . Dzīve tik īsa . . . Laime nekad tevi neuzmeklēs pati no sevis. Ķer to, kad vari!» Kāda sīva cīņa dvēseles dziļumos! . . . Viss, kas mūsos ir labākais, apspiež ar visu savu svaru pamodināto un graujošo dziņu . . . Cik tas smagi. . . Bieži vien pat mokoši. Tu nodomā: «Tādas, lūk, ir visas mūsu skaistās apņemšanās, mūsu ideāli, mūsu sapņi. . . tukšu salmu kūlis, ko kaisles liesma aprij vienā pašā acumirklī…» Un tomēr izmisis cīnies …

—  Cīnies … jā, un uzvari.

—  Kas zina!

—  Ar mana drauga Somberga palīdzību … Es pirmīt jūs tikai paķircināju. Savos dvēseles dziļumos es ticu, ka viņam būs panākumi. Un bez tam — kas gan lai jūs izdziedē, ja ne viņš?

: šft— Arī man viņš iedveš paļāvību.

—  Un ārstam tas ir pats galvenais. Ārstam jāpaceļ savu klientu garastāvoklis. Vai atceraties pazīstamā ķirurga joku: «Atgadās gan, ka mani pacienti zaudē zem naža dzīvību, bet cerību tie nekad nezaudē!» Cerēt — tas ir tikpat kā izveseļoties. Iesim, es jūs pavadīšu pie doktora.

Mēs ar Anelku iegājām pustumšā gaitenī. Kad bijām uzkāpuši pašā lielo kāpņu augšā, es apstājos un paklusu viņai teicu:

—  Piedodiet, ja būšu ar jums mazliet familiārs. Neaizmirstiet, ka man bija jūs jāuzdod par savu draudzeni, lai Sombergs jūs pieņemtu.

Anelka strauji satvēra mani aiz rokas.

—  Dārgais, vai tad jūs vēl neesat nojautis, ka šī sirsnīgā un godprātīgā draudzība radās mūsu starpā jau no pašas pirmās mūsu sarunas?

—  Ja tas tā, tad esmu sajūsmināts. Sekojiet man, un lai Dievs dod, ka jums nenāktos nožēlot savu apņemšanos.

Sombergs sēdēja pie rakstāmgalda. Viņa sirmo matu ietvertā galva, kas atgādināja japāņu kareivi, asi izcēlās uz bibliotēkas sarkano sējumu fona. Viņš sēdēja, uzlicis rokas uz galda ādas pārvalka, ko greznoja ģerbonis. Zaļa zīda kupola mestajā lampas gaismā tās likās pilnīgi nedzīvas —«kā spoka rokas. Viņš uzmanīgi uzklausīja Anelku, noliecis galvu uz vieniem sāniem. Viņa man lūdza palikt klāt pie konsultācijas. Viņa īsumā atkārtoja Sombergam to, ko es jau zināju.

—  Kā redzat, tad neesmu jums nekāda sensacionāla paciente. Jūtu, ka neesmu pat interesanta paciente. Esmu dzirdējusi par jūsu dziedēšanas paņēmieniem. Jūs esat paveicis tīri vai brīnumus . . .

—  Ak, kundze. . . Esmu tikai savedis kārtībā dažas izmežģītas dvēseles. Salodējis dažas vājāk kaltas apziņas. Bet visam tam vēl ļoti maz nozīmes … Es klausos.

—  Ja man jārunā atkal par sevi, teikšu, ka savā priekšā redzat visparastāko sievieti. Godīgu sievieti, kas arvien mīlējusi un cienījusi savu vīru. To es nedarīju aiz pārliekas labdarības vai dievbijības; tas nāca pilnīgi dabīgi, nevis tika man kaut kādu principu uzspiests.

—  Atgādinu jums to, ko teicis Kants: mēs esam pilnīgi pārliecināti tikai par vienu, par to, kas mums jāizdara.

—  Nu, tādā gadījumā, doktor, esmu bijusi caur un cauri kantiete, jo bez mazākās gribas piepūles uzvedos tā, ka to prasa visstingrākā morāle. Pat vēl pēc vīra nāves paliku uzticīga viņa piemiņai līdz pat tai dienai, kad negaidīta sastapšanās apgrieza manī visu otrādi. Sākumā, man pašai to nenojaušot, tad pilnīgi apzinoties, jo pamazām sajutu, ka mani pārņem grēcīga vēlēšanās. Lūk, te man būtu nepieciešams jūsu padoms, doktor. Vai jūs man vispirms nepateiksiet, kas ir apmātība?

—  So vārdu saprot visai dažādi. Kā slimīgu iedomu, kas uz visiem laikiem ieperinājusies slimnieka smadzenēs. Kā fobiju, vajāšanas māniju, gribas nespēku. Sākumā tā parādās ar starpbrīžiem. Tad lēkmes kļūst arvien biežākas. Tad iedoma galīgi pārņem smadzenes un vairs nav atvairāma. Tā var ieviesties tiklab prātā, kā jūtās. Pēc manām domām, tā pa lielākajai daļai ir gribas slimība.

—  Vai jums jau gadījies … kā to lai saka . . . vai ir bijuši tādi gadījumi, kad bijušas apmātas jūtas?

—  Saprotams. Tādu ir miljoniem.

—  Jūs jokojat.

—  Visi iemīlējušies ir apmāti. Vai ne, Frederik?

Sombergs smaidīdams paskatījās uz mani. Es atteicu:

—  Saprotams. Ikviena iemīlējusies sieviete tik daudz domā par savu ilgu priekšmetu, ka pirmajā pagriezienā draud izskriet no sliedēm. Tādēļ arī daudz domājoša sieviete ir kā lielgabala bumba, bet tā, kas nemaz nedomā,— svara bumba. Vīrietim jāizvēlas starp elles mašīnu un lieku nastu.

—  Es atgriezīšos pie jūsu gadījuma, kundze. Tas apmātības veids, par kādu jūs man runājāt, par nelaimi, sastopams diezgan bieži. Ja visas vēlēšanās piepildītos, dzīve kļūtu tik skaista, ka miroņi steigšus vien atstātu savus kapus, lai sāktu dzīvi atkal no jauna.

—  Bet, doktora kungs, mani sevišķi uztrauc šīs tieksmes raksturs, kas man ir pilnīgi kas jauns. Es jau jums teicu, ka neesmu bijusi ne dēku meklētāja, ne arī. . . mūsu klātesošais draugs to nosauktu par vieglas dabas tauriņu. Vai būtu iespējams, ka gluži normāla sieviete, kas savā dzīvē pazinusi tikai vienu īstu mīlu, kas nekad nav tiekusies pēc neveselīgām izpriecām, nekad nav bijusi jūtelības saindēta, nav apmeklējusi tādas vietas, kur meklē sevišķas izjūtas, vārdu sakot, vai būtu iespējams, ka prātīga sieviete — ņemsim šo parasti lietoto vārdu!— piepeši kļūtu par upuri kaislei, kas viņu sagrābj kā knaiblēs un neatvairami iesūcas viņas miesā?

—  Bet, kundze, jūs, liekas, saskatāt šajā novirzienā no parastā ceļa ko nenormālu, lai gan tas ir pilnīgi dabīgs.

Jūs taču neesat piecdesmit gadus veca apmātā, kuru piepeši pārņēmušas smieklīgas tieksmes. Jums ir tikai trīsdesmit četri gadi. . . Jūs esat pašos ziedu gados. Jums vēl lemts mīlēt. Viens pats vīrietis var piepildīt visu sievietes dzīvi tikai romānos. Vai ne, Frederik?

—  Jā, tas tā ir. Šolaiku romānu sievietes aprij vīriešus ā la fourchette. . . Dzīvot ir — katru dienu mazliet mirt. . . katru reizi cita apkampienos . . .

Anelka iesmējās un nepiekrita:

—  Jūs, draudziņ, esat ciniķis. Par laimi, jūs tikai žonglējat ar pretrunām, tāpat kā cirkus mākslinieks — ar šķīvjiem.

Tad, pagriezusies pret Sombergu, viņa noteica:

—  Tātad, doktor, jūs apgalvojat, ka manā gadījumā nav nekā nenormāla. Bet vai tad ir tik dabīgi iekārot vīrieti, kura mīļākā neesi? Līdz šim man likās, ka esam šādas tieksmes apmāti tikai tad, kad jau esam izbaudījuši viņa apkampienos neaizmirstamu tīksmi. Bet vai varētu pieļaut to, ka sievieti pārņem līdzīga tieksme, ja viņa šo vīrieti redzējusi tikai divas reizes: pirmo — pavisam īsu brīdi, bet otro — vienu stundu?

—  Kādēļ gan ne, kundze? Mūsu senču «iemīlēšanās no pirmā acu uzmetiena» nebūt nav no zila gaisa grābta pasaciņa. Var piepeši izjust fizisku radniecību. Miesīgas simpātijas. Tās nepazīst nekādu likumu. Pat būtu neiespējami savākt vienkopus visus tos veidus, kādos tās izpaužas. Cilvēks, par kuru jūs man tikko stāstījāt, pats nemaz to nenojaušot, iedarbojies uz jūsu snaudošajām jūtām. Bet daudzās sievietēs snauž Brunhilde. Par Votānu var kļūt tiklab neuzmanīgs vīrs, kā arī pārāk aizņemts mīļākais. Ja tikai tur neiejaucas sabiedrības liekulība vai pārlieka pieķeršanās reliģioziem baušļiem. Valkīra snauž. Parādās Zigfrīds. Tas var būt tiklab profesionāls dejotājs, slavens aktieris, kā nejauši satikts svešinieks vai galda biedrs. Skatieni saduras. To raidītie viļņi krustojas. Liktenis lēmis, lai viņu ritums sakristu. Brunhilde uzmostas. Un pasaule kļūst bagātāka par vienu nelaimīgo, kas agri vai vēlu pakritīs, kas priecīgi trauc sākumā pa puķēm nosētu,

<' bet vēlāk pa akmeņiem kaisītu ceļu, kas izdzers rūgto kausu līdz pat dibenam un padarīs vēl lielāku neapmierināto un cerībās pievilto rindu.

—  Nevaru teikt, ka jūsu vārdi uzmundrinātu.

—  Bet, mīļā kundze, jūs pati vēl labāk zināt šo bēdu stāstu, kas tikpat vecs kā cilvēce. Vai ne, Frederik? Jūsu

daiļā draudzene tikai liek man uzsvērt patiesības, kas jau Vecās Derības idiliskajos laikos izdvesa trūdu smaku.

Anelka nepacietīgi sakustējās.

—  Bet, mīļo doktor, es jau arī griežos pie jums pēc padoma tieši — lai izvairītos no šīs klizmas.

—  Tādā gadījumā katrs ārsts jums pateiks vienu un to pašu. Ir tikai divas iespējas: vai nu tieciet vaļā no tā, kas jūs apmājis, piespiežot sevi domāt par ko citu, dodieties, piemēram, ceļojumā, vai arī izdziedējiet vienu ļaunumu ar otru, t. i.,— neitralizējiet savu tieksmi, atdodoties kādam citam. Zīle rokā bieži vien var izgaisināt vēlēšanos pēc medņa kokā.

—  Nē . . . Esmu ceļojusi. Bet es nespēju aizmirst. Kas attiecas uz padomu krist ap kaklu kādam citam vīrietim, par to nemaz nevar būt runa. . . Nē. . . Jūs man tikko pateicāt to, ko man būtu ieteicis jebkurš parasts ārsts. Bet man nevajag padoma, ko man varētu sniegt kaut kurais. Es gribētu dzirdēt doktora Somberga padomu.

—  Tādā gadījumā, kundze, runāšu ar jums pilnīgi atklāti. Lai gan ar to riskēju jūsu acīs zaudēt savu prestižu, es jums pastāstīšu gadījumu ar sevi. Jūs ierodaties pie manis tieši tai brīdī, kad es pārdzīvoju visbriesmīgāko krīzi. Reizē morālu un zinātnisku krīzi. Jūs zināt manus dziedēšanas paņēmienus. Sievietei ir vārīga vieta — sirds. Jānorūda smadzenes un jāstiprina prāts, lai tas varētu novērtēt sirds novirzīšanos no īstā ceļa. Es mēģināju pielietot šo paņēmienu pie daudzām. Dažos gadījumos man bija panākumi. Dažos — es cietu neveiksmi. Nesen es to izmantoju kādai ļoti tuvai sievietei. . . Bez panākumiem! Tiesa, trīs gadu laikā esmu šai pilī dažas izdziedējis; tām izdevās psihiski norūdīties pret miesas kārdinājumiem. Viņas tagad izklīdušas kur nu katra, bet laiku pa laikam es saņemu no viņām vēstules. Trīs ir pilnīgi imunizētas un jau iepriekš samaksā vīriešiem ar to pašu ļaunumu, kādu viņi gribējuši tām atnest līdz ar savu mīlu. Citas atrodas uz slidena ceļa. Esmu par tām visai nobažījies. īsi sakot, sāku šaubīties par savu paņēmienu. Negribu būt nekāds šarlatāns. Ceru, ka būsiet man pateicīga, ka nemēģināju jums iegalvot to, par ko pats šaubos. Es zinu savu zināšanu robežas un negribu stūrgalvīgi noliegt kļūdas.

—  Doktor, tas jums dara godu. Bet jūsu šaubas pat nesatricina manu paļāvību uz jums.

—  Paldies, kundze . . . Taisnību sakot, patlaban atrodos zinātniskos krustceļos. Man radušies jauni uzskati. Jūs mani pārsteidzāt pašā to radīšanas darbā . . . Apskatīsim jūsu atgadījumu mazliet tuvāk. Noteiksim skaidrāk šo jūtu problēmu. Jūs mīlat kādu vīrieti vai, pareizāk, jūs nevaldāmi vēlaties, lai viņš jūs iegūtu. Pirmkārt, vai tad nemaz nebūtu iespējams fiziski ar viņu savienoties?

—  Pilnīgi izslēgts. Ja es kļūšu par šā cilvēka mīļāko, es vairs nebūšu spējīga pretoties. Tas ir spēcīgs pretinieks. Viņš tūlīt uztvers manu vājumu. Vienīgi Dievs to zina, uz kādām neķītrībām var būt spējīga sieviete, ja vīrietis to dara laimīgu savos apkampienos. Nesen man atstāstīja viņa vārdus attiecībā uz mani. Viņš teica: «Ja tikai man izdotos sagraut Marnovsku, gan tad es aprītu arī viņas uzņēmumu. Es iegūtu balsu vairākumu un pēc pāris gadiem jau būtu mangāna karalis.» Jūs sapratīsiet manas bažas! Man bail, ka viņam kāds jau nav pateicis, ar ko viņam bija darīšana tajā vakarā pie princeses Valdorfas.

—  Jūsu iebildums man liekas pilnīgi pareizs. Acīmredzot par sakariem vai precēšanos starp jums nevar būt pat runas.

—  Ak, doktor!

—  Dažas sievietes dziedē mīlu ar mīlu, tāpat kā sāpes dažkārt mēdz remdināt ar sāpēm. Jūs nebūtu pirmā, kas izlietotu viltību, lai piepildītu to, kas citādi nav piepildāms. Teikšu, ka šis vienkāršais līdzeklis arī tiešām palīdz. Man zināmi divi tādi gadījumi ar labu iznākumu. Iemiesotie sapņi zaudēja savu pievilcību. Iedomai bija apgriezti spārni. Abas sievietes bija glābtas.

—  Bet ja nu es vilšanās vietā tādā kārtā tikai vēl vairāk sāktu tiekties pēc viņa?

—  Ņemot vērā to, ko jau zinu par jūsu raksturu, un to, ko vēl tikai nojaušu, tamlīdzīgs iznākums man liekas pilnīgi neiespējams. Atļaujiet jums paglaimot, kundze. Jums ir daiļa dvēsele. Jūsu pagātne un jūsu tagadne, jūsu darba nopietnība un savas atbildības apziņa vien jau ir pietiekošs norādījums, ka jūs pati sevī atradīsiet spēkus, lai savaldītos. Jūs esat savu jūtu kaprīzes upuris. Tas, ka šī kaprīze ieilgst un jūs nomoka, vēl nenozīmē, ka to nevarētu izbeigt jau pašā pirmā mēģinājumā.

—  Es nekad neielaistos šādā komēdijā.

—  Kādēļ komēdijā? Jūs neesat loģiska, kundze. Jūs mīlat kādu vīrieti un nevarat tam atklāti piederēt tādēļ, ka to nepieļauj zināmi sociāla un morāla rakstura iemesli.

Bet kur gan ir tāds nerakstīts likums, aizspriedums, kas jums liegtu piepildīt savu kaislo vēlēšanos, pilnīgi nevienam — pat viņam — nezinot. Es gandrīz vai gribētu piebilst: un bez jūsu pašu ziņas? Jūsu normālais «es», kā jūs to teicāt,— prātīgas sievietes «es» nav tas pats gadījuma «es», kas jums iedvesis jūsu tieksmi. Pēdējais ir tikai jūsu smadzeņu parazīts, kas sadalījis jūsu psiholoģisko patību divās pilnīgi pretējās daļās. Tādēļ arī, ja Marnovska kundze, Galīcijas raktuvju sabiedrības priekšsēdētāja, apgalvo, ka viņa nekad nepiederēs X kungam, Dienvidamerikas raktuvju apvienības priekšsēdētājam, viņa nebūt nemelo un dara pareizi. Bet Marnovska kundzē ir vēl kāda cita patība. Tā atrodas pilnīgā parazīta varā. Tā ir gatava padoties kārdinājumam. Domāju, ka pietiks ar vienu mēģinājumu, lai visu atkal savestu kārtībā, t. i., lai nonāvētu parazītisko apmātību un atdotu mieru jūsu īstajam «es». Lūk, ko jums var pateikt neirologs. Bet jūs, Frederik, varbūt vēl piebildīsiet kādu vārdiņu kā psihologs?

— Es vērsīšu jūsu uzmanību tikai uz vienu: uz manas draudzenes bailēm krist par gūstekni pirmajai un pēdējai satikšanās reizei. Viņai bail, ka šī nejaušā sastapšanās neizvēršas bīstamā kaislē. Ja runa būtu par īstu mīlu, kurā ņem dalību arī prāts un sirds, es būtu pilnīgi vienisprātis ar viņu. Bet Marnovska kundze mums noteikti apgalvoja, ka X kungu nemīl un nekad arī nevarētu to mīlēt. Tātad te ir jūtu anomālija un nekas vairāk. Tādā gadījumā es viņai minēšu vairākus pārliecinošus piemērus, gan vīriešus, gan sievietes. Vienu no maniem draugiem piepeši pārņēma neprātīga vēlēšanās iegūt kādu sievieti. Pēc ilgāka laika un neatlaidīgām pūlēm beidzot viņam tas arī izdevās, bet jau nākamajā dienā viņš man teica: «Te nu bija… Es sagaidīju pavisam ko citu. Esmu vīlies.» Kāda cita mana draudzene pilnīgi izārstējās no kaisles, ko tai bija iedvesis pazīstams aktieris, kad bija pārgājusi ar viņu Rubikonu. Jūsu gadījumā, dārgā Anelka, jūs var glābt jūsu apmātības vīrišķais raksturs. Ar to es domāju, ka jūs vēlaties iegūt šo vīrieti tāpat, kā vīrietis nejauši ceļā sastaptu sievieti. Tas ir tikai tāds uzliesmojums, rupjas juteklības izverdums, kas jums liek vēlēties sevi piedāvāt jūsu ienaidniekam, bet ne jūsu normālā sievišķība, kas ir tik izsmalcināta, augstprātīga, lepna.

—  Kā gan jūs varat tā runāt! Jūs taču redzējāt, kāda es biju tonakt «Venēcijā»! . . . Jūs vēl nezināt, doktor, ka mans draugs toreiz mani izglāba pašā pēdējā bridi. . . Kauns atzīties, bet ārsta kabinetā nedrīkst spēlēt komēdiju. Ja Fredijs nebūtu ieradies, lai mani izrautu no apburtā loka, vai ja Iram būtu bijis pietiekoši bezkaunības man pateikt: «Grāfien, es tūlīt pat jūs aizvedīšu uz savu dzīvokli, kur mēs beigsim šo nakti. . .» Atzīstos, ka būtu viņam sekojusi aizvērtām acīm. . . Visa mana skaistā apņemšanās, neaptraipītā pagātne, principi. . . viss izgaistu kā ziepju burbuļi… Es kristu un — esmu pilnīgi pārliecināta — nākamajā dienā būtu padarījusi sev galu.

Doktors Sombergs klusēdams paskatījās Anelkā un vienkārši noteica:

—  Kādēļ mirt?

—  Mīļais draugs, nesen es uzdevu savai draudzenei gluži to pašu jautājumu. Kādēļ mirt?

Ar pašnāvību var beigt dzīvi tad, ja cilvēkā iemeties nedziedināmais vēzis. Bet nav taču sev jādara gals, lai tiktu vaļā no pilnīgi izārstējamas kaites. Galu galā esmu pārliecināts, ka Somberga arsenālā būs piemērotas zāles arī jūsu kaitei, Anelka . . . Nerunājiet par nāvi, kad tik viegli tikt izdziedētai.

Anelka uzmanīgi klausījās mūsu vārdos.

—  Tātad, kungi, jūs nevarat atrast neko citu? Tādā gadījumā, man jums jāsaka, lai gan tik ļoti vēlos izārstēties, es nekad to nespēšu. Mans lepnums saceļas pret tik vulgāru paņēmienu. Esmu morāli slima, bet nekad nepirkšu savu izveseļošanos par tik zemisku cenu.

—  Bet, kundze . ..

—  Zinu jau. Jūs spriežat kā vīrietis, kam apmierināt miesīgo dziņu nozīmē to pašu, ko izpīpēt labu cigāru. Bet sieviete, kurai sveša izvirtība un kura nav pieradusi mainīt mīļākos kā kreklus, nekad nevar iziet uz ko tamlīdzīgu. Var būt, ka mana apmātība man liks tik zemu nokrist, bet mana normālā apziņa, jau to dzirdot vien, sašutusi tam pretojas. Dārgo doktor, jāatrod kāds cits līdzeklis.

Sombergs piecēlās un atvēra durvis uz savu laboratoriju. Pa tām ienāca viņa Siāmas kaķis Arimāns. Es izstiepu pret viņu roku. Viņš pienāca, uzmanīgi paberzēja galvu pret manu delnu un nostājās pretim Anelkai.

Viņa pagriezās pret Sombergu.

—  Kāds skaists kaķis … Tā vien liekas, ka, skatoties uz mani, viņam būtu kas prātā.

—  Viņš sajūt cilvēku psihisko potenciālu. Tas, ka viņš jums piegriež vērību, ir visai laba zīme. Tas norāda, ka jūs izstarojat zināmus starus. Kādus? To mēs redzēsim.

Koridorā atskanēja gonga sitiens, kas sauca vakariņās. Sombergs mūs lūdza pāriet nelielā ēdamistabā. Uz viņa kabineta sliekšņa Anelka griezās pie viņa:

—  Doktor, apsoliet, ka mani neatstāsiet.

Sombergs atteica:

—  Man tas nekad nav pat prātā ienācis.

—  Pateicos.

Vakariņu laiks pagāja visai jautri. Sombergs, ja vien to gribēja, prata būt saistošs sarunu biedrs. Nelielā Marijas Terēzes stilā mēbelētā un klusās dabas gleznām izdaiļotajā istabā tai vakarā valdīja īsti mājīga jautrība.

Jaunās pacientes ierašanās it kā iedvesmoja doktoru. Vai tā bija devusi jaunu virzienu viņa domām? Ietekmējusi jaunu dziedināšanas paņēmienu? Lai būtu kā būdams, es ļoti labi pazinu Orlikas pils īpašnieka lielās izgudrošanas spējas un biju pilnīgi pārliecināts, ka viņš turēs savu solījumu palīdzēt Anelkai. Arī ja viņam neizdosies to izdziedēt, tad, lai to glābtu, viņš liks lietā visas savas zināšanas.

Pie deserta mājastēvs atkal atgriezās pie savas problēmas:

—  Apskatīsimies, kundze, ko lai ar jums tagad iesākam. Vispirms — kādi ir jūsu tālākie nodomi? Ceļot? Kazino un spēļu ellītes?

—  Nekā tamlīdzīga. Man riebjas rādīt kailumu jūrmalā. Arī augstākās sabiedrības tenkošana nav man pa prātam . . . Flirts, laulības, šķiršanās — tas viss ir tikai mūžīgi virpuļojošs rats.

—  Cilvēkus var salīdzināt ar elektrību, Anelka. Flirts — tā ir dzirkstele. Laulības — skaitītājs, bet šķiršanās — īssavienojums.

—  Vārdu sakot, es nevis ņemšu saules peldes, bet došos uz savu lauku īpašumu Luvesjennā un tur nodzīvošu līdz pat septembra beigām. Ja tikai, doktor, man nebūtu nepieciešams palikt šeit. ..

—  Es patlaban gribēju jums teikt, ka man labāk patiktos aizbraukt pie jums, nekā jūs iesprostot šajā vientuļajā pilī.

—  Es jūs ļoti lūdzu. Atbrauciet. Jo ātrāk, jo labāk. Jūs tur satiksiet arī mūsu draugu Frederiku, tā ka mums būs patīkama sabiedrība.

—  Vai jūs varēsiet man ierādīt kādu istabu, kurai blakus varētu ierīkot laboratoriju? Telpām jāatrodas vienā līmenī ar jūsējām.

—  Vienā līmenī?

—  Ar to es gribēju teikt, ja jūs dzīvojat pirmajā stāvā, arī tām jābūt pirmajā stāvā. Vai saprotat?

—  Ļoti labi. Vai, pareizāk, es saprotu, neko nesaprazdama. Es dzīvoju parterā, kas iziet uz pils terasi. Nav nekā vieglāka kā arī jūs ierīkot parterā. Vēlāk jūs taču man paskaidrosiet šā topogrāfiskā sīkuma iemeslus?

—  Jā. Vēlāk jūs to dabūsiet zināt. . . Vēl viens jautājums. Jūsu pilī, saprotams, ir elektriskais apgaismojums?

—  Jā. Mums pat ir katram gadījumam pašiem savs strāvas ražotājs. To pārzina šoferis.

—  Ļoti labi. Es viņu iztaujāšu par dažiem tehniskiem sīkumiem, kas jūs neinteresē.

—  Tātad, doktor, jūs tiešām esat nodomājis man ziedot dažas dienas? Es zinu, cik jums dārgs jūsu laiks, un jau iepriekš pateicos par to, ko darīsiet manā labā.

—  Es palikšu pie jums dažas dienas vai dažas nedēļas, tik ilgi, cik to vajadzēs.

Pēc vakariņām mēs vēl apskatījām Somberga bibliotēku un tad devāmies uz mums ierādītajām istabām. Nonākusi pie savējās durvīm, Anelka man bažīgi uzprasīja:

—  Kā jūs domājat, vai viņš varēs ko darīt?

—  Ļoti iespējams. Pretējā gadījumā viņš būtu ļoti laipni atteicies vēlreiz ar jums satikties. Tas, ka viņš brauks jūs dziedināt uz Luvesjennu, norāda, ka viņam prātā jauns ārstēšanas paņēmiens.

—  Sakiet atklāti, Fredij, vai mana kaite maz pieder pie dziedējamām kaitēm?

—  Kādēļ gan ne? Es pat teikšu, ka to darīt ir īsts pienākums.

—  Pienākums?

—  Ja visas tās sievietes, kas, nepretodamās savām tieksmēm, domātu vairāk par draudošajām briesmām un censtos apslāpēt šo miesas aicinājumu, pasaulē būtu daudz mazāk nelaimīgu cilvēku, bojā gājušu sievu un izmisumā nonākušu mīļāko.

—  Tātad gribas spējas ir īsta inde, ko glabājam sevī?

—       Tā tas ir … Ja ne inde, tad elles mašīna, kas katru bridi var izsprāgt rokās.

—       Ak, ja būtu iespējams sev noteikt: «Mīli šo, nevis to, jo, mīlot pēdējo, tev draud briesmas.»

—       Tad būtu pārāk viegli dzīvot, Anelka. Vai esat novērojusi, ka no desmit gadījumiem sešus X tīko iegūt Y, kuru vairāk interesē Z . . . Mīlas nolīdzinājums būtu par vienkāršu, ja X plus Y katrreiz līdzinātos pilnīgai laimei. Un bez tam īsta laime galu galā nav piepildījumā, bet pašā tīkošanā.

—       Kas attiecas uz mani, tad manam postam pamatā ir tieši šī tīkošana.

—       Tāpēc arī tās vietā jāietilpina kas cits, jauns. . . Klausieties, Anelka. . . Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Sombergam jau padomā jauns ārstēšanas līdzeklis.

—       Tad laikam gan viņa parastais paņēmiens viņu neapmierina?

—  Tā tas ir . . . gluži jauns.

—  Jūs to zināt?

—  Man par to nav ne mazākās jēgas.

—  Bet jūs man ieteicat to izmēģināt?

—       Jā. Es tikai principa dēļ jūs brīdināju. Jums pašai jāizlemj.

—  Ar ko gan es riskēju?

—  Patiesībā ne ar ko sevišķu.

—       Gluži manas domas. Es viņu pieņemšu savā pilī. . . saprotams, tikai kopā ar jums, ja tikai jums jau neesmu apnikusi.

—  Anelka! . . .

—       Starp citu, pie manis jūs varēsiet justies kā mājās un, ja jums iegribēsies nodarboties ar rakstniecību, jums tiks ierādīts lielisks kabinets ar logu uz parku.

—       Anelka, jūs esat visjaukākā sieviete, kāda jebkad dzimusi starp Vislu un Nemunu.

Es noskūpstīju Anelkai roku. Viņa iegāja savā istabā. Velvotās ejas pustumsā vēl arvien smaržoja pēc viņas. Es nostāvēju labu brīdi pie viņas durvīm, drausmīgas priekšnojautas pārņemts. Man piepeši likās, ka redzu viņu sāpēs pārvērstu seju, segā krampjaini ieķertiem pirkstiem. Tad parādība izzuda.

Es izberzēju acis. Paraustījis plecus, nodomāju, ka mani vienkārši būs ietekmējusi Orlikas pils smagā atmosfēra un mūsu neparastā saruna.

Es centos sevi pārliecināt, ka šai apburošajai,-dievietei nedraud ne mazākās briesmas. Ļaunākajā gadījumā viņas dīvainā tieksme nostiprināsies viņas zemapziņā. Ja Sombergam neizdosies izdziedināt viņu, viņai arvien paliks vēl viens līdzeklis, kā no šis tieksmes tikt vaļā. . . Gluži prozaiski pielietot homeopātisko izvirtību vai erotisko poti. Tādā kārtā sevi nomierinājis, devos uz savu istabu, kas atradās ejas pagriezienā.

Caur spraugu durvju apakšā spīdēja gaisma. Es iegāju istabā un tikko atturējos no pārsteiguma izsauciena. Pie kamīna, spilgti zaļa samta pārvilktā krēslā, sēdēja Sombergs. Kamīnā vēl kvēloja dziestoša liesmiņa. Orlikā pat jūnija vakari ir visai drēgni. Es iesaucos:

—  Tas ir ļoti jauki no jūsu puses, dārgais doktor, ka esat ienācis pie manis, lai pirms gulētiešanas vēl drusku papļāpātu!

Sombergs man ar zīmi norādīja aizvērt durvis. Biju visai izbrīnījies par viņa lielo nopietnību. Es nosēdos viņam iepretim un jautāju:

—  Kas ar jums noticis? Pie vakariņu galda jūs vēl bijāt tik jautrs?

—  Klusāk, Frederik! . . . Esmu iekšķīgi ļoti priecīgs, vai, pareizāk sakot, manu apziņu pārņēmis dīvains prieks. Man jāpateicas jums, ka esmu tagad laimīgākais cilvēks pasaulē . . . Vai sapratāt? Laimīgākais cilvēks pasaulē!

Es apjuku. Viņa tumšpelēkajās acīs gailēja savāds sasprindzināts mirdzums, kas man iedvesa bažas.

—  Kādēļ, Somberg? Kādēļ jūs esat tik laimīgs?

—  Tādēļ, ka jūs man atvedāt pacienti, pēc kuras es veltīgi izmeklējos veselus divus gadus.

IV

Es nepārspīlēšu, ja nosaukšu par sātanisku to prieku, kas paspīdēja Somberga acīs. Es jutu, ka viņš nepacietībā gaida, alkst pēc iespējas drīzāk ķerties pie Anelkas dziedināšanas. Tas mani tā pārsteidza, ka es iesaucos:

— Bet es jūs nesaprotu, dārgais draugs! .. . Visu laiku jūs likāties vilcinājāmies, vīlies savā slimniecē. Un tagad, kad mēs esam palikuši vieni, jūs vai trīsat lielā priekā. Kā tas nāk? Es vairs neko nesaprotu!

Sombergs neatbildēja uz manu jautājumu. Viņš sekoja savu iedomu gaitai.

—  Jā, tā ir tā sieviete, ko es meklēju. Tas ir tieši tas gadījums, ko man vajadzēja . . . Jūs pat nevarat iedomāties, Frederik, cik tas man ir svarīgi! Nu jau būs gads, kopš es strādāju . . .

—  Pie kā?

Viņš nemaz neievēroja manu jautājumu.

—  Kopš es strādāju. Tagad man jāizmēģina. Pašam nezinot, jūs man esat piegādājis ideālu izmēģināmo.

—  Klausieties, jūs taču nedomājat sākt graizīt šo nabaga sievieti?

Sombergs piecēlās kājās. Viņš lieliem soliem pārgāja pāri grīdsegai un izaicinoši pavērās manī.

—  Sagraizīt Marnovska kundzi! Jūs esat tīrais jokupēteris … Es ķeršos pie nažiem tikai tad, kad jūs sāksiet rakstīt ar medū iemērktu āža spalvu. Jūs labi zināt, ka es pārāk cienu sievietes, lai iespiestos viņu iekšienē kaut vai ar nazi. Bet būsim nopietni, dārgais . . . Gadījums ar jūsu draudzeni ir tieši tas, par ko es visu laiku sapņoju… Kādas, patiesībā, ir jūsu attiecības?

—  Tas ir profesionāls noslēpums, Somberg.

—  Mūsu starpā? . . . Blēņas! . . . Zīlnieki nekad nevarēja viens otru uzskatīt bez smiekliem.

—  Vienkārša draudzība.

—  Pēc visiem Maigā kodeksa likumiem, nostabilizējusies veca mīla?

—  Nē. Pati par sevi dzīvesspējīga draudzība.

—  Tam nu gan lāgā negribas ticēt! Draudzība starp vīrieti un sievieti nav nekas vairāk kā ledus gabaliņš, ko lūpas pamazām izkausē.

—  Ticiet, ka tas tā nav. Lai gan es Anelku pazīstu tikai kopš neilga laika, esmu viņai ļoti pieķēries, bet nekad arī necentīšos panākt ko vairāk.

—  Nu, nu! . . . Laba apņemšanās atgādina caurejas zāles. Grūti ieņemt, bet viegli iziet.

—  Nieki, draugs! . . . Anelka nav no tām sievietēm, kas man patik. Tā ka nebūtu nekāds sevišķs nopelns palikt tikai ar viņu draugos.

—  Labi. Es jums ticu. Starp citu, tā ir labāk. Ja jums jābūt klāt par liecinieku maniem izmēģinājumiem Luvesjennas pilī, tad labāk jūtos pilnīgi brīvs, nekā saistīts iespējama mīļākā radītos kavēkļos.

—  Dārgais Somberg! Es ne tikai nekad neesmu teicis šai polietei neko tādu, kas viņai varētu likt pārprast manas jūtas, bet esmu cieši apņēmies tāpat izturēties arī turpmāk. Turpretim es labprāt izpildu, kā viņa pati to jokodama teica, sargeņģeļa lomu, necerot ne uz ko vairāk kā uz tīru un atklātu draudzību.

—  Jūs cenšaties noturēties līdzsvarā uz novilktas stieples.

—  Var būt, ka te ir tieksme pēc neparastā, vēlēšanās pārdzīvot dēku, kas nevestu pa klasiskās mīlas — caur un cauri izmīdīto taku, tā sakot, neiespējamā dūmakā ietītu dēku. Starp citu, kādēļ gan neiespējamā dūmakā? Kādēļ gan arvien neatvairāmi jākļūst par tās sievietes mīļāko, kurai esi sniedzis kādu pakalpojumu? Izrausimies no parastā loka. . . Rādīsim laiku pa laikam arī ko daiļāku! . . .

—  Esmu vienisprātis, ka vīrieša attiecībās ar sievieti patlaban valda nomācošs cinisms. Es tev uzdāvinu pērļu kaklarotu, sniedz tu man savas lūpas! … Es tev pakalpoju, pakalpo arī tu man! … Tā vairs nav jūtu spēle. . . Tas ir īsts mežoņu apmaiņas tirgus, kur aunu apmaina pret mārciņu sāls . . . Tikai aprēķins, aprēķins, aprēķins! . . . Spilvenos saskaņo debetu ar kredītu.

—  Lai bieži vien nonāktu pie visai bēdīgas bilances . . . Bet tagad pienākusi mana kārta jūs uzvilkt uz zoba, Somberg . .. Nedomāju, ka jūs būtu metis savas acis uz Anelku un taisītos likt viņai samaksāt ar sevi par viņas izdziedēšanu?

—  Frederik, ja jūs man nebūtu tik vecs draugs, es nudien saskaistos. Es nekad sev neatļautos griezties pie savām slimniecēm kaut ar vismazāko divdomību. Tas arvien bijis un paliks manos principos.

—  To es ļoti labi zinu . .. Lai gan jūsu rokām cauri gājis, mazākais, ducis tādu skaistuļu, ka vairums vīriešu būtu padevušies kārdinājumam.

—  Redziet" nu . . . Alpu vadoņi staigā gar paša bezdibeņa malu un nereibst. Bet atgriezīsimies pie Marnovska kundzes. Esmu nolēmis ar vislielāko uzmanību izpētīt viņas gadījumu un likt lietā visu iespējamo, lai viņu izdziedētu.

—  Kā jūs to domājat panākt?

—  Dārgais Frederik, jūs esat pārāk ziņkārīgs. Man vēl nepieciešamas piecas nedēļas, lai pienācīgi sagatavotos. Augustā mēs satiksimies Luvesjennā.

—  Sakiet pilnīgi atklāti, Somberg, vai varat man apsolīt, ka viņu izdziedēsiet?

—  Domāju gan .. . Tas ir atkarīgs no . . .

—  No kā?

—  No trim cilvēkiem: viņas pašas, manis un trešā, kuru es jums nevaru nosaukt vārdā . . . Bet sakiet, Frederik, vai jūs nebūtu ar mieru jūsu draudzenes labā izdarīt man lielu pakalpojumu?

—  Un tas būtu?

—  Man vispirms jādabū dažas ziņas par to svarīgo kungu, kas ir visa šā posta cēlonis, par Dienvidamerikas mangāna karali.

—  To viegli izdarīt.

—  Tad man vēl vajadzētu šā vīreļa ģīmetni, bet ļoti labā izpildījumā.

—  Tas jau drusku grūtāk, lai gan nav neiespējami. Ko jūs gribat darīt ar viņa ģīmetni?

—  To jūs redzēsiet vēlāk, draugs . . . Jūs visu uzzināsiet, kad tas būs vajadzīgs. Vairāk man nejautājiet.

—  Lai notiek! Ko jūs vēl gribētu, Somberg?

—  Spiediet man roku pirms šķiršanās.

—  Jūs jau taisāties doties pie miera?

—  Es visu nakti palikšu nomodā. Kamēr jūs saldā miegā sapņosiet par savu romānu varonēm, es līdz pat rītam strādāšu laboratorijā. Es strādāšu ar jo lielāku aizrautību, zinādams, ka man pa rokai atrodas jūras cūciņa.

—  Vai tad arī jums, tāpat kā briesmīgajiem Pastēra institūta bakteriologiem, ir būrīšos saliktas jūras cūciņas?

—  Nē, man — manā pajumtē dus dižciltīga poļu dāma.

* * »

Mēs ar Anelku atkal sēdējām tumšpelēkajā automobilī, kas trauca cauri Čehijas mežiem. Mēs bijām nolēmuši atgriezties caur Bavāriju, Nirnbergu, Stutgarti, Strāsburgu un Parīzi. Mēs pabraucām garām baltzilam Bavārijas robežstabam un devāmies tālāk cauri idiliskam un kalnainam apgabalam, atstādami pa labi un pa kreisi gleznus ciematus ar gariem baznīcu torņiem, kas atgādināja milzīgus pelēkzaļa pelējuma pārklātus sīpolus. Strautiņu izvagoti kalnaini līdzenumi mainījās ar egļu mežiem un laukiem, kuros strādāja zemnieki izbalējušās samta cepurēs.

Anelka kādu laiku klusēja. Tad viņa piepeši satvēra manu roku un nočukstēja, it kā pati sev atzīdamās:

—       Esmu jūs piespiedusi izdarīt muļķību. Es ļoti labi zinu, cik smieklīgs galu galā viss šis atgadījums.

—  Anelka!

—       Jūs esat pārāk pieklājīgs, lai atzītos, bet varu derēt, ka, palikuši vienatnē ar Sombergu, jūs abi iesaucāties: «Sī poliete ar visām savām ceremonijām ir vairāk nekā smieklīga. Viņai sagribējis nezin kāda tur puiša. Žēlīgs Dievs! Vai tad tādēļ jau tūlīt jāsaceļ tāda brēka un jātraucē ārsts ar rakstnieku? Lai nokārto savas lietiņas un liek citus mierā.»

—  Ticiet, ka mēs neesam teikuši nekā tamlīdzīga.

—       Gribētos ticēt. Bet tādā gadījumā nepavisam nevaru saprast, kādēļ Sombergs sāka ticēt lietas nopietnībai. Viņa pirmais padoms bija pilnīgi pareizs. Ja sievietei, lai nomierinātu nervus, vajadzīgs vīrietis un ja viņu uz to spiež zināmi apstākļi, viņa sevi piedāvā, tā sakot, zem plīvura. . . Par nelaimi, man riebj šāda izeja. Tādām lietām esmu vēl par zaļu.

—       Tādēļ jau ai "ī Sombergs taisās izmantot citu paņēmienu.

—  Kādu?

—  Nezinu.

—  Viņš jums to nepaskaidroja?

—       Nē. Apmēram pēc kāda mēneša viņš būs jūsu viesis. Bet pēc pāris mēnešiem, ceru, jau būsiet izdziedēta.

Anelka labu brīdi skatījās garāmtraucošā ainavā, bet to neredzēja. Tad viņa piebilda:

—       Kā gan viņš to panāks? Vai esat kādreiz bijis sievietes apmāts?

—  Ak, visai mazā mērā.

—       Jūs nekad neesat jutis nepārvaramu vēlēšanos iegūt kādu tumšmati vai gaišmati?

—       Nē. Līdz šim man bijusi tikai viena vēlēšanās: neļauties ne tumšmatei, ne gaišmatei mani apvest ap stūri.

—       Nu, tad jūs pats nemaz to nenojaušat, cik jūs esat laimīgs. Es mīlēju savu vīru. Es dzīvoju pilnīgā mierā. Veselus desmit gadus man nebija neviena neveselīga kārdinājuma. Un te nu uz reizi — šī nelaime . . .

Pagriezusies pret mani, viņa raudulīgā balsī noteica:

—       Draudziņ, vai tikai viņš mani izdziedēs? Vai viņš spēs man izraut šo briesmīgo kaisli, kura dzen mani kaunā un kura, kā redzu, ar katru dienu kļūst lielāka?

Mani patiesi aizkustināja viņas skumjais skatiens, un es pēkšņi sajutu pret viņu lielu žēlumu. Es saņēmu viņas rokas savējās un centos viņu nomierināt:

—  Dārgā Anelka, jūsu bažām nav ne mazākā pamata. Lieta nemaz nav tik nopietna. Gadījums pat būtu pavisam banāls, ja jūs nebūtu apmājis jūsu niknākais biržas ienaidnieks. Nemaz nevar būt šaubu, ka Sombergs visu atkal nokārtos, jo, ticiet, viņam jau bijusi darīšana ar vēl ļaunākiem gadījumiem.

—  Jūs mani mazliet nomierinājāt.

—  Labāk pasmaidiet, skatoties šajā gleznajā Bavārijas dabā.

—  Draudziņ. . . jūs būsiet pie manis, kamēr mani dziedēs?

—  Ja tikai tas nebūs pārāk uzbāzīgi?

—  Tā nerunājiet. Jūsu klātbūtne, gluži pretēji, man liks visu vieglāk pārciest.

—  Tad es būšu.

—  Kamēr Sombergs nodarbosies ar mani, jūs varēsiet rakstīt savu jaunāko romānu. Apsoliet man, ja atradīsiet jūsu nākamās varones par nožēlošanas cienīgām, ka skatīsieties caur pirkstiem uz viņu vājībām. Veselus desmit gadus nepatiesi metu akmeni uz tām sievietēm, kas padodas miesas kārdinājumam. Es bieži vien pārāk stingri tiesāju kritušās. Biju lepna uz sevi, ka esmu pārāka par citām … Te nu bija mans pārākums! . .. Bērnišķa lielība! . . . Tagad es visu daudz labāk saprotu. Ciešanas ir īsta skola. Tās mums māca sniegt grimstošajiem palīdzīgu roku, nevis tos aprakt zem mūsu nožēlojamās lepnības sloga.

—  Jūsu padomi man dara prieku, Anelka, bet šis sprediķis nāk drusku par vēlu. Esmu jau atgriezts. Citus bez žēlastības notiesāt nebūt nav vēl tikums.

—  Teika par paradīzes čūsku savā būtībā ir necilvēcīga. Vai jūs tā nedomājat?

—  Pilnīgi pareizi. Dievs izdzina Ādamu un Ievu.

—  Bet čūsku katram gadījumam atstāja dārzā.

V

Anelka mani izsēdināja pie manas mājas un aizbrauca uz kādu lielāku viesnīcu, kur bija likusi paturēt telpas pati sev un savai uzticamajai draudzenei Devijēra kundzei.

Pēc divu mēnešu prombūtnes mājās atradu sev priekšā kādus desmit kilogramus vēstuļu, puskvintāla laikrakstu, steidzošas atklātnes un vēl steidzošākas telegrammas, rēķinus un mana sulaiņa sūtījumu, kurš bija izmantojis manu prombūtni un aizbraucis uz Buloņu, lai tur iepazītos ar savu ārlaulības dēlu, kas bija piedzimis pēc mana sulaiņa īsas kopdzīves ar kādu šuvēju.

Es nesteidzoties sāku pārskatīt šo papīru gubu.

Es redzēju, ka esmu nokavējis par veselām sešām nedēļām svinīgas vakariņas pie grāfienes de Gepenas, ka mans draugs Pjērs Bubārs jau divus mēnešus kopš salaulājies ar apburošu gaišmati, kuras ģīmetne «tiek šeit klātpielikta», ka vēl arvien esmu parādā savam drēbniekam simts piecdesmit luidoru, ka mis Amita Sendersona mani gaidījusi 7. jūnijā no pulksten 6 līdz 8 vakarā Luksemburgas dārzā, ka kāds mazāks vīrelis «Sarkanajā Flamingo» mani izlamājis «no panckām laukā», bet tas nu man nemaz nelaupīs miegu, ka Marnjē-Ditāli izšķīrušies sakarā ar pieķertu tikumības pārkāpumu vientuļā muzeja zālē. . .

Piepeši ieskanējās tālruņa zvans.

«Jau?» es nodomāju, tverot pēc klausules. «Drēbnieks nevar nociesties!»

—  Hallo . . . Frederiks Lambrēna kungs?

—  Tieši tā . . .

—  Seit runā Devijēra kundze … Es jums zvanu Anelkas uzdevumā . . .

—  Vai notikusi kāda nelaime?

—  Nē . . . bet kaut kas interesants. Vai jūs nevarētu pienākt pirms vakariņām vai arī, ja jums nav nekas labāks padomā, tās paēst kopā ar mums?

—  Labs ir . . . Es būšu pie jums ap astoņiem. Patiešām nekā nopietna?

—  Jā un nē . . . Beidzot… Es negribu runāt par to tālrunī. Mēs jūs gaidām.

Biju mazliet pārsteigts. Anelka mani nebūtu traucējusi tūlīt pēc pārbraukšanas, ja viņai nebūtu pietiekoši svarīgs iemesls. Viņa pat apsolīja man pāris dienu nedot par sevi ne ziņas, lai es varētu nokārtot savas lietas.

Pulksten astoņos es devos uz viesnīcu un pieklauvēju pie 121. numura durvīm . . .

Man atvēra Devijēra kundze. Tā sajūsmināta paspieda man roku. Es biju iekarojis šīs melnā tērptās sievietes labvēlību, viņa sekoja Anelkai kā ēna, kā mēness seko zemei.

Pirmais, kas man uzkrita, pārkāpjot pār slieksni, bija neparasts daudzums puķu. Salons drīzāk atgādināja primadonnas ložu pirmizrādes laikā.

Un — dīvaina lieta!— visas šīs puķes, kas bija novietotas gan atsevišķos pušķos, gan groziņos, bija baltās orhidejas.

» * •

Devijēra kundze pamanīja manu izbrīnu.

—  Ko jūs par to teiksiet?

—       Nu jā . . . bet. .. Galīcijas raktuvēm droši vien iet ļoti labi. . .

Atvērās blakus durvis un ienāca Anelka sārtā mājastērpā.

—  Jau klāt, Fredij! . . . Paldies!

—  Draudziņ, te jau jums nav salons, bet īsta siltumnīca!

Viņa uzmeta man dīvainu skatienu, it kā viņai nebūtu

pa prātam, ka es to uzņemu no jocīgās puses. Viņa ar nepacietīgu mājienu norādīja uz kartīti, kas bija piesprausta pie pirmā groziņa lentes. Es noliecos un izlasīju:

«Lorenss O'Braiens».

—  Apskatiet citas . . .

Es pārliecinājos, ka visi desmit puķu sūtījumi bija nākuši no viena un tā paša.

Anelka man paskaidroja:

—       Es pārbraucu mājās īsi pēc pusdienas . . . Stundu vēlāk man pienesa šo balto orhideju vairumu . .. Sākumā es nodomāju, ka notikusi vienkārša pārskatīšanās.

—       O'Braiena kungs, kā redzams, lieliski pārzina jūsu gaitas!

—  Tas vēl nav viss . . .

Anelka pagriezās pret Devijēra kundzi un teica:

—       Dārgā . . . Parādi Fredijam puķēm klātpielikto vēstuli …

—  Jā, cienīts kungs! Tur bija ari vēstule,— uztraukta noteica melnā tērptā sieviete.— Te tā ir . .. Izlasiet … i

Tā bija ar roku rakstīta un visai glītā franču valodā:

«Dārgā grāfien!

Kopš tā vakara, kuru pavadījām pie princeses Valdorfas, nevaru sev nekādi piedot, ka toreiz neizrādīju vairāk ziņkārības. Kā jau tas parasts, mūs iepazīstinot, princese Valdorfa visai neskaidri nosauca Jūsu vārdu. Līdz pat tam brīdim, kad Jūs pazudāt no «Venēcijas», biju pārliecināts, ka atrodos kādas apburošas skaistules sabiedrībā, kurai ir poliski skanošs uzvārds, un pieļāvu kļūdu, to nenoskaidrodams. Kad Jūs aizbraucāt, Mandevila kungs ar kundzi un Meldēza kungs zobodamies man jautāja:

«Nu, kā jums patīk grāfiene Marnovska?»

Es viņiem liku atkārtot Jūsu vārdu. Tad es pārsteigts jautāju:

«Vai tā nav poļu raktuvju īpašnieka Marnovska atraitne?»

«Nu jā . . . Tā pati!»

Jūs varat iedomāties manu apjukumu.

Pašam nezinot, es biju runājis ar mangāna karalieni! Un man tas nebija ienācis ne prātā . . . Kāda nepiedodama īsredzība!. .. Mēs būtu varējuši viens otram pastāstīt daudz ko visai noderīgu! Es taču zinu, kāda galvenā loma Jums pieder jūsu spēcīgajā sabiedrībā. Mūsu armijas, t. i., mūsu akcijas bieži vien sastopas cīņā Eiropas biržās . . . Mēs esam savā starpā izkarojuši ne vienu vien cīņu. Uz mūsu sirdsapziņas guļ neskaitāmi upuri, kas krituši šajā pozīciju karā … Jo ļaunāk spekulantiem!

Dārgā grāfien, kad mēs atkal redzēsimies, lai turpinātu «Venēcijā» iesākto patīkamo sarunu? Pagaidām atļaujiet man ar šiem ziediem apsveikt Jūsu atgriešanos un augstcienībā noskūpstīt Jūsu roku.

Lorenss O'Braiens.»

Anelka ziņkārīgi paskatījās man acīs. . . Viņa gaidīja manu slēdzienu. Es papurināju galvu. Viņa man uzprasīja:

—  Nu . . . Ko jūs par to domājat?

—  Ļoti eleganti, bet smaržo pēc izsmiekla . . . Viņš ļoti pieklājīgā veidā jūs uzvelk uz zoba . . . Galu galā viņš kaitējas ar jums kā kaķis ar peli.

—  Ak! Vai tiešām jums tā liekas?

—  Lai gan riskēju jūs sarūgtināt, man vēlreiz jāatkārto … Kā kaķis ar peli.

Devijēra kundze vēl piebilda:

—  Pilnīgi pareizi. Sis cilvēks tevi savaldzinājis ar saviem vārdiem Nicas dansingā. . . Viņš nemaz nav tik stulbs, lai viņam neuzkristu tava dīvainā uzvešanās. . . Vīrieši, kas parasti tik truli, pat no tālienes saož, ka iepatikušies kādai sievietei. Vai ne, dārgo meistar?

—  Jums taisnība, kundze. Vīriešiem, kurus jūs tik cietsirdīgi dēvējat par truliem un kuri bieži vien tiešām pelna šo apzīmējumu, nemaz nav jāiet palīgā atvērt acis, tikko lieta grozās ap viņu tēviņa lepnuma apmierināšanu. Varat būt pārliecināta, Anelka, ka O'Braiens ļoti labi zina, kādas jūtas viņš jums iedvesis! . . . Tādēļ arī viņa vēstule no sākuma līdz pat beigām pilna diezgan augstprātīga izsmiekla.

Anelka apjukusi skatījās logā. Devijēra kundze pamāja ar acīm, lai uzsveru šo vārīgo vietu. Es paklausīju un vēlreiz pasvītroju savus vārdus, cerēdams aizskart Anelkas patmīlību. Sievietes lepnums ir tik ļoti jūtīgs!

—  Vēlreiz pārlasījis šo laipno vēstuli, apliecinu, ka jūsu skaistulis ļoti pieklājīgā kārtā par jums ņirgājas. Viņš jūs nosauc par mangāna karalieni. . . Kādēļ gan ne par ogļskābes ķeizarieni?

—  Jūs pārspīlējat, Fredij! . . . Viņa vēstule ir ļoti laipna. Kur gan jūs tajā redzat ņirgāšanos?

—  Cik ļoti gan jūs viņu mīlat!

Viņa nepacietīgi mani pārtrauca:

—  Nerunājiet tā! Jūs ļoti labi zināt, ka tā nav mīla, nevar būt mīla . . . Ak Dievs, kādēļ gan šim cilvēkam bija mani tagad jātraucē!

Viņa piezvanīja. Tad turpināja:

—  Kādēļ man bija viņš jāsatiek pie Valdorfiem! . . . Visu laiku es cīnījos viena pati ar sevi. . . Bet tagad iejaucas arī viņš un cenšas mani paralizēt. . . Fransuāz, tev vajadzēja mani atturēt no neprātīgā nodoma doties uz šiem dārza svētkiem.

—  Tad jau tevi būtu bijis jāieslēdz, dārgā!

Ienāca sulainis. Devijēra kundze jautāja:

—  Tu gribēji dzert? Tu zvanīji?

—  Jā . . . Pievāciet tūlīt visas šīs puķes, nosūtiet atpakaļ uz veikalu, no kura tās tika atvestas, un lieciet pateiķt, ka esmu aizbraukusi ceļojumā.

—  Klausos, kundze.

—  Un pasteidzieties… Es vairs negribu redzēt šīs neķītrās orhidejas.

Kad puķes bija iznestas, Anelka nosēdās man iepretim, it kā lepodamās ar savu apņemšanos:

—  Nezinu, vai šis kungs tiešām domājis mani izsmiet, bet es jums ko pavēstīšu, Fredij . . . Rīt no rīta mēs aizbraucam no viesnīcas, neatstājot adresi. . . Mēs dosimies uz Dovilu . . . Un jūs būtu tīrais eņģelis, ja mani neatstātu vienu.

—  Nabadzīte, kā gan lai jūs atstātu vienu tik svarīgā brīdī! . . .

—  Vai šīs klaušas nesāks jums kļūt par smagām? . . .

—  Nemaz nerunājot par mūsu draudzību, vai jūs domājat, ka es tagad varētu jūs atstāt vienu, risinot šo sarežģīto mezglu. Ar ziņkārību jau vien pietiktu, lai jums sekotu . . . Jūs patlaban atrodaties krustugunīs, Anelka, no vienas puses,— vīrietis, kas jūs apber puķēm, meklē ar jums satikties, un, no otras,— vīrietis, kas jūs grib izdziedēt, izraut jūsu kaisli un cīnīties ar pirmā postošo iespaidu! . . . Tas ir ārkārtīgā mērā saistošs brīdis!

—  Nezinu, vai tas ir interesanti vai nav, bet es steidzos pazust, lai izmuktu Lorensam O'Braienam. Un, lai sajauktu pēdas, es pateikšu viesnīcā, ka dodos uz Zenēvas ezeru … Ja viņš te prasīs pēc manis, tad dabūs zināt, ka esmu aizbraukusi uz Eviānu.

—  Lieliska doma! . . . Bet rīt, pulksten desmitos no rīta,

mēs aizlaidīsimies uz Normandiju.

* * «

Mēs tikko esam paguvuši iekārtoties. Jūra bēgumā atkāpusies tālāk no peldētājiem un dara pilnīgi pareizi, jo viņi uz to pāt nepamet acis. Mana istaba atrodas blakus Anelkai. Man liekas, ka esmu janičārs, kam jāgādā par ķeizarienes drošību! Vai, prozaiskāk izsakoties, sevišķu uzdevumu ierēdnis, ko drošības policija piekomandējusi inkognito ceļojošai Trešās internacionāles aģentu apdraudētai hercogienei . . .

Sai uzdevumā man palīdz lādzīgā Devijēra kundze. Tā ir maza tumšmate, ap četrdesmit gadiem, īsts pašuzupurēšanās iemiesojums. Tagad zinu jau par viņu šo to vairāk. Tā ir Varšavas augstskolas franču literatūras profesora atraitne, nodzīvojusi ilgu laiku Polijā un pasniegusi franču valodas stundas Anelkas krustmeitai. Anelkai

iepatikusies šī svešumā klīstošā francūziete ar viņas patieso sirdi un dzīvo prātu. Viņa bieži to ielūgusi pie sevis Galīcijā. Ar gadiem viņu draudzība vēl nostiprinājusies. Tās abas kļuvušas pilnīgi nešķiramas. Fransuāza Devijēra mīl Anelku kā māsu, un viņai nav vairs ne mazākā noslēpuma, ko nezinātu arī viņas draudzene.

Pulkstenis rāda pieci pēcpusdienā. Anelka mani ielūgusi pie sevis uz tasīti tējas. Es pieklauvēju pie viņas mazā salona durvīm.

—  Lūdzu!

Mani saņem Devijēra kundze ar apmierinātu smaidu.

—  Ak, Lambrēna kungs, nu beidzot varēsim justies mierīgi un man vairs nebūs jābažījas par savu draudzeni. . . Mēs lūkosim izklaidēt Anelku, lai viņa aizmirst notikušo un labāk varētu izpildīt doktora Somberga noteikumus, kad tas ieradīsies Luvesjennas pilī.

Ienāk Anelka. Viņa izskatās apburoša savā zilajā kleitiņā. Tiek pasniegta tēja. Orhidejas jau pilnīgi piemirstas.

—  Cik gabaliņu cukura, Fredij?

—  Trīs! . . . Cik dzīve ir jauka!

Pielieku pie lūpām savu tasīti. Pie durvīm pieklauvē. Ienāk istabasmeita:

—  Atvainojiet, kundze . . .

Viņa atkal iziet laukā. Ienāk sulainis ar orhideju groziņu. Iziet un ienes otru — vēl lielāku.

Es apstulbis noraugos puķēs, vēl visu laiku turēdams tasīti pie lūpām. Arī Anelka noskatās orhidejās, sastingusi ar liešanai paceltu tējkannu rokā. Devijēra kundze pieceļas kājās. Viņa paņem pie groziņiem piespraustās aploksnītes un pasniedz tās Anelkai, kas izstiepj pēc tām roku. Viņa atplēš aploksnītes … Tā ir! Mēs esam uzminējuši. . .

—  Saprotams,— nočukst Devijēra kundze.— Tās ir no viņa.

Anelka apjukusi paveras manī.

—  Kā viņš to zina?

—  Ak, nabaga draudziņ, ar zeltu var nopirkt pat visrūpīgāk slēptos noslēpumus.

—  Bet tas taču tīrais ārprāts! . . . Mēs tikko esaftV7 paspējušas atbraukt. 1If ><

Tēja atdziest manā tasītē. Jautrība vējā. Neviens ne vairs ēd, ne dzer. Anelka nenolaiž acis no orhidejām. Devijēra kundze liekas galīgi izmisusi. Es gribu pārtraukt nomācošo noskaņojumu.

—  Tas jau sāk palikt par muļķīgu joku!

Anelka, tikko dzirdami, nočukst:

—  Joks, kas vēsta nelaimi!

—  Nieki! Blēņas! . . . Saņemieties, draudziņ!

—  Jūs varat runāt, cik tik vēlaties,— tas neko nelīdz.

—       Ticiet man, ka nav ne mazākā iemesla krist izmisumā. Vīrietis, kas tā moka sievieti, riskē kļūt par nevēlamu.

Devijēra kundze man piebalso:

—       Lambrēna kungam taisnība… Jo šis O'Braiens vairāk uzbāzīsies, jo vairāk attālinās Anelku. Viņš bija bīstams tikai pa gabalu. Cenzdamies piekļūt tuvāk, viņš zaudē visu savu prestižu.

Anelka papurina galvu.

—       Tas viss būtu ļoti pareizi, ja runa nebūtu par O'Braienu. Šoreiz tas tā nav.

—       Ak!— iesaucās Devijēra kundze ar nicinoši saviebtu seju.— Ko tad jūs viņā atrodat tik sevišķu?

Es slepus pamāju Devijēra kundzei, lai tā nerunā. Cik nav to vīriešu, kas galu galā uzvarējuši tikai tādēļ, ka nopelti tie tikuši ietērpti mocekļu slavā?. . . Sieviete vilcinās. Tā vēl nav teikusi galīgo «jā». Viņas labās draudzenes vai nu aiz tukšas tenkošanas kāres, vai greizsirdības dzītas, mēģina sagraut viņas izmeklētā pamatus:

«Ak, dārgā, ar ko tad viņš jūs tā savaldzinājis? Es viņu uzskatu par tik parastu …»

«Nemaz nerunājot par to, ka nebūs pagājusi ne nedēļa, kad viņš jau jūs krāps ar kādu citu. . .»

«Visumā viņš ir drīzāk neglīts …»

«Ne mazākās pievilcības …»

«Jūsu vietā …»

«Un bez tam viņš par jums ņirgājas…»

Jau nākamajā dienā sieviete steidzas uz satikšanos ar dubļu apmētāto vīrieti. . . Labo draudzeņu nenovīdība panāk taisni pretējo.

Nabadziņš, cik neķītri un nepamatoti to nopeļ! . . . Viņš nemaz nav tāds muļķis. Viņš pat ir visai pievilcīgs. Un sieviete, kas vēl visu laiku nav varējusi izšķirties, krīt vīrieša apkampienos, kam pat prātā nenāk, ka par savu

laimi viņam jāpateicās citu ļaunumam.

* * ♦

Vakariņas nebija tik jautras, kā to cerēju. Anelka redzami centās mums apslēpt savu uztraukumu. Biju pārliecināts, ka viņa sevi piespieda smaidīt, lai mēs nepamanītu viņas bažas. Domās es viņu salīdzināju ar mazu bērnu, kas mēnešiem ilgi sapņojis un vēlējies iegūt kādu skaistu rotaļlietiņu un piepeši to ierauga savā priekšā. Viņš to redz, bet viņam jāapspiež vēlēšanās ar to pakaitēties, lai vecāku priekšā izliktos pilnīgi vienaldzīgs.

Pēc vakariņām mēs devāmies uz kazino, un, lai daudzmaz izklaidētu Anelku, es viņu ievedu bakaras zālē.

—       Sēdieties pie galda. Tas jūs uz pāris stundām izklaidēs.

Viņa paklausīgi apsēdās un sāka spēlēt. Es pats pastaigājos no galda pie galda un novēroju spēlētāju sejas. Kāda skaistule ar viltotu dārgakmeni kaklarotā centās savaldzināt skaistu večuku, kas jau astoto reizi no vietas neizņēma savu likmi. Resna angliete skaļā balsī pamācīja sulaini:

—       Hallo! . . . Garson! . .. Katru reizi, kad es atklāšu astotnieku vai devītnieku, atnesiet man saldētu krēmu . . . Vai sapratāt?

Kāds kungs ar lielu bārdu paskaidroja savam kaimiņam:

—       Jā, mans kungs . .. Pēc Bernulli lielāko skaitļu likuma. . .

—  Turēsim šo banku uz pusēm.

—       Nē, mans kungs. . . Kad devējam ir divas bildes un dūzis, tad viņam tikai divas šanses pret trīs, komats, septiņi simti septiņdesmit septiņi. . .

—  Klusāk!

—  Atvainojos, es šim kungam paskaidroju . . .

—  Ir jau labi.. .

—  Bet, cienīts kungs? . . .

—  Jā, mans kungs . . . Nu jau par vēlu . . .

Es atgriezos pie Anelkas.

Viņa patlaban izdalīja kārtis. Bankā bija pieci simti luidoru.

Es nosēdos viņai aiz muguras un klusām apjautājos:

—  Nu, mums veicas, ko?

—  Jā . . . Ārkārtīgi saistoša spēle.

Viņa laimēja un bija piemirsusi visu citu. Es biju ļoti apmierināts.

Anelka atsedza devītnieku. Krupjē paziņoja:

—  Tūkstots luidoru bankā.

Pie galda neviens neatsaucās.

Negaidot mums aiz muguras kāds noteica:

—  Banko!

; Es apsviedos apkārt. Arī Anelka paskatījās atpakaļ. . .

Tur stāvēja Lorenss O'Braiens ar cigareti zobos un veselu vīstokli tūkstošfranku biļešu rokā.

Anelka izdalīja kārtis un atsedza savējo. Divnieks. O'Braienam bija seši. Viņa bija paspēlējusi.

O'Braiens, laipni smaidot, atvainojās:

—  Man ļoti žēl, grāfien. . . Vai gribat revanšu?

—  Nē, paldies.

Viņa piecēlās. O'Braiens viņai noskūpstīja roku. Mēs salti sasveicinājāmies.

Anelka, cenzdamās palikt vienaldzīga, noteica:

—       Pateicos par lieliskajām orhidejām. Bet kā jūs dabūjāt zināt, ka esmu Dovilā?

—       Tādēļ, ka man patīk spēlēt slēpšanos. Starp citu, atļāvos ar ziediem apsveikt arī jūsu atgriešanos Parīzē.

—       Ko? Arī tur puķes? . . . Par daudz puķu, O'Braiena kungs . . . Par daudz puķu. Atcerieties Ofennbaha operetes varoni.

—       Ceru, ka nedusmosieties, ja pēc mūsu pārāk īsās sarunas Nicā gribēju jūs atkal satikt?

—       Tovakar mēs pateicām viens otram visu, kas bija sakāms . .. Dzīvojiet sveiks, cienītais kungs! Iesim, Fredij!

Es tikko paspēju atsveicināties no īra. Anelka mani raušus aizrāva sev līdzi.

Mēs atgriezāmies viesnīcā kājām. Tikko mēs bijām viņas salonā, viņa vārda pilnā nozīmē nosvieda savu manto uz grīdas, satvēra mani aiz pleciem un, uztraukumā trīsēdama, nošļupstēja:

—       Fredij! . . . Vai redzējāt? … Es saņēmu visus savus spēkus! . . . Jūs taču neteiksiet, ka biju ar viņu laipna? Ko?

—       Saprotams, ka ne, Anelka! Bet patlaban jūs, nabadzīte, pārdzīvojat šausmīgu reakciju.

—       Vai dzirdējāt, kādā balsī es viņam liku manīt, lai mani labāk vairs netraucē? . . .

—       Jā . .. Bet dvēseles dziļumos jūs par to esat izmisusi. Nabaga draudziņ, jūsu bruņas draud izšķīst.

—       Bet tas ir briesmīgi, Fredij! Esmu pazudusi sieviete . .. Tāda pati mātīte kā visas citas. Ieraugot skaisto vīrieti, viņu pārņem trīsas . . . Bet tā jau ir pagrimšana . . . Vai tad tiešām tur neko nevar darīt? . . . Tātad visas — pat vistiklākās, prātīgākās, apzinīgākās,— visas mēs neesam nekas vairāk kā miesas gabals, manekeni, kas visu aizmirst, tikko viņus sāk vadīt kaisle, gatavi katru brīdi paklupt? Kāds kauns! Man šausmas pašai par sevi… Es

jums zvēru, Fredij, ir brīži, kad es piesaucu sava vīra piemiņu, viņa uzņēmumu, ar ko lepojas visa mūsu valsts, savus zvērestus pie viņa nāves gultas, un simtiem reižu sev atkārtoju: «Cilvēks, pēc kura tu tīko, bija viņa niknākais ienaidnieks . . . Bez tava vīra gaišā prāta jūs abi būtu izputināti. . . Un tava miesa vēlas tieši šo vīrieti? Tu esi pēdējā sieviete! Ej un kļūsti par netikli ar pirmo vīrieti, kas tev gadīsies ceļā, ja gribi nomierināt savu miesu. Bet ne ar viņu! Nē! Nē! Nē! . . .»

Man bija sāpīgi noskatīties Anelkas izmisumā. Es gribēju viņu nomierināt, centos atrast maigus vārdus, kas remdētu viņas ciešanas. . . Kā slāpju mocīts svētceļnieks tuksnesī viņa gāja apkārt oāzei un negribēja tur ieiet. . . Viņai slāpa pēc ūdens. Bet tur tas bija saindēts . . . Daba viņai vilinoši čukstēja ausī: «Paklausi savai tieksmei. Seko savu jūtu aicinājumam.» Bet pienākums, ieaudzināta smalkjūtība, prāts, apvienojušies cīņā pret dabu, viņu atturēja: «Nē. Neej … Ja tu dzersi kaut malku no šīs oāzes ūdens, tu morāli aiziesi bojā…»

Viņa mani pieveda pie atvērtā loga. Nakts bija ļoti silta. Tālumā laistījās kazino ugunis. Safīrzaļā jūra lēnām vēla pret krastu savus gurdos viļņus. To klusās čalas atgādināja attālu zīda čaukstēšanu ļoti lēnā tango ritmā.

Anelka čukstēja:

—  Un šai pašā naktī simtiem pārīšu noklausās viļņu čalā un jūtas laimīgi. Mīl, tvīkst, atdodas. Fredij! Es apskaužu tās sievietes, kas smej par visu un paklausa tikai savām tieksmēm.

—  Nē, Anelka. Jūsu uztraukumā jūs runājat muļķības . . . Jūs taču nevarat apskaust šo niecīgo — četru sū laimi.

—  Labāk būt mīlētai jaunai modistei nekā miljonārei, kurai liegts pat skūpsts. Fredij, atstājiet mani vienu, ļaujiet man atgriezties kazino… Es viņu satikšu bakaras zālē. Es ar viņu parunāšu . . . Un mēs nokāpsim jūrmalā kā divi iemīlējušies . . .

—  Jūs laikam zaudējat prātu, Anelka!

—  Jo labāk, laidiet mani, es smejos par visu. Es gribu dzīvot tāpat kā visi citi. Jā, jā! Ļaujiet man iet. . . Tas ir pilnīgi lieki… Ja jūs man neļausiet, es izlēkšu caur logu . . .

Es viņu vēl nekad nebiju redzejis tamlīdzīga stāvokli. Ko darīt? Pasaukt Devijēra kundzi? Kā gan viņa varēs pievārēt šo mežonīgo vēlēšanos? Anelka sāka posties

ballei. Viņa drudžaini krāsoja pie spoguļa savas lūpas, pūderēja seju. Bet es stāvēju pie durvīm . . . Pilnīgi apjucis . . . Nezinādams, ko iesākt. . .

Te pie durvīm pieklauvēja. Es strauji apsviedos apkārt. Kas gan tas varēja būt, kas nāca tik vēlā stundā? Anelka pārsteigta bridi vilcinājās, iekams teica: «Lūdzu! …» Es atvēru durvis. Sulainis pasniedza uz paplātes telegrammu.

—  Grāfienes kundzei. ..

Anelka uzplēsa un ātri pārlasīja vēsti. Tad viņa piegāja pie tualetes galdiņa, atsēdās un vēlreiz pārlasīja telegrammu.

—   Fredij . . . Paskatieties . . .

Es lasīju:

«Gudmila grupa Ņujorkā tikko nopirkusi fabrikas Ļvovā un cenšas nosist cenas. Stop. Slepeno uzbrukumu vada O. B. Stop. Nepieciešama valdes apspriede, lai nodrošinātos, citādi draud sabrukums. Gaidām Jūsu atbildi. Sveiciens. Viveckis.»

—  Ko tas nozīmē, Anelka?

—  Viveckis ir mūsu pārvaldnieks. Gudmila grupai, pērkot Ļvovā fabrikas, nav bijis padomā vienkārši ieguldīt savus kapitālus drošā pasākumā. Tā cenšas radīt mums kavēkļus. Kādā kārtā, to es jums paskaidrošu vēlāk. Ziniet tikai to, ka aiz tās stāv Dienvidamerikas mangāna trests… Te nekavējoties kas jādara . . . Mums tūlit jādod atbilde.

Viņa atkal uzmeta uz pleciem manto. Tad viņa vēlreiz pārlasīja telegrammu. Dīvainais mirdzums, kas vēl brīdi atpakaļ zaigoja viņas acīs, bija izzudis. Viņas balss bija atkal stingra, uztraukums norimis.

Apņemšanās pilna, viņa paņēma telegrammas blanku un, rakstot adresi, noteica:

—  Fredij . .. Lūdzu, pamodiniet Fransuāzu.

—  Ko?

—  Jā. Sakiet, lai viņa apģērbjas. Es piezvanīšu istabasmeitai, lai sagatavo ceļasomas. Paziņojiet šoferim, lai piebrauc mašīnu pie durvīm. Mēs jau šonakt dosimies atpakaļ uz Parīzi.

385

Es devos uz blakusistabu, kamēr Anelkas spalva čirkstēja, skrejot pār papīru.

13—2*

VI

Luvesjennas pils ir ļoti skaista, ķeizarvalsts laikā celta, to no visām pusēm apņem trīssimt hektāru liels parks, kas noiet līdz pat Sēnas lēzenajam krastam. Koki tajā ir tik biezi un kupli, ka neviens aiz žoga nevar saredzēt pils balto fasādi, bet tie, kas dzīvo pilī, pat lāgā nevar iedomāties, ka Parīze no viņiem atrodas tikai kārtīga lielgabala šāviena attālumā.

Jau veselas divas nedēļas esmu Anelkas viesis. Tāpat — Sombergs. Kā jau viņš bija to vēlējies, Anelka viņam ierādījusi pils pirmā stāva labo spārnu. Pati viņa dzīvo kreisajā. Manā rīcībā atrodas ļoti skaisti iekārtota guļamistaba, tieši virs Somberga, bet mana darbistaba, kas atrodas tai blakus, iziet ar logiem uz ozolu un kastaņkoku mežu.

Es tiešām cenšos paklausīt manas draudzenes lūgumam: «Rakstiet!» Bet es neesmu spējīgs uzrakstīt nevienu pašu rindiņu. Es nekādi nevaru sakopot savas domas. Ne jau tādēļ, ka pilī, tās gaišajās telpās un parkā būtu kas nomācošs. Orlikas pils iespaids bija nesalīdzināmi smagāks, vairāk uztraucošs. Bet esmu pārliecināts,— ja vēl neesmu neko uzrakstījis, tur vainīgs Sombergs.

Tikai viņš vienīgs. Viņš šo jauko, mierīgo, gandrīz vai omulīgo mājokli piesātina ar ko pavisam dīvainu. Es neuzticos viņa paņēmieniem, kādus viņš taisās pielietot Anelkai, un tas mani pilda ar neizsakāmām skumjām. Būtu es skaidri zinājis, kas īsti viņam padomā, man varbūt kļūtu vieglāk. Bet es nezinu, ko viņš īsti gatavo savas laboratorijas klusumā, ko viņš ierīkojis blakus savai istabai.

Es varētu viņam par to apjautāties, bet uzskatu pār labāku to nedarīt . . . Daiļām sievietēm ir savi skaistuma noslēpumi, un viņām nepatīk, kad viņas pārsteidz ar gurķa gabaliņiem uz vaigiem vai maniokas miltu kompresē, kas, kā zināms, padara stingras pat visļenganākās krūtis.

Kā gan lai uzmācos Sombergam ar tukšiem jautājumiem? Atceros, kā viņš reiz smiedams paziņoja:

— Nekad nevajag pārāk iztaujāt ārstus. Ja viņi ko zina, tad nesaka ne vārda. Ja turpretim viņi to nezina, tad izrunājas gari un plaši, bet neko nepasaka. Kā vienā, tā otrā gadījumā neesat pilnīgi neko uzzinājuši.

Sombergs bija piedzīvojis vairākas neveiksmes, tas tiesa. Bet viņam bija^ari daži lieliski panākumi. Atceros kādu ļoti skaistu lionieti, kurai bija nelāga tieksme krāpt savu viru. Viņa drusku paārstējās pie slavenā neirologa un kļuva pati tiklība. Sī brīnišķīgā pārvēršanās, starp citu, sagādāja diezgan lielas nepatikšanas viņas vīram, kas, atsaukdamies uz sievas grēkiem, arī pats atļāvās vienu otru sāņus izlēcienu. Liekas, pat dzirdēju, ka viņi iesnieguši laulības šķiršanas lūgumu. Tas vēl lieku reizi apstiprina to, ka labākais ir laba ienaidnieks.

Lai būtu kā būdams, Sombergs ļoti uzcītīgi strādā savā laboratorijā.

Es zinu, ka viņš licis pārkārtot elektriskās strāvas sadali, bet tas ir viss. Es zinu gan arī vēl vienu visai dīvainu atgadījumu, kas nesen noticis un liek pārdomāt.

Pulkstenis bija pieci pēc pusdienas. Anelka bija automobilī aizbraukusi uz Parīzi. Domāju, ka esmu palicis viens visā pilī, un lasīju savā darbistabā Artura Rembo dzejas.

Es piezvanīju Rozinai, lai palūgtu ienest tēju. Viņa ienāca ļoti uztraukta.

—  Kas jums noticis, Rozīn?

—  Ak, kungs … Es tikko briesmīgi pārbijos . . .

—  No spoka?

—  Nē . .. No doktora . .. Ak, kungs!

—  Kas tad noticis?

—  Man apakšā — virtuvē — aiz pārskatīšanās pateica: «Aiznesiet tēju doktoram Sombergam.» Es paņēmu paplāti un pieklauvēju pie doktora durvīm. Nekādas atbildes. Es ieeju. Tai brīdi laboratorijā uzzibsnīja milzīga dzirkstele — kā zibens. Doktors izlēca caur puspievērtām durvīm un, tās strauji aizcirtis, man uzkliedza:

«Pie velna! Lūdzu, taisieties, ka pazūdat! Es taču aizliedzu še ienākt. . . Vācieties prom!»

Es biju tā pārsteigta, ka tikko nenometu uz grīdas paplāti ar visiem traukiem. Es atvainojos un devos laukā. . . Ak, es vēl tagad trīsu pie visām miesām . . .

13*

Nabaga Rozīna! Viņa bija sabijusies, un es viņu pilnīgi saprotu, jo Sombergs dusmās var kļūt taisni drausmīgs. Bet tās nav Somberga dusmas, kas mani tā uztrauc. Tas ir viņa darbu noslēpums. Līdz šim biju pārliecināts, ka visi viņa psihiskās dziedēšanas paņēmieni pamatojas uz pārlie cināšanu, garīgu ietekmēšanu, dzīvnieciskā magnētism pielietošanu, kas pilnīgi izslēdza mehānisku iedarbību

387

Bet tagad, kā redzams, lieta grozās ap pavisam ko citu. . . Būtu kaut ko zinājis! . . .

Viņa aizliegums attiecas uz visiem — Anelku, mani, apkalpotājiem. Kādu vakaru, kad mēs smēķējām viņa istabā cigaretes, es piecēlos un jokodamies viņam uzsaucu:

—  Sakiet, dārgais,— par kādu spoku mitekli jūs īsti gribat pārvērst šo pili? Es gribu zināt patiesību.

Es satvēru durvju kliņķi, bet tās bija noslēgtas. Sombergs uzmeta man dīvainu skatienu.

—  Nekas neiznāca, draudziņ!

—  Vai zināt austrumnieku parunu? . . . Spēlējot spokus, ātri vien vari arī pats kļūt par spoku . . . Esiet uzmanīgi, Somberg!

—  Es strādāju ar vislielāko uzmanību. Pats sevis dēļ, jūsu dēļ, mūsu visu dēļ, kas šeit atrodamies . . .

—  Bet tādā gadījumā pastāstiet arī mums kaut ko, lai tiekam skaidrībā . ..

—  Kā lai es to varu, ja pats vēl nezinu, kad mana jaunā metode būs gatava.

—  Vai tad tiešām nevar iemest nevienu pašu skatieniņu Zilbārža istabā?

—  Būs labāk, ja to nedarīsiet.

—  Bet ko nozīmē tās abas kastes, kas pienāca no Čehijas?

—  Tās nozīmē to, ka es papildinu savu ašu roku ierīkoto laboratoriju.

Tai vakarā mums tā arī neizdevās uzzināt ko vairāk.

* * *

Šodien, piektdien, Anelka pēcpusdienā pārbrauca no Parīzes. Mēs dzērām kopā ar viņu tēju uz saules pielietās terases. Anelka mums atstāstīja savas gaitas. Kamēr Devijēra kundze bija aizbraukusi uz Puatjē pie savas saslimušās mātes, mēs abi ar Sombergu izpildījām viņas biktstēvu lomu.

—  Man bija ļoti aizņemta priekšpusdiena, Somberg. No desmitiem līdz vienpadsmitiem — tālsaruna ar Londonu. Tad Viduseiropas bankas birojā satikšanās ar Mākslīgā zīda tresta priekšsēdētāju. Tas man apsolīja izdevīgu dalību trestā ar to norunu, ka man jāizgādā, lai viņš varētu izpirkt Lodzas vērptuves, kur mums no simts tūkstošiem akciju pieder veseli četrdesmit pieci. Tad uz ašu roku — pusdienas ar manu Berlīnes ģenerālaģentu un mūsu mākleru Londonas biržā. Tālāk — skaitļi un statistika.

—   Dārgā Anelka, tā turpinot arī uz priekšu, jūsu kuņģis viegli vien var pārvērsties par skaitāmo mašīnu.

—   Bet tas taču ir ļoti interesanti, Fredij. Vismaz daudz interesantāk nekā kaviāra un cepta cāļa starplaikā nodarboties ar tukšu tenkošanu. Šolaiku finansisti lielā mērā atgādina modernam radio ritmam pielaikotus Renesanses laikmeta flibustierus. Jūs, rakstnieki, viņu dzīvē atrastu ne vienu vien saistošu vielu saviem romāniem. Viena pati telefona saruna dažreiz izsauc vairāk upuru nekā visa Sadovas kauja. Tikai brūces ir citādas. Netiek izlietas asinis, bet zelts.

—  Tiek izputināts vesels vairums cilvēku.

—   Atvainojiet, jūs piemirstat, ka katrai lietai ir divas puses. Kamēr vieni tiek izputināti, citi kļūst bagāti. Jūs, doktor, un jūsu darbabiedri, ar sajūsmu runājat par asins cirkulāciju dzīslās. Tā ir tīrais nieks pret naudas cirkulāciju civilizēto tautu starpā. Mūslaiku spekulācija ir varena straume, kurā simtiem miljonu pēc bagātības alkstošu cilvēku peldas kā indusu svētceļnieku Gangā!

—  Bet slīkoņi, Anelka!

—  Tie ir tie, kas grib aizpeldēt par tālu un zaudē zem kājām pamatu . . . Ticiet, ka tos nožēloju ne mazāk par jums . . . Bet vai mums kādreiz izdosies cilvēka dvēselē iznīcināt spēles tieksmi? Mīla, slava, laime? … Tā ir tikai laimes spēle. . . Nemaz jau nerunājot par nāvi, kas katru dienu met kauliņus par mūsu dzīvību . . .

Anelka nolika uz galda tējas tasīti un aizsmēķēja cigareti.

—   Kamēr man prātā, dārgie draugi… Es tikko nepiemiršu pašu galveno: šodien mums būs viesi. Pilnīgi veikalnieciskas vakariņas. Bez dāmām.

—  Atvainojiet. . . Un jūs?

—  Es netieku tajos ieskaitīta.

Sombergs piecēlās.

—  Es jums lūgšu atļauju pazust savā istabā.

—  Jūtieties kā mājās, doktor.

—  Man mazliet jāpastrādā.

—  Arī pie skaitļiem? . . .

—  Nē, pie ampēriem un voltiem.

Ar šo divdomīgo atbildi Sombergs pazuda namā. Anelka piestūma savu krēslu man tuvāk un klusā balsī noteica:

—   Nezinu, kas viņam padomā, bet visu šo divu nedēļu laikā vēl neesmu manījusi, ka Sombergs par mani sevišķi interesētos.

—  Tas ir viņa paņēmiens. Sākumā viņš tikai jūs novēro, izpēta. Tad ķersies pie darba. Nav ne mazāko šaubu, ka viņš to lietu ņem visai nopietni. Viņš pat neielaiž nevienu savā laboratorijā.

—  Jā. Rozīna jau man pastāstīja, kā viņš to nesen esot pārbiedējis. . . Ka tikai viņš ar visiem saviem izgudrojumiem neuzspridzina pili.

—  Tas nekad nevar notikt. Mūsu draugs, kā pati redzat, nav prātā jucis.

—  Un jūs tiešām domājat, ka viņš mani izpēta?

—   Esmu par to pilnīgi pārliecināts. Viņš man teica, ka jūsu gadījums viņu ļoti interesējot un ka viņš darīšot visu, lai jūs izdziedētu.

—  Lai Dievs dod! . . . Bet jūs, mans draugs, vai jūs arī pie kā strādājat?

—  Nē.

—  Ak! Kas tad jūs šeit traucē rakstīt?

—   Jūsu klātbūtne. Kā gan lai nodarbojos ar romānu gudrošanu, kad patlaban pats pārdzīvoju īstu romānu. Vai tad jūs ar Sombergu neesat īsti likteņa sūtīti romāna varoņi?

—  Papūlieties tikai mani attēlot tā, lai es būtu pēc iespējas simpātiskāka jūsu lasītājiem. Un ne pārāk nelaimīga. Man vislabāk patiktu, ja beigas būtu laimīgas.

—  Ceru, ka Sombergs jums tādas sagādās.

* * *

Septiņi kungi un viena dāma. Anelka teica pareizi — tās bija tīri veikalnieciskas vakariņas. Pieci šī vakara ielūgtie viesi kopā reprezentēja gandrīz vai septiņdesmit piecus miljardus franku, apmēram divpadsmit tūkstošus proletariāta, strādnieku, dokeru vai kūliju, veselu transporta flotili, kas būtu spējīga aizsprostot Padekalē jūras šaurumu, un, beidzot, slepenu varu, kas stāvēja pāri valdībām un pēc saviem ieskatiem vadīja to diplomātiju.

Sev pa labi Anelka bija nosēdinājusi Ēriku Bredvinu, Londonas niķeļa magnātu, kas jau divus gadus flirtēja ar «poļu mangānu», saprotams, gluži veikalnieciskā nozīmē. P kreisi sēdēja Edmonds Glikšteins, no pazīstamās Glikšteina grupas Amsterdamā, Lineviča patenta īpašnieks. Tālāk — Ņujorkas «Electric Motor Union» pārstāvis Samuils Gudmils un Francis Hercs no Berlīnes, kas reprezentēja «Jauno Elektrības Savienību». Beidzot — visvienkāršākais šo modernās rūpniecības un finansu feodālās dižciltības lielkungu starpā — francūzis Andrē de Mersāns, resnā Gudmila labā roka. Jau neparastais uzvārds vien norādīja uz viņa apšaubāmo franciskumu.

Tas bija kāda Ungārijas ebreju baņķiera un franču aktrises ārlaulības dēls. Dzimis Berlīnē, bet ar kapitāliem rīkoties iemācījies Bāzelē, Ņujorkā un Amsterdamā. Francijas pavalstnieks viņš bija tikai kopš 1923. gada. Andrē de Mersāns bija viens no tiem karjeristiem finansu laukā, kas biznesa dēļ vajadzības gadījumā upurētu pat savu tēvu un māti.

Sombergs, kas nevarēja ciest un nicināja šos naudas karaļus un mūslaiku rūpniecības kondotjerus, man zīmīgi pamirkšķināja ar acīm katru reizi, kad kāds no tiem izteica kādu muļķību. Tikuši līdz saldajam ēdienam, šie kungi nostājās jau uz ciešākiem pamatiem, jo sāka pārspriest to, kas bija motivējis viņu satikšanos, proti, tās pārmaiņas, ko Lineviča patents ienesīšot rūpniecībā un satiksmē.

Ja nemaldos, krievu inženieris Linevičs bija izgudrojis pavisam jauna veida akumulatoru, kam metāla daļas bija no mangāna un kas, rādijam iedarbojoties, spēja uzņemt elektrisko enerģiju līdz šim vēl nedzirdētā daudzumā. Pēc Glikšteina paskaidrojumiem, divdesmit zirgspēku automobilis ar parasto akumulatoru, pateicoties Lineviča izgudrojumam, bija spējīgs nobraukt 15000 kilometru bez akumulatoru uzpildīšanas. Vārdu sakot, runa bija par jaunu radioaktivitātes — šā neizsīkstošā elektrības avota — izmantošanu cilvēces vajadzībām.

Naidīgās puses sēdēja viena pret otru abpus galda. Tās šķira puķēm, kausiem, žāvētiem augļiem un sudraba vāzēm apkrauta neitrālā josla. Kauja norisinājās ar laipnu smaidu uz lūpām. Ja Bredvins un viņa draugs Glikšteins, Lineviča patenta īpašnieks, nolemtu apvienoties ar poļu raktuvēm, tad Francis Hercs no «Jaunās Elektrības Savienības» satriektu pasaules tirgū Gudmilu no «Electric Motor Union». Tādēļ ka Gudmils, pat <opā ar Dienvidamerikas trestu, būtu pilnīgi nespēcīgs, jo nevarētu izmantot Lineviča patentu. Bredvins, kas bija ieinteresēts Tarnopoles raktuvēs un bija pa draugam ar

Anelku, labprāt bija ar mieru dabūt Glikšteinu poļu raktuvju pusē, bet Hercs, kam tas kā vācietim nebija pa prātam, Tarnopoles un Dienvidamerikas mangāna starpā mēģināja izraisīt sacensību par tarifiem.

Ap pulksten vienpadsmitiem vakarā, kad Sombergs jau sen bija aizgājis savā istabā, Mersāns atstāja cīņas lauku un, piedāvājis man cigareti, noveda mani sāņus pie pašas terases malas. Parka kokos rotājās palsa mēnesnīca. Pēc dažām banālām frāzēm par pils skaistumu Mersāns atklāja uguni:

—  Sīs tehniskās sarunas jūs droši vien neinteresē . . .

—  Rakstnieks ir cilvēkēdājs, kas aprij visu to dvēseles, kuriem pagadās atrasties viņam pa tvērienam.

—  Tad jums šodien bija pārāk smaga ēdienkarte . . . Tik liels sīkstas gaļas vairums!

—  Vai nu sīkstas, vai arī jau drusku smirdošas.

—  Bet visinteresantākais ir tas, ka šīsdienas kaujā neredzam pašu galveno visa šā kara dalībnieku.

—  Jūs domājat O'Braiena kungu, Dienvidamerikas raktuvju apvienības prezidentu?

—  Jā. Jūs viņu pazīstat?

—  Mazliet.

—   Bet viņš jūs labi pazīst.

—  Man par to liels brīnums, de Mersāna kungs.

—  Tur nav ko brīnīties. O'Braiens dzīvi interesējas par Marnovska kundzi un visu to, kas ar viņu sakarā. Būtu dīvaini, ja viņš nezinātu arī jūsu abu draudzību.

—  Nedomāju, ka tik cienījamas jūtas varētu ieinteresēt mangāna karaļus.

Mersāns piegrūda man tuvāk savu krēslu un klusākā balsī noteica:

—  Marnovska kundze ir reti gudra sieviete. Esmu saticis dažas tikpat gudras. Bet, par nožēlošanu, tās visas bija vai nu neglītas, vai kroplas. Galu galā — tādām nav nekādas nozīmes zemes virsū.

—  Neesiet pārāk cietsirdīgi pret kroplajām, de Mersāna kungs. Pietiek ar to, ka liktenis pret viņām bijis cietsirdīgs. Bet, kad es redzu vīrieti, kas ņirgājas par nelaimīgas meitenes kroplumu, man prātā nāk fabula par ēzeļa spērienu.

—  Kas attiecas uz Marnovska kundzi, liktenis pret viņu bijis izšķērdīgs. Tas viņu bērtin apbēris ar skaistumu. Tagad es saprotu, kādēļ O'Braiens tā jūsmo par šo burvīgo polieti. Līdz šim to nevarēju saprast, jo, labi pazīdams O'Braienu, zināju, ka viņš necieš parastās mīlas dēciņas. Sis jauneklis ir pārāk aizņemts savā darbā, lai piegrieztu vērību daiļajam dzimumam. Kopš viņš izšķīries ar savu sievu, cik zinu, viņam bijuši diezgan ilgi sakari ar Ednu Bruksu, amerikāņu kinozvaigzni. . . Tagad, kā jau teicu, viņš interesējas par Marnovska kundzi un līdz ar to arī par jums.

—  Mani? . . . Mana draudzība ar Anelku saistījusi O'Braiena uzmanību?

Mersāns, brīdi padomājis, atbildēja:

—  Tā viņu pat tik ļoti interesē, ka viņš man lika jūs lūgt viņu pieņemt jūsu Parīzes dzīvoklī, atstājot jums noteikt stundu, kad viņš varētu ierasties.

Mersāns pasmaidīja par manu izbrīnu un noteica:

—  Piedodiet, ka esmu uzņēmies starpnieka lomu. Bet esmu ar O'Braienu draudzīgās darba attiecībās. Uzzinājis, ka es šodien pusdienoju kopā ar Gudmilu pie Marnovska kundzes, viņš man lūdza, izmantojot šo gadījumu, nodot jums viņa lūgumu.

—  Es labprāt pieņemšu O'Braiena kungu rīt pulksten trijos savā dzīvoklī, Renelāga ielā četrpadsmit, Parīzē. Bet ar ko gan viņam var pakalpot vienkāršs rakstnieks — kā es?

—  Redziet. . . Visas pasaules elektriskā rūpniecība gatavojas cīņai mangāna dēļ. Vai jūs neatzīstat, ka apstākļi prasa, lai Marnovska kundze apvienotos ar O'Braienu? Kas gan var liegt viņiem abiem, kuru rokās atrodas visa pasaules mangāna raža, nodibināt trestu, kas tad būs visuspēcīgs un varēs iegūt maksimumu no Lineviča izgudrojuma? Starp citu, O'Braiens jums visu to pats paskaidros. Viņš jums pateiks savas domas šajā jautājumā. Tikai no jums atkarīgs, kā savest kopā abus šos cilvēkus, kam jau sen vajadzēja apvienot savus spēkus un intereses. Es pat sev nesaprašanā jautāju, kādēļ viņi vēl līdz šim to jau nav izdarījuši!

—  Varbūt aiz bailēm, ka viena līgumslēdzēja puse nekrīt par upuri otrai. Neaizmirstiet to, ja divas tautas apvienojas, lai kopīgi karotu pret trešo, bieži vien izrādās, ka viena tiek atstumta otrā plānā.

Mums tuvojās Gudmils ar Hercu. Mūsu saruna beidzās, Mersāns tikai vēl pusbalsī piebilda:

—  Rīt pulksten trijos pie jums ieradīsies O'Braiena kungs.

VII

Kad es nākamās dienas pievakarē pārbraucu no Parīzes, atradu Anelku atlaidušos šūpuļkrēslā uz terases. Viņa man draudzīgi pamāja ar roku.

—       No kurienes jūs? Vai gribat iedzert ar mani kopā tasīti tējas?

—  Ar lielāko prieku.

—       Varu derēt, ka esat bijis spēcināties jūsu kabineta darba atmosfērā.

—  Pilnīgi pareizi.

—  Rakstījāt?

—  Nē. Man bija viesis.

—       Ak jā! . . . Biju pavisam piemirsusi, ka arī jūsu sirdij ir savas prasības, kur prātam nav nekādas daļas. Saprotams, kāda no jūsu daiļajām draudzenēm? Vai tikai nebija tā pati, kas ik mēnešus jums piesūta vijolītes, uz kurām tā gulējusi? Vai tā, kura jums Jaungadā aizsūtīja platīna gredzenu ar briljantiem?

—  Nē. Mans viesis bija ieradies darījuma lietās.

—  Darījuma lietas? . . . Jūs ar kādu tiesājaties?

—       Nē. Es runāju par kādu ļoti lielu komersantu. Jūs viņu pazīstat. Pat ļoti labi.

Anelka kļuva ziņkārīga. Viņa pavērās manī pāri savai porcelāna tasītei.

—       Es viņu pazīstu? . .. Mani draugi jau sāk jūs apmeklēt? Tas ir interesanti.

—       Ļoti interesanti. Es pat lieku jums priekšā uzminēt dīvainā apmeklētāja vārdu!

—       Klausieties, mīļais. . . Lai paliek mīklu minēšana. Kas tas bija?

—       O'Braiens, Dienvidamerikas raktuvju apvienības priekšsēdētājs.

Anelka strauji nolika savu tasīti uz sudraba paplātes. Viņa pārsteigta iesaucās:

—  O'Braiens — pie jums?!

—       Mans Dievs, jā. Viņš man parādīja to godu. Un jāatzīstas, es biju pat drusku apjucis, redzot, ka manā darbistabā ienāk cilvēks, kam dārga katra minūte un kas tomēr uzskatījis par vajadzīgu zaudēt veselu pusstundu pie nabaga rakstnieciņa. Jūs jau zināt, ka līdz pat šai dienai biju ar O'Braienu pārmainījis labi ja pāris vārdu. Šodien es dabūju iepazīties drusku tuvāk ar viņa raksturu. Viņš ir vīrietis vārda pilnā nozīmē. Viņa mierīgā

izturēšanās, atturīgie žesti, nosvērtā valoda — viss norāda uz pašapzinīgu cilvēku, kas zina, ko dara, un nekad nerīkosies vieglprātīgi. Starp citu, es uzzināju, ka viņš izglītojies Savienotajās Valstis, kur arī iemācījies apsvērt savus vārdus, vispirms pārdomāt un tad tikai rīkoties un nedarīt neko pārsteidzīgi, kā to īri paraduši.

Runādams par O'Braienu, es visu laiku uzmanīgi sekoju Anelkas vaibstiem. Viņa acīm redzami centās apslēpt savu uztraukumu. Bet, tāpat kā zemūdens izverdumi izsauc paisumu, viņas dvēseles cīņa atspoguļojās viņas acīs, kas drudžaini iespīdējās. Viņa mēģināja jokot:

—  Nu labi, jūs satikāt manu bubuli. Bet vai varu zināt, kādos nolūkos viņš pie jums bija ieradies?

—  Saprotams, lai parunātu par jums.

Anelka bija ārkārtīgi pārsteigta. Es redzēju, ka viņā cīnās vēlēšanās izzināt mūsu sarunu visos sīkumos ar bailēm skart tik bīstamu sarunas priekšmetu. Lai pārtrauktu šo cīņu, es viņai izstāstīju visu no sākuma līdz beigām. Labāk bija apmierināt viņas ziņkārību nekā ļaut vaļu iedomām.

—  Mersāna kungs man pieteica apburošā amerikāņu mangāna prinča apmeklējumu. Tas ieradās ar īsti karalisku noteiktību un tūlīt pat paskaidroja sava apmeklējuma iemeslus. Vispirms, viņš man aizrādīja, ka varētu jūs pamudināt uz satikšanos ar citu finansistu starpniecību, jo iemeslu netrūkstot. Bet viņš gribot jūs satikt nevis kādā bankas kantorī, bet gan pie manis, manā bibliotēkā. Vārdu sakot, viņš gribēja, lai es viņam palīdzu jūs satikt.

—  Viņš grib mani satikt! . . . Pēc visām tām rupjībām, ko es viņam pateicu?

—  Jā. Viņš aizrādīja uz jūsu kopējām interesēm Lineviča patenta izmantošanā, bet man liekas, ka satikšanās galvenais iemesls būs raktuvju apvienošana.

Anelkai arvien grūtāk nācās savaldīt savu uztraukumu. Viņa kaitējās ar savu bruņurupuča kaula iemuti, ņēma cigaretes laukā no kārbiņas un svieda tās atkal atpakaļ.

Piepeši viņa strauji aizcirta kārbiņas vāku un, it kā mani izaicinādama, iesaucās:

—  Nē! Nē! Es negribu satikties ar viņu … Ne pie jums, ne arī kur citur . . . Un, ja esat man draugs, tad turpmāk nekad vairs nepavediniet mani uz bīstamām satikšanām .. . Atcerieties Dovilu!

—  Bet, dārgā Anelka, jūs maldāties, ja domājat, ka es jūs pamudinu. Jūs mani nepavisam neesat sapratusi. Es pat nebūtu jums ierunājies par O'Braiena dīvaino apmeklējumu, kas jums liek atcerēties jau piemirstās briesmas, ja nebūtu uzzinājis kaut ko tādu, kas man nepatika un kas būtu satrakojis Sombergu, ja viņš to dabūtu zināt. Sakiet, Anelka,— vai jūsu labākie draugi pelnījuši šo divkosīgo spēli?

Anelka sarauca uzacis.

—  Divkosīgo spēli?

—  Jā! Nevajag izlikties paļaujamies Somberga ārstēšanai, bet klusībā darīt pavisam ko citu.

—  Uz ko gan jūs tēmējat? Es nekad neesmu slepus rīkojusies pretēji Somberga norādījumiem.

—  Tad es neko vairs nesaprotu.

—  Ko jūs vairs nesaprotat?

—  Jūsu uzvešanos. Jūs mums paziņojāt savu ciešo apņemšanos izpildīt jūsu nelaiķa vīra pēdējo vēlēšanos, bet slepus darāt pavisam pretējo.

Anelka izbrīnījusies paskatījās manī. Es turpināju:

—  Atstāstīšu vārdu pa vārdam, ko man teica O'Braiens, kad jau bija atvadījies un taisījās aiziet. Viņš man teica:

«Es gribu satikt Marnovska kundzi arī vēl tādē), ka nesen uzzināju kādu visai dīvainu sīkumu. Pirms dažām nedējām kādam dienvidamerikāņu žurnālam ievajadzējās manas ģīmetnes, ko tas vēlējās ievietot kāda politiski ekonomiska apskata ilustrēšanai. Mans sekretārs aizgāja pie mana fotogrāfa. Tas viņam bija pateicis: «Ļoti nožēloju, bet man vairs nav nevienas O'Braiena ģīmetnes, jo visas, kas man bija, nopirka kāda persona, kas, pēc mūsu kalpotāja vārdiem, dzīvojot Luvesjennas pilī. Saprotams, es biju drusku izbrīnījies, ka Marnovska kundze izrāda par mani tik lielu interesi, un ne bez iemesla nodomāju: «Ja jau viņa tik uzcītīgi vāc manas ģīmetnes, viņai droši vien arī nebūs nekas pretim paskatīties uz dzīvu modeli …»

Anelka apjukusi raudzījās manī. Es noturēju viņas klusēšanu par atzīšanos un vēl piebildu:

—  Tāpēc man liels brīnums, ka jūs mani gan norājat, bet pati slēpjat tik svarīgas lietas . . .

Viņa piepeši nosarka un iesaucās:

—  Bet jūs taču nedomājat, ka tā esmu es, kas sūtījusi

pēc šīm ģīmetnēm?

—       Kas gan cits vēl Luvesjennā nodarbosies ar O'Braiena ģīmetņu krāšanu? . . . To, ka pasaulē ir tāds O'Braiens, visā pilī zinām tikai mēs trīs: jūs, Sombergs un es.

—  Tātad to būs darījis doktors.

—       Atļaujiet šaubīties. Starp citu, tas ļoti viegli noskaidrojams, to uzprasot viņam pašam, lai gan es nevaru iedomāties, kāda velna pēc Sombergam būtu bijis slepus jāievāc jūsu pretinieka ģīmetnes.

—       Es to gribu kārtīgi noskaidrot. Liekas, viņš ir jau pārnācis no savas pastaigas. Iesim iztaujāsim viņu.

Anelka pieklauvēja pie doktora durvīm. Nekādas atbildes.

Es skaļā balsī uzsaucu:

—       Somberg! . . . Tie esam mēs . . . Vai varam jūs mazliet traucēt?

Klusums.

Es atvēru durvis. Istabā neviena nebija.

—  Viņš droši vien būs laboratorijā.

Es pieklauvēju. Klusums.

Anelka uzmeta man izbrīna pilnu skatienu.

—       Bet pirms kādas stundas es viņu redzēju ieejam. Viņš vēl man garāmejot noteica: «Eju atkal pastrādāt jūsu labā.»

Tā kā laboratorijas durvis bija noslēgtas, es nemaz nemēģināju tur ietikt. Mēs devāmies atpakaļ.

Anelka noteica:

—       Sis gadījums ar O'Braiena ģīmetnēm mani visai uztrauc . . . Ienāciet manā buduārā . . . Tas katrā ziņā jānoskaidro.

Es viņai sekoju.

Anelkas buduārs bija pati skaistākā istaba visā pilī. Tas bija kā radīts atpūtai. īsts patvērums pārdomām — nekā nomācoši nopietna, bet arī nekā pārāk rotaļīga. Sajā mierīgajā telpā pašam no sevis bija jānorimst katram nemieram, katrai satrauktai domai. Grūti būtu bijis tajā iztēloties divu naidīgu varoņu sadursmi, divu būtņu sastapšanos, kas cietsirdīgi cenšas viena otru iegrūst postā.

Anelka nosēdās blāvajā gaismā, ko meta uz četrstūraino melnkoka pamata nolikta lampa. Es novietojos viņai pretim. Bieza grīdsega apklusināja katru soli. Tapetes apslāpēja vārdu skaņu.

Es paskatījos Anelkā un noteicu:

—       Tikai nemēģiniet mani piemānīt… ja es pārmeklētu jūsu guļamistabu, es tur droši vien atrastu O'Braiena ģīmetnes.

Viņu, likās, aizskāra mana neuzticēšanās. Viņa sašutusi iesaucās:

—  Nāciet man līdzi un pārliecinieties.

Viņas balsi izskanēja tāds patiesīgums, ka es atteicu:

—  Ak! Ja jau jūs . . .

—  Nē . . . Citādi jūs vēl arvien šaubīsieties. Iesim, ejam!

Anelka piecēlās. Es viņai sekoju. Viņa atvēra guļamistabas durvis, un pārsteigta palika uz vietas stāvam.

Tur bija Sombergs . . . Bet es biju mazāk izbrīnījies, ieraugot Sombergu Anelkas guļamistabā, kā redzot, ko viņš dara. Viņš bija nometies uz parketa un turēja labajā rokā mērlenti, bet kreisajā — mazu piezīmju grāmatiņu . . . Viņš uzmanīgi mērīja atstatumu starp istabas slieksni un gultas galvgali.

Mūs ieraugot, viņš pārtrauca mērīt un piecēlās kājās. Likās, viņam pat prātā nenāca, ka mēs varētu būt pārsteigti, jo viņš ļoti mierīgi pabeidza kaut ko ierakstīt savā piezīmju grāmatiņā un tad noteica:

—       Piedodiet, kundze, ka esmu ielauzies jūsu svētnīcā . . . Bet man bija nepieciešams kaut ko uzzināt.

—       Lūdzu, doktor, esiet tik laipns . . . Esmu tikai jūsu slimniece, un jums, ārstam, viss atļauts.

Es piegāju viņam klāt un jokodamies uzprasīju:

—       Jūs laikam gribat noņemt darbu tapsētājiem, dārgais Somberg? Ko jūs te mērāt?

Sombergs iesmējās un, uzsizdams ar zīmuli uz piezīmju grāmatiņas, atteica:

—  Izmēru atstatumu starp kaiti un tās izdziedētāju.

—       Es lāgā neizprotu jūsu atbildes apslēpto nozīmi, dārgais doktor, bet mēs ar Anelku nemaz arī negribam atklāt jūsu — ārsta — noslēpumu. Mēs tikai gribējām jums apjautāties, vai tas neesat jūs, kas pie kāda fotogrāfa pievācis visas O'Braiena ģīmetnes bez izņēmuma?

Sombergs likās tik pārsteigts, ka es viņam visu izstāstīju no paša sākuma. Viņš noklausījās ar vislielāko vienaldzību un, pagriezies pret Anelku, noteica:

—       Kundze, es neredzu, kādi gan man varētu būt iemesli tik ļoti interesēties par O'Braiena ģīmetnēm. Ja ne jūs, ne Frederiks Lambrēns neesat iejaukti šajā mistifikācijā, tad izskaidrojums tam visam jāmeklē kur citur.

—  Tad es vairs neko nesaprotu!— Anelka apjukusi iesaucās.— Ja tikai O'Braiens nav ķēries pie šis viltības, lai viņam būtu kāds iemesls ar mani satikties. Mīlā, tāpat kā karalaukā, viss atļauts.

Es atstāju Anelku kopā ar Sombergu. Šķiroties es nevarēju nociesties viņam vēl nepajautājis:

—  Vai jūs šo gadījumu neatzīstat par visai dīvainu, Somberg?

—  Nē. Bet O'Braiena izteikto vēlēšanos satikties ar manu slimnieci gan es uzskatu par visai interesantu. Tā man liek pasteigties, jo, ticiet man, Marnovska kundze, kaut arī atsakās satikties ar O'Braienu, būs viņa apmāta vairāk nekā jebkad . . . Satiksimies pēc brītiņa biljarda istabā, Frederik. Mazu partiju pirms vakariņām?

—  Ar lielāko prieku.

Piegājis doktoram pavisam klāt, es viņam pusbalsī piebildu:

—  Starp mums runājot, jūs, tāpat kā es, taču esat pārliecināts, ka Anelka pati nopirkusi šis ģīmetnes?

Sombergs paskatījās manī no sāniem. Viņš vairs nejokoja, bet vienkārši atteica:

—  Nē. E s tās liku nopirkt. Vēlāk jūs sapratīsiet, kādēļ.

Tikai tagad es apjēdzu, ka man nevajadzēja ar viņu par

to runāt, bet bija jau par vēlu.

VIII

Jā, es biju pieļāvis lielu kļūdu, atstāstīdams Anelkai par manu satikšanos ar O'Braienu. Bet es biju tik ļoti pārliecināts, ka viņa ved divkosīgu spēli. . . Man likās tik skaidrs, ka tieši viņa paņēmusi šīs ģīmetnes, lai apmierinātu savu slimīgo kaisli. Kā gan es varēju iedomāties, ka to izdarījis Sombergs?

Lai būtu kā būdams, kļūda bija izdarīta. Veselas trīs nedēļas Anelka bija nodzīvojusi aizdomīgā mierā, tomēr — mierā; likās aizmirsusi pilnīgi visu — vakaru «Venēcijā», orhidejas, Dovilas banku . . . Viņa bija viscaur nogrimusi savos darījumos un vairs neinteresējās ne par ko citu.

Kopš vakardienas viss bija galīgi pārmainījies. Pie pusdienu galda Anelka tikpat kā nemaz nerunāja. Viņa centās sekot mūsu sarunai, bet viņas domas bija nodarbinātas ar pavisam ko citu. Kāda starpība ar citkārt tik jautrajām maltītēm! Par ko viņa domāja? Droši vien par viņu . . .

Vakardienas niecīgais starpgadījums bija pilnīgi izjaucis tik pamazām sasniegto līdzsvaru. Somberga iespaids vēl darbojās, bet tam nebija vairs agrāko panākumu. Anelka kuru katru brīdi viņam varēja izslīdēt no rokām.

Pēc pusdienām Sombergs mani ieveda savā istabā.

Mēs uzmetam viens otram rūpju pilnu skatienu.

—  Vairs neiedarbojas?

—  Nē.

—  Zēl, ka jūs viņai pastāstījāt par O'Braiena apmeklējumu.

—  Ja jūs man būtu pateicis par tām ģīmetnēm, es nekad nebūtu to darījis.

—  Jā . . . Man to vajadzēja jums pateikt. . . Bet man šis sīkums nemaz neienāca prātā. Tāpat nevarēju arī iedomāties, ka mūsu pretinieks izrādīs tik lielu iniciatīvu.

—  Ko darīt?

—  Nepagurt. . . Atzīt sevi par O'Braiena uzvarētu? Nemūžam!

—  Nezinu, kādi īsti viņam nodomi, bet viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka Anelka vāc viņa ģīmetnes . . . Kā gan jūs viņa vietā uz to atsauktos? Ja Anelka būtu tikai maza vējagrābsle, ļoti parasta dēku meklētāja, nemaz nevar būt šaubu, ka tik nopietns vīrietis kā šis finansists viņai nepiegrieztu ne mazāko vērību . . . Bet viņš ļoti labi zina, ka grāfiene Marnovska nav parasta sieviete. Viņš zina, kas viņa ir un ko viņa vērta. Gadījums viņa vērienam ir pārāk piemērots. . . Viņš droši vien ir maldīgās domās par viņa radīto iespaidu . . . Lielas, bet vienkāršas miesīgas tieksmes vietā viņš viegli vien var iedomāties īstu kaisli, kurā ņem dalību arī sirds un prāts … Ja tas tā, tad mums jāsagatavojas uz visu ko no viņa puses.

—  Tas nemaz citādi nevar būt. Tik veikls biržas spēlmanis nepalaidīs garām tik vērtīgu… un tik negaidītu ieguvumu. Kad O'Braienam līdzīgs vīrs reiz atrodas uz pēdām kādam trestam vai sievietei, viņš katrreiz būs gatavs spēlēt va banque . ..

—  Par laimi, mēs esam brīdināti.

Sombergs paraustīja plecus. Viņš stāvēja pie loga. Gaisma rotaļājās viņa sirmajos matos. Viņš atteica:

—  Brīdināti… Un tad?

—  Jūs nomāc šaubas, Somberg?

—  Jā, laiku pa laikam. Piedzīvojumi man mācļj.uši būt nopietnam. Cilvēkā ietvertā mašīna var izirt visdažādākajos veidos. Sevišķi vēl sievietes dvēsele. Tā atgādina siltzemju džungļus, kur viss aug juku jukām: labs un ļauns, lielākā pašuzupurēšanās un zemiskākā atriebība. Tepat vēl spīd saulīte, te jau debesis apmākušās un trako visdrausmīgākais negaiss.

—  Vēl nezaudējiet dūšu, Somberg.

—  Jums taisnība. Tagad jācīnās vēl vairāk nekā jebkad, citādi viņa aizies bojā.

—  Tai dienā, kad viņa kļūs par O'Braiena rotaļlietiņu, tas panāks visu, ko tikai gribēs. Poļu raktuves izkusīs viņa skūpstu svelmē. Irs vēl vienu lieku reizi būs.pierādījis savu izmaņu.

Iedomājoties varbūtējo O'Braiena uzvaru, Sombergs nepacietīgi sakustējās:

—  Tikai pacietību. . . Viņš vēl nav uzvarējis.

* * *

Jau vairākas dienas Sombergs pēc pusdienām ieslēdzas viens ar Anelku viņas buduārā un tur paliek apmēram stundu. Negribu būt nekautrīgs un viņiem nejautāju, ko viņi tur dara, bet man liekas, ka ārstēšana jau sākusies.

Jo sevišķi tādēļ, ka Rozīna man atkal pavēstīja ko jaunu. Kamēr mēs bijām izgājuši pastaigāties, kravas automobilis no Parīzes pievedis lielas un smagas kastes. Virssulainis un šoferis piedāvājušies doktoram palīdzēt tās attaisit, bet viņš tos noraidījis, teikdams, ka kastes saturot visai vārīgas elektriskās ierīces un tikai viņš pats varot tās izcelt un uzstādīt laboratorijā.

Šodien, otrdien, ap pulksten desmitiem vakarā pie manis ienāca Sombergs. Mani pārsteidza viņa sasprindzinātā un noteiktā sejas izteiksme. Es viņam aptaujājos, vai viņš apmierināts ar saviem panākumiem.

—  Jā. Es sagatavoju slimnieci. Manai jaunajai metodei ir pavisam divas fāzes; pirmā — psihiska, ievadam, un otra, kas izpaužas fizisku paņēmienu izmantošanā un papildina pirmo.

—  Jūs cerat viņu izdziedēt?

—  Jā. Es zinu, ka mans mēģinājums ir visai pārdrošs, ku es neeju pa iemītām takām. Bet jūs jau zināt, cik ļoti man zinātnē riebj rutīna . . . Starp citu, Marnovska kundzei rīt jāpavada vakars Parīzē. Viņa pārbrauks ne agrāk kā ap vieniem naktī. Es viņai lūdzu atbrīvot visus apkalpotājus no astoņiem vakarā līdz pusnaktij. Es gribu palikt pilnīgi viens visā mājā.

—  Vai jūsu rīkojums attiecas arī uz mani? Es jūs netraucēšu?

Sombergs kādu brīdi stomījās. Tad atteica:

—  Man ļoti nepatīkami jūs izdzīt no jūsu istabas. Bet tiešām — es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs šo vakaru izmantotu izbraucienam uz Parīzi vai kur citur, un atgrieztos atpakaļ pilī ne agrāk par pusvieniem.

—  Ļoti labprāt. Ne par ko negribētu aizkavēt ar savu klātbūtni jūsu darbu. Es pazudīšu jau pulksten astoņos.

—  Ļoti labi. Tad es varēšu noslēgt ārdurvis un dažas stundas mierīgi pastrādāt… Ar labu nakti, dārgais! Es eju uz savu laboratoriju.

Somberga vārdi man ilgi neļāva aizmigt. Man likās visai dīvaina viņa vēlēšanās palikt vienam pilī. Nekad un neviens taču viņu netraucēja viņa istabās, kur viņš varēja strādāt, ko un kā tikai grib. Kādēļ gan viņam vajadzēja izsūtīt visus pils iemītniekus uz veselu vakaru ārpus mājas?

Es ilgi prātoju un tad piepeši nolēmu nepildīt savu solījumu. Pulksten astoņos vakarā es izlikšos, ka aizbraucu, bet patiesībā slepus palikšu pilī. Gan tad es visu uzzināšu.

Pulkstenis rādīja pusastoņus. Anelka iznāca uz terases, tērpusies greznā vakartērpā. Es viņai novēlēju labu izklaidēšanos pilsētā.

—  Bredvina rīko vakariņas Buloņas mežā. Šoreiz nevis zem ziediem paslēpta čūska, bet zem kaviāra paslēpts līgums . . . kas tiks apspriests un noslēgts, kaut arī tur piedalīsies daiļā Bredvina kundze, kas smēķē cigaretes ar īstu madonnas izskatu un nevērīgi iegrūž tūkstošfranku banknoti profesionālam dejotājam. Es būšu mājās ļoti vēlu. Saldu dusu, dārgais!

Tikko auto bija aizbraucis, atvērās Somberga logs. Viņš man jautāja:

—  Vai jūs vakariņas domājat ēst pilī?

Es nevainīgā balsī atteicu:

—  Nē. Es aizbraucu pēc pusstundas. Starp citu, es vēl ieiešu no jums atvadīties.

—  Ļoti labi.

Logs atkal aizvērās. Es devos savā istabā.

Pulksten astoņos ar cepuri galvā un mēteli uz rokas es nokāpju hallē un pasaucu Sombergu:

—       Es aizeju, dārgais. . . Varat noslēgt durvis, jo jūs taču esat tagad pils sargs.

—  Labi. Novēlu jautri pavadīt vakaru!

—  Jums tāpat!

Es nokāpu lejā pa terases kāpnēm un dodos šosejas virzienā.

Izgājis no parka, pagriežos pa kreisi un steigšus eju gar žoga mūri. Es zinu kādas mazas durtiņas, kuras nekad netiek noslēgtas un caur kurām var ietikt atpakaļ parkā.

Krēsla kļūst arvien biezāka. Tikko var saredzēt iemīto taciņu. Man nebūs grūti nepamanītam nonākt pie pils.

Ejot zem koku zariem, jūtu, ka nedaru labi. Bet, ja nebūtu šīs nepieklājīgās ziņkārības, kas gan var man liegt atgriezties savā istabā, ko man, kā viesim, ierādījusi mana draudzene.

Esmu jau pie garāžas. Pa apkalpotāju kāpnēm uzeju līdz viņu istabām. Tad pa gaiteni dodos līdz otrām kāpnēm, kas ved bufetes telpās. Tagad man nepamanītam jāiziet cauri ēdamistabai un hallei . . .

Pilī valda dziļš klusums. Sombergs, pārliecināts, ka pilī neviena vairs nav, droši vien atrodas laboratorijā.

Es uzmanīgi izeju cauri ēdamistabai, kuras biezā grīdsega apslāpē manus soļus.

Halles durvis stāv pievērtas. Es sasprindzināti ausos tumsā . . . Nekas. Bez trokšņa soļoju pa melno un balto marmora četrstūru klāto grīdu . . .

Negaidot iečīkstas durvis.

Es salecos un aši paslēpjos.

Tas ir Sombergs.

Viņš paskatās pa labi, pa kreisi, it kā pārliecinādamies, vai tiešām ir viens. Dodas uz ēdamistabas pusi un noslēdz durvis, kuras esmu atstājis pusvirus. Atgriežas atpakaļ un apskatās, vai ārdurvis pienācīgi aizslēgtas. Tad ieklausās un, pilnīgi pārliecinājies, ka lejā viss klusu, uzkāpj pa lielajām kāpnēm savā istabā.

Nupat ir visizdevīgākais brīdis nokļūt manā istabā. Es ātri piesteidzos pie kāpnēm un drīz vien jau atrodos pie savām durvīm.

Bet ja nu Sombergs uzkāpj augšstāvā, lai pārliecinātos, ka arī tur neviena nav, un ieskatās manā istabā? . . . Lai būtu pilnīgi drošs, es ieeju blakustelpā, kura domāta viesiem un kura parasti stāv noslēgta. Te es varu justies mierīgs.

Pulkstenis rāda vienpadsmit. Laiks velkas ārkārtīgi lēni, jo pilī valda pilnīgs klusums. Esmu atgūlies gultā zem aizkariem un galvgalī novietotās mazās spuldzes gaismā lasu vienīgo grāmatu, kuru atradu uz naktsgaldiņa. Tas ir Kata o Kahima «Vēsturisko balāžu» angļu tulkojums. Bet indusa dzejas mani interesē daudz mazāk nekā mans draugs stāvu zemāk.

Ko gan viņš tur dara? Kādēļ viņš izturas tik noslēpumaini? Neviens taču vēl nav mēģinājis kavēt viņu darbā . ..

Mana ziņkārība pieaug ar katru brīdi. Es vairākas reizes aizveru grāmatu un taisos iet izlūkot. Bet, apdomājies, ka varu saskrieties aci pret aci ar Sombergu, liekos atkal atpakaļ gultā . ..

Esmu izlasījis divas turpmākās lappuses un atkal pārtraucu lasīt. Šoreiz jūtu, ka nevarēšu atturēties no kārdinājuma.

Es pieceļos. Durvju rokturis vilktin pievelk manus pirkstus . . . Kādēļ gan lai neierīkoju novērošanas punktu uz tumšā kāpju laukumiņa, no kurienes redzēšu arī daļu no halles? Tā vismaz zināšu, kas notiek tajā telpā, kas atdala Somberga istabu no Anelkas istabām. Ja arī doktors negaidot parādītos kāpņu lejasgalā, man vēl būtu pietiekoši laika iemukt viesu istabā.

Sākas garlaicīga gaidīšana.

Te man piepeši liekas, ka sadzirdu neparastus trokšņus. Bet es ieklausos uzmanīgāk un redzu, ka esmu maldījies. Mana drosme mani pamudina uz jaunu neprātu. Kādēļ gan nenokāpt kāpņu lejasgalā, lai novērotu arī eju?

Par laimi, es kādu laiciņu vēl vilcinos. Es saku — par laimi, jo ejā pa kreisi, kas ved uz Somberga istabu, iečīkstas durvis. Es dzirdu noteiktus soļus, kas tuvojas hallei. Es ieurbjos acīm pustumsā, lai labāk varētu saredzēt. Sombergs lēnām iziet cauri hallei un pazūd ejā pa labi, kas ved uz Anelkas telpām. Viņš pagāja garām, pat nepagriezis galvu uz manu pusi. Starp citu, viņš arī nebūtu varējis mani augšā saskatīt.

Ko gan viņš domā darīt Anelkas guļamistabā?

Pagājušas jau pāris minūtes. Nu viņš droši vien jau būs guļamistabā. Es pacietīgi gaidu — cik ilgi viņš tur paliks?

Piepeši viņa istabā iedegas gaisma, padarīdama mazliet gaišāku ari eju uz halli. Man par lielu izbrīnu, pa kreisi atkal atskan steidzīgi soļi, un es redzu Sombergu ātri izejam cauri pustumšajai hallei un pazūdam ejā pa labi!

Esmu pilnīgā nesaprašanā. Pirmais tātad nav bijis Sombergs. Kas gan tas varētu būt, kas iegāja pirms Somberga Anelkas guļamistabā? Vai Sombergs būtu ataicinājis kādu darbabiedru vai palīgu? Bet kādēļ gan tik noslēpumaina izturēšanās? Kādēļ mums slēpt, ka lūdzis kāda cita zinātnieka palīdzību? Tas taču būtu bijis pilnīgi normāli. Viņa prestižs nemaz nebūtu cietis, ja viņš atzītu par vajadzīgu prasīt kāda cita neirologa padomu . . .

Pa labi atskan soļi. No jauna parādās Sombergs, ātri iziet cauri hallei un atgriežas savā istabā. Gaisma nodziest. Dzirdu laboratorijā ko līdzīgu dzirksteļu sprakšķēšanai, tad neskaidru šņākšanu, kas ilgst vairākas minūtes. Tad viss ir atkal klusu. Manas acis pamazām pierod pie halles pustumsas, bet es tomēr vāji izšķiru priekšmetus.

Pēc laba briža pa labi atkal atskan soļi. . .

Man jāredz . . . katrā ziņā jāredz!

Svešais atgriežas laboratorijā. Tas lēnām paiet garām un pazūd Somberga istabā. Durvis aizveras.

Nogaidu vēl pusstundu. Droši vien viņu vairs neredzēšu. Tā kā pulkstenis jau rāda ceturksni uz vieniem, paņemu savu cepuri un mēteli un nokāpju lejā pa kalpotāju kāpnēm.

Brīdi vēlāk piezvanu pie galvenajām durvīm. Neviens man neatbild. Tad iesviežu sauju smilšu Somberga logā. Pēc kāda laiciņa Sombergs to atver, izbāž galvu laukā un iesaucas:

—  A, jau atpakaļ!

•— Jā. Ir jau pāri pusnaktij . . . Vai netraucēju?

—  Nebūt ne! Jūs esat pirmā aizklīdusi avs, kas atgriežas mājās. Uzgaidiet, es tūlīt atslēgšu durvis.

Esmu hallē. Man mēle tā vien niez uzdot doktoram kādu jautājumu. Kā lai lieku viņam manīt, ka zinu viņa gaitas?

—  Ak tā, draugs … Es pārbraucu no Parīzes ar taksometru. Kad bijām gabaliņu no vārtiem, man likās, ka no parka kāds iznāk . . . Jums bija kāds ciemiņš?

—  Neviena. Jūs būsiet pārskatījies.

—  Jūs visu laiku bijāt viens?

—  Saprotams. Vai tad jūs domājat, ka šīs dažas stundas izlietoju, lai saspēlētu ar draugiem bridžu?

—       Nē … Bet es nodomāju: Sombergs droši vien ataicinājis kādu darbabiedru, un nu kabineta klusumā tie abi būs apsprieduši gadījumu ar mūsu mājasmāti.

—       Tiešām ne. Par Marnovska kundzi esmu pilnīgā skaidrībā bez visas apspriešanās.

Somberga vārdi ir tik kategoriski, ka es vairs neuzplijos un dodos savā istabā.

Esmu galīgā nesaprašanā. Es taču neesmu jucis un ari nemurgoju. Nē, tie nebija nekādi murgi, kad pulksten vienpadsmitos redzēju divus vīriešus dodamies uz Anelkas guļamistabu.

Par spīti Somberga apgalvojumam, esmu pārliecināts, ka nepazīstamais apmeklētājs vēl arvien atrodas Somberga istabā un pazudīs tāpat, kā atnācis, bez mūsu visu ziņas.

IX

Pulksten astoņos no rīta mani pamodina virssulainis. Esmu visai izbrīnījies, jo parasti man brokastis pienes Rozīna.

—  Piedodiet, kungs, ka jūs tik agri traucēju, bet. . . Virssulainis, kas arvien mēdz būt tik nosvērts un

mierīgs, šoreiz liekas pavisam apjucis.

—  Kas ir, Eduard?

—  Ak, kungs! Nezinu, vai man tas bija jums jāziņo. . .

—  Nu, kas ir? Kundze saslimusi?

—       Nē, kungs . . . Tas ir . . . es nezinu . . . Grāfienes kundze vēl nav pārbraukusi. . .

—  Ko?!

—       Saprotams, grāfienes kundze var rīkoties, kā grib. Bet, tā kā viņa nevienam, pat savai istabasmeitai nekā neteica un automobilis pārbrauca tukšā . . . tad mēs nevarējām saprast. . . un, beidzot, es uzskatīju par savu pienākumu to paziņot jums. . .

—       Jūs esat pareizi darījis, Eduard . . . Vai jūs jau to pateicāt Sombergam?

—  Vēl ne, kungs.

—       Es tūlīt došos pie viņa. . . Pagaidām pasakiet, lai šoferis ienāk doktora istabā.

Es ātri apģērbjos un, noskrējis lejā, pieklauvēju pie Somberga durvīm. Tas ir jau piecēlies un kārto savas piezīmes. Mani ieraugot, viņš pārsteigts iesaucas:

—  Kas tad nu? No gultas izkritāt, vai?

—       Nē . . . Klausieties, Somberg . . . Virssulainis man tikko paziņoja, ka Anelka vēl neesot pārbraukusi.

Sombergs noliek savas piezīmes uz galda un paveras manī.

—  Palikusi Parīzē? Kur?

—       Man par to nav ne mazākās jēgas … Es liku atsaukt šoferi. Var būt, ka tas kaut ko zinās . . .

Sombergs pieceļas kājās.

Pie durvīm pieklauvē. Ienāk šoferis, ģērbies hakikrāsas darba uzvalkā.

—       Atvainojos … Es tikko mazgāju automobili… Ar ko varu pakalpot?

—       Anrī, mēs esam visai noraizējušies par grāfienes prombūtni. Mēs gribētu zināt, kas īsti notika vakar vakarā.

—       Nudien, kungi, nekas sevišķs. Es izbraucu no šejienes pusastoņos. Aizvedu grāfienes kundzi uz Vandoma laukumu, kur kādu pusstundu bija jāuzgaida. Viņa iznāca kopā ar tādu resnu kungu un kādu dāmu… Ja nemaldos, viņa tos godāja par Bredvina kungu un kundzi.

—   Bredvins . . . Bredvina kungs un kundze.

—       Jā, kungs, tieši tā. Es viņus aizvedu Buloņas mežā uz kādu restorānu, un grāfiene mani atlaida līdz vienpadsmitiem. Es to laiku izlietoju, lai, kā nākas, iestiprinātos, un ap vienpadsmitiem biju atpakaļ. Nogaidīju kādas pārdesmit minūtes, tad iznāca šveicars un uzsauca:

«Anrī!»

Es atsaucos un piegāju viņam klāt. Tad viņš man teica:

«Vari laisties lapās. . . Tava kundze lika pateikt, lai tu braucot atpakaļ uz pili.»

Es, saprotams, nodomāju, ka grāfienes kundzi pārvedīs kāds cits, un steidzos atpakaļ uz Luvesjennu.

—  Un tas ir viss, ko jūs zināt, Anrī?

—  Jā, kungs.

—  Vai kundzei nebija līdzi bagāža?

—  Nē, kungs.

—   Labi. Paldies. Palūdziet šurp Rozīņu.

Mēs ar Sombergu bažīgi saskatāmies.

—       Varbūt istabasmeita zina kaut ko tādu, ko negrib teikt,— nosaka Sombergs.

—  Redzēsim!

Ienāk Rozīna. Kundzes pazušana liekas viņu galīgi apmulsinājusi. Nenogaidījusi mūsu jautājumu, viņa iesaucās:

—       Ak, kungs, ko tas gan nozīmē? Ka tikai, nedod Dievs, ar grāfienes kundzi nav kas noticis!

—       Klausieties, Rozīna, jums jāpalīdz mums noskaidrot kāds visai svarīgs apstāklis. Vai vakar, kad kundze apģērbās, lai dotos uz pilsētu, nemanījāt neko sevišķu? Dāmas parasti neko neslēpj tik uzticamām istabasmeitām kā jūs. Vai jums nekrita acīs kāds sīkums, kas norādītu, ka grāfiene negrib atgriezties?

—       Nē, kungs. Viņa nepaņēma neko tādu, kas būtu vajadzīgs pārnakšņošanai ārpus mājas … Es senāk kalpoju pie kādas dāmas, kas mēdza slepus ielikt savā rokassomiņā pidžamu un visādus citus niekus, lai pavadītu nakti kopā ar savu mīļāko. Bet pie grāfienes kundzes to nemanīju.

Sombergs viņai stingri piekodina:

—       Esmu kundzes ārsts. Jūs nedrīkstat man neko slēpt, Rozīna!

—  Dieva vārds, doktor! Es varu zvērēt. ..

—  Ar to pietiek. Paldies!

Palikuši vieni, mēs atkal saskatāmies.

—  Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņa nemelo.

—       Bet tad mēs esam neizskaidrojamas mīklas priekšā. Vakar vakarā Anelka aizbrauc uz pilsētu ar nodomu pēc pusnakts atgriezties atpakaļ pilī, bet viņas nav vēl šodien! Cik zinu, viņai nav Parīzē pašai sava dzīvokļa.

—  Kur gan viņa tagad varētu būt?

Sombergs paskatās manī ar niknu izsmieklu sejā.

—  Jūs prasāt, kur viņa tagad atrodas?!

Viņš pasper divus soļus uz priekšu un iečukst man tieši sejā:

—  O'Braiena apkampienos.

—  Es vēl to nespēju iedomāties.

—       Kur tad citur lai viņa būtu? Viņas vienīgā draudzene Devijēra kundze dzīvo Puatjē — pie savas mātes.

—  Varbūt viņa aizbraukusi līdzi Bredviniem?

—       Klausieties. .. Mums tas nekavējoties jānoskaidro . . . Sī nenoteiktība mani dzen izmisumā . . .

—       Jums taisnība. Es pasaukšu Anrī, kas mūs ātri nogādās Vandoma laukumā.

Visā braukšanas laikā mēs nesakām viens otram ne pušplēsta vārda. Sombergs ir pārāk nogrimis domās, lai es viņu traucētu. Es saprotu viņa nomākto garastāvokli. Ciest neveiksmi taisni šajā brīdī! . . . Tas viņu galīgi satriecis.

Mēs izkāpjam Vandoma laukumā. Es apjautājos pie šveicara:

—  Vai Bredvina kundze mājās?

—  Nē, kungs. Bredvina kungs ar kundzi aizbrauca uz Fontenblo un būs mājās tikai pievakarē.

Pilnīgi skaidrs, ka Anelka nav aizbraukusi līdzi Bredviniem apskatīt ķeizarisko pili. Te mēs neko neuzzināsim. Mēs iekāpjam atpakaļ automobilī. Ko darīt?

—  Atliek tikai viens, lai noskaidrotu patiesību . . .

—  Griezties pie O'Braiena?

—  Pats par sevi saprotams.

—  Bet mēs taču nevaram, ja negribam būt nepieklājīgi, pieklauvēt pie viņa durvīm un kā piemuļķotas guvernantes pieprasīt, lai viņš mums atdod mūsu aizbildināmo.

—  Es to nevaru. Bet jūs, kas viņu pazīstat, varat viņam piezvanīt pa tālruni un pateikt skaidri un gaiši kā cilvēks, kas jau visu zina: «Piedodiet, ka jūs traucēju, O'Braiena kungs, bet Marnovska kundzes šoferis man tikko piezvanīja pa tālruni uz Luvesjennu. Kopš vakar vakara tas gaida Marnovska kundzi pie restorāna un lūdz tālākos rīkojumus . . . Esiet tik laipns un palūdziet Marnovska kundzei dot man atbildi, ko darīt!» Saprotiet, Lambrēna kungs? Ļoti iespējams, ka viņa atrodas pie O'Braiena, un tā runājot, jūs nospēlēsiet tāda cilvēka lomu, kas jau visu zina, tā ka nebūs nekas smieklīgs.

—  Tā nav peļama doma . . . Bet kur gan esmu nogrūdis O'Braiena vizītkarti, kuru tas man iedeva? Ak jā… es to atstāju pilī uz sava galda! Bet mums tikai jāpiezvana pa tālruni Eduardam. Viņš to sameklēs un paziņos mums numuru.

Mēs ar Sombergu steidzamies pie tālruņa. Mūs savieno ar pili. Es saucu:

—  Hallo! Luvesjenna? Jūs tas esat, Eduard? Ļoti labi. Seit Lambrēna kungs . . . Klausieties, esmu atstājis savā istabā uz galda vizītkarti. . . Ļaujiet taču man pabeigt. . . Hallo! Ko? Nedzirdu… Ko jūs sakāt? . . .

Tāla balss man čukst:

—  Tas esat jūs, Lambrēna kungs? Ļoti priecājos, ka man piezvanījāt… Es visu laiku nevarēju izprātot, kā lai

jums paziņoju . .. Hallo . .. kungs .. . Grāfienes kundze tikko pārbrauca . . . apmēram pirms stundas ceturkšņa. Bet kādā stāvoklī, kungs! Ak, žēlīgais Dievs!

—  Ko? . . . Hallo! Saslimusi, ievainota?

—  Hallo! Kungs … Es nesaprotu . . .

Sprakšķis kļūst arvien stiprāks. Savienojums pārtrūkst. Sombergs, kas visu laiku klausījies pie otra uztvērēja, nosaka:

—       Nezaudēsim dārgo laiku. Viņa pārbraukusi. Tas ir pats galvenais. Laižamies atpakaļ uz Luvesjennu!

—  Vai jūs dzirdējāt, ko viņš teica: «Bet kādā stāvoklī!»

—  Pēc pusstundas mēs visu zināsim. Ātrāk!

* » *

Anrī trauc garām visiem citiem automobiļiem. Te jau mēs esam pie pils. Rozīna izskrien mums pretim.

—  Ak, doktor, mīļais kungs . . . Grāfiene ir atpakaļ.

—  Kur viņa ir?

—  Savā guļamistabā!

—  Mēs tūlīt dosimies pie viņas.

X

Mēs steidzamies pa gaiteni. Rozīna atver durvis. Aizkari ir nolaisti lejā. Gultas galvgalī iedegta spuldze, kas apgaismo guļošo Anelku. Viņai ir zili loki zem acīm, seja nogurusi.

—  Anelka!

—  Dārgā! Draudziņ!

Mēs metamies pie viņas. Anelka mums izstiepj pretim roku un cenšas uzsmaidīt.

—  Sasirgusi?

—  Ļaujiet man jūs apskatīt.

—       Nevajag, doktor . . . Neesmu ne sasirgusi, ne ievainota . . . Tikai ļoti nogurusi, tas ir viss . .. Varat iet, Rozīna . . .

Istabasmeita iziedama aiztaisa durvis. Anelka mums pamāj ar roku pienākt tuvāk. Sombergs atsēžas uz taburetes galvgalī. Es — uz gultas malas. Mans skatiens netīši atduras pret divām melna satina kurpītēm, kas nosviestas uz lāčādas,— saplēstas, nodrāztas, novārtītas. Tālāk guļ

nomestas divas miesaskrāsas zeķes. Arī tās ir visas vienos caurumos.

Tad es paskatos Anelkā, viņas izvārgušajā sejā. Es neko nesaprotu.

—  Mani draugi. .. Dārgie draugi. . . Cik ļoti priecājos jūs atkal redzēt. . . Man teica, ka jūs esot aizbraukuši mani meklēt… To es nekad neaizmirsīšu . .. Ak, šī nakts!

—  Varbūt jūs gribat gulēt, atpūsties?

—  Nē! Nē! Es jums visu paskaidrošu. Un es jums teikšu tīru patiesību. Neko jums neslēpšu. Sākumā, kā jūs jau to zināt, biju nodomājusi pēc pusnakts atgriezties mājās. Vai tad es varēju iedomāties, ka . .. Lieta tāda . . . Mēs ar Bredvina kundzi satikāmies, pulksten deviņos ar viņas vīru, kas mūs gaidīja restorānā. Vera Bredvina ir skaista somiete, no Helsinkiem, apburoša, kā jau slāviete, bet pārāk iebauda stiprus dzērienus. Ieturējām vakariņas restorānā zem klajas debess. Mēs bijām astoņi pie mūsu galda. Trīs dāmas un pieci kungi. Lai gan iepriekš nolēmām nerunāt par darījumiem, tomēr par tiem tika runāts, jo Bredvins ir tāds cilvēks, kas nemaz nevar ik brīdi nenoņemties ar komerciju. Visa viņa dzīve ir viens veikals. Tas viņam kļuvis par netikumu . .. Ak, doktor! Ir dienas, kad es uzskatu sievietes emancipāciju par īstām Ēģiptes mocībām, ko cietsirdīgie faraoni atstājuši mantojumā mūsu demokrātijai. Sieviete, kas ar vienādiem ieročiem cīnās pret šā laika varenāko kompāniju vadītājiem? . .. Kāds izsmiekls! Lai pienācīgi cīnītos, mums jābūt cietsirdīgām, nosvērtām, nejūtīgām, tieši tādām, kādas daba mūs nav radījusi. Ticiet man, ka vakar vakarā, kad biju izturējusi šo laipno kungu uzbrukumus — tie notika pie tam vēl ļoti pieklājīgā veidā,— es sāku apskaust skaistās Bredvina kundzes likteni, kura nevērīgi noskatījās vakariņotājos un tīksminājās par saviem briljantu gredzeniem rotātajiem pirkstiem.

Ne par ko nedomādama, viņa priecājās par savas galvasrotas pērlēm un ietērpa savas niecīgās domas zilganos cigaretes dūmu mutuļos . . . Viņa bez kādas sajūsmas uzsmaidīja dejotājiem, kas viņu lūdza uz tango, un tikpat vienaldzīgi šūpojās džeza garlaicīgajā ritmā. Visām šādām Bredvina kundzei līdzīgām dāmām, kas pavada savu mūžu laimīgā nekā nedarīšanā, smadzeņu vietā galvā droši vien atrodas kas līdzīgs tukšai zelta bumbai. Viņu mazajā galvaskausā snauž rāms ezers, ko nekad nesa viļņo neviena nopietnāka doma, neviena kaislāka aizraušanās.

Mēs nezinām, par ko sapņo šolaiku jaunavas. Bet esmu pārliecināta, ka visas pasaules Bredvina kundzes ir pasargātas no katra uguns pārbaudījuma. Iekalušās dolāru, mārciņu, franku un pesetu bruņās, dzīvodamas tikai pašas sev, viņas rūpīgi novērš no sava ceļa katru mazāko rūpi, katru atbildību . . . Laimīgie radījumi! Viņi pazūd no pasaules, neatstādami pat ne savu gaitu pēdas, tāpat kā apžilbinoša astes zvaigzne, kas uz mirkli saista mūsu uzmanību un tad atkal izzūd mūžīgā naktī. . .

Nu tā, lūk, Fredij, vakar arī es gribēju būt šāda astes zvaigzne, kas dejo nebeidzamu valsi. Bredvina un viņa draugu priekšlikumi un kaulēšanās mani bija galīgi nogurdinājuši. Dīvaini — man nebija vairs ne mazākās gribas cīnīties.

Manus vārdus, manas domas paralizēja tīri aziātisks fatālisms. Mana griba, ar kuru tā lepojos, bija sašļukusi. Jūs taču mani saprotat? Aiz inerces vēl pretojos šo kungu vairāk vai mazāk bīstamajiem priekšlikumiem, bet drīzāk atgādināju nogurušu vilciena vadītāju, kam sevi jāknaiba, lai neaizmigtu.

—  Tā taču nebūs Somberga ārstēšana, kas jums atņēma sparu?

—  Nedomāju vis. Drīzāk otrādi. . . Bet atgriezīšos pie savas dēkas. Vakariņas bija paēstas. Ap vienpadsmitiem atbrauca Mersāna kungs. Mēs bijām ļoti jautrā omā, sevišķi mūsu amerikāņi. Mersāns mums piepeši paziņo:

«Svarīga vēsts! O'Braiens šovakar iesvēta savu Senklū vasarnīcu. Pusnaktī tiek rīkotas viesības. Es jūs visus aizvedīšu pie mana drauga, kas ļoti priecāsies, jūs redzot.»

Bredvini tūlīt ar mieru. Visur, kur var atrast glāzi šampanieša un omulīgu kaktiņu flirtam, jūs sastapsiet arī Bredvina kundzi. Es instinktīvi pieceļos un uzmetu sev uz pleciem kažoku. Mersāns tēlo izbrīnu.

«Ko, grāfien, jūs gribat šķirties? . .. Nē, tas nav iespējams!»

Arī citi sāk mani pierunāt. Bredvina kundze man čukst ausī: «Iesim, mīļā . . . Man tik garlaicīgi ar manu vīru . . Paskatieties tikai uz viņa trekno sivēna seju! Esiet tik mīļa, brauciet līdzi!»

Iejaucas arī vīrieši. Mani izzobo. Saka, būtu nepieklājīgi vienai atgriezties Luvesjennā tik vēlā vakarā. Piepeši Mersāns, kurš kādu laiciņu bija pazudis, atkal atgriežas un svinīgi paziņo:

«Kungi, grāfienei gribot negribot jābrauc mums līdzi. Es liku viņas automobili aizsūtīt mājās!»

«Bravo! Mēs viņu nolaupām!»

īsi sakot, stundas ceturksni vēlāk, sasēdušies automobiļos, mēs traucam uz Senklū un drīz vien jau apstājamies spoži apgaismotu vārtu priekšā. Dārza vidū pacēlās amerikāņu koloniālajā stilā celta vasarnīca ar lieveni un baltām kolonnām.

Tās bija negaidītas viesības! Kungi — citi frakās, citi — vienkāršos uzvalkos; dāmas — gan dienas tērpā, gan ar dziļu izgriezumu. Visi staigāja apkārt, čaloja, smējās, sasaucās. Bija arī uz ātru roku pašu spēkiem sastādīts džezs . . . Šampanieša pudeles zem šūpuļkrēsliem, portvīna blašķes puķu podos. Glāzes uz mauriņa, sviestmaizes un cepumi uz kāpnēm . . .

Kā lai jums izstāstu, ko es izjutu?… Es jutos kā nomaldījusies visā šajā burzmā. Sākumā mazliet kautrējos . . . Jūs zināt, doktor, ka necienu nakts izpriecas. Nekad neesmu redzēta iereibuši modernos bāros. Es nožēloju, ka biju paklausījusi Mersānam un viņa draugiem . . . Nožēloju, tomēr negribēju arī aizbraukt. . . Tas bija Lorensa O'Braiena nams… Es viņu redzēšu, varēšu ar viņu parunāt. . . Tas bija reizē briesmīgi un jauki. . .

Namatēvu mēs atradām darbistabā, kur viņš jautru viesu bara apstāts, patlaban brūvēja zemeņu boli. Viņam pasniedza šampanieti, augļus, ledu . . . Sprāga korķi. . . O'Braiens lēja putojošo dzērienu lielā sudraba kausā. Varēja nodomāt, ka viņš tur gatavo dziru veselam huzāru eskadronam. Mersāns viņam uzsauca:

«O'Braien, es jums atvedu dažus draugus!»

«Bravo! Esiet sveicināti!»

Viņš apgriezās un, ieraudzījis mani, pārstāja liet šampanieti. Viņš bija tik ļoti pārsteigts, ka palika stāvam uz vietas. Noslaucījis dvielī rokas, viņš beidzot iesaucās:

«Grāfiene! Kāds pārsteigums! Vai es sapņoju?»

Mēs pārmainījām dažus banālus teicienus. Viesi mani aizrāva sev līdzi dārzā. Mersāns mani piespieda izdejot ar viņu vienu līkumu, un tad mēs atsēdāmies šūpuļkrēslos. Viņš man jautāja:

«Nu, ko jūs sakāt par O'Braienu?»

«Priekšzīmīgs mājastēvs.»

«Nē! To es jums neprasu … Es runāju par vīrieti: skaistuli, kas patīk sievietēm.»

«Tiešām — es viņu ļoti maz pazīstu … Ja viņš patīk sievietēm, jo ļaunāk vai jo labāk viņam pašam.»

«Viņam būtu panākumi pie kuras katras, ja tikai viņš to gribētu . . . Tās viņam krīt pašas ap kaklu …»

«Un viņš to pacieš?»

«Nē. No desmit gadījumiem deviņos viņš tās nemaz neievēro. Cik daudzas viņš jau padarījis nelaimīgas! Nabaga meitiņas! Velns lai parauj! O'Braiens, kura vārds vien biržā maksā simts miljonus! Skaists zēns, stiprs, izglītots, simpātisks . . . jūs pati to redzēsiet!»

Bija ļoti labs gadījums, lai ievāktu ziņas par manu spīdzinātāju. Ārīgi vienaldzīga, es jautāju:

«Mersāna kungs, jūs, liekas, ļoti labi pārzināt mūsu mājastēva dzīves gājumu . . . Kas ir tā, kuru viņš patlaban dara laimīgu?»

«Ak, kundze, jums būs grūti tam ticēt, bet O'Braiens patlaban tik ļoti nodevies saviem veikaliem, ka viņam pat laika neatliek mīlēt. Vienīgais viņa laika kavēklis ir viņa Londonas biržas māklera sieva. Tikai nevienam to nesakiet! Tā ir skaista angliete, liela sportiste. Viņi pavada kopā nedēļas beigas. Viņa tam saka: «Dārgais, man mīļākais nepieciešams veselībai. Tu vai kāds cits — vienalga.» Viņš tai atbild tādā pašā tonī: «Dārgā, jūs man pasniegsiet golfa stundas. Es jums samaksāšu graudā.»

Mersānu pārtrauca Bredvina kundze, kas mums pienāca klāt ar šampanieša glāzi rokā. Viņa bija izdzērusi jau kādu puspudeli un bija ļoti jautrā omā. Viņa aizrāva Mersānu dejot un atstāja mani vienu. Jau grasījos piecelties, kad savā priekšā negaidot ieraudzīju namatēvu.

Ar rokas mājienu viņš mani lūdz palikt sēžam. Es negribot paklausu. Smaidīdams viņš man saka:

«Man liekas, grāfien, ja jūs nebūtu šurp atvesta puslīdz ar varu, man nebūtu bijis tas prieks jūs šovakar te redzēt.»

«Saprotams, ka ne.»

«Kādēļ tik ļauni? Vai tad esmu jums Nicā tā sariebis? Vai tas bija kāds noziegums, ja tovakar jūs nolaupīju Valdorfiem un aizvedu uz «Venēciju»? Vai visā mūsu sarunas laikā pateicu jums ko tādu, kas jums nepatiktu?»

«Nebūt ne. Bet tai vakarā mēs izrunājām visu, kas mums bija runājams.»

«Jūs jokojat! Nodrāztie vārdi, ko jums teicu, bija domāti pilnīgi svešai dāmai. Tagad ir pavisam citādi.»

«O'Braiena kungs, parasti mēs abi vedam sarunas tikai ar Ņujorkas aģentūru starpniecību. Mūsu tulki ir mūsu naidīgās grupas. Patlaban, kā jau klājas labākajā sabiedrībā, mēs ievērojam pamieru . . . Bet jūs labi zināt, ka jau rīt jūs atkal pāriesiet uzbrukumā. . Un tad?»

«KādēJ gan mums jākaro, ja tik viegli ir apvienoties?» «Apvienoties — mums? Labāk būt ienaidniekiem, O'Braiena kungs, vai, labākajā gadījumā, sāncenšiem . . . Vai gribat, lai nospēlēju Austrijas lomu jūsu varenās Vācijas priekšā? Lai — tāpat kā Francija — kļūstu par Amerikas zelta vergu? Nē. O'Braiena kungs, tikai tautas lai pieļauj tamlīdzīgas kļūdas. . . Bet mēs, privātie, nedrīkstam būt tik stulbi kā valstsvīri. Es aizstāvu to, ko man atstājis mans vīrs, un nekad nepieļaušu, lai jūs mani aprītu …»

Likās, ka Anelka bija pavisam piemirsusi nogurumu. Stāstot viņa no jauna pārdzīvoja pavadīto nakti. Atceroties izjusto, viņa it kā atdzīvojās. Viņas seja bija jau sārtāka. Atspiedusies ar elkoņiem uz spilvena, viņa vēroja mirdzošām acīm mūs abus ar Sombergu. Mēs klausījāmies, aizturējuši elpu. Pēc īsas klusēšanas viņa turpināja:

— Jūs varat iedomāties, doktor, cik grūti man nācās tā runāt ar Lorensu O'Braienu. Tas man prasīja pārcilvēciskas pūles. Es atrados aci pret aci ar to cilvēku, kam gribēju atdoties tikai tādēļ, lai izbaudītu viņa miesas pieskaršanos, un es runāju ar viņu aukstasinīgi, salti, pat nelaipni. Mans prāts cīnījās ar manu instinktu. Prāts man teica: «Netuvojies viņam! Neļaujies pierunāties! Skaties viņam acīs ar taisni paceltu galvu!» Bet miesa čukstēja: «Ļaujies viņa apkampieniem. Sniedz lūpas viņa skūpstam. Atdodies viņam.» Man bija tikai vienas domas: noturēties. Par nelaimi,' tieši tajā brīdī viņš piecēlās, stipri paspieda manu roku, cieši paskatījās man acīs un reizē pavēlošā un lūdzošā balsī teica:

«Uzkāpiet augšstāvā, virs manas darbistabas. Mēs parunāsim piecas minūtes zem četrām acīm. Man jums jāsaka kas ļoti svarīgs . . . Atvainojiet: ieradušies jauni viesi.»

Viņš aizgāja. Mana roka noslīga gar sāniem. Es vēl sajutu viņa rokasspiedienu. Ticiet man, Fredij, ka jebkuram citam vīrietim, kas uzdrošinātos ar mani tā apieties, es būtu atgādinājusi ievērot pieklājību. Bet uz viņu es nedusmojos! Kauns atzīties — man bija žēl, ka nejūtu vairs savu roku viņa spēcīgās delnas gūstā.

Es piecēlos, lai sakārtotu savas domas. Laikam gan izskatījos visai apjukusi, jo drīz vien man pienāca klāt Mersāns un teica:

«Joprojām viena? . . . Jums būs garlaicīgi, dārgā grāfieni Ejam dejot!»

Man bija jādejo. Lai izkliedētu savas sasprindzinātās domas, nākamo fokstrotu dejoju ar kādu skaistu jaunekli, kas piecas minūtes vēlāk piedāvājās mani izvadāt automobilī pa apkārtējo mežu. Es viņam daudzsološi uzsmaidīju un atteicu:

«Lieliski. .. Uzgaidiet mani savā automobilī. . . Pēc desmit minūtēm būšu klāt.»

Nabaga muļķītis! Viņam bija ilgi mani jāgaida! Es klīdu apkārt no viena viesu pulciņa pie cita. Tikko sapratu, ko man teica . . . Mani mocīja kārdinājums. . . Kad beidzot nekur starp viesiem vairs neredzēju O'Braienu, es nodomāju: «Viņš būs jau augšā . . . Iet ar viņu parunāt?»

Bredvina kungs, cigāru zobos, draudzīgi paņēma mani zem rokas.

«Lieliski, grāfien, vai ne? . . . Man tā riebj parastās ceremonijas . . . Helsinkos, kad mana sieva ielūgusi viesus, bet laiks ir ļoti karsts, mēs tos pieņemam zivju dārzā. Es tur viņai ierīkoju lielisku baseinu peldēšanai, kur salaidu zelta zivtiņas un ieaudzēju ūdensrozes. Reiz es tajā ielaidu dzīvu zuti, kas aizlīda kādai mūsu draudzenei aiz peldkostīma . . . Viņa no bailēm kļuva gluži vai traka . . . Nosvieda tērpu un pilnīgi kaila aizskrēja uz savu kabīni . . . Mēs nekad vēl nebijām tā smējuši kā toreiz. . . Gudmils man vēlāk apjautājās, kādēļ es esot atļāvies šo joku. Es viņam atteicu: «Saderēju ar Stragornovu uz simts dolāriem, ka X kundzei viena krūts lielāka par otru.»

Bet mani neinteresēja Bredvina peldu joki. Es viņu pametu vienu un devos uz kāpņu pusi, kas veda uz darbistabu.

Skaistais jauneklis, veltīgi izgaidījies savā automobilī, bija atkal atgriezies dzīrēs un, mani ieraudzījis, nekaunīgi noteica:

«Redz kā! Jūs norunājat satikšanos bēniņos! Būtu es to zinājis, uzrāptos uz jumta.»

Es labprāt būtu sadevusi viņam pa degunu. Tomēr šie vārdi man lika atkal brīdi vilcināties. Es izdzēru glāzi citronūdens kopā ar kādu garu tumšmati, kas man apjau

tājās, vai es nebūtu ar mieru viņai pozēt, jo viņa, lūk, nodarbojoties ar veidošanu. Es viņai apsolīju visu, ko tikai viņa gribēja. Vienaldzīgi noklausoties viņas vārdos, es piepeši ieraudzīju, ka Bredvina kundze ļodzīgiem soļiem kāpj augšstāvā. Nodomāju, ka viņa grib uzpost savu skaistumu un ka patlaban būtu ļoti laba izdevība apskatīties, vai O'Braiens mani augšā gaida vai ne. Brīdi vēlāk es devos viņai pakaļ. Dāmu istaba bija tukša. Drusku izbrīnījusies, es devos pa gaiteni tālāk un apstājos pie puspievērtām durvīm. Tur bija Bredvina kundze. . . kopā ar O'Braienu.

Šampanieša reibumā somiete vārda pilnā nozīmē kārās O'Braienam kaklā, bet tas viņu pieklājīgi centās dabūt pie prāta. Viņa tam angliski lūdzās: «Skūpstiet mani! Noskūpstiet mani!»

Savo kailo roku viņa bija aplikusi O'Braienam ap kaklu. Viņš tai atļāva sevi noskūpstīt. Viņi mani nepamanīja. Es riebumā ātri noskrēju lejā pa kāpnēm, paķēru ģērbistabā savu manto un skriešus devos pāri mauram. Man bija tikai viena vēlēšanās — aizbēgt. Pēc iespējas ātrāk aizbēgt no šī nama. Es centos, lai mani neviens nepamanītu, jo citādi vēl kāds varētu piedāvāties mani aizvest mājās savā automobilī… Es gribēju iet kājām.

Man acīs vēl rēgojās piedzērusī somiete — apķērusies O'Braienam ap kaklu. Esmu pārliecināta, ka starp viņiem nekā nebija. Šampanieša reibulī zaudējusi līdzsvaru, Bredvina kundze droši vien nodomāja: «Lūk, skaists vīrietis . . . Pamēģināšu, kā garšo viņa skūpsti.» Un, tā kā O'Braiens viņu neievēroja, tad viņa pati apkampa viņu ar īstu skaistas sievietes nekautrību, kas nomet zemē savu mutautiņu tai pārliecībā, ka visi vīrieši trauksies to pacelt.

417

Jūs jau varat iedomāties, doktor, ka šis skats man bija tikpat kā salta ūdens strūkla sejā . . . Greizsirdība? Nē. Riebums … Es pēkšņi aptvēru visas šīs dēkas neķītrību, prastumu. Sieviete, kas tā alkst pēc vīrieša, kas viņam to nekautrīgi liek noprast, lūdzas viņa glāstus, karas kaklā, piekļaujas viņa ķermenim! Kāds kauns, kāds pašcieņas trūkums! Iedama pa Senklū klusajām ielām, es iedomājos sevi somietes vietā . . . tāpat alkstam O'Braiena skūpstus. Es trīcēju no kauna. Es soļoju arvien ātrāk un ātrāk, lai tiktu tālāk no postošās vasarnīcas atmosfēras. Es labprāt vēlējos šaustīt savu miesu līdz nesamaņai, lai nomierinātu savas sakairinātās jūtas. Es murmināju pati pie sevis: «Ej,

14—23

ej, kamēr krīti! Nomāc savas neķītrās alkas!»—un apņēmīgi turpināju savu ceļu.

Es nezināju, kādā virzienā ir Luvesjenna. Ausa jau rīts, kad es vēl uz labu laimi maldījos pa Senklū meža takām. Beidzot es sastapu kāda dārzeņu pārdevēja pajūgu. Es lūdzu parādīt man ceļu. Zemnieks man pateica, ka eju tieši pretējā virzienā. Man no jauna bija jāiet cauri mežam. Lai gan apkārt vēl bija nakts un es biju viena, man nemaz nebija bailes. Lai rastu spēkus turpināt ceļu, es iedomājos Bredvina kundzi, kura kā vampīrs bija iezīdusies O'Braiena lūpās. Un bez apstājas sev atkārtoju: «Lūk, ko varbūt gribēji izdarīt arī tu pati!»

Tā es nogāju vēl kādu stundu. Manas kurpes bija vienos dubļos, zeķes cauras. Pēc kilometru stabiņiem redzēju, ka eju pareizā virzienā. Biju tik ļoti nomocījusies, ka man bija jāatpūšas. Es nosēdos kādā birztalā un negribot aizsnaudos. Kad pamodos, bija jau liela diena. Dzirdēju, ka kaut kur pulkstenis nosita devīto stundu. Es no jauna devos ceļā. Beidzot nonācu pie Buživālas tilta. Mans saplosītais tērps saistīja ļaužu uzmanību. Man laimējās. Es sastapu pretimbraucošu taksometru, kas mani pārveda mājās.

Rozīna, mani ieraugot tik neapskaužamā stāvoklī, no izbailēm vai prātu zaudēja. Es viņai lūdzu palīdzēt man izģērbties, jo man bija tikai viena vēlēšanās: aizmigt, lai aizmirstu šo vakaru. Kā nedzīva iekritu gultā un nogulēju līdz pat šim brīdim, kad jūs ieradāties. Ak, mani mīļie, mīļie draugi, jūs nemaz nezināt, cik ļoti jūsu klātbūtne mani spēcina. Kad jūs abi esat manā tuvumā, es atkal atgūstu mieru!

Anelka lūkojas uz mums abiem ar nogurušu, bet laimīgu skatienu. Sombergs man dod zīmi piecelties. Viņš draudzīgi noglauda Anelkas kailo plecu un saka:

—  Guliet, draudziņ! Jums vēl nepieciešamas dažas stundas miega. Es pienākšu pie jums ap pulksten diviem pēcpusdienā.

Mēs iznākam no guļamistabas un apstājamies priekšistabā. Es jautāju Šombergam:

—  Ko jūs par to domājat?

—  Tas ir vislabākais, kas varēja ar viņu notikt. Sī Bredvina kundze, pašai nezinot, ļoti palīdzējusi viņas izdziedēšanā.

XI

Jau vairākas dienas Luvesjennā valda pilnīgs miers. Anelkas sirds atkal nomierinājusies. Liekas, nakts dēkai bijuši savi panākumi.

Tas, ka viņa bija pārsteigusi O'Braienu kopā ar Bredvina kundzi, varēja Anelkā izsaukt greizsirdību un tā vēl pavairot viņas kaisli. Var būt, ka tas arī būtu noticis, ja viņa mīlētu īru ar patiesu mīlestību. Par laimi, viņai tikai bija radies kauns pašai par savu aizraušanos. Vispār jāpateicas Mersānam, ka tas viņu bija aizvedis pie O'Braiena.

Vakar mēs ar Anelku bijām Rambuijē uz tēju. Ceļā es aplinkus mēģināju viņu iztaujāt par doktora ārstēšanas paņēmieniem. Anelka man atbildēja ar vislielāko atklatību:

—  Teikšu skaidru patiesību — Sombergs ar katru dienu gūst pār mani arvien lielāku ietekmi. Ir liela starpība starp vienkārša šarlatāna blēņām, kas cenšas jūs hipnotizēt, bei izsauc tikai smieklus, un zinātnieka lēnu, bet drošu iespaidošanu, kas pamazām ietekmē jūsu spriedumus, savaldzina jūsu prātu. Somberga psiholoģiskās zināšanas ir tiešām nepārspējamas. Viņš ārkārtīgi smalki prot izanalizēt sievietes apziņu un tad tur ieperinās kā iekarotā apgabalā. Viņš piekopj ko līdzīgu garīgai izvarošanai, kas jūs reizē tīksmina un atbaida. Vai atceraties to sievieti, par kuru Bairons teicis, ka tā met savu ēnu uz vīrieša sirdi? Sombergs met savu ēnu uz manām smadzenēm.

14*

—  Vai tad jūs domājat, ka sievietes apziņa ir neizpētīts labirints? Man liekas, ka cilvēka apziņa, vai nu tas būtu vīrietis, vai sieviete, drīzāk ir visai niecīga lieluma pazemes pilsēta, kurai — viens divi — jau esi apgājis apkārt. Dzejnieki un rakstnieki gan cenšas mūs pārliecināt, ka šī paslēptā pilsēta pasaulei esot pilnīgi nepieejama. Bet nevajag viņiem uz vārda ticēt. Tās ir tikai blēņas. Es to nesaku, lai nonicinātu mana drauga zināšanas. Gribēju tikai jums atgādināt to, ka lielākā daja normālu būtņu, izņemot patoloģiskus atgadījumus, vienos un tajos pašos apstākļos dara vienu un to pašu . . . Kā pierādījumu var minēt gandrīz matemātisko mīlas konfliktu atkārtošanos . . . Bet patlaban mūs interesē tikai jūsu izdziedāšana. Esmu laimīgs, redzot, ka Sombergs pieliek visas pūles, lai jūs pilnīgi izārstētu. Viņam tas arī izdosies. . .

419

Es labprāt gribētu būt par to pārliecināts. Pirmkārt, tādēļ, ka Sombergs tiešām pieliek vislielākās pūles, lai to panāktu. Otrkārt, tādēļ, ka Anelka ir ļoti nosvērta sieviete.

Bet, kamēr atrados Luvesjennā, ir noticis šis tas neizskaidrojams, kas man rada zināmas bažas. Piemēram, Somberga pievāktās O'Braiena ģīmetnes un slepenais apmeklējums, ko toreiz novēroju no savas paslēptuves.

Toreiz Sombergs stūrgalvīgi noliedza svešinieka klātbūtni pilī. Un es nevaru atrast izskaidrojumu viņa dīvainajai rīcībai . . . Sfinksa teica ceļiniekam: «Uzmini, vai es tevi aprišu!»

Lai gan riskēju, ka Sombergs mani aprīs, es tomēr atsakos uzminēt šo mīklu.

Pagājušas vēl piecas dienas. Visu šo laiku nav noticis nekas svarīgs. Izmantodams pamieru, šodien pēcpusdienā izbraucu uz Parīzi, lai savestu kārtībā savas lietas.

Es patlaban kārtoju piezīmes jaunajai grāmatai un domāju, kad īsti varēšu atkal ķerties pie darba, kad piepeši atskanēja tālruņa zvans:

—  Hallo! Frederiks Lambrēna kungs? Te O'Braiens. Priecājos dzirdēt jūsu balsi, jo man nepieciešams jūs satikt. Būšu jums ļoti pateicīgs, ja mani pieņemsiet jau pēc stundas.

—  Saprotams, O'Braiena kungs. Es jūs gaidu.

Es biju visai pārsteigts. Man likās pavisam dīvaini, ka viņš vēl griežas pie manis pēc tam, kad biju noraidījis viņa lūgumu būt šai lietā par starpnieku.

Ko gan viņš grib man pateikt? Kādu pārsteigumu man atkal sagādās šis mangāna karš, kam esmu par bezpartejisku liecinieku?

Taisni pulksten sešos O'Braiens ierodas pie manis. Spiež man roku ar agrāko laipnību. Runā arvien vēl tikpat brīvi. Sis runas vieglums, starp citu, ir vienīgais, kas nesaskan ar viņa vienaldzīgo ķelta masku.

—  Dārgais meistar, šodien no jauna griežos pie jums ar lūgumu. Bet šoreiz vairs negribu jūsu palīdzību. Man pietiktu ar jūsu labvēlīgo neitralitāti, ja tikai jūs to ievērotu. Starp citu, lai to noskaidrotu, atļaujiet jums uzdot nekautrīgu jautājumu . .. Lūdzu, tikai neņemiet to ļaunā un nedusmojieties par manu rupjo atklātību. Kamēr veikala lietās esmu viscaur diplomāts un neatpalieku no Taleirāna, tikko tiek skartas manas jūtas, zaudēju katru viltību: es nemīlu spēlēt slēpšanos, bet atklāju savas kārtis un to pašu sagaidu arī no sava pretinieka . . . Es teicu ar nodomu «pretinieka». Bet tas vēl nemaz nenozīmē, ka tas esat jūs.

—  Redzu jau, uz ko jūs tēmējat. Bet jūs, saprotams, pats neticat, ka skaidri un gaiši atbildēšu uz jūsu jautājumu.

—  Tas ir: vai jūs esat Marnovska kundzes mīļākais?

—  Pilnīgi pareizi, O'Braiena kungs. Ja es teiktu «jā», jūs varētu nodomāt: «Re, cik dīvaina izvēle!» Bet ja nu es teiktu «nē»? . . .

—  Tad es nodomātu: tikpat iespējams, ka tas ir džentlmenis, kas saka savu «nē», vai arī vienkārši — brīvs vīrietis.

—  Tā mēs nonāktu strupceļā. Tādēļ labāk nemaz nesāksim.

—  Tātad no jums neko neuzzināšu par jūsu patiesajām attiecībām ar Marnovska kundzi?

—  Atvainojiet! No manis jūs uzzināsiet, ka esmu Marnovska kundzei visai pieķēries.

—  Tas ir vienīgais jūsu attiecībās, par ko jūs varat runāt. Pārējais . . .

—  Par pārējo nevienam nav nekādas daļas.

O'Braiens apjucis paskatījās man acīs.

—  Tikai tagad redzu, ka sirdslietas nokārtot daudz grūtāk nekā radīt jaunu veikalu.

—  Nemaz nebrīnieties par to. Veikala lietās viss atkarīgs tikai no jūsu akcionāru naudas, turpretī sirdslietās viss grozās ap jūsu laimi.

Piepeši O'Braiens uzsit ar plaukstu pa krēsla atzveltni un smiedamies iesaucas:

—  Bet nepavisam! Esmu pārliecināts, ka jūs neesat viņas mīļākais. Lai būtu kā būdams, vismaz pieņemšu to par pierādītu patiesību un turpināšu iesākto. Pēdējo reizi, kad ar jums šeit redzējāmies, es jums lūdzu man izgādāt satikšanos ar Marnovska kundzi. Jūs man atbildējāt, ka viņa tam nepiekrītot. Sievietes ir visai mainīgas. Viņa atteicās ar mani satikties pie jums, bet ieradās pie manis Senklū.

—  To es zinu.

—  Labi. Toreiz es cerēju, ka man izdosies dažas minūtes ar viņu prātīgi parunāt. . . Bet viņa neieradās uz satikšanos, viņai bija ienākusi prātā pavisam dīvaina doma.

Nezinu, vai viņa jums to pastāstīja, bet viņa atsūtīja pie manis savu draudzeni Bredvina kundzi. . . Somiete, kas bija piedzērusies kā vesela kazaku sotņa, vārda pilnā nozīmē apkrita man ap kaklu. Man grūti nācās viņai atgādināt, ka esmu mājastēvs, ka simts cilvēku mani gaida lejā, ka viņa izvēlējusies ļoti nepiemērotu laiku un vietu savam jūtu izplūdumam. . . Saprotams, Marnovska kundze pa to laiku bija pazudusi. . . Vēl viena dīvaina pārmaiņa, ja ņem vērā, ka šī sieviete parasti ir tik noteikta. Tad es sāku sev jautāt, Lambrēna kungs,— vai tikai vina ar mani nekoķetē?

—  Oho!

—  Padomājiet vien . . . Būsim loģiski. . . Viņa man laipni uzsmaida Nicā un pazūd kopā ar jums, aizbildinoties ar kādu tur migrēnu. Viņa atsakās mani pieņemt pie sevis un pēc tam ierodas pie manis… Ir ar mieru ar mani parunāties un pusstundu vēlāk uzsūta man uz kakla piedzērušu sievieti, kurai pilnīgi vienalga, kā apkampienos viņa atrodas . .. Tātad — Marnovska kundze vai nu par mani ņirgājas, vai arī no manis bīstas. Viņa nospriedusi: «Gadījums mani savedis kopā ar manu pretinieku finansu laukā — izmantošu to, lai viņu izjokotu …» Man ir pierādījumi, ka mana niecīgā persona viņai nav gluži vienaldzīga. Tagad jāuzzina tikai, kas viņai īsti padomā . . .

—  Es to nezinu, O'Braiena kungs.

—  Parasti, ja sieviete ižvairās satikties ar vīrieti, kas viņu interesē, var būt tikai viens izskaidrojums: viņai bailes to darīt. No kā gan var bīties Marnovska kundze? Saprotams, ne no satikšanās ar Dienvidamerikas raktuvju apvienības prezidentu, kura intereses tik viegli varētu apvienot ar savējām, bet gan no satikšanās ar vīrieti, pēc kura teiksim, viņa zināmā mērā pati tiecas. Nemaz necentieties to apstrīdēt, dārgais meistar, man viss jau zināms. Pēdējās divas nedēļas izmantoju, lai visu pamatīgi izzinātu . . . Tādēļ, ka — jūs to saprotat — mani beidzot tas viss ļoti ieinteresēja. Pirms divi gadiem, kad uzzināju, ka Marnovska kundzei pieder noteicošais vārds Galīcijas raktuvju sabiedrībā, es sākumā piegriezu tam visai maz vērības … Bet, kad es uzzināju — par nožēlošanu, pārāk vēlu,— ka mans pretinieks mangāna tirgū ir tā pati skaistā poliete, kuru jūs man nolaupījāt «Venēcijā», manas sākotnējās vienaldzības vietā stājās pavisam citas intereses.

—  Un tad?

—  Jūs redzat, ka ar jums runāju pilnīgi atklāti… Starp citu, es zinu, ka jūs jau esat pieradis būt par biktstēvu un protat paturēt visu to noslēpumus, kuri pie jums griežas pēc padoma vai morālas palīdzības. .. Kas attiecas uz Marnovska kundzi, man jums jāsaka, ka noticis kas ļoti dabīgs, par ko jūs nemaz nebrīnīsieties. Kad biju pārliecināts, ka viņa, teiksim, manī tik ļoti iemīlējusies, ka lūgusi plaši pazīstamā neirologa palīdzību, lai tas viņu izdziedētu, es pēkšņi arī sajutu tieksmi pēc viņas.. . Nezinu, vai viena kaisle var izsaukt otru kaisli, vai vienam sasprindzinājumam ar otru ir kāds matemātisks sakars, bet, kad to uzzināju, man radās neatvairāma vajadzība satikties ar Marnovska kundzi.

—  Jūs runājat kā svētais Asīzes Francisks, O'Braiena kungs. Tas mēdzis apgalvot, ka sirdīm esot pašām sava slepena valoda, ko tikai viņas vienas saprotot. Bet šoreiz runa ir tikai par kaisli, un sirds, par laimi, vēl nav teikusi savu vārdu.

—  Kas zina. Man darīšana ar izcilu sievieti. Un esmu gatavs uz visu ko, lai tikai viņu iekarotu.

—  Ko jūs domājat ar vārdiem «gatavs uz visu ko»?

—• Tagad, beidzot, esmu nonācis pie mana apmeklējuma īstā iemesla. Jūs zināt manu dvēseles stāvokli un nebūsiet pārsteigts, ja jums atklāti paziņošu, ka esmu nolēmis forsēt.

—  Proti?

—  Rītvakar ierasties Luvesjennā.

O'Braiena seja bija pārāk nopietna, lai viņa vārdus noturētu par vienkāršu joku. Varēja redzēt, ka man darīšana ar apņemšanās pilnu cilvēku, kuru nebūs iespējams atrunāt no viņa nodoma.

—  Jūs gribat ierasties pilī, kaut arī Marnovska kundze atteikusies jūs pieņemt?

—Jā. Tā kā viņa nepiekrita ar mani parunāties ne jūsu dzīvoklī, ne manā Senklū vasarnīcā, es gribu viņu piespiest to darīt viņas pašas mājās.

—  Jūs vēl vienmēr ticat, ka drošsirdīgajiem arvien uzsmaida laime?

—  To man pierāda mana mūža pēdējo divdesmit piecu gadu piedzīvojumi. Mīlā — vislabākā taktika arvien bijusi un būs drošsirdība.

—  Bet kā jūs domājat to dabūt gatavu?

—  Ārkārtīgi vienkārši. Es ieradīšos Luvesjennā rīt ap pulksten deviņiem vakarā, Marnovska kundzei to iepriekš nepaziņojis. Ja viņas nebūs mājās, es viņu pacietīgi gaidīšu uz terases. Ja viņa būs pilī, viņa mani pieņems.

—  Bet ja nu viņa jūs negribēs pieņemt?

—  Es palikšu visu nakti uz terases un gaidīšu, kamēr viņa nākamajā rītā iznāks pie manis. Man pilnīgi pietiks ar dažām minūtēm sarunas. Ja arī nebūšu uzvarējis, tad vismaz būšu izmēģinājis savu laimi un iesācis kauju. Ja arī man būtu lemts tikt uzvarētam, esmu nolēmis sastapties aci pret aci ar savu bīstamo pretinieku.

—  Un tiešām jūs paliksiet visu nakti sēžam Marnovska kundzes aizklāto logu priekšā?

—  Kādēļ gan ne?

—  Cik tas romantiski no tāda veikalnieka kā jūs!

—  Bet, dārgais meistar, tiem, kas romantismu meklē tikai romānos, trūkst visvienkāršākās novērošanas spējas. Jūs atradīsiet tūkstošiem cilvēku, tiklab bagātu, kā nabagu, kuru dzīve pārspēj ikkuru kino scenāriju. Sākumā jūs droši vien mani uzskatījāt par anglosaksi, kam prātā tikai skaitļi. Šodien manī pamodušās manas īru asinis. Mans vectēvs 1825. gadā, Džordža IV valdīšanas laikā, bija Dublinā iemīlējies lēdijā Mērijā Betfordā, Florencē mirušā lorda Betforda atraitnē. Viņa izlikās, ka to nemana. Kaislās vēstules palika bez atbildes. Tad mans vectēvs, lai saistītu lēdijas Betfordas uzmanību, izsauca viņas līgavaini uz divkauju un to nošāva.

Viņš nosūtīja lēdijai sava pretinieka asinīs samērcētu mutautiņu ar šādiem vienkāršiem vārdiem: «Sera Tomasa O'Konela liktenis draud visiem tiem, kurus jūs vērtēsiet augstāk par mani.» Ko jūs par to sakāt? Tad redzat, viņa dēladēls, kas patlaban stāv jūsu priekšā, aizmirsdams, ka viņš žonglē ar rūdas tonnām un radiotelegrammām un dod pavēles visām Dienvidamerikas bankām,— šis elektrisko mašīnu, kilovatos iegrimušais romantiķis rītvakar atļausies sev to prieku ar joni uzbrukt nepieejamai slāvietei.

—  Es jūs ļoti labi saprotu. Starp citu, man nav ne mazākās tiesības nosodīt jūsu uzvešanos, jo neesmu nekāds svētais Miķelis, kam ar ugunīgu šķēpu rokās jāaizstāv tikums. Tomēr nevaru noklusēt, ka man tas šķiet gluži puicisks paņēmiens. Šaubos, vai tā jums izdosies ieņemt kārojamās pilskundzes sirdi.

—  Kādēļ puicisks? Vai tikai tādēļ, ka pavadīšu visu nakti viņas aizklāto logu priekšā? Bet jūs taču labi zināt, cik maz ir to sieviešu, kas spēj palikt nejūtīgas, zinādamas, ka vīrietis gaida pie viņu durvīm ar īstu plēsīga zvēra pacietību. Mans vectēvs no mātes puses, par kuru jums tikko stāstīju, uzveica lēdijas Betfordas cietsirdīgo pretošanos pēc tam, kad bija pavadījis zem viņas logiem veselas sešas naktis no vietas. Septītajā īsi pirms saules lēkta viņa sevi atzina par uzvarētu un nometa tam sarkanu neļķu pušķīti. Jūs varat par to izlasīt viņa atmiņās, kas tika iespiestas 1865. gadā Dublinā. Vai tad jūs domājat, ka tāda neatlaidība nepieveiks pat visstūrgalvīgāko sievieti? Es smejos par tām metafiziskajām blēņām, ko melš spiritisti, bet ticiet man, ka pat visnepieejamākajai sievietei, kas nolēmusi par katru cenu noturēties un nepadoties, būs visai grūti aizmigt, zinot, ka aiz viņas loga jau divas trīs naktis vāķē pietiekoši traks vai pietiekoši iemīlējies vīrietis un viņas dēļ atsakās no miega. Viņa cīnīsies ar šī vīrieša kluso domu, kas viņu sasniegs arī caur aizvērtiem slēģiem un aizbultētu logu. Viņa padosies tā iespaidam, lai arī tas neteiks ne vārda. Viņa labprāt gribētu to aizdzīt. Bet tai pašā laikā viņas sievietes lepnums gavilē. Viņa labprāt gribētu to saukt pie sevis. Bet viņas stūrgalvība to neļauj. Tā tas turpinās. Bet, kamēr vīrietis, vai nu sev par labu, vai par ļaunu, nodarbina sievietes domas, viņš vēl kauju nav zaudējis.

O'Braiens ir tik iekaisis un visu to saka tik lielas pārliecības un apņemšanās pilns, ka, redzams, es nespēšu viņu atrunāt. Ieķšķīgi esmu ar viņu vienis prātis un nedotu pat trīs dienas, lai salauztu Anelkas pretošanos. Bet ir vēl Sombergs, kam uz viņu ļoti liela ietekme un kas viņai noliedzis katru satikšanos ar O'Braienu.

Kā lai novērš šo bīstamo sadursmi, kurai var būt visai ļaunas sekas?

—  Jūs man nupat izteicāt tādas domas, kuras noraidot es pieļautu kļūdu. Bet atļaujiet jums uzprasīt — kādēļ jūs visu to sakāt tieši man?

—   Ļoti vienkārši. Es jums tikko pateicu, ka rīt pulksten desmitos piezvanīšu pie Marnovska kundzes durvīm un, ja viņa mani nepieņems, palikšu sardzē pie viņas logiem. Es tikai gribēju jūs brīdināt, lai jūs varētu laikā iejaukties, kad pils kalpotāji mani noturēs par klaidoni vai meža zagli. Kas attiecas uz to, vai jūsu draudzenei iepriekš paziņot par manu apmeklējumu vai ne, varat rīkoties pēc jūsu ieskatiem. Lai arī ko jūs darītu, savu nodomu es nemainīšu.

—  Tātad, ja es jums rit telegrafētu, ka Marnovska kundze atsakās ar jums runāt. . .

—  Es tomēr vakarā ieradīšos un — arī nākamajos vakaros, lai izmēģinātu laimi, un neļaušos ne no kā iebaidīties.

O'Braiens piecēlās. Mūsu saruna ir izsmelta. Mēs spiežam viens otram roku. Apstājies uz sliekšņa, īrs vēl pasmaida un saka:

—  Vēl vienu vārdu, Lambrēna kungs.

—  Klausos!

—  Tagad esmu skaidrībā par jūsu attiecībām ar Marnovska kundzi. Ja jūs tiešām būtu viņas mīļākais, jūs jau sen būtu mani iztriecis laukā.

XII

Jau no paša rīta nezinu, vai Anelkai paziņot O'Braiena apņemšanos vai ne, jo baidos viņu jau iepriekš satraukt. Domāju, ka labāk būs visu pastāstīt Sombergam. Viņš, ārsts būdams, zinās labāk, ko darīt.

Pēc pusdienām dodos pie Somberga viņa istabā. Tas ātri aizcērt laboratorijas durvis un izbrīnījies paskatās manī.

—  Jūs izskatāties pavisam noraizējies. Vai jūtaties nevesels?

—  Runa nav par mani, bet par Anelku. Ne jūs, ne viņa, ne es nevaram iedomāties, uz ko var būt spējīgs apņēmīgs cilvēks.

Es viņam atstāstu savu sarunu ar O'Braienu.

Kā jau to biju paredzējis, Sombergam šis sarežģījums nemaz nav pa prātam.

—  Varat iedomāties, cik ļoti biju pārsteigts, dzirdot šādus vārdus no cilvēka, kas man likās vairāk nodarbināts ar saviem veikaliem nekā ar sieviešu uzvarēšanu.

—  Kā! Viņš iedrošinājās jums visu to pateikt?

—  Es taču biju vienīgais Anelkas tuvumā, pie kura viņš varēja griezties. Ticiet man, tas ir visai bīstams pretinieks. Un visbīstamākais ir tas, ka, par spīti viņa nodomiem, nejūtu pret viņu ne mazākās antipātijas. Varbūt, ka savos veikalos viņš ir zināmā mērā korsārs. Bet privātajā dzīvē es nevaru liegt viņam savu roku: viņš ir pati vaļsirdība. Bet tas viss nav svarīgi. Mēs atrodamies jauna fakta priekšā. Jūsu slimniece vairs nav drošībā, jo viņas ienaidnieks gatavojas aplenkt viņas cietoksni.

—  Kaut jupis viņu parautu!

—  Labi būtu, ja sātans jums paklausītu. Bet, liekas, arī jūs atzīstat, ka Anelka pati viņu pie tā novedusi, jo viņš taču nav nekāds muļķis vai pārcilvēks, lai paliktu vienaldzīgs. Viņa pārāk spēlējās ar uguni vai, pareizāk, ar O'Braiena ziņkārību. Iedomājieties sevi viņa vietā. Tāda sieviete kā Anelka piepeši sāk par jums interesēties. Tad pazūd, lai gan šādai pazušanai nav ne mazākā iemesla. Netīšām jūs viņu atkal satiekat. Viņa jūs rupji atgrūž. Tad ņem un atbrauc pie jums mājās . . . Jūs iedomājaties, maldīgi iedomājaties, ka viņa jums uzsūtījusi uz kakla kādu citu sievieti. . . Un viņa pazūd atkal no jauna, pilnīgi bez vēsts. Ko jūs par to domātu?

—  Tā tas ir. Pilnīgi pareizi. Tam tā bija jānotiek. . . Viņš jums teica, ka ieradīsies šeit pulksten desmitos vakarā?

—  Jā. Nemaz nešaubos, ka viņš turēs vārdu. Es steidzos vispirms to paziņot jums, jo jūs zināsiet labāk par mani, vai tas jāsaka arī Anelkai pašai vai ne.

—  Nesakiet viņai ne pušplēsta vārda. Visa šī lieta man nepavisam nepatīk. Tā nāk taisni tādā brīdī, kad var izjaukt visus manus turpmākos nodomus. Ļoti žēl. Ļoti, ļoti žēl. Bet, tā kā mēs to nevaram aizkavēt, mums attiecīgi jāsagatavojas.

—  Varat pilnīgi paļauties uz mani, ja vien esmu spējīgs palīdzēt. Ja jūs to vēlaties, es neteikšu Anelkai ne vārda. Tālāk?

—  Tālāk es labprāt vēlētos, lai jūs parūpētos vismaz šovakar dabūt prom O'Braienu. Viņš piezvanīs ap pulksten desmitiem pie vārtiem. Sulainis viņu ieved salonā un paņem viņa vizītkarti, lai nodotu Anelkai. Pēc kāda brīža jūs izsūtāt -pie viņa Eduardu ar atbildi: «Kundze jūs nevar pieņemt.» O'Braiens iziet laukā. Tad es lūgšu jūs iziet pie viņa uz terases un papļāpāt pēc iespējas ilgāk, līdz pat vēlai naktij. Piedāvājiet viņam cigareti pēc cigaretes, smēķējiet, runājiet visādus niekus, vārdu saķot, dariet visu, lai viņš nedabūtu piesaistīt Anelkas uzmanību.

—  Saprotu. Nu, un tālāk?

—  Redzēsim, ko tālāk. Sis kungs nedrīkst izbojāt manu iesākto darbu . . . Vai varu uz jums paļauties?

—  Pilnīgi.

—  Es gribu šonakt izspēlēt lielo trumpi, jo izmēģināšu pavisam jaunu paņēmienu, ko tikko beidzu izstrādāt.

Būtu ļoti žēl, ja šis karstgalvis ar savu iedomu man to sagandētu.

Es brīdi padomāju un tad iesaucos:

—       Bet. . . Klausieties, Somberg! Ir taču vēl viena cita iespēja, kā tikt vaļā no šā cilvēka.

—  Kāda tad?

—  Pazust šovakar kopā ar Anelku.

—       Par to jau biju padomājis . . . Bet es taču nevaru dažās stundās pārvest arī visu savu laboratoriju . . . Ļaujiet man jau šovakar izmēģināt manu jauno paņēmienu. Ja O'Braiens gatavojas mums uzplīties arī vēl rītvakar, tad nevar būt divu domu: jūs kopā ar Anelku dosieties automobilī uz Orliku, bet es sakārtošu savas lietas un pēc kāda laiciņa braukšu jums pakaļ. . . Tur, Čehijā, pie manis viņa būs tikpat kā cietoksnī. Irs mūs atstās mierā, un Anelka aizbrauks no manas pils, tikai pilnīgi izdziedēta.

—       Jums taisnība, Somberg. O'Braienam pietiks ar vienu bezmiegā pavadītu nakti: rītvakar ieradies Luvesjennā, viņš ieraudzīs, ka viņa Ērkšķrozīte pazudusi bez vēsts.

* * *

Es aizbraucu paēst pusdienas uz Parīzi. Ticis pie saldā ēdiena, ieraudzīju Mersānu. Tas pienāca pie mana galdiņa un iesaucās:

—       Kāds vējš tad jūs te atpūtis? Es domāju, ka esat Luvesjennā.

—       Tā tas arī ir. Bet, kad viens iebraucu Parīzē, tad mēdzu še ieturēt pusdienas.

—  Kā klājas grāfienei Marnovskai?

—       Ļoti labi. . . Viņa stāstīja, ka pirms dažām dienām pavadījusi lielisku vakaru Senklū … Ar jūsu gādību!

-— Ak jā, pie O'Braiena.

Mersāns atsēdās uz dīvāna man blakus.

—  Atļaujiet… Uz mazu brītiņu . . .

—  Lūdzu!

Viņš pasmaidīja kā cilvēks, kam padomā labs joks.

—       Kas attiecas uz to vakaru . . . Jūs droši vien zināt, ka toreiz O'Braiena vasarnīcā norisinājās maza drāma . . . Kad Marnovska kundze aizbrauca (domāju, ka kāds no viesiem viņu pārveda mājās savā automobilī), es sastapu Bredvina kundzi, kas jau pa gabalu smaržoja pēc šampanieša . . . Viņa piesauca mani par savu dusmu liecinieku un noteica:

«Vai zināt, tas O'Braiens ir gatavais lops!»

Es biju pavisam pārsteigts un gribēju iebilst, ka viņa maldās. Bet viņa nelikās mierā un savā jocīgajā izrunā man paskaidroja:

«Jā, jā! Viņš nemaz nav džentlmenis! … Es viņu nobučoju, bet šis puika mani iztrieca pa durvīm!»

Viņai bija tik komiska sejas izteiksme, ka es tikko noturējos neiesmējies. Es gribēju viņu nomierināt:

«Ak, cienītā kundze. . . Droši vien būs noticis kāds pārpratums. O'Braiena kungs nebūs sapratis.»

«Pārpratums? Es viņam apķēros ap kaklu. Es viņu noskūpstīju uz lūpām! Pārpratis? Es gan nepārpratu . . . O'Braiens ir iemīlējies šajā Marnovskā. Bet tā, pagāns, man neteica ne vārda! Tas ir par traku . . . Būtu vismaz man pateikusi, es tad nemaz nebūtu piedāvājusi savas lūpas šim neķītrajam īram.»

Es nezināju, kā nomierināt Bredvina kundzes uztraukumu. Es viņai iečukstēju ausī:

«Dārgā! Ne tik skaļi. .. Tur nāk jūsu vīrs!»

Viņa paraustīja plecus, izpūta dūmus un atteica:

«Nu jā, mans vīrs . . . Un tad? Es lai viņam — tādam — paliktu uzticīga?. . . Tad jau eskimosiem būtu jāsāk spēlēt bridžu.»

Es jums visu to pastāstīju tikai Bredvina kundzes piezīmes dēļ. . . Redziet, viss tikai vēl lieku reizi norāda, ka O'Braiens sāk arvien vairāk interesēties par Marnovska kundzi. Dievs dod, lai šīs jūtas būtu abpusējas. Tad mēs redzētu piedzimstam tīri vai pasakainu trestu, kam atvērtos visplašākās iespējas.

—    Mersāria kungs, man nav zināmas Marnovska kundzes apslēptās jūtas. Bet es šaubos, ka viņa atdotu savu sirdi vienīgi tādēļ, lai darītu prieku Ņujorkas un Parīzes biržas spekulantiem.

—    Saprotu. Pilnīgi pareizi. Bet, starp mums runājot, vai tad jūs nekā nezināt?

—  Ko tad?

—  Par Marnovskas — O'Braiena apvienības iespējām?

—  Kāda gan jums tur var būt interese?

—    Bet, mīļais, uz Marnovska kundzes «jā» vai «nē» taču var nopelnīt miljonus! . . .

—  Tad, lūk, kas! To jau arī gribēju likt jums atzīties.

—  Bet tas taču pilnīgi dabīgi! Viss atkarīgs no tā, kas pēc mēneša notiks skaistās polietes gultā . . . Jūs pats saprotat, ka tajā dienā, kad es uzzināšu, ka abi pretinieki sapratušies, es tūlīt steigšos iepirkt Galīcijas un Dienvidamerikas tresta mangāna raktuvju akcijas . . . Bet katrā ziņā jābūt vienam no pirmajiem, kas dabūs zināt, ka īrs un poliete pirmo reizi sastapušies pidžamās . . . Vēlāk . . . tad būs jau par vēlu . . . Tas jādara jau pašā sākumā . . . Parunāsim prātīgi. . . Arī jums tas ir vienīgais šāda veida gadījums, kas jums ienesīs vairāk nekā visi jūsu stāstiņi. Jūs esat viņiem vistuvāk, zināsiet ātrāk par visiem citiem . . . Tikko no jūsu draudzenes uzzināsiet, ka lieta darīta, nekavējoties nosūtiet man telegrammu. Bet, tā kā es pārāk neticu telegrāfa noslēpumam, tad telegrafējiet: «Mačs Īrija — Polija notiks.» Tā nezinātāji nodomās, ka runa ir par futbola sacīksti. Es tūlīt ieņemšu attiecīgās pozīcijas Parīzē, Londonā un Ņujorkā, kamēr citiem tas vēl nebūs ne prātā nācis, un noskaitīšu jums desmit procentus no savas peļņas. Jūs katrā ziņā dabūsiet pāri par miljonu.

Ārkārtīgs cinisms. Nevaru vien nopriecāties par Mersānu. Es viņu vēroju tāpat, kā kāds dabas pētnieks vērotu retu kukaini. Tas ir īsts XX gadu simteņa cilvēks, kas uz spekulāciju skatās kā uz kādu dievkalpojumu. Man tā vien liekas, ja viņš būtu precējies, viņš biržā aukstasinīgi spekulētu arī ar savas sievas neuzticību.

—  Vai jūs man to piedāvājat pilnīgi nopietni, Mersāna kungs?

—  Pavisam nopietni.

—  Nu, tad man jāsaka, ka es nespekulēju ar savu draugu laimi. Cik tas arī nebūtu žēl, man jāizgaisina jūsu jaukā iedoma: jūs no manis neko nedabūsiet zināt par Marnovska kundzes sirdslietām. Pat par miljonu es jums netelegrafēšu par šo maču,— kā jūs to sakāt.

Mersāns paskatījās man acīs. Sajā astoņcilindrīgo automobiļu laikmetā es viņam droši vien atgādinu XVIII gadu simteņa marķīzu savā nesamā krēslā. Viņš, redzams, mani nožēlo:

—  Es jūs uzskatīju par . . . modernāku.

Viņš gan nodomāja: par mazāku muļķi. Bet aiz pieklājības pateica: modernāku. Paldies par to pašu!

—  Tātad, cienītais kungs, metiet šīs domas pilnīgi pie malas. Gan jau atradīsiet kādu citu iespēju vienā rāvienā nopelnīt šos miljonus, kas jums tik ļoti vajadzīgi, lai skatītos debess zilgmē un baudītu rožu smaržu.

Mēs diezgan pavēsi paspiedām viens otram roku. Esmu pārliecināts, ka tagad, tikko būs runa par mani, Mersāns ar nicinošu smīnu visiem teiks:

«Frederiks Lambrēns? īsts nelaimes putns.» Atgriezies Luvesjennā, es vēlreiz sevī nosmējos par Mersānu. Tas bija īsts mūsu neķītrā pēckara laikmeta cienīgs ciniķis. Tad man ienāca prātā abu pušu daudzie akcionāri. . . Vai tie, nabadziņi, arī maz paši zina, ka viņus var padarīt bagātus vai izputināt viens vienīgs skaistas sievietes lēmums, kura savā sirdī nes viņu laimes vai izmisuma iespēju?

XIII

Pulkstenis rāda astoņi vakarā. Mēs ēdam vakariņas verandā, kas iziet uz parku pils otrā pusē. Sombergs liekas diezgan noraizējies, lai gan visu laiku bez apstājas pļāpā.

Anelka radas drusku nogurusi vai, pareizāk sakot, izklaidīga. Viņa gan klausās mūsu vārdos, bet tos nedzird.

Es cenšos uzturēt sarunu. Bez sevišķiem panākumiem. Paiet minūtes. Pamazām satumst nakts.

Tiek pasniegta kafija. Anelka pieceļas. Sombergs viņu pavada līdz viņas buduāram. Brīdi vēlāk viņš ir jau atpakaļ.

—  Anelka gultā vēl kādu laiciņu palasīs. Pusdesmitos es viņai izdarīšu parasto iešļircinājumu.

Sombergs man jautā klusākā balsī:

—  Vai jūs jau Eduardam pateicāt, kas jādara?

—  Jā . . . Esiet bez rūpēm.

—  Par nelaimi, esmu pavisam noraizējies.

—  Par šīs nakts apmeklējumu?

—  Nē … Ir citi iemesli, kas attiecas vienīgi uz mani pašu . . . Ak tā, es jums došu zīmi, kad varēsiet pārtraukt savu sarunu ar O'Braienu. Es iedegšu gaismu jūsu guļamistabā.

—  Labi. . . Bet nepiemirstiet, ka O'Braiens stūrgalvīgi nolēmis palikt parkā tik ilgi, kamēr Anelka iznāks no pils.

' — Gan viņam apniks gaidīt. Lai būtu kā būdams, rīt mums būs vēl diezgan laika, lai aizsūtītu Anelku uz manu Orlikas pili.

Mūsu laikos spoku vairs nav. Visa tā dēka, kurā esmu iejaukts, nemaz nav tik neparasta. Tajā darbojas tikai trīs personas: neiropāte, viņas ārsts un cilvēks, kas viņā iemīlējies.

Es nevaru un nevaru izprast Somberga noslēpumaino izturēšanos, kas mani pilnīgi apmulsinājusi. Es brīnos, kādēļ īsti viņš tik rūpīgi slēpj savu jauno ārstēšanas paņēmienu, pie kura visu šo laiku pūlējies. Es taču neesmu ārsts. Nevienam nekā par to neteiktu. Tātad? . . .

Sēžu salonā, atzvēlies mīkstā krēslā. Pulkstenis rāda desmit. Pils apklususi. Kalpotāji spēlē kārtis savās istabās. Anelka ir savā guļamistabā. Esmu viens un, brīvprātīgas sardzes pienākumus uzņēmies, caur puspievērtām durvīm uzraugu halli.

Ceturksnis uz vienpadsmitiem. Mani pirksti izklaidīgi šķirsta grāmatu. Es labprāt gribētu lasīt, bet burti un vārdi dejo man acīs.

Tad piepeši hallē atskan zvans. Uz akmens klona noskan soļi. Es nolieku romānu pie malas.

Ienāk Eduards, baltā cimdā tērptā rokā nesdams sudraba paplāti.

Saprotams, tā ir O'Braiena vizītkarte.

Eduards paklanās.

— Telegramma uz jūsu vārda — ar samaksātu atbildi, Lambrēna kungs.

Es pārsteigts paņemu telegrammu. Kas gan var man to sūtīt tik vēlā stundā?

Atplēšu zilo aploksni un lasu:

«Vēlreiz lūdzu pārdomāt manu šīsdienas priekšlikumu. Vienīgā tāda veida iespēja. Piedāvāju divdesmit procentus ienākumu. Ja esat ar mieru, uzmaniet abus čempionus un telegrafējiet norunāto teikumu. Sirsnīgs sveiciens. Mersāns.»

Ja es būtu saņēmis šo vēsti citos apstākļos, es katrā ziņā nebūtu varējis noturēties, lai pilnā kaklā neiesmietos. Mersāns vēl neatlaižas. Viņš droši vien dotu vai pusi no saviem ienākumiem, lai tikai mani pārliecinātu un laikā uzzinātu O'Braiena un Anelkas sentimentālās sadursmes iznākumu. īsta traģikomēdija. Es iedomājos, ka izmeklēju Anelku — nevis tādēļ, lai saskaitītu viņas sirds pukstus, bet lai pārliecinātos, vai krišana jau tuvu. Ja tā pukst straujāk — Mersāns iegūst savus miljonus. Ja puksti ir

normāli — Mersānam jānoskatās, kā izgaist viņa sapņi. Bet ja nu Anelka, par spīti visām Somberga pūlēm, negaidot kapitulē . . . Un kādā skaistā dienā es viņus abus sastopu parkā apkampušos un pārmijam pirmo skūpstu? Es skriešus vien metos uz telegrāfu un nosūtu norunāto vēsti. Cik tas viss smieklīgi!

Bet pietiek jokot! Es Eduardam jautāju:

—  Vai telegrammu iznēsātājs vēl gaida?

—  Jā, kungs.

—  Padodiet man, lūdzu, papīru un spalvu.

Atbilde ātri vien jau sastādīta:

«Paldies par Jūsu lielo gādību. Bet es nekad vēl neesmu novērojis futbola maču caur atslēgas caurumu. Man ļoti žēl, bet esmu spiests vēlreiz noraidīt Jūsu priekšlikumu. Sveiciens. Lambrēns.»

Eduards aiziet ar manu telegrammu. Ja jaunais telegrāfists, kas droši vien kaislīgi seko visām sporta sacīkstēm, izlasīs manu vēsti, tas nevarēs saprast, kur gan var būt tik traks cilvēks, kas grib, lai futbola sacīkstes noskatās caur atslēgas caurumu.

Vēl arvien gaidu O'Braienu. Mēnas hercogs noslēpumaini smaida savā zelta rāmī. Pulksteni nosit jau pusdivpadsmit. Pilī valda pilnīgs klusums. Ne mazākā troksnīša. Lai kavētu laiku, pamēģināšu turpināt iesākto romānu. Kur gan es paliku?

«… Tā meklēja savu bumbu, lai to. . .»

Vai es to beidzot dabūšu rokā vai ne? Nē. . . Hallē no jauna atskan zvans. Es ieklausos. Klusums . . . Ieklausos atkal — ar sasprindzinātu uzmanību. Tiek atvērtas durvis uz nelielo uzgaidāmo telpu. Ienāk sulainis ar vizītkarti uz sudraba paplātes. Es viņam pamāju pienākt tuvāk.

—  O'Braiens?

—  Jā, kungs.

—       Uzgaidiet kādu brītiņu, un tad pasakiet, ka kundze nevar viņu pieņemt.

—  Klausos, kungs.

Sulainis iziet laukā. Es pieceļos kājās un klausos. Uzgaidāmajā istabā atskan daži vārdi, un āradurvis tiek no jauna aizvērtas. Sulainis ienāk atpakaļ pie manis.

—  Nu?

—  Tas kungs ielocīja vizītkarti un aizgaja.

•— Ko viņš teica?

—       Viņš teica: «Labi. . . Nododiet grāfienei manu kartīti un pasakiet, ka pagaidīšu laukā, kamēr viņai labpatiksies mani pieņemt.»

—  Un tas bija viss?

—  Jā, kungs.

—       Kartīti atdodiet man . . . Grāfienei nesakiet neko un atcerieties, ka doktors pavēlējis nevienu pie viņas nepielaist.

—  Labi, kungs.

—  Varat iet pie miera, Eduard.

—  Pateicos, kungs.

Sulainis iziet. Tagad mana reize nospēlēt savu lomu. Es aizveru grāmatu un nolieku uz galda.

Nakts ir pavēsa, bet patīkama. Izgājis laukā, uz terases ieraugu tumšu stāvu. Tūlīt pazīstu O'Braienu, kas patlaban grasās atsēsties šūpuļkrēslā pie Anelkas logiem.

—  Labvakar, O'Braiena kungs!

—  Labvakar, Lambrēna kungs!

Irs steidzas man pretim un paspiež man roku. Liekas, ka viņa klātbūtne šeit ir pilnīgi dabīga. Viņš jūtas pavisam nepiespiesti.

Es viņam ar mazu izsmieklu jautāju:

—  Nu? Bez sekmēm?

—  Nē. Es atstāju savu vizītkarti.

—  Un domājat še pavadīt nakti?

—  Kā redzat. . .

—  Kādēļ jūs nolikāt krēslu tieši te?

—  Tādēļ, ka šeit ir Marnovska kundzes logi.

—  Pilnīgi pareizi. Vai jūs vēl ko zināt?

—  Jā . .. To, cik naktis man būs jāpavada uz šīs terases.

—       Jūs esat nolēmis te nosēdēt arī nākamo nakti, ja Marnovska kundze arī rīt no rīta vēl negribēs jūs pieņemt?

—  Jā.

—  Gribat cietoksni badā izmērdēt?

—       Nē, dārgais meistar, jūs taču zināt tikpat labi kā es, ka mīla ir pozīciju karš. Pretinieki novēro viens otru no saviem ierakumiem.

—       Labi, jūs turēsieties . . . Bet man liekas, ka arī jūsu daiļais pretinieks nepalaidīsies.

—  Cīņas iznākumu noteiks pēdējais stundas ceturksnis.

—  Saprotams, O'Braiena kungs. Jūs atgādināt jūsu senci, to pašu, kas lēdijai Betfordai teicis: «Es vai neviens.»

—  Mēs, Iri, esam lieli stūrgalvji. Visi jums pateiks, ka tā ir galvenā mūsu rakstura iezīme. Iru policisti Ņujorkā ir ļoti stūrgalvīgi. Tāpat mūsu valstsvīri: sākot ar Parnellu, pretangļu kustības dvēseli, un beidzot ar de Valēru.

—  Stūrgalvība ne vienmēr norāda uz prātu.

—  Mēs esam vienis prātis. Muļķis stūrgalvīgi mēģina ar galvu apgāzt mūri. Viņš dara aplam. Bet sievietes niķi nav tik izturīgi kā mūris. Neatkāpjoties mēs riskējam tikai saskrambāties. Bet tad mūris sabrūk, un sieviete mums uzsmaida, jo astoņos no desmit gadījumiem tas, kas gribēs uzvarēt, to arī panāks.

—  Bet divos gadījumos tātad cietīs neveiksmi. . . Kādos īsti?

—  Pirmkārt, ja vīrieša ārējais izskats būs pārāk atbaidošs. Otrkārt, ja sieviete tajā brīdī būs līdz ausīm iemīlējusies kādā citā.

O'Braiens vaļsirdīgi paskatās man acīs.

—  Vai es esmu riebīgs?

Es smejoties viņam atbildu;

—  Jūs pats itin labi zināt, ka jūsu āriene jūsu spēlē ir pats galvenais trumpis.

—  Pieņemsim, ka tā . . . No otras puses, vai Marnovska kundze patlaban iemīlējusies kādā citā? Es labi zinu, ka ne. Tātad? . . .

—  Tātad — jūs mierīgi ierīkojaties savā krēslā.

—  Pilnīgi pareizi. Varbūt tas nav gluži XX gadu simteņa garā*—naktīm ilgi nīkt zem skaistules loga! Bet, dārgais meistar, jūs taču atzīstiet līdz ar mani, ka pat vismodernāko dvēselē, rūpīgi paslēptas, guļ drusciņas no senā romantisma . . . Visvairāk man žēl mana šofera, kam visa nakts būs jānogaida uz ceļa . . . Viņam taču gar šo mīlu nav ne mazākās daļas. Bet viņš par to dabūs labu atalgojumu.

—  Tātad jūs tiešām gribat šeit palikt visu nakti?

—  Tā tas ir. Pulksten astoņos rītā es atkal piezvanīšu. Es sulainim pateikšu: «Lūdzu, nododiet grāfienei manu kartīti un pasakiet, ka gaidu jau no vakardienas.»

—  Viņa jūs tomēr nepieņems.

—  Tad es sulainim pateikšu: «Esiet tik laipns un pasakiet grāfienei, ka pienākšu atkal šovakar pusvienpadsmitos » un aizbraukšu.

—  Un vakarā atkal ieradīsieties?

—   Saprotams.

—   Un uzvarēsiet?

—  Jā. Es viņu pieveikšu . . .

—  Kā niķīgu panteru?

—  Nē, kā sievieti, kas nebūs tik stūrgalvīga kā es.

—  Jūs, liekas, esat piemirsis kādu sīkumu, ko atļaušos jums atgādināt. Jūs tikko teicāt: «Es neesmu riebīgs, un tādēļ šis šķērslis atkrīt. Otrkārt, Marnovska kundze nevienu nemīl — arī otrs šķērslis atkrīt.» Bet jūs aizmirsāt piebilst, ka kādreiz jūs esat mēģinājis izputināt viņas vīru, tātad — arī viņu pašu, ka jūs esat bijis Marnovsku Galīcijas raktuvju niknākais ienaidnieks. Vai jūs domājat, ka tas jums palīdzēs iekarot tās sievietes sirdi, kuru jūs bezmaz vai esat pazudinājis? Atbildiet man pilnīgi atklāti, O'Braien!

—  Tiesa, pagātne tiešām nostājas starp mums un attaisno Marnovska kundzes bailes. Viņai pilnīgas tiesības man neuzticēties. Par nelaimi, viņa man neļāva izskaidroties.

—  Jūs esat pavisam neparasts cilvēks, O'Braien!

—  Par laimi, Lambrēna kungs. Milzīgā cilvēcīgo būtņu barā ir miljoniem standartizētu vīriešu. Tie patlaban mierīgi un prātīgi dus savās gultās. Bet ir arī daži oriģināli — kā jūs, kas esat ticis pie slavas rakstniecībā, kā es, kas tēloju Romeo modernā skotu vadmalas svārkā, kā visi tie, kas ik dienas lēkā gar bāra letēm. Lambrēna kungs, lai dzīvo tādi oriģināli kā mēs! … Jo citādi Dievam būtu jāsāk no gara laika žāvāties.

—  Vai negribat cigareti, O'Braiena kungs?

—  Nē, paldies, es smēķēju tikai pēc maltītes.

XIV

Dīvaina nakts.

To atceroties, man vēl tagad pārskrien drebuļi. Nekad nebūtu ticējis, ka liktenis izdala savus triecienus ar tik pārdabīgu sadismu un prieku, ja nebūtu piedzīvojis to vakaru, kad O'Braiens iejaucās mūsu dēkā.

Bija pagājušas jau divas stundas, bet mani logi vēl stāvēja tumši. Sombergs vēl nedeva zīmi, kurai mani bija jāatsvabina no maniem sarga pienākumiem. Mūsu sarunas ar O'Braienu sāka jau apsīkt. Dzestrā septembra nakti nosēdējis divas stundas krēslā, O'Braiens sajuta vajadzību drusku izkustēties un izlocīt locekļus.

Viņš pieceļas un saka:

—  Šaubos, ka mana cietsirdīgā pretiniece šovakar atvērs savu logu un man nosviedīs sarkano neļķu pušķi par zīmi, ka padodas. Iešu pastaigāties parkā.

—  Lai notiek! Man ir silti, un es palikšu te. Labs padoms: alejas galā jūs sastapsiet dažus spokus. Neizbīstieties. Tās ir tikai dažas klasiskas statujas.

Irs izzūd tumsā pa kreisi. Viņa soļi drīz vien apklust. Es palieku viens. Es sev jautāju, ko gan šeit daru un kādēļ mierīgi nesēžu savā istabā pie zaļās spuldzes gaismas, kur tik omulīgi lasīt labu grāmatu.

Pilī valda pilnīgs klusums. Laiku pa laikam tālumā uz ceļa ieskanas vēlīna auto taure. Tad atkal iestājas klusums un dzird vairs tikai lapu čabēšanu lēnā nakts dvesmā. Kāds garāks kastaņkoka zars šūpodamies vējā reizēm viegli pieskaras jumta dakstiņiem.

Es kaut kā mēģinu izklaidēties — vai nu vēroju vakarlēpja laidelējumu gar balto nama fasādi, vai arī noraugos pusmēnesī, kas lēnām peld gar skursteņiem.

Pulkstenis jau pāri pusvienam. O'Braiens vēl nav atpakaļ. Pa šo laiku viņš droši vien būs jau divas reizes apgājis apkārt parkam. Es pieceļos un eju pa kreisi. Nevar būt šaubu, ka sastapšu viņu kādā no galvenajām alejām. Ejot garām kalpotāju galam, redzu, ka tur viss tumšs. Izeju visgarām vidējai alejai, bet īru nesastopu.

Apeju apkārt strūklakai, ieskatos paviljonā, izeju nolaistajai parka daļai, kur koki aug bez kādas kārtības. Neviena. Rūpīgi pārmeklēju visus četrus hektārus un atgriežos pie fauna tēla ar nosisto kāju. Neviena.

Dodos atpakaļ uz terasi. Arī tur nav mana nakts biedra. Es no jauna atsēžos krēslā un mehāniski paveros uz pils fasādi. Anelkas loga slēģis stāv pusvirus. Vai tas būtu vējš, kas to atrāvis? Vai arī. . . Nē. Nevar taču būt, ka O'Braiens būtu izmantojis manu prombūtni un atvēris logu, lai ielīstu Anelkas guļamistabā!

Es lēnām pieceļos, lai to noskaidrotu. Paveru slēģi vēl vairāk un ieraugu, ka caur aizkariem spīd gaisma. Ja

O'Braiens būs ielīdis guļamistabā, varbūt viņš būs aizmirsis aiztaisīt logu.

Bet logs ir cieši aiztaisīts. Mans skatiens nejauši apstājas starp aizkariem, un es ieraugu daļu no Anelkas guļamistabas. Redzu viņas gultu. Anelka, liekas, aizmigusi. Esmu maldījies savās aizdomās par O'Braienu.

Piepeši es pamanu, ka netālu no gultas atveras durvis. Piespiežu pieri pie loga rūts un ieraugu pilnīgi kaila vīrieša stāvu. Es cenšos saskatīt tā seju, un, kad man tas izdodas, galīgi apstulbis, ienācējā pazīstu O'Braienu.

Lūk, kādēļ nevarēju viņu nekur atrast! Tā jau viņu varēju izmeklēties parkā vai visu nakti! Viņš tiešām izmantojis manu prombūtni, lai ietiktu pilī. Un, zaudējis katru kautrību, tagad jau atrodas savas nepiekāpīgās pretinieces guļamistabā!

Esmu tik ļoti pārsteigts par viņa nekaunību, ka nespēju pat pakustēties un kā sasalis palieku uz vietas. Skatos un prātoju, ko teiks Anelka, kad ieraudzīs pie savas gultas šo vīrieti, pēc kura viņa alkst un kurš viņu atbaida.

Es skatos ar vislielāko uzmanību . . . Neesmu maldījies. Tas ir viņš.

Esmu pilnīgi apstulbis. Nekad nevarēju iedomāties, ka īrs varētu būt tik pārdrošs un ielauzīsies pat Anelkas guļamistabā.

Atceros viņa vārdus, ka esot uz visu gatavs, lai uzvarētu savu daiļo pretinieci! Atceros arī viņa senci . . . Lai būtu kā būdams, O'Braiena nekaunība pārsniedz katru robežu.

Kas gan notiks, ja Sombergs iznāks no savas darbistabas? Liekas, pēdējās dienās tas diezgan bieži uzmana savas slimnieces miegu. Kas gan notiks, ja viņš patlaban ienāks guļamistabā?

Un ko lai es daru? Kā lai iejaucos? Vai lai to paziņoju doktoram? Esmu ārkārtīgi neērtā situācijā. Ja aiziešu un izlikšos, ka neko neesmu redzējis, uz mani gulsies atbildība par visu to, kas notiks. Ja paziņošu Sombergam, grūti pat paredzēt, kā tas viss beigsies.

Vai lai daru ko Anelkas labā? Vai prātīgāk nebūtu ļaut vaļu liktenim? Nekad vēl neesmu atradies tik sarežģīta uzdevuma priekšā … Es ateju no loga, lai pārdomātu, ko darīt. . . Esmu galīgi apjucis … Es vēlreiz paskatos logā. Anelka nekustīgi guļ gultā.

Vai viņai tik ciešs miegs, ka viņa nepavisam nejūt vīrieša klātbūtni? Lūk, tas noliecas pār viņu . .. Sārtajā lampas gaismā skaidri var saredzēt viņa seju . . .

Piepeši mani kāds satver aiz pleca. Es nodrebinos un strauji apsviežos apkārt. Man aiz muguras stāv O'Braiens! …

Viņa izbrīns, mani sastopot pie loga, ir tīrais nieks pret manējo. Es apstulbis noraugos O'Braienā. Man tā vien gribētos vinu aptaustīt, lai redzētu, vai tikai nemurgoju.

—  Jūs?!

Viņš man atčukst:

—  Kur gan, pēc jūsu domām, es varēju palikt? Ko jūs te darāt?

Bet es nemaz nesteidzos viņam to paskaidrot. Es viņam strauji uzprasu:

—  Bet kā gan jūs varat reizē būt guļamistabā un šeit uz terases? … Es tikko jūs redzēju pie Marnovska kundzes gultas.

—  Mani? . . . Marnovska kundzes guļamistabā? Jūs esat prātu zaudējis!

—  Varu jums apzvērēt, ka ne . .. Seit notiek kas pavisam dīvains, atgādina gluži vai burvību . . . Ticiet, ka esmu pilnīgi vesels! . . . Bet vai jūs esat šeit vai tur, pie gultas?

—  Vai tad es būtu tas prātā jukušais? . . . Lūdzu, paskatīsimies abi caur aizkariem!

Mēs palīdzam viens otram uzkāpt uz mūra pamata pie palodzes. Piepeši atskan šausmu pārvērsts kliedziens, kas mums liek nodrebināties pie visām miesām. Tas nāk no guļamistabas. Tā ir Anelka! . . . Mēs abi piekļaujamies pie loga rūts un aizturētu elpu veramies guļamistabā.

O'Braiena dubultnieks patlaban atrodas pie gultas. Tas satvēris šausmu pārņemto Anelku un spiež viņu savos apkampienos kā knaiblēs . . Viņa, redzams, tikko pamodusies. Viņa izmisusi atgrūž uzbrucēja galvu . . . bet veltīgi . . . viņa jau sāk pagurt.

Mēs ar O'Braienu vienprātīgi nolemjam iejaukties. O'Braiens ar spēcīgu pleca triecienu izgāž loga rūti. Es ar zābaka papēdi izdauzu vēl atlikušās stikla šķembeles, un mēs abi metamies guļamistabā.

Tur iesākas drausmīga ciņa . . . cīņa ar mākslīgo cilvēku, kura seja uz mata līdzinās īram. Anelka cenšas izrauties no drausmīgā automāta dzelzs apkampieniem. Drausmīga ciņa . . . O'Braiena divkauja ar viņa dubultnieku … Es viņam palīdzu visiem spēkiem, pūlēdamies atsvabināt nelaimīgo Anelku, kas jau sāk zaudēt samaņu. Tas atgādina nirēja cīņu ar milzu astoņkāji. Anelkas pidžama saplosīta vienās skrandās. O'Braiens veltīgi nopūlas pievārēt drausmīgo automātu. Tad man kas iešaujas prātā. Es ātri atrauju vaļā durvis un pilnā kaklā iekliedzos:

—  Somberg! Somberg!

Tas izskrien gaitenī nikni pārvērstām acīm un izjukušiem matiem .. . Viņš kliedz:

—  Mans raidītājs vairs nedarbojas!

—  Nelaimīgais! . . . Skrieniet ātrāk!. . . Viņa nosmaks . . ,

Sombergs piesteidzas pie guļamistabas, atgrūž mani sāņus un pat nepabrīnās par O'Braiena klātbūtni, kas izmisis lādas:

—  Pie velna! . . . Apstādiniet taču šo elles mašīnu! . . .

Tad Sombergs rupji atgrūž pie malas cīņā nosvīdušo

īru un noliecas pār automātu . . . Viņš uzspiež pirkstu uz divām tikko saredzamām podziņām pakausī. . . Tūlīt pat automāts beidz pretoties … Tā rokas nošļūk gar sāniem un izlaiž Anelku no drausmīgā apkampiena.

Mēs palīdzam Sombergam aizvākt viņa sabojāto mašīnu un, pārklājuši ar palagu kā mironi, noliekam to buduārā uz dīvāna.

Anelka, gandrīz vai kaila, guļ bez samaņas izjauktajā gultā. Sombergs, apbrīnojama miera pilns, ņem no atvilktnes un liek uz galda dažādas pudelītes un vates kušķīšus . . . Gaisā ož pēc ētera.

—  Tagad jūs man vairs neesat vajadzīgi, kungi. . . Viņa tikai zaudējusi samaņu . . . Pēc stundas ceturkšņa viņa būs jau atkal atžilbusi un mierīgi aizmigs.

Es manu, ka O'Braiens gatavojas ko skarbu iebilst. Lai novērstu liekas nepatikšanas, es viņam uzsitu uz pleca un iečukstu ausī:

—  Ejam . . . Briesmas ir pāri. . . Mēs neko vairāk vairs nevaram viņai palīdzēt. Gan doktors viņu atdabūs pie samaņas.

O'Braiens paklausa. Mēs izejam laukā. Es aizveru guļamistabas durvis. Gaitenī ieraugu samiegojušos sulaini, kas man uztraukts jautā:

—  Es dzirdēju kliedzienus . . . Vai tā nebija grāfienes kundze?…

—  Nē . . . Nekas. Grāfienei tikai bija uznācis ģībonis, un doktors tagad viņu cenšas atkal dabūt pie samaņas.

Ienesiet mums ēdamistabā divus viskijus un liecieties gulēt.

—  Labi, kungs.

Pilī no jauna valda klusums. Mēs ar O'Braienu sakārtojam saburzītās apkaklītes. Malks viskija mums atdod atkal spēkus.

Pēc ilga klusuma O'Braiens nosaka:

—  Doktors nav pie veselā saprāta.

Es atbildu:

—  Nē, viņš ir neirologs.

Hallē atskan soļi. Mēs ar O'Braienu pagriežam galvas. Tas ir Sombergs. Savās spēcīgajās rokās viņš nes palagā ietīto automātu. Viņš iet ļoti lēniem un smagiem soļiem, kā sāpju pārņemta māte, kas pie krūtīm spiež sava mirušā bērna līķi.

XV

Kopš Luvesjennas drausmīgās nakts bija pagājuši jau seši mēneši. Biju izbraucis uz Bovalonu, lai papriecātos par plaukstošām mimozām, un patlaban pārdomāju kādu rakstu par savtību kā galveno tikumu, kad mani darbā pārsteidza negaidīta telegramma:

«Uzzināju, ka atrodaties Bovalonā. Vai negribat dažas dienas pavadīt arī pie manis villā «Kleopatra»? Būtu ļoti laimīga ar Jums atkal satikties. Dziļā draudzībā — Anelka.»

Biju ļoti pārsteigts, jo domāju, ka mana draudzene aizbraukusi uz Poliju, lai tur aizmirstu septembra notikumus.

Kas attiecas uz mani, es tos nevarēju tik viegli aizmirst. Kad esi pārdzīvojis dīvainu cīņu ar automātu, cenzdamies izraut no tā dzelzs apkampieniem šausmās trīcošu sievietes ķermeni, to vis nevar aizmirst tik viegli kā visas citas parastas dēciņas, tukšus strīdus un bezseku flirtus.

Es vēl nevaru bez riebuma atcerēties tā ādas pieskaršanos, kas tik ļoti atgādināja cilvēka ādu un bija pārvilkta sarežģītam mehānismam. Bezdrāts raidītāja iztālēm vadīts, šis iemīlējies robots bija spējīgs izdarīt visu to pašu, ko īsts, dzīvs cilvēks.

Sombergs acīmredzot bija nolēmis nepārvaramo miesīgo kaisli izdziedēt, Jaudams tai piepildīties, bet bez kādām bīstamām sekām.

Tas bija izmantojis Larošfuko pamācību, kas apgalvo, ka vienīgā izeja tikt vaļā no kārdināšanas ir tai padoties. Lai līdzība būtu pēc iespējas lielāka, Sombergs bija kādam tēlniekam licis izgatavot vaska masku, kas uz mata līdzinājās O'Braiena sejai.

Dīvainais mēģinājums, pateicoties savienojumam raidītājā, tikko nebeidzās pavisam traģiski!

Esmu pilnīgi pārliecināts, ja mēs neiejauktos, ja akls gadījums nebūtu tovakar atvedis O'Brāienu pie Anelkas loga, viņa būtu kritusi par upuri mīlā iekaisušam robotam, kam sirds vietā bija dažādas atsperes, bet smadzenēs — antenas un elektromagnēti.

* * *

Anelka mani sagaida uz savas vasarnīcas sliekšņa. Viņa it kā kļuvusi mazliet vecāka, bet tikai mazliet, jo pirmie sirmie mati pie deniņiem viņas seju padara vēl jaukāku. Viņas skatiens vēl arvien ir tikpat dzidrs kā senāk un viņas kustības tikpat pievilcīgi cēlas. Viņa man draudzīgi uzsmaida. Liekas, ka viņa jau pilnīgi piemirsusi kopīgi pārdzīvotās drausmas.

—  Cik patīkami jūs atkal satikt, dārgais draugs. .. mans glābēj!

Es tam nepiekrītu . .. Gribu dot ķeizaram, kas ķeizaram pienākas . . .

—  Nē, dārgā Anelka … Ja kāds vispār jūs glābis, tad pirmām kārtām tas ir O'Braiens. Ja jūs vēl šo baltu dienu ieelpojat jūsu dārza smaržīgo gaisu, tad par to varat teikt paldies tikai jūsu pretiniekam.

—  Es to zinu.

—  Taisnību sakot, jums būtu jānožēlo, ka ar mani esat iepazinusies, jo es savukārt jūs iepazīstināju ar šo ārstu, kura dēļ jūs tikko nezaudējāt dzīvību!

—  Nē, Fredij, es neko nenožēloju. Pat to, ka tikko nekrītu par upuri drausmīgajam Somberga automātam, kas mani bezmaz vai nožņaudza. Viņa mēģinājums varēja ļauni beigties. Tas tiesa! Bet jūs ar O'Brāienu mani izglābāt. Un tas ir galvenais.

Visu laiku man mēles galā kāds jautājums. Vai tikai nebūs pārāk nekautrīgi, ja Anelkai apjautāšos, kas noticis

ar viņas pretinieku un visas šis drāmas netiešo vaininieku? . . . Lai notiek kas notikdams, es nevaru noturēties:

—  Dārgā Anelka . . . Vai drīkstu jums jautāt?

—  Ko?

—       Es gribētu zināt, vai O'Braiens izpildīja līdz galam savu nodomu?

—  Kādu nodomu?

—       Tajā liktenīgajā naktī, kad mēs abi sēdējām uz terases, viņš man paziņoja, ka esot uz visu gatavs. .. Viņš bija nolēmis tik ilgi gaidīt pie jūsu logiem, kamēr salauzīšot jūsu pretošanos. Man toreiz bija tik pēkšņi jāaizbrauc uz Čehiju — līdzi galīgi satriektajam Sombergam, ka tā arī nezinu, vai O'Braiens turēja savu doto vārdu . . .

Anelka paskatījās man acīs un noslēpumaini pasmaidīja.

—  Vai viņš turēja vārdu! Viņš ieradās katru vakaru.

—  Tātad īri tiešām ir tik stūrgalvīgi?

—       Vēl stūrgalvīgāki, nekā jūs to domājat! Viņš pat neatlaižas vēl tagad, lai gan kopš tā vakara pagājis vesels pusgads!

—       Ko? Jūs taču negribēsiet man iestāstīt, ka O'Braiens vēl pēc sešiem mēnešiem nav atmetis cerību jūs pieveikt.

—       Bet tā tas ir, Fredij. Tas ir briesmīgi. Es nekādi vairs netieku vaļā no šī jaunekļa.

—  Tātad viss, ko arī nedarījām, ir pilnīgi veltīgi?

—  Pilnīgi veltīgi. O'Braiens neatlaižas.

—       Galu galā, Anelka, jums nemaz nav savas gribas, jūs esat tāda pati kā visas tās pārējās, kas — atļaujiet man lietot šo vārdu — nevēlamam cilvēkam ļauj sevi vazāt aiz deguna . . .

—  Bet ko tad lai daru, draudziņ?

—  Dodieties garākā ceļojumā.

—  Es jau to izmēģināju.

—  Nu, un? . ..

—  Viņš man sekoja.

—  Bet tā jau ir tīra uzmākšanās!

—  Nē, tikai pacietība.

—  Un jūs to pieļaujat?

—  Ko gan citu jūs darītu manā vietā?

—       Nezinu . . . bet es . . . es viņam skaidri un gaiši pateiktu . . .

—  Es viņam to pateicu vairāk nekā skaidri un gaiši.

—  Nu, un ko viņš jums atbildēja?

—  Viņš man atbildēja: «Anelka, es jūs mīlu.»

Anelka skaļi iesmējās par manu saviebto seju. Tad viņa pieceļas un paņem mani zem rokas.

—  Iesim, dārgais Fredij. Es tikai pajokoju. Nāciet man līdzi, un jūs visu sapratīsiet.

Viņa mani ieved mazā salonā, kur viņa pirmo reizi man izsūdzēja savas bēdas. Es apstājos uz sliekšņa. Kāds pārsteigums! Tur sēž O'Braiens. Mani ieraugot, viņš pieceļas un ar vieglu izsmieklu paskatās man acīs.

Anelka norāda uz viņu ar roku un paziņo:

—   Dārgais Fredij, varu jūs iepazīstināt ar savu vīru!

Mēs sasveicināmies, un es viņam novēlu laimes.

—  Pateicos, dārgais meistar . . . Pateicos no visas sirds! Vai vēl atceraties, ko jums teicu pirms sešiem mēnešiem? Es toreiz atsaucos uz savu stūrgalvīgo senci. Man ne tik vien kā izdevās salauzt Anelkas nepiekāpību. Mēs abi viņu izglābām no nāves . . .

—  Un jūs tiešām vairs nedusmojaties, ka iepazīstināju viņu ar Sombergu?

—  Sombergs? Kādēļ gan lai uz to skaistos? Varu pateikties viņam, ka Anelka beidza man pretoties. Ticiet man, nemaz neļaunojos uz viņu. Pat gluži otrādi — labprāt novēlu visu to labāko šim zinātniekam, kas gan vairs nav gluži pie pilna prāta, toties kāri cenšas atrast ko jaunu, kas tam atļautu pacelt kaut nezināmā plīvura maliņu.

Es noskatos un priecājos par šo skaisto pāri, ko nepamatotas bailes tik ilgu laiku turēja šķirtu. Neticami godprātīgā Anelka vīrišķīgi cīnījās ar savu nepārvaramo tieksmi. Bet Lorensa O'Braiena patiesajai mīlestībai bija viņu beidzot jāuzvar.

Anelka aizved mani parkā pastaigāties, kamēr O'Braiens pagatavo kokteiļus. Viņa vai staro laimē. Es apstājos terases malā, kas iziet uz jūru, un viņai saku:

—  Vai atceraties, dārgā, tos izmisuma pilnos vārdus, ko man teicāt šai pašā vietā pirms astoņiem mēnešiem? Jūs toreiz bijāt pavisam skumju nomākta un neko vairs necerējāt no nākotnes. Ticiet man, laiks ir labākais hinīns pret visiem mūsu sirds drudžiem, lai cik ļauni tie arī sākumā liktos.

Anelka paskatās man acīs. Viņas dzidrajās acīs kvēlo laime. Viņa pasmaida un saka:

—  Ak jā! Kādēļ mirt?

Mūs sauc skaļa balss. Mēs dodamies atpakaļ uz vasarnīcu.

Ielaižot mūs ēdamistabā, O'Braiens noskūpsta savai dzīvesbiedrenei roku, un tad mēs visi trīs ejam pie galda. Man nāk prātā Emersona vārdi, ka skaistums, ko meklējot tikai tā paša dēļ, nevis kaisles pārņemts vai reliģiskos nolūkos, it kā pazeminot to, kas šo skaistumu meklē. Var būt, ka tas tā ir ar skaistumu. Bet divu dvēseļu mīla nekad nepazemina tos, kas šo mīlu iemieso.

SATURS

LIKTENĪGA SIEVIETE

7

SFINKSA RUNĀ

152

KAMDĒĻ MIRT

321

Moriss Dekobrā

liktenīga sieviete sfinksa runa kamdēļ mirt

Redaktores G. Šiliņa, B. Eltermane Tehniskā redaktore S. Balode Korektore A. Kronberga

Formāts 84X108/32. Augstspiedums. Avīžu papīrs. Žurnālu garnitūra.

Izdevniecība «Kontinents», LV —1080 Rīgā, Dzelzavas ielā 87,

tel. 576610. Reģistrācijas apliecība № 2-0039. Salikta Poligrāfijas skaitļošanas centrā.

Programmētāja S. Balode. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV—1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. № 23.

Dekobra M.

De 260 Liktenīgā sieviete. Sfinksa runā. Kamdēļ mirt:

ISBN 9984-519-09-0

Sērijā «VAKARA ROMĀNS»

Magda Trota

«BALTAIS MARMORA JĀTNIEKS»

«Baltais marmora jātnieks» lasītājam atklājas kā pārdzīvojumiem bagāts romāns. Darbā

atainota dižciltīgas grāfu ģimenes noslēpumainā dzīve, kas notikumu straujajā gaitā kļūst pretrunu un pārdzīvojumu pilna. Notikumi rit strauji, to gaitu saasina mistiski nostāsti, kas saistīti ar pils rēga — baltā marmora jātnieka parādīšanos. Ilgi noslēpumā turēta, skarba patiesība par nežēlīgu rīcību un slepkavību izjauc laimi un mīlestību, sanaido ģimeni un pamudina cilvēkus uz ļaunprātīgiem darbiem. Romāna varoņiem jāiemācās pārvarēt sevi, jāiemācās uzticēties un gaidīt, lai atgūtu pazaudēto mīlestību.

Kā vienmēr, mūsu grāmatas var iegādāties Rīgas centrālajā grāmatnīcā, Jāņa Rozes grāmatnīcā un SIA «Āgenskalns» veikalos Pārdaugavā.

CIENĪJAMIE LASĪTĀJI!

Šīs un citas grāmatas Jūs variet pieprasīt grāmatnīcā «Grāmatas pa pastu», Kvēles ielā 15, Rīgā, LV—1024. Grāmatas izsūta ar uzliktu pēcmaksu, t. i. samaksa izdarāma pie grāmatas saņemšanas vietējā sakaru nodaļā.

[1] * *

[2] subadars — iedzimto virsnieks.

[3] cilts vecākais.

Content

Dekobrā Moriss Izlase - Liktenīgā sieviete ; Sfinksa runā ; Kamdēļ mirt

LIKTENĪGĀ SIEVIETE

SFINKSA RUNĀ

KAMDĒĻ MIRT