Gross Villems

Izplestie spārni

Villems Gross

Izplestie spārni

.

PIRMĀ DAĻA

.

JAUNĀ SKOLNIECE

Vismaz pēc izskata likās, ka meitenes tumšzaļajās formas cepurītēs ir cieši saliedētas draudzīgā pulciņā. Raibs un skaļš jau gan tas bija. Lai būtu ciešāk kopā, daļa meiteņu gāja pat pa ielas vidu.

Pretimnācēji tikai ar pūlēm tika viņām garām. Ejot tik cieši kopā, meitenēm bija lieliska izdevība gan sarunāties, gan uzklausīt citai citu.

Taču par to nebija ko brīnīties. Pirmās mācību nedēļas pēdējā diena pacilā garastāvokli. Turklāt vēl šai pulkā bija Eije Heinaru, jaunā skolniece, kurai nu jau varēja, jā, nu jau gan varēja uzticēt skolas dzīves noslēpumus.

Vispirms savu tiesu saņēma skolotāji — ap viņiem aši jo aši kulstījās asās mēlītes.

Vienā elpas vilcienā pārrunas no ķīmijas un fizikas pārsviedās uz igauņu valodu. Gausā, druknā Leida Krona — viņa neskaidri izrunāja «r» skaņu — gribēja izteikt kādu asprātību:

— Manuprāt, skolotājs Orass... — viņa iesāka diezgan rezolūti.

Bet Ritai Lutsai spriedums jau bija gatavs:

— Ak ko nu! Piedēklis taču ir tīrais muļķis!

Atskanēja skaļi smiekli.

Eijes Heinaru sejā rotājās mulss smaids. Viņa turējās blakus garajai, dzeltenīgi bālajai Ņinai Smir-novai. Ņina uzstāja, lai Rita savu apgalvojumu pamato. Te Čiks (īstajā vārdā Vilma Pēnemā) nāca klajā ar pārsteidzošu argumentu:

— Piedēklis prasa, lai klasē arvien būtu kapa klusums, bet pašam vēders urkšķ. Jā, nudien! Es reiz nekādi nevarēju smieklus novaldīt...

Tas visus uzjautrināja. Pēkšņi Eije sajuta kādu siltu roku paslīdam zem sava elkoņa. Tā bija Rita Lutsa, ar kuru viņa sēdēja vienā solā. Rita draudzīgi brīdināja nenokaitināt skolotāju Orasu.

Drīz vien meiteņu bars sadalījās vairākos pulciņos. Rita un Leida nogiezās pa Garo ielu.

Ritu sevišķi interesēja, kādās domās ir viņas ceļabiedre par jauno skolnieci. Viņa degt in dega aiz nepacietības, kamēr Leida, uzacis saraukusi, pūlējās rast atbildi. Turklāt bija itin patīkami parādīt garāmgājējiem, cik pievilcīgu izteiksmi iegūst jaunā, melnīgsnējā sejiņa, kad tās īpašnieci kaut kas dziļi aizrauj.

— Man liekas ... Man liekas, ka ... — Leida piesardzīgi sāka risināt savu domu.

— Jā, jā, noteikti! — nenocietās Rita. Viņa gribēja, lai dzird viņu, tieši viņu, un lai dzird tas tur garais kungs pie fotoveikala skatloga.

— Viņā ir kaut kas neīsts.

— Jā gan! Tieši tā! — Rita skaļi iesaucās un, pametusi zibenīgu skatienu sāņus, pārliecinājās, ka ir bijis vērts iesaukties: kungs, kas stāvēja pie skatloga, pagrieza galvu un noskatījās pakaļ Ritai. Noteikti viņai, nevis Leidai, kurai bija plata seja un druknais augums izplūdis.

Rita jutās tik viegla, it kā viņu no mugurpuses stumtu spēcīga, silta vēja pūsma. Līgani šūpodama brīvo roku, viņa turpināja čalot kā burbuļojošs strautiņš:

— Vai redzi, kā viņa ar visādiem viltīgiem niķiem cenšas mūsu acīs izcelties. Esot nākusi šurp, uz pilsētu, jo tur vairs nebijis iespējams tālāk mācīties mūziku. Ak kungs! Vai nu es nezinu! Pazīstu jau mazliet klavieres — par to jāpateicas mammuča kārtējam untumam — un zinu itin labi, ko nozīmē pāraugt skolotāju. Tik īsā laikā? Nu, kam viņa to grib iestāstīt!

— Jā, kas attiecas uz ...

— Protams, es labi zinu, ka agri vai vēlu mēs redzēsim viņas «pārdabisko» meistarību. Bet tomēr — kam tāda lielīšanās. Goda vārds, taisni riebjas klausīties.

— Ak tā ... to es nebiju ievērojusi.

— Tā? Bet no kā tad tu secini, ka viņa ir neīsta?

— Tāpat vien. Mēs zinām tīri labi, kādu darbu ļaudis strādā degakmens raktuvju džungļos, bet, palūk tik, viņa tev nāk uz pilsētu un ...

— Jā, jā, un mēģina izlikties nez kas, vai ne? Kā tad, es jau to tūlīt — pašā sākumā manīju. Un nu vēl šodien tā dižošanās. Iedomājies!

Ceļš no skolas mājup varēja būt vēl desmit reižu garāks. Bet nekā darīt. Ja jau viena no ceļabiedrenēm apstājas pie savas mājas sliekšņa, tad jāatvadās vien ir. Taču Ritu apmierināja kaut vai šī nepilnīgā spriedumu pārbaude. Tieši pārbaude! Nekas cits. Viņas pašas pārdomas par šo svarīgo jautājumu varētu novest velns zina kur, varētu izraisīt pat tik sāju domu, it kā šis apslēptais naids pret jauno skolnieci radies vienīgi tādēļ, ka Eijes Heinaru — šīs atturīgās, bālāš meitenes dēļ it visi zēni klasē bija vai prātu zaudējuši. Zēni kā zēni... Viņu neprātu Rita sen jau labi pazina. Gan šī ziņkāre un interese drīz vien pagaisīs, un tad lai piesargās! Par to zēni saņems bargu sodu. Pats pirmais Heino. Ko viņš gan īsti iedomājas! Cenšas apburt jauno skolnieci ar savu nopietnību un nosvērtību. Tas taču skaidri redzams viņa sejā. Smieklīgi!

Tai pašā laikā pie dzelzceļa perona pieripoja pusdienas ātrvilciens. Lokomotīve tusnīdama pastāvēja dažas minūtes, līdz vagonos sakāpa braucēji, kuru skaits, kā jau sestdienas dienā, bija visai prāvs, tad, brīdinoši nosvilpusi, tā devās tālāk.

Vagons bija pārpildīts, un sākumā Eijei likās, ka būs jāstāv kājās. Bet tas viņu neuztrauca. Trīs četras stacijas — tas taču tīrais nieks ...

Meitenes seja kaisa. Acis mirdzēja. Gar vagona logu pazibēja mazpilsētas nomales dzeltenās mājiņas, fabrikas ēka ar nodarvotu jumtu, ķieģeļu kazarmas, aiz kurām platā lokā slīdēja rudens krāsās rotātie mežiņi un lauki, no kuriem jau novāca ražu.

Atkal rudens! Bet kas par to? Šobrīd meitene izjuta dzīvi kā plašas jūras vasarīgi silto elpu. Līdz ar to bija pagaisušas visas šaubas un bažas. Jaunā skola, jaunā vide, jaunās attiecības — tas viss, kā tagad izrādījās, nebija nekas tāds, par ko vajadzētu bažīties. Viņa bija iegaumējusi tikai daļu savu klases biedru vārdus, bet vai tas tik svarīgi? Galvenais, ka arī šeit viņai drīz vien būs draugu gana. Visi tie, kas šodien viņu tik priecīgi pavadīja un stāstīja par daudz un dažādām lietām, būs viņas draugi. Pie garās, bālās Ņinas gan viņa vēl nevarēja lāgā pierast. Toties Vilma un Rita bija lieliskas: viņas kustin kusa draudzībā pret viņu.

— Gan būs labi! Gan būs labi! — draiski dziedāja ratu ritmiskā rīboņa. Būs interesants gads. Zēni ir mazliet dīvaini, bet gan jau viss būs labi. Vienīgi garais sportists ar zemo basu — Heino Sāleps. Laikam gan Heino. Tas nu gan ir neciešami augstprātīgs. Nez kādēļ? Šodien pat — viņš taču varēja gluži pieklājīgi un klusu viņai pateikt, ka dziedāšanas skolotājs gaida viņu lejā, kancelejā. Bet šis turpretim:

«Skolniece Heinaru. Tūdaļ lejā pie skolotāja Parka!»

Neērti. Puisim, acīm redzot, panākumi sportā sakāpuši galvā. Iedomājas sevi nez cik gudru. Meitenes bija kaut ko minējušas par viņa aso prātu un atjautību.

Tas pārsteidza Eiji: viņai bija noteikta pārliecība, ka sportisti spēj izcelties vienīgi ar savu muskulatūru.

Sieviņa, kas ar diviem milzīgiem groziem bija iekāpusi vagonā pirms Eijes, pēkšņi iebikstīja meitenei sānos un priecīgi nožadzināja, ka arī jaunai meitai neesot kroņa kājas. Protams! Kādēļ gan nepiesēsties uz sola malas. Ai, cik labi bija braukt mājup, turp, kur tevi gaida ar tādām ilgām! Māte, kā arvien, norūpējusies sāks viņu izprašņāt. Būs sīki jo sīki jāizstāsta par dzīvokli un saimnieci, kuru visi apakšīrnieki iesaukuši par tanti Meijeri. Visupirms būs runa par uzturu. Bet kas lai patur prātā, ko kuru dienu cēla galdā. Pirmdien bija kartupeļi un kaut kāda gaļa, otrdien sakņu zupa, trešdien maltītē laikam bija tikai viens ēdiens ... Nē, mātei it nemaz nav ko bažīties, saimniece ir godīga, un par to naudu vairāk nevar prasīt. Piedevām vēl saimniece laipni piedāvā tomātus no sava dārza. Rakstāmgalds ir pie paša loga. Un galvenais — klavieres! Nu taču reizi beigušās mūžīgās raizes par to, kur lai vingrinās. Tante mēdz aiziet pie savām draudzes māsām un uz lūgšanas namu, tā ka klavieres var spēlēt, nevienu netraucējot.

Būs, protams, jāpastāsta arī par klases biedriem un par skolotājiem. Ko lai saka par savu sola biedreni Ritu Lutsu? Ļoti omulīga un draudzīga kopš pašas pirmās dienas. Un par Ņinu Smirnovu? Arī tā ir .sirsnīga. Prot ļoti labi krieviski. Pati dzīvākā visā klasē ir Vilma Pēnemā, ar iesauku «Ciks». Skolotāji strostē viņu, bet viņa gandrīz vienmēr prot tos sasmīdināt. Tā tik ir krietna un sprigana meitene.

Vilciens pagausina gaitu. Čalas vagonā kļūst skaļākas. Pie loga sēdošie vīri mazliet klusina savas balsis, tomēr viņu saruna skaidri sadzirdama:

— Vācieši jau ieņēmuši Varšavu, bet angļi vēl izmētā skrejlapas!

To teica kungs ar garenu seju. Viņš nepārtraukti smēķēja. Tuklais, briļļainais sirmgalvis, kas sēdēja iepretim, atbildēja neparasti smalkā balstiņā:

— Angļi paredz, ka karš ilgšot trīs gadus.

— Un tomēr ir arī tādi, kas tic, ka Polijas liktenis .. .

Vilciens gari nosvilpa. Kad svilpiens izskanēja, sarunas beigu frāze bija sadzirdama jo skaļāk:

— ... pirmām kārtām Padomju Savienība!

Kungi turpināja sarunu jau čukstus.

Taču ar to pašu jau pietika. Ai, kā gan pirmo skolas iespaidu satrauktā Eije bija spējusi pagājušā nedēļā aizmirst to šausmīgo īstenību, kas kā ledains vējš ielauzās viņas dzīvē un sapņos. Kamēr vēl rakstīja un runāja par Dancigu, par poļu koridoru, Eije neticēja, ka~var sākties tādas masu slepkavības kā senos laikos. Bet nu šie sagrauto pilsētu attēli laikrakstos, nebeidzamās satrauktās vecāku ļaužu sarunas, iepirkšanās drudzis un mātes raizes par apģērbu un pārtiku... Skolā zēni gādāja par to, lai nomāktības pilnā apziņa par draudošajām briesmām ne brīdi nepagaistu. Viņi pārgudri spriedelēja par notikumiem frontē, par karaspēku izvietojumu, par moderno ieroču veidiem, par nesagraujamajām Zigfrīda un Mažīno līnijām. Patiesi laba izdevība padižoties ar savu loģiku un daiļrunību!

Rietošās saules bālā gaisma apspīdēja stacijas ēku un tīro peronu, uz kura sabira savs pussimts atbraucēju ar saiņiem un koferiem. Un šajā kustīgajā, skaļajā ļaužu barā izdalījās nopietna meitene padilušā, tumši zilā drapa mētelī. Viņa nespraucās uz autobusu, kas bija pienācis no ciemata un tagad gaidīja aiz stacijas ēkas atbraucējus, bet devās mājup kājām. No degakmens raktuvju centra līdz stacijai bija kādi pieci kilometri. Tikusi līdz taciņai, kas aizvijās pa krūmiem, Eije attapās, ka šodien māte strādā rīta maiņā un varbūt viņa, nevērojot nogurumu, atnākusi līdz autobusa gala pieturai meitu sagaidīt. Tāpat varēja jau paredzēt, ka pirmdien agri no rīta māte, kā arvien, par varēm gribēs iet viņu pavadīt. Tas vienmēr bija ļoti skumjš brīdis, kad māte ar savu raupjo, stīvo roku grasījās satvert kofera rokturi, un vēlāk, kad autobuss jau sāka kustēties, viņas skumjā seja ielūkojās pa autobusa logu. Viņa māja ar galvu, krampjaini pūlēdamās smaidīt. Iepriekšējos gados Eije brauca citā virzienā un vilciens atgāja vēlāk, bet tagad jau pulksten piecos rītā.

Parasti bija tā: Eije pārnāk mājās, nomet savas mantas, kur pagadās, un cieši apskauj māmuļu. Pēc tam viņa īsi un nesakarīgi māmuļai pastāsta par pagājušo nedēju. Saruna kļūst mierīgāka, tikai ēdot vakariņas. Un tad nāk visjaukākais mirklis, kad var atlaisties gultā uz sāniem, nolikt sev priekšā grāmatu un palikt roku zem vaiga. Sajūta, ka šis vakars ir brīvs no rūpēm par rītdienu, padara lasīšanu par īstu baudu. Svētdiena līdz pusdienai aizņemta ar mācībām, bet tad iezogas sirdī smeldze par drīzo šķiršanos un sagaidāmo vientulību. To izraisa koferu kravāšana. Mātei žēl, ka Eijei tik šaura rocība. Viņa piemin tēva traģisko nāvi, taču meita aizliedza par to runāt, viņa negrib dzirdēt šo sūrošanos, kas nekā nelīdz, vienīgi bojā garastāvokli. Eije cenšas būt moža. Gan jau viņa sevi pasaudzēs, viņa taču labi zina, ko nozīmē pārpūlēšanās. Nē, viņa nepārpūlēsies. Mātei par viņu nemaz nav ko raizēties. Eijei tik ļoti žēl, ka mātei rīt atkal jāiet viņas spēkiem nepiemērotajā darbā. Bet nu vēl tikai daži gadi, tad viņa būs beigusi ģimnāziju, un tad ...

Jā, bet kas notiks tad, kad pēkšņi laikrakstā «Paeva-leht» [1] parādīsies ekstrā telegramma par to, ka Igaunijā sākusies kara darbība, tāpat kā tagad ziņo pār Poliju? Drausmīgi!

Eijei ienāca prātā skolotājs no pamatskolas laikiem, kas labprāt stāstīja zēniem, kad tie viņam uzplijās, kā viņš skolaš vecumā cīnījies pret krieviem. Viņš stāstīja par dzīvi ierakumos, par izlūkgājieniem, par kādas muižas ieņemšanu, par Jūliusa Kuperjanova^2 nāvi, par ložmetēju uguni un par šāviņu šķembām. Bet tas viss bija noticis tik sen, tad, kad Eijes vēl nebija pasaulē.

Skolotājs stāstīja it kā dižodamies, sak, redziet, kas toreiz tika veikts. Tie tik bija laiki! Dižs un romantisks laikmets! Māte stāstīja citādi. Viņas balsī izskanēja slēptas bailes, kad viņa pieminēja tos gadus, kad nebija cukura, nebija petrolejas, kad trūka maizes un malkas.

Vai tad nevar iekārtot dzīvi tā, lai nebūtu tādu šausmu? Kādēļ cilvēks kļūst tik zvērīgs, — tas pats cilvēks, kas spēj klausīties Bēthovena mūziku? Vai tādēļ, ka eksistē dažādas tautības, jānotiek asinsizliešanai?

Pie šiem jautājumiem Eije bija nonākusi patstāvīgi. Taču nerada atbildi. Nebeidzamie jautājumi māca viņu kā murgs, kas atkārtojas desmitos variantu, kā uzmācīgs riebīgas melodijas fragments.

Kādēļ? Kādēļ? Kādēļ?

Pirmdienas rītā, tūlīt pēc rīta lūgšanas, Eije piedzīvoja lielu pārsteigumu: viņa dabūja pārliecināties, ka Henns Ontons, šis mazais gaišmatis zēns, domā gluži tāpat kā viņa. Tas atklājās strīdā, kas pēkšņi izraisījās un beidzās ar saķeršanos.

Valdurs Pastaks, juzdamies aizskarts savās nacionālajās jūtās, pārskaitās un iesita Hennam sejā. Eije, nespēdama aiz izbīļa novērst skatiena no pretiniekiem, iekliedzās. Bet tai pašā brīdī Varikas jaunkundze jau stāvēja klases durvīs un tūlīt ievadīja īsu, bet lietišķu starpgadījuma izmeklēšanu.

Eijei bija neērti. Neviens neiekliedzās, kad zēni klupa cits citam virsū, jo visi redzēja, ka nāk skolotāja. Tagad par viņu sāks domāt nez ko. Viņai bija žēl notikušā, un viņa dzīvoja līdzi zēnam, kas tik droši un sakarīgi bija atbildējis uz tiem jautājumiem, kas arī viņai, Eijei, vairs nedeva miera.

Ik kluss čuksts, ik apslāpēta smieklu šalts šķita Eijei attiecināti uz viņu. Tā viņa juta.

— Tas nekas, — čukstēja Rita. — Tu taču neredzēji, ka Varikas jaunkundze jau klasē.

Eijei karsts izskrēja caur kauliem. Tātad klases biedri tomēr domā, ka viņa gribējusi zēnus nosūdzēt. Bet īstenībā taču Varikas jaunkundze pati redzēja, ka zēni kaujas.

Viņa neteica nekā, nepaskatījās un pat negribēja pakatīties uz sola biedreni, kuras acīs jauta slēptu izsmieklu. Un tiešām, Eije nebija maldījusies.

Starpbrīdī lejā ģērbtuvē Eije, vairīdamās no klases

biedriem, izlikās kaut ko kārtojam. īsi pirms zvana atgriežoties, viņa ieraudzīja pie ūdens krāna stāvam zēnu pulciņu. Pašā vidū bija garš puisis spīdīgi saziestu galvu — Valdurs Pastaks. Viņš likās esam dienas varonis un jutās visai omulīgi. Cik nevērīgi atmesti viņa svārku stūri, roka iebāzta bikšu kabatā!

Klasē pie paša tuvākā loga stāvēja Heino Sāleps un acīm urbās literatūras vēstures grāmatā. Taču viņam pietika laika uzmest skatienu Eijei. Viņš dīvaini iesmējās, tā ka meitenei šķita — viņa nokļuvusi karstā pirtī uz lāvas. Pēkšņi Eijei aiz muguras atskanēja pazema, moža balss:

— Kur tu nozudi, meitēn?

— Ak Ņina! Man bija kaut kas darāms.

— Es pat neesmu dabūjusi pajautāt, kā tu pavadīji svētdienu.

Pēkšņi kļuva it kā vieglāk. Minūtes laikā Ņina dabūja zināt, cik grūti bijis Eijei aizbraukt no mājām, jo māte par vari centusies viņu pavadīt kā mazu bērnu.

— Turklāt viņa nesaprot, ka arī man ir sirds krūtīs. Zini, viņai labā roka kļuvusi tāda savāda. Naktīs sāp, bet rītos delna stīva kā koks.

— Vai, tas ir ļoti nopietni.

— Kā tad, esmu par viņu noraizējusies. Ārsts neatbrīvo no darba, saka, šo kaiti raktuvju ambulancē nevarot ārstēt.

— Kas tas par mūlāpu jums tur ir?

— Raktuvju ārsts.

— Pagaidi, Čika tēvg ir ārsts ...

— Nē, nē, tas neiet.

— Nekas, gan mēs to nokārtosim.

Taču ne tajā, ne arī kādā citā dienā tas netika kārtots, jo notika kaut kas tāds, kas zināmā mērā nostādīja jauno skolnieci nevēlamā gaisma. Šis šķietami nenozīmīgais starpgadījums arī Eijei savukārt parādīja, ka viņai ienaidnieku vairāk, nekā viņa bija domājusi.

Dziedāšanas skolotāju, veco Parku, jeb vienkārši dziesmu veci neviens nerespektēja un nebaidījās no viņa. Neviens neņēma dziesmu veča vārdus nopietni,

kad viņš, pūlēdamies apsaukt trokšņotājus, pārmetoši purpināja: «Bērni, bērni...»

Kurš gan desmitajā klasē vairs ir bērns! Dziesmu vecim uzstādīja dažnedažādus jautājumus, kuriem nebija nekā kopēja ne ar dziedāšanu, ne ar mūzikas teoriju. Reizēm, kad uznāca patika, zēni dziedāja lieliski, bet, tikko aizkustinātais skolotājs viņus paslavēja, viņi sāka jaukt ritmu un vainu uzvēla meitenēm. Tā tas bija arī šoreiz.

— Nu ko jūs ... vai tad tiešām jūs... — un vecais Parks no jauna izņēma basus un tenorus atsevišķi.

Eiji šī blēņošanās kaitināja. Dziedāšanas stundas izvērtās par kumēdiņiem, bet tajās taču varētu iemācīties kaut ko skaistu.

Pēkšņi šajā kņadā piecēlās no sava krēsla Rita Lutsa un piegāja pie klavierēm.

— Skolotāj Park, — taisot reveransu, viņa sacīja. — Mēs jums kaut ko gribam lūgt, vai drīkst?

Kņada norima. Skolotājs jautājoši skatījās un gaidīja.

— Mūsu vidū ir īsta pianiste, un mēs visi gribam viņu dzirdēt.

Dziesmu vecis noplātīja rokas un uzsmaidīja Eijei, kura, acīm dusmās zibsnījot, pavērās jautrajā Ritā.

— Man nav nekādu iebildumu, — teica pie klusuma nepieradis skolotājs. — Ja tik Eije Heinaru pati vēlas.

Atskanēja aplausi.

— Lūdzu! — uzvaroši teica Rita un piebiedrojās pārējiem, kuri ne acu nenolaida no piesarkušās pianistes.

— Lūdzu, lūdzu, — atkārtoja skolotājs Parks ar atklātu smaidu, kas izlīdzināja viņa veco seju un darīja to jaunu.

— Es negribu patlaban ... spēlēt.

Šie klusu teiktie vārdi izraisīja veselu vētru: «Kāpēc? Kā? Visa klase taču lūdz! Skolotājs atļauj .. .» Valdurs Pastaks sāka tik spalgi plaukšķināt, it kā viņa plaukstas būtu no sausa bērza koka. Tā bija zīme — tūdaļ atskanēja mežonīgi aplausi.

Eije juta, ka viņai acu priekšā klājas migla. Kā gan Rita, mīļā, maigā meitene, spēja palaist tik dumju

— Jā, lieliski. Man patīk cilvēki, kas uzdrīkstas pastrādāt muļķības.

Ko tu teiksi! Šim patīkot. * *

Eije sakoda zobus tā, ka nošņirkstēja vien.

— Prezidentam bija absolūta taisnība. Es dzīros pateikt tieši to pašu, bet viņš aizsteidzās priekšā.

Kas tas par prezidentu?

— Ļaut citiem sev kaut ko uzspiest — būtu vislielākā muļķība.

Tātad to bālo karstgalvi sauc par prezidentu.

— Starp citu, sabiedrība ... Hm... jā, sabiedrība gaužām ņēma ļaunā. Bet man jūs tā pa īstam iepatikā-ties.

Varēja manīt, ka vēja sasarkusī meitenes seja nobāl. Viņas mazais, taisnais deguntiņš it kā kļuva plānāks. Pavērusies runātāja nekaunīgajā sejā, viņa bērtin nobēra:

— Pie mums... pie mums nu gan pret jauniem skolniekiem tik rupji neizturējās.

— Paklausieties ...

— Jūs esat nekauņa!

To pateikusi, Eije metās skriet, pamezdama garo jaunekli uz ielas stāvam. Tas kādu brīdi pastāvēja, it kā būtu dabūjis ar mietu pa pieri. Ja Eije būtu redzējusi zēna sejas izteiksmi, varbūt viņa ņemtu savus vārdus atpakaļ. Bet viņa neredzēja. Eijes acu priekšā kā migla klājās lielā vilšanās, ko viņa bija piedzīvojusi jaunajā mācību gadā.

Eije, nabadzīte, nezināja, ka iepriekšējos gados viņu bija izlutinājuši, kā dažkārt sabiedrība izlutina savus talantus. Tādēļ pārdzīvojumi, kas parastai meitenei būtu tīrais nieks, viņai kļuva par tik lielām bēdām, ka ilgi viņu nomāca,

PREZIDENTA KĻŪMES

Gaišgalvju kluba tapšanas dienu precīzi nezināja pat paši kluba biedri. To no viņiem arī nevarēja prasīt — viņi visi bija krietni puiši, un šo iesauku viņiem bija devuši karātavu putni, kuru nekad nevienā skolā nav trūcis. Viņi bija novērojuši, ka trīs zēni vienmēr turas kopā, sarunājoties dzīvi žestikulē un visi trīs ir gaišiem matiem.

Reinim Kitam, ko saukāja par Pietupu (droši vien šo iesauku viņš bija dabūjis sava garā auguma dēļ), bija visgaišākie mati. Taču par kluba prezidentu viņu neturēja. Par prezidentu uzskatīja Hennu Ontonu, kas, kaut arī augumā sīks un kalsens, bija ievērojams zēns. Savā stājā viņš atgādināja saniknotu gailēnu, toties viņa tumšzilās acis likās raugāmies no gluži citas pasaules: tik siltas un sapņainas tās bija. It īpaši tad, kad viņš sirsnīgi smējās. Trešais kluba biedrs, Antss Urbso, piederēja pie savas klases izcilniekiem eksaktajās zinātnēs: pareizāk sakot, jau pērn visā skolā nebija neviena, kas tiktu viņam līdzi matemātikā un fizikā. Klubā viņš uzstājās galvenokārt kā oponents. Iesaukas viņam nebija, vismaz paliekamas ne.

Raugoties no malas, kluba darbība bija diezgan uzkrītoša. Parasti agrāk par citiem skolā ieradās Antss Urbso, kaut gan viņam bija tālu jānāk. Tikko pamanījis gaitenī pastaigājamies Hennu Ontonu, viņš gāja tam klāt un uzsāka sarunu. Kādu brītiņu pirms stundu sākuma ieradās Reinis Kits. Lai sadzirdētu visu, par ko biedri runāja, viņam nācās saliekties kāsī. Antsa Urbso sejā pavīdēja te izbrīns, te nopietna vēlēšanās padebatēt, te visziņa omulīgais smaids. Viņš nesteidzās kā Henns Ontons. Viņš runāja lēni un, tikai plaukstu vien kustinādams, vilka gaisā apļus, kurus caurdūra ar pirkstu. Klases biedri zināja, ka šie apļi nozīmēja punktus: pirmais punkts, otrais punkts utt. Reinis Kits reti tika pie vārda. Viņam bija uzkrītoši lielas ausis, kā radītas, lai klausītos. Un parasti viņš arī klausījās debatēs ar mazliet pastulbu smaidu, kā cilvēks, kas ienācis runātāju pulkā vēlāk un neaptver, par ko tiek runāts. Reizumis viņu redzēja kāsī saliekušos stāvam Ontona priekšā un, dūri vēcinot, kaut ko apgalvojam. Tādās reizēs Prezidents arvien zaudēja pacietību un, atmetis ar roku, tūdaļ griezās pie eksakto zinātņu speciālista.

Par kluba iekšējo darbību grūti bija kaut ko uzzināt. Ritai Lutsai un Ednai Pīberei reizēm patika kaitināt

kluba biedrus. Gaitenī viņas gāja zēniem tieši pa pēdām, pielikušas roku pie auss. Tā viņas visu starpbrīdi uzjautrināja veselu stāvu. Joka būtība bija tāda, ka kluba biedri jautrajām meitenēm nepievērsa ne mazākās vērības, un vientiesīgākajiem vērotājiem šķita, ka zēni debatu kaismē nemana ķircinātājas. Īstenībā, nepamanīt viņas nemaz nebija iespējams. Kluba biedri nelikās zinis par ķircinātājām, gribēdami ieturēt stilu. Viņi taču diskutēja par nopietniem jautājumiem, meklēja lielas patiesības, un no tādiem augstumiem nebija ko domāt ielaisties ar kaut kādām jokdarēm. Tāds bija šā filozofisko atziņu cienītāju kluba ārējais stils, kas tika ieturēts stingri un ar pašcieņu.

Pēc atsevišķiem vārdiem, ko bija izdevies uztvert, pat Rita Lutsa un Edna Pībere nebija spējīgas safan-tazēt kaut cik sakarīgu atreferējumu, no kura pārējie varētu gūt priekšstatu, par ko kluba biedri runā. Reizēm tomēr bija izdevies izlobīt šo sarunu tematu, un tad pirmdienas rītā meitenes atreferēja pārējiem ziņkārīgajiem:

— Viņi runā kaut ko par slavu un godkāri.

Un sestdien:

— Joprojām vēl par slavu un godkāri.

No skolotājiem pati labvēlīgākā Gaišgalvju kluba biedriem bija klases audzinātāja Raulina kundze, kas mācīja vēsturi. Varikas jaunkundze sevišķi vērtēja Antsa Urbso augsto zināšanu līmeni eksaktajās zinātnēs, un tas bija par iemeslu, ka cauri biezajiem briļļu stikliem tika raidīti vēlīgi skatieni arī Hennam Ontonam, kas matemātiku apguva ar lielām mokām. Reinis Kits ar savu vispusīgi attīstīto domāšanas aparātu bija skolnieks, kas mācās uz piecniekiem, taču ne tipisks: viņam nepiemita ne mazākās aktivitātes, trūka tieksmes par katru cenu izklāstīt savas zināšanas visai skolotāju saimei. Tās atklājās tikai tad, kad viņu izsauca, kā arī kontroldarbos.

Tā tas bija «sēžamajās» stundās. Bet, tikko sākās «kustīgās» stundas (vingrošana, militārā apmācība), visa kluba autoritāte vienā mirklī bija vējā. Leitnantam Vorem nepatika, ka Reinim Kitam viņa izstīdzējušā, salīkušā un kārnā auguma dēļ nepadevās kareivja stāja, Antss Urbso reaģēja uz komandu kā sabojājies mehānisms, bet Henns Ontons reiz mēģināja ar pašu leitnanta kungu noskaidrot, kālab cilvēkam vajadzīgi tādi ierindas munsturi. Virgrošanas stundās lielāko tiesu spēlēja basketbolu. Klasē zēnu bija tieši tik daudz, lai sanāktu divas komandas. To priekšgalā bija Heino Sāleps un Valdurs Pastaks — skolas izlases neaizstājamās rokas, dzimuši kapteiņi, kaut arī bija zināms, ka viņus aizrāva lēti prieki, īpaši Valduru Pastaku. Šie garie, šmaugie, skaistie puiši paši sev sastādīja komandas. Loze izšķīra, kuram sākt. Heino Sāleps vispirms ņēma vijolnieku Rajametsu, Valdurs Pastaks — Olevu Prusu. Nākošie bija Valters Oja un Kaiju Nēmre. Kluba biedrus negribēja ņemt, taču — ko lai dara — bija vien jāsadala arī šie «miega pūžņi».

Vingrošanas stundās nebija aizliegts lamāties. Leitnants Vore ne vārda neiebilda, kad sviedriem noplūdušais Valdurs Pastaks nolamāja kluba biedrus par «tizleņiem», «muļļām», «velna tūļām», «teļiem» un ar citiem tamlīdzīgiem vārdiem. Vārdi vēl nebija visļaunākais, taču tonis un tas, ka šīs palamas bija trāpīgas, padarīja vingrošanas stundas kluba biedriem pretīgas. Prezidents to atklāti pateica, un pārējie biedri klusu ciešot apliecināja savu piekrišanu.

Taču tā tas dzīvē mēdz būt, ka iznākt saņemt ir nežēlīgus sitienus, ir nepelnītus glāstus.

Ne vienu vien reizi viss stāvs dabūja vērot šādu ainu: gaitenī parādās pavecs, kalsens vidēja auguma vīrs, ģērbies rūpīgi izgludinātā uzvalkā. Viņš stāv, vēlīgi noskatās skolniekos, kas paiet viņam garām, it kā pārvarot šķēršļus: zēni paklanās, meitenes atkāpjas reveransā. Bet viņš stāv, visu laiku viegli mādams ar galvu. To viņš dara ar ierastu, nemainīgu kustību. Neviens nezina, kādēļ viņš tur stāv. Bija gadījumi, ka viņš, tā stāvēdams, pēkšņi izsauc kādu no garāmgājēju vidus un kopā ar to nozūd tai virzienā, no kurienes bija ieradies. Šādi izsaukumi nekad labi nebeidzās tam, ko izsauca. Citreiz atkal viņš pienāk klāt kādam zēnam vai meitenei, kas pastaigājas pa gaiteni,

iet blakus un draudzīgi sarunājas. Vēlāk šādu zēnu vai meiteni ielenc ziņkārīgo bars un nepacietīgi iztaujā:

— Ko dirkšķis gribēja?

— Ko viņš teica?

Jo bieži tas notika ar kluba biedriem. Direktors nez kāpēc sevišķi interesējās, par ko savā starpā spriež šie trīs gaišmatainie zēni. Protams, arī viņam nestāstīja nekā sīkāk, tikai pieklājības pēc pateica šo to un uzklausīja viņa sirsnīgā tonī izteiktās dzīves gudrības. Reizēm viņš pajokoja, un tad visi kā līdzīgs ar līdzīgu omulīgi smējās. Tas varēja izraisīt sava veida skaudību ne tikai jaunāko klašu skolnieku vidū vien.

Pēc direktora domām, Henns bija pārāk vājš un bāls. Viņš ieteica jauneklim (tā viņš sauca skolniekus kopš pagājušā, proti, devītā mācību gada) vairāk ēst.

Kluba prezidentam īpašs labvēlis bija mācītājs Me-hiss. Tas bija mēreni tukls vīrs pusmūža gados. Henns mēdza ar viņu debatēt par mūžības jautājumu. Mācītājs Mehiss ļoti mierīgi un uzmanīgi noklausījās Henna jauneklīgajos ateisma uzplūdos un pacietīgi centās viņam iedvest ticību debesu valstības esamībai. Senāk viņš mēdza izsaukt Hennu klases priekšā un ar savu piena balto, mīksto roku glaudīja zēna zodu. Pagājušajā gadā, kad Henns jau bija proģimnāzijas piektajā klasē, mācītājs atmeta šo nepatīkamo ieražu, un tas zēnus mulsināja. Par to Henns sāka cienīt mācītāju vairāk nekā par dažu labu gudru domu, kas bija dzirdēta no viņa mutes.

Šāda zoda glaudīšana nepavisam nebūtu vairs pa prātam jauneklim, kura tuvākās nākotnes sapņos jau tēlojās Tartu universitāte un lielā, daudzsološā dzīve?-..

Tā desmitajā mācību gadā ģimnāzijas pirmās klases skolnieki mācībās progresēja, un tā viņu dzīve ritēja uz priekšu. Vasara atnesa lielāku briedumu, bet nopietnību padziļināja laikmets, kurā viņi dzīvoja.

Skolā laikam nebija neviena skolnieka, kas nedzīvotu līdzi Polijas varonīgajai un traģiskajai cīņai pret Hitlera karapulkiem. Debates izraisīja angļu svārstīgā nostāja, franču bezrūpīgums, Padomju Savienības līgums ar Vāciju.

Sarežģītais stāvoklis iekvēlināja kaislības. Jau otrās mācību nedēļas sākumā ģimnāzijas pirmajā klasē notika kaut kas tāds, par ko bija vērts runāt. Strīdā ar vārdiem vien vairs nepietika, un, kā tādās reizēs mēdz būt, strīdnieki sāka viens otru fiziski iespaidot.

Viss beidzās ar to, ka direktors izsauca Valduru Pastaku un aizveda viņu ...

— Ontons ir nodevējs, — jauneklis ņēmās attaisnot savu spēka pozīciju ar tādu uzstājību, kādu neviens no viņa, kā jau no kautiņa sācēja, nebija gaidījis. — Viņš negrib sargāt savu zemi. Viņš to skaidri pateica, visiem dzirdot. Strīda karstumā-es piegāju viņam tā tuvāk klāt. Viņš mani pagrūda, un tad es ari iesitu.

— Pa seju?

— Jā.

Valdurs Pastaks laikam tomēr jutās vainīgs, jo pēkšņais klusums viņu nomāca.

— Direktora kungs, es nespēju savaldīties, kad dzirdēju tādus vārdus ...

— Bet es nespēju saprast, kā var izglītots cilvēks otram iesist pa seju!

— Direktora kungs ...

— Man nepatīk tas, ko jūs darījāt. Un paturiet prātā: ja kaut kas tamlīdzīgs vēl notiks, tad man tas nepatiks nemaz. Jūs esat jau pieaudzis cilvēks, izglītots cilvēks. Kā to var aizmirst?

— Direktora kungs ...

— Ejiet!

< To teikdams, direktors nebūt nekliedza. Drīzāk viņa tonī izskanēja dziļš sašutums, kas dažu labu citāda rakstura jaunekli izsistu no sliedēm. Taču Valdura psihe nebija spējīga uztvert tik smalkas nianses. Viņš aizgāja atvieglots.

Nākamajā starpbrīdī direktors izsauca Hennu un aizveda viņu sev līdzi. Vērīgi palūkojies uz zēna zodu, kas kreisajā pusē bija mazliet apsarcis, viņš gluži mierīgi jautāja:

— Kāvāties?

— Bija tāda maza saķeršanās.

— Kā tas varēja gadīties, ka lieli, izglītoti puiši tik zemiski rīkojas?

Bālais jauneklis knibinājās ap savas vējablūzes pogu un, neatradis īstos vārdus, ar ko sākt, sastomījās. Tad viņš mēģināja izskaidroties aplinkus, un nu vārdi sāka plūst kā pa atrautām slūžām.

— Man ir pašam savs viedoklis attiecībā uz karu. To es izteicu bez aplinkiem, visiem dzirdot. Es teicu, ka poļu pretošanās ir neprātīga asinsizliešana. Uz to sāka bļau ... Proti... Vispār nekā jauna jau nepateica, vienkārši kliedza bramanīgus vārdus par tēvzemes sargāšanu un cīņu līdz pēdējai asins lāsei. Valdurs Pastaks kļuva personisks un nosauca mani par zaķapastalu. Uz to es atbildēju, ka man pietiek drosmes atklāti atzīties, ka es par visu vairāk baidos nāves. Tas taču dabiski, ka ikvienam cilvēkam dzīvība dārgāka par visu pasaulē. Neviens labprātīgi neaiziet no dzīves, un pašnāvība ir prāta aptumsuma sekas. Es domāju, ka pats svarīgākais ir cilvēka dzīvība, un mūsu dienās nevienam nav tiesības piespiest cilvēkus mirt.

— Tā, tā.

Kaut kas dīvains piemita šiem vārdiem, pareizāk sakot, tonim, kādā tie tika pateikti. Vai tiešām direktors mēģinās apgāzt šo garo, labi pārdomāto pamatojumu? Direktors Nāritss soļoja šurp turp pa mīksto paklāju. Šāda soļošana parasti liecināja par smadzeņu sasprindzinātu darbību. Tad viņš ieklepojās, bet runāt nesāka. Vēl ne. Tikai bubināja: «Tā, tā.» Tas viss kopumā izslēdza iespēju turpināt sarunu tādā pašā spraigumā. Acīm redzot, kaut kas būtisks vēl palika nepateikts, palika neizteikta kaut kāda šķietami nenozīmīga, tomēr ārkārtīgi svarīga doma.

— Man šķiet, ka... Manuprāt, man ir tiesības izteikt to, ko domāju un jūtu. Kādēļ tad mēs esam mācījušies par humānismu, ja īstenībā to neatzīstam. Es runāju no visas cilvēces viedokļa, no humānisma viedokļa.

— Tā, tā. Un kādi jums uzskati par tautību?

— Man nav nacionālās apziņas, — skanēja zibenīgi atra, bet neparasti noteikta atbilde.

Direktors pacēla savas gaišās, biezās uzacis un no-

pūtās. Droši vien viņš bija sprukās. Pagāja labs laiciņš, līdz viņš iedrošinājās atsākt.

— Nedomājiet, ka es taisos jūs pratināt. Nekā tamlīdzīga. Jūs esat jau pieaudzis cilvēks, un aukle jums vairs nav vajadzīga. Bez tam es cienu principiālus cilvēkus.

— Direktora kungs ...

— Acumirkli. Neesmu vēl beidzis. Tā, tā. Jā! Redziet, vienu lietu jūs gan varētu ņemt vērā. Proti, es esmu jau diezgan vecs vīrs, tātad šo to dzīvē esmu pieredzējis un licis aiz auss. Un daudz jaunekļu ir manus padomus uzklausījuši. Baidos viena. Baidos, ka jūsu dzīves uzskati sāks pārāk krasi atšķirties no vispārējiem uzskatiem un tas varētu jūs galīgi atsvešināt no pārējiem klases biedriem.

— No tā es nebaidos. Cilvēkam spēka visvairāk tad, kad viņš ir viens.

Direktora krunkainajos, gludi noskūtajos vaigos iesitās tikko manāms plankumains sārtums. Likās, ka viņš jau izspēlējis lielāko trumpi un tagad nožēlo savu pārsteidzību.

— Pazīstamais paradokss. Jūs esat lasījis Ibsenu.

— Jā, bet...

— Redziet nu. Bez citu palīdzības jūs nebūtu izveidojis savus dzīves principus. Un tā tas ir arvien. Tu, cilvēks, domā, ka esi kaut ko izgudrojis, kaut ko patstāvīgi radījis. Īstenībā tās tikai tradīcijas. Dzīve ir milzīga tradīciju kolekcija. Tikai ģeniāliem cilvēkiem izdodas lauzt tradīcijas, pareizāk sakot, likt pamatus jaunām. Ak, ko nu, blēņas! Bez priekšgājējiem nebūtu arī Ibsena, no kura domām par vientulību jūs esat uztvēris tikai ārējo čaulu. Tas labi, ka jūs daudz lasāt. Bet, pirms jūs aizgūstat kādu dzīves principu, mēģiniet to izprast līdz pašiem pamatiem. Vientulība ir kaut kas šausmīgs, un ar vientulību var mērot cilvēka izturību.

— Jā, es saprotu, bet...

— Ar vientulību nav ko dižoties.

Jauneklis, kas klausījās šo morāli nolaistām acīm, pēkšņi paskatījās uz runātāju. Doma, ko viņš nupat dzirdēja, skanēja neparasti un griezās ausīs. Šo mirkli

izmantoja partneris, un, lai viņa doma dziļāk iespiestos jaunekļa apziņā, viņš turpināja tikpat nesaudzīgi:

— Ir cilvēki, kas rada ap sevi šķietamu vientulības atmosfēru vienīgi tādēļ, lai parādītu, cik vīrišķīgi viņi panes vientulības smagumu. Bet tās ir blēņas! Tā ir tikai dižošanās! Atņemiet tādiem cilvēkiem iespēju padižoties, pametiet viņus īstā vientulībā un paskatieties, kas ar viņiem notiks. Pilnīgs sabrukums. Bet jūs, jauns, krietns cilvēks, kādēļ jūs meklējat savai rīcībai pārbaudes akmeni ar tik apšaubāmu vērtību? Tā. Kāda stunda jums tagad būs?

— Vēsture, — atbilde skanēja nomākti un sausi.

— Pasakiet Raulinas kundzei, ka es lūdzu mani atvainot par to, ka esmu jūs aizkavējis.

— Labi, direktora kungs.

Nebija gan godīgi vēl paildzināt stundas kavējumu, izmantojot tik iespaidīgu aizbildinājumu, taču Hennam bija jātiek galā pašam ar sevi. Vējš sita smalko lietu pret vestibila loga izliekto rūti un plosīja strēlēs zemos mākoņus. Ielu klāja dubļi un vēja brāzmas varmācīgi notrauktās papeļu lapas. Skatot drūmo ainavu sliktā omā, jauneklim grūti bija justies kā jaunam, krietnam cilvēkam, kā viņu nupat bija nosaucis direktors Nāritss.

Gluži otrādi. Henns jutās kā nožēlojams puika. Kad direktors viņu pasauca, viņš ziņkārīgu skatienu krustugunīs gāja turp paceltu galvu, pametis Kitu un Urbso. Un, līdz viņš bija nācis klajā ar savu jaunāko, oriģinālāko domu — nacionālās apziņas noliegšanu, saruna tika novirzīta uz to, ka viņš varētu kļūt par vientuļnieku. Jauneklis nāca pie slēdziena, ka viņš būtiski nebija dzirdējis nekā jauna. Tradīcijas? Veca dziesma. Vientulība? Direktors taču varēja šo domu tīši izkropļot.

Un tomēr viņš jutās nelāgi, garastāvoklis bija draņķīgs — gluži kā cilvēkam, kas cietis sakāvi.

Garastāvoklis neuzlabojās arī nākamajās stundās. Tagad viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ka par viņu interesēsies tikai kluba biedri. Nebūtu direktors Nāritss runājis par šo nolādēto dižošanos, Henns atteiktos arī no Kita un Urbso sabiedrības un baudītu pilnīgas

vientulības un pārākuma apziņas rūgto saldmi. Tagad viņš negribēja dižoties, taču dīvaini — klubā risinātās problēmas viņu it nemaz vairs neaizrāva. Kaut kas bija aplam, kaut kā trūka.

Dziedāšanas stundā visa klase nostājās pret jauno skolnieci. Visi plaukšķināja kā negudri un lūdza viņu nodemonstrēt savu māku klavierspēlē. Henns vienīgais nepadevās masu psihozei. Vismaz viņš pats tā domāja un tāpēc, pārkliedzot troksni, pēkšņi izgrūda:

— Beidziet nu uzmākties. Cilvēks negrib. Nevienam nav tiesības apspiest otra gribu.

Ai, kā Rita Lutsa viņam sadeva:

— Noņemies labāk ar savām nāves domām!

Bet Pastaks neķītri iedzēla:

— Maigās attiecības!

Taču tīrais nieks šāda dzēlīga piezīme! Jaunās skolnieces pateicīgais skatiens to pilnīgi kompensēja.

Ejot mājup, Hennam vairākkārt ienāca prātā, cik silti viņi ar Eiji bija saskatījušies. Tas nekā nenozīmēja, ka Heino Sāleps tik pašpārliecināti sekoja meitenei. Gan jau būs dabūjis garu degunu, tā ka dūša saskrējusi papēžos. Katrā ziņā viņš palika uz ielas stāvam, kamēr meitene neatskatījusies pielika soli.

Taču Hennam nenācās necik ilgi zoboties par basketbola komandas kapteini. Gadās dažkārt tā, ka garastāvoklis gandrīz jau sāk ieiet sliedēs, kad pēkšņi viens vienīgs nieka grūdiens atsviež tevi atkal iepriekšējā nelāgā noskaņojumā. Šoreiz Hennam pietika ar skābiem kāpostiem. Skābi kāposti ir ļoti laba lieta, ja tos ceļ galdā pāris reižu gadā. Bet ja skābu kāpostu zupu pasniedz ik nedēļas, turklāt vēl bez gaļas... Jau gaitenī Hennam iesitās nāsīs nepatīkamā smaka.

— Atkal kāposti!

Portfelis nokrita uz galda, ka noplaukšķēja vien.

— Ko lai dara? — atbildēja vārga maza auguma sieviete. Viņa stāvēja pie liela galda un, kā redzams, tikko bija sākusi gludināt veļu. — Man jau nav tik daudz laika, tu pats taču redzi. — Bet tad satrūkusies piebilda: — Netaisi logu vaļā! Kvēpi nāk iekšā, bet man te smalka veļa.

Ontoni dzīvoja pilsētas nomalē netālu no stacijas. Viņu dzīvoklis bija viena pati liela istaba, kurā atradās plīts. Istabā bija galdi, krēsli un gultas. Drēbes karājās uz sienā iedzītām naglām. Henna formas cepure ar tumšzaļa samta dibenu šajā pārliecīgajā vienkāršībā izskatījās kā no cits pasaules nejauši iemaldījusies greznuma lieta.

Bija laiks, kad Hennam viņa tuvākā apkārtne — istaba, pagalms ar lielu atkritumu kasti un veļas mazgātavu — likās brīnum jauka un interesanta. Tas bija tad, kad viņam vēl nebija priekšstata par to, ka eksistē vēl citas pasaules.

Vēlāk, kad viņš jau spēja saņemt vienu veļas groza rokturi, viņš nokļuva namos, uz kuriem bez šā groza viņam ar māti nebūtu nekādas iešanas. Nu radās salīdzinājums. Mēbeles! Spožās grīdas! Paklāji! Smaržas! Viss bija citāds, žilbinoši neparasts. Sājos namos parasti pašas noslēpumainākās būtnes bija tēvi. Lielākoties viņi bija drukni, ļoti tīri un mierīgi. Pavisam citādi nekā viņa tēvs, par kuru viss bija skaidrs: ja dabūja kaut kur pie jaunbūvēm darbu, aizbrauca turp un strādāja. Henns atcerējās tikai vienu vasaru, kad tēvs visu gadu bija mājās. Tas bija tai gadā, kad pilsētā tekstilfabrikai cēla noliktavu. Bārdu viņš skuva tad reti, toties bieži pļēguroja kaut kur ar svešiem vīriešiem. Māte raudāja. Tēvs sauca viņu par muļķi un pinkšķi un reizēm kļuva tik brutāls, ka zēnam sāka ļodzīties ceļgali. Brīnums, kā māte to vispār izturēja.

Henns drīz vien sāka saprast, ka viņš dzīvo mājā, par kuras esamību vislabāk būtu klusēt. Mājas dzīves slēpšana viņam jau pamatskolā kļuva par paradumu tik lielā mērā, ka viņš pat sacerējumos par tādiem tematiem kā, piemēram, «Kā es pavadīju vasaras brīvlaiku», «Mana svētdiena» utt. bez kādas kautrēšanās sadzejoja tīros niekus.

Kamēr māte cēla galdā zupu, izsalkušais puisis rīkojās ap savu portfeli, sakārtodams rītdienai vajadzīgās grāmatas.

Pēkšņi zēna kalsnējam augumam pārskrēja trīsas, ✓ sejā iesitās viegls sārtums, skatiens sāka kāri slīdēt pār zīmīti, kas salocīta bija iebāzta viņa grāmatās.

«Man katrā ziņā jārunā ar Jums zem četrām acīm. Ja varat, atnāciet šodien laikā no pulksten pieciem līdz sešiem pie kino «Saturns».»

Satikšanās! Tagad, jau šodien pat! Tik vienkāršas steigā uzmestas rindas. Zīmīte — nejauši pie rokas pagadījies papīra gabaliņš. Nu, mīļie draugi, neveiksmīgie kavalieri, te tev nu bija vientulība! Jaunā skolniece saprot visu, visu uztver zibens ātrumā. Viņa zina, ar ko ir vērts nodibināt kontaktu. Muļķības, muļķības! Kas nu tas par kontaktu! Viņai vajag parunāties, kaut ko pajautāt, un šo pļāpu acu priekšā viņa taču nevar gaitenī nākt man klāt. Meitenei ar zēnu neklājas kopā pastaigāties, jo vairāk tādēļ, ka viņus jau bija sākuši vilkt uz zoba.

— Vai tu varēsi nākt? — atskanēja no lielā galda puses.

— Ko? — jauneklis satrūkās.

— Es teicu, ka šodien jāaiznes Lēta kundzei veļa. Vai varēsi palīdzēt?

— Kad?

— Ne jau tūliņ. Vel paēdīsim un... labi, ja ap pieciem tikšu galā ...

— Ap pieciem? Nevarēšu. Man, redzi... —

Hennam ar melošanu neveicās.

Māte neteica nekā. Toties nopūtās tik demonstratīvi, ka dēls sajuta it kā sāpīgu dūrienu sirdī. Ļoti smagi panest klusumu, kurā skan apvainojumā un vainas apziņā sasprindzinātie nervi, tādēļ bija kaut kas jāsaka, lai mazinātu saspīlējumu.

— Kādēļ tā steigties, — zēns klusi nobubināja. — Man jāaiziet, pārnākšu pēc septiņiem un aiznesīšu viens pats.

Apvainojusies māte neatbildēja. Zēns zināja, ka viņa mātes klusuciešana nenozīmē piekrišanu. Tādēļ viņš vēl īsumā paskaidroja, ka viens pats aiznesīšot Lēta kundzei veļas grozu. Un kaut arī vēl tagad atbildes nebija, tomēr kļuva mazliet vieglāk, saspīlējums likās stipri mazinājies.

Nu varēja mierīgāk sēdēt pie galda un vēlreiz uzmanīgāk papētīt katru vārdu: «Man katrā ziņā jārunā ar J u m s zem četrām acīm ...»

Ara atkal bija sācis līt, gar loga rūti tecēja Misisipi, Nīla, Oba un Pērnavas upe — visas vienā virzienā un viena lieluma ... Taču jauneklis nevēroja tās, viņš domaja par ko citu... Eije Heinaru ir neparasta meitene. Kādas acis! Puiši cenšas 'parādīt, ko viņi prot. Pat ģimnāzijas otrās klases zēni, uz kuru kamiešiem uzvelta abitūrijas nasta, tiesa, tīri veltīgi, jo pēc jaunās sistēmas viņiem šie eksāmeni kārtojami vēl tikai nākamgad. Taču visvecāko gods viņiem palika tā kā tā. Ak, lai viņi skatās, lai izrāda savu interesi par «jauno no videnes pirmās». Tas neskaitās, jo viņa ... «Man katrā ziņā jārunā ar Jums ...» Ar Jums. Cik smalki liek saprast, kas raksta. Ar Jums! Klasē nav neviena, kam piestāvētu «jūsināt». Bet viņa bija jauna skolniece, un rakstiski uzruna «Jūs» likās pati par sevi saprotama.

Pa kuru laiku viņa bija paguvusi savu zīmīti iebāzt grāmatās? Šodien dežurēja Nēmre un Pruss.

Ai, ir nu gan viņas_ manīgas — šīs meitenes. Viņām viss iznāk tik viegli ka rotaļa.

Bet ar ko, ar ko gan viņš būtu varējis saistīt Eijes Heinaru uzmanību? Viņa nostāja toreiz dziedāšanas stundā? Tomēr tas bija par maz, lai tā riskētu. Ja kāds viņu būtu pamanījis, ko tad? Tūlīt paspruktu vesels birums visriebīgāko zobgalību: «Starp viņiem kaut kas ir!», «Heinaru saietas ar Ontonu!». Kas gan var būt neķītrāks par tāda veida piezīmēm, kurām seko divdomīgi smiekliņi tai laikā, kad jūtas, ko bija izraisījusi liktenīgā zīmīte, pārņēma visu viņa būtni ar kvēlu kaismi.

Bija laiks, kad Hennam patika Rita Lutsa. Bet jau pērn šī meitene ar visu savu glīto, melnīgsnējo purniņu kļuva viņam nesimpātiska. Viņai bija pārāk sarkana un mīksta mute, augšlūpa smejoties mazliet izliecās uz augšu, un tas izskatījās nedabiski. Pēdējā laikā viņa vēl bija ieņēmusies riebīgu paradumu — vienā gabalā slapināt savas lūpas.

Arī Edna Pībere viņam palika. Tā bija savā ziņā skaista un lepna meitene, taču Hennu atbaidīja viņas gražīgums. Vecāko klašu meitenes it nemaz neinteresējās par jaunāko klašu zēniem, un sarīkojumos pat gadījās, ka tie saņēma kurvīšus. Taču proģimnazijā bija diezgan tādu meiteņu, kas ar savu koķetēšanu un klīrēšanos padarīja skolas gaitas itin pievilcīgas.

Protams, tas viss bija jāslēpj un jāizturas kā vīrietim, kuru tādas lietas neaizrauj. Sevišķi bija jāslēpj trīsas, kas pārņēma sirdi, kad klasē ierādās jauna skolniece. Uzreiz sāka durties acīs, ka Heino Sāleps kļuva uzpūtīgs, Valdurs Pastaks skaļāks un brutālāks, Valters Oja glaimīgāks. Bet Reinis Kits raudzījās uz šo brīnišķīgo būtni ar neslēptu jūsmu.

Tas viss Hennam gaužām nepatika, un viņš nolēma ārēji neizrādīt nekādu saviļņojumu, neizrādīt ne mazāko interesi par jauno skolnieci.

Vai tikai te nebija noslēpuma atslēga? Jaunā skolniece redzēs, ka klasē ir ari zēni, kas nedara nekā, lai saistītu viņas uzmanību. Antss Urbso, nu, tas ir tāds, kāds viņš ir... eksakto zinātņu cienītājs, un gluži dabiski, ka viņš uz meitenēm neskatās. Ar savu aso uztveri Eije to tīri labi saprot.

Ak, vai tad aicinājums uz satikšanos jau katrā ziņā nozīmē kaut ko tādu! Meitenei bija kas sakāms, viņa neuzdrošinājās gaitenī izsaukt viņu no kluba biedru vidus, un tas ir viss.

Henns paņēma biezu kladi melnos vākos, kas bija paslēpta zem grāmatu kaudzes, un ieskatījās pēdējās pierakstītajās lappusēs.

«Fatālisms vēsturē nepieciešams, ar ko izskaidrot dažādas neprātīgas parādības.» (Tolstojs, «K. un M.».)

«Ne jau tāpēc nebija baiļu, ka viņš būtu pieradis pie uguns (pie briesmām nevar pierast), bet gan tāpēc, ka bija iemācījies, briesmām draudot, saņemt sevi rokās.» (Tolstojs, «K. un M.», par Nikolaju Rostovu.)

«Man sadrebēja roka. Un tomēr man iedeva Jura krustu.» (Rostova doma.)

«Ja Sokrāts bija tik vientiesīgs septiņdesmit gadu vecumā, tad var iedomāties, cik vientiesīga bija septiņpadsmitgadīgā Žanna.» (B. Šovs, «Svētā Žanna».)

«Žannas notiesāšana bija savā ziņā taisnīga.» (B. Šovs, «Svētā Žanna».)

Tie bija ieraksti pēdējā lappusē, pie kuriem nepacietīgais jauneklis ilgāk nepakavējās. Ne šos izrakstus viņš meklēja. Viņu arī neapmierināja ieraksti priekšpēdējā lappusē......Rolāns, Ibsens, Meterlinks,

Tuglass, Remarks... Daudzi ieraksti ar pēdējā gada datumiem it kā jautāja: «Kādēļ mēs esam šajā kladē ierakstīti? Pašiem par sevi mums taču nav nekādas vērtības!»

Henns sarauca degunu. Gluži kā pieaudzis cilvēks, kam kļuvis neērti par jaunībā sadarītām muļķībām. Un ar izbrīnu viņš atskārta, ka uz satikšanos ar meiteni gatavojas tāpat kā uz debatēm skolā.

Klade melnajos vākos tika atkal paslēpta zem grāmatu kaudzes.

Kaut varētu, kaut varētu nemaz neiet! O-o! Tad viņš rīt liktu ar vienu vienīgu augstprātīgu skatienu saprast, ka Henns Ontons nav no tiem, ko interesē satikšanās.

Tā prātojot, viņam pavīdēja briesmīga doma, kas lika satrūkties: bet ja nu šo zīmīti nav rakstījusi Eije Heinaru? Kādēļ to nevarētu izdarīt Valdurs Pastaks, kura pļauku viņš bija atmaksājis ar īsti brutālu belzienu gandrīz pa saules pinumu? Šis zellis ar ļodzīgo gaitu, kas meklēt meklēja vielu savām neķītrajām zobgalībām, pilnīgi bija spējīgs arī tādā veidā atriebties.

Pār jaunieša kalseno muguru skrēja karsts un auksts jau no iedomas vien, ka viņš stāv pie «Saturna» un ka tai pašā laikā kaut kur aiz stūra, mēteļa apkakli sacēlis, uz viņu glūn Pastaks un ņirdz. Ar to pietiktu, lai skolā izceltos brēka, un doši vien viņam pieliptu kaut kāda riebīga palama.

Lūk, kas varētu notikt, ja viņš, daudz nedomādams, aizdrāztos uz satikšanos.

Nograbēja plīts riņķi, māte ar troksni lēja klāt ūdeni verdošajā tējkannā.

Šai neskaidrajā situācijā Hennu vēl joprojām mocīja šaubas: Pastaks tomēr nebūtu varējis šo zīmīti uzrakstīt, jo viņš nav tik apķērīgs. Viņš būtu parakstījis Eijes Heinaru vārdu vai vismaz «E.H.». Un kas par rokrakstu! Šķībs, stūrains, tāda Henns nav redzējis nevienam no vecajiem klases biedriem.

— Nāc ēst, Henn!

Plānā, parasti tik pretīgā kāpostu zupa likās tīri pieņemama, kad domas neļāva sajust ēdiena garšu. Būtu bijis vēl labāk, ja šobrīd neviens nerunātu. Henns jau zināja, ka gaļa ir dārga un var kļūt vēl dārgāka. Tas pats ar apģērbu. Henna vasaras peļņa gandrīz visa izgāja par jauno uzvalku. Tas bija no tumši pelēka skujaina auduma parastā piegriezumā šūts uzvalks; pēdējos gados tika prasīts, lai svinīgos gadījumos skolnieki būtu ģērbušies šādos uzvalkos. Direktors Nāritss arvien nosodoši grozīja galvu, kad aktā vai sarīkojumā tumšajā zēnu masā ieraudzīja kādu elegantu švītu gaiši pelēkā, brūnā vai kādas citas krāsas uzvalkā.

— Vai tad viņi neatļauj šūt no kāda lētāka auduma?

— Mm-jā.

— Vai atļauj?

— Ko?

— Es jautaju, vai skolas uzvalkam nav dabūjams kāds lētāks audums?

— Nav, — norūca Henns. Viņš labi zināja, ka direktora nosodošais skatiens parasti neskāra tos, kas aiz nabadzības atšķīrās no pārējiem.

Māte nopūtās, karote trīsēja viņas apsarkušajā rokā. Dēla rokas bija smalkākas, bet arī tās bija viegli nokārtojušas un manāmi apsarkušas. Taču karoti Henna roka turēja stingri un cilāja veikli. Tā apstājās tikai reizi, kad māte sāka runāt par kara draudiem.

— Pie mums kara nebūs, — Henns sarauca uzacis. — Mēs esam neitrāli. Ir pasludināta pilnīga neitralitāte. Lasi avīzes.

— Ko nu avīzes ...

Dēls nespēja iejusties mātes raizēs.

Vai tas ir Pastaka joks vai meitenes nopietna vēlēšanās slepeni tikties ar viņu? Jeb varbūt tas bija kāds cits, bet kas? ... Kam gan vēl varētu būt pret viņu slepens ienaids?

Satraukuma kaismē domas zibenīgi šaudās pa galvu. Savā ziņā tas ir labi, savā ziņā — slikti. Labi, ka tad lietas redz no vairākām pusēm (visu var apskatīt no vairākiem viedokļiem) un var novērst briesmas pašā iedīglī; slikti, ka grūti izšķirties, pie kāda viedokļa palikt. Bez tam daudz laika veltīgi paņem pēkšņa pievēršanās drūmajai domai: kādēļ dzīve bieži vien ir tik grūta?

— Kur tu vēl vakarā iesi?

Mātes atturīgajā jautājumā Henns sadzirdēja tīšu skarbumu un tik tikko savaldījās:

— Man jāiet... uz skolu... Bet varbūt es nemaz neiešu.

— Kā tad tu drīksti neiet... ja jāiet? ...

— Ak, kas tur ko nedrīkstēt! Tavās dzīslās vēl joprojām rit vergu asinis. Visu drīkst, un nekam nav jāpakļaujas. Cilvēkam jābūt brīvam. — Šādu dzīves gudrību dēls mācīja mātei.

Ko darīt?

Protams, pats pareizākais būtu neiet. Tiešām, ja arī Eije ir rakstījusi, kādēļ viņai bija jāslēpjas? Viņa noteikti varēja kaut kā citādi paziņot. Bet nu ... Nē! Nekādā ziņā neiešu. Diezgan! Jāmācās. B. Šova «Svētā Žanna» palikusi puslasīta. Tā viņš nolēma un arī attiecīgi rīkojās. Tas bija pulksten pusčetros.

Tieši pulksten piecos Henns Ontons stāvēja uz Garās ielas pie kino «Saturns» un pētīja kinoreklāmu. Lietus bija pārstājis, kaut gan asais vējš nespēja izkliedēt mākoņus.

Pie «Saturna» zēnu bija novedusi šāda laimīga doma: neviens nevar viņam liegt stāvēt pie kino, kur nu vēl ņemt to ļaunā. Vai tad Nelsons Edijs un Žanete Makdo-nalda uzskatāmi par tik nevērtīgiem, ka tie nevarētu saistīt viņa uzmanību? Vitrīnā bija pieci viņu fotoattēli, kas bija pamatīgi jāaplūko. Ja arī kādam paziņam gadītos iet garām, tas taču nezinās, cik ilgi viņš jau studē reklāmu. Un, kas notiek aiz tuvākajiem stūriem, to viegli var pārredzēt, lēnām šurp turp pastaigājoties.

Laiks vilkās gausi.

Ar katru mirkli briesmīgā varbūtība likās kļūstam reālāka — kuru katru brīdi Henns varēja sastapt to tur, kurš valkāja pelēku mēteli ar saceltu apkakli un kura

zilganmelnie mati bija saziesti ar kaut kādu spīdīgu, smaržīgu draņķi, — Pastaku.

Tai pašā laikā kaut kur dvēseles dziļumos virmoja neskaidra nojauta: šovakar notiks kas skaists, kaut kas tāds, ko viņš jau sen bija gaidījis, kam sen jau bija gatavojies. Varbūt krustosies cilvēku likteņi, taču to viņi nez vai uzreiz aptvers.

Henns bija apsolījies būt mājās vismaz pulksten septiņos. Ilgāk nedrīkstēja kavēties, jo tad māte vēl pati aiznestu veļu. Vienā ziņā tas būtu bijis pat labi, jo Lēta kundze, šī tuklā kundzene ar salkano seju, parasti grasās cienāt Hennu ar bonbongām gluži kā bērnu. Un pats pretīgākais bija vēl tas, ka viņa tādos gadījumos ar savu mīksto roku papliķēja viņam vaigu. Riebīgi. Taču neiet arī nevarēja. Tas apbēdinātu māti. Viņa jau tā pūlas un noņemas pārlieku. Henns nebija vairs bērns, lai to pieņemtu kā pašu par sevi saprotamu. Puiši viņa vecumā lielāko tiesu jau sen gāja pastāvīgā darbā, bet Hennam vēl trīs gadi bija jāmācās ģimnāzijā. Un vasaras peļņa bija maza, un tai bija gadījuma raksturs.

Vakarā kustība ielās kļuva dzīvāka. Garām gāja pārīši, gāja strādnieki... Dažs puspazīstams skolnieks lepni iegāja «Saturnā». Dažs omulīgs pārītis devās pāri ielai uz kafejnīcu. Uz tās stikla durvīm izlocītiem burtiem stāvēja rakstīts «Cafe». Interesanti, vai Ritas Lutsas māte, kurai piederēja šis mazais, toties labi apmeklētais uzņēmums, domā, ka šeit, provinces pilsētiņā, jebkad iemaldīsies kāds ārzemnieks. Vai arī te izpaužas viņas mania grandiosa [3]: lai cik nožēlojama būtu kafejnīca, galvenais, ka tik uz tās stikla durvīm «Cafe» būtu rakstīts ar tikpat izliektiem burtiem, kā uz kādas lielas Tallinas kafejnīcas durvīm, kur tā zaigo lustras un spoguļi, ka nav pat dūšas iet iekšā.

Pulksten pusseptiņos Henns atstāja savu sargposteni.

Tas bija briesmīgi. Tas, ka nekas nenotika, bija pats ļaunākais, kas varēja notikt. Satrauktā pacilātība, kas nupat vēl pārņēma viņa dvēseli, noplaka kā nebijusi. Tās vietā iezagās svaidīgo šaubu spiets. Un nebija neviena, kam pajautāt, kam prasīt padomu — kāpēc viss bija iznācis tā.

Protams, varēja jau tūlīt doties pie Reiņa Kita. Viņš ir prātīgs un nopietns puisis un šādās lietās īsta uzticības persona. Bet ko tad arī viņš varētu līdzēt? Ja meitene ir aicinājusi un pati nav ieradusies, tad tas nozīmē, ka viņa nav varējusi atnākt — tas būtu viss, ko uzticības persona pateiktu savam prezidentam, kas šai lietainajā vakarā atradās visai neapskaužamā stāvoklī un pie kaut kādas skaidrības nonāca tikai nākamajā rītā pēc dziļām pārdomām. Bet līdz tam laikam palika mokoša neziņa.

SMIEKLI UN ASARAS

Rita gaidīja viesus. Sevišķam satraukumam nebija pamata, jo gaidāmas bija tikai Leida Krona un Edna Pībere. Pēdējā bija šī jautrā vakara ierosinātāja, un šoreiz pietiktu ar viņu vien. Taču Ritas vainas dēļ Leida par to bija dabūjusi zināt un, neraugoties uz savu iedzimto kūtrību, par vari gribēja piedalīties. Atteikt meitenes neriskēja, jo pat par Leidu nevarēja būt drošas, ka viņa aiz atriebības šo nedarbu neizpļāpā, un to neviena no sazvērniecēm zināmu iemeslu dēļ negribēja. Vismaz pagaidām ne, jo viņu nedarbs, nācis gaismā, laupītu iespēju sarīkot turpmāk kaut ko vēl jautrāku un plašākā vērienā.

No vienas puses, Ritai bija pamats būt pašapzinīgai: viņai bija sava istaba, viņa varēja pacienāt viešņas ar vislabāko kafiju un visādiem kārumiem. Tam visam vajadzēja Ednu, kā jau lauku meiteni, varen pārsteigt.

No otras puses, Ritai nedeva miera mazvērtības sajūta, kas viņu bija pavisam nesen apstājusi, tieši pirms mācību sākšanās, kad iesvētīja Kronu jauno māju. Kā tur viss bija iekārtots! Istabas, mēbeles! Lejā, zālē, pulcējās vecie, pareizāk sakot, pieaugušie, bet jauniešu rīcībā^bija augšistabas, un Leida uzņēma viesus gandrīz pēc kādas kinofilmas parauga. Pat vīns tika

pasniegts, protams, ierobežotā daudzumā, bet zēni arī bija atnesuši līdzi, un tad jau bija gana.

Kas par istabām! Kas par mēbelēm!

Ritai asaras sakāpa acīs, uzskatot savas vecās grabažas. Cik reižu gan pirms, gan pēc Kronu viesībām viņa nebija teikusi mātei, ka nevar ciest savā istabā šo riebīgo, ar tumši zaļu plīšu pārvilkto sofu un kokgriezumiem rotāto kumodi. Taču šādu sarunu rezultāts bija vienīgi dusmīga vārdu pārmaiņa un apvainojuma asaras. Vecās grabažas stāvēja, kā stāvējušas dienu no dienas, gadu no gada, un it nekas neliecināja, ka tām būtu jāpazūd. Laikam vienīgi ugunsgrēks spētu piespiest sīkstuli māti iegādāt jaunas mēbeles! ^

Leidas tēvs bija briesmīgi bagāts, runāja, ka pats bagātākais cilvēks visā apriņķī. Viņam piederēja restorāns, vienas dzirnavas pilsētā un vairākas laukos, smagās automašīnas.. . Viņš varēja pateikt: vecais miteklis vairs neatbilst mūsu prasībām. Un viņš uzcēla tādu namu, par kuru runāja visa pilsēta, un pasūti-nāja jaunas mēbeles. Leidai darināja visu istabas iekārtu uz mata tādu, kādu viņa vēlējās.

Kad Rita naktī pārnāca no Kronu viesībām, viņa ar kvēlu aizrautību stāstīja mātei par Leidas rakstāmgaldu un par puķaino dīvānu un tādiem pašiem atzveltņu krēsliem.

Bet visa viņas jūsma saplaka kā ziepju burbulis: māte, kas jau bija paguvusi aiziet gulēt, pēkšņi sāka dusmoties uz meitu par to, ka tā tik vēlu pārnākusi.

Tai naktī Rita ilgi raudāja un, kad bija izraudājusies, pasapņoja kādu brītiņu par «savu nākamo». Tas kungs, par kuru viņa tonakt jūsmoja, arī bija viesībās pie Kroņiem. Sākumā viņš paskatījās tik silti silti uz Ritu. Tas bija priekšnamā. Un tieši Ritai viņš palīdzēja novilkt mēteli, kaut gan viņas atnāca reizē ar Vilmu. Ciks laikam gan aiz skaudības vai plīsa! Viesiem aizejot, apakšējā stāvā atskanēja skaļas sarunas, spēlēja radio, rāva vaļā dziesmas. Vārdu sakot, īsts trādirīdis. Bet šis smalkais kungs ienāca priekšnamā kā saukts. Rita gan zināma iemesla dēļ bija spiesta viņam iesist pa roku, bet tomēr ... Ja viņa apprecētos, tad vairs nebūtu jāklausās mātes apnicīgo gaušanos par dzīves grūtībām. Tad Rita iekārtosies kā Grēta Garbo filma «Kamēliju dāma». Lai tik nāk viesi. O-o! Tad viņai, sākot ar pagrabu un beidzot ar viesistabu, absolūti viss būs iekārtots moderni un daudz iespaidīgāk nekā patlaban Kroņiem viņu savrupmājā.

Un kāda gan nozīme galu galā bija Leidas istabām, ja viņas augumam lāgā nepiestāvēja neviena kleita, ja pat visgreznākās mēbeles un visdārgākie tērpi nespēja padarīt Leidu skaistu un pievilcīgu!

Rita prata ikvienā moku kambarī atrast spraugu, pa kuru izkļūt laukā. Un līdz tam laikam, kad ieradās Edna, viņai jau bija lielisks garastāvoklis. Ritas garastāvoklis parasti uzlabojās, kad viņa ilgāku laiku, domās nogrimusi, pastāvēja pie mazā spogulīša.

Edna ciešami tēloja viešņas lomu. Slavēja Ritas dzīvi, debatēja ar viņu un stāstīja par savu tā, it kā viņas lauku mājās arī būtu turīga un smalka dzīve. Rita zināja, ka tas ir tīrais blefs, jo kāda greznība nu var būt laukos, taču viņa Ednas vārdiem atbildēja, sparīgi pamājot ar galvu. Tas, ka Ednas tēvs vēl nav izbūvējis mansardstāVU, bija īstas bēdas, kuras Rita ļoti labi saprata: ir taču pavisam citas ērtības, ja dzīvo otrā stāvā.

— Kad tu atkal brauksi uz laukiem? — Rita jautāja, lai turpinātu sarunu par lauku dzīvi.

— Pati nezinu. Nākamsestdien ir tuvināšanās vakars, tad nevarēšu. Aiznākamo sestdien būs jāmēģina, — nevērīgi attrauca Edna un, degunu saraukusi, turpināja: — Nemaz negribas braukt. Tēvs noraizējies, un māte sienas klāt par katru nieku ...

— Ak, ar mammučiem tas ir neizbēgami. Dari ko darīdama, nekas nav pa prātam. Manam mammucim atkal uz dienas kārtības raizes. Karš. Cilvēki staigā kā neprātīgi. Nu pasaki tu, tu esi gudra, vai mums kāda daļa par to, kas notiek kaut kur Polijā?

— Kas nu es par gudro. Atradusi īsto! Bet ej nu sazini... Lai nu kā, taču arī man sirds ir nemierīga.

— Esi gan tu jocīga! Vienmēr tikai citus uztrauc.

— Uzspēlē klavieres!

Rita atteicās un darīja to, imitēdama Eijes Heinaru balsi, pēc tam sāka aizrautīgi smieties. Tad viņa pateica, ka iešot lejā pie vecās Preimanes. (Preimane bija Ritas mātes labā roka, un droši vien tas lielā mērā bija viņas nopelns, ka kafejnīcu tik labi apmeklēja: viņas ceptās kūkas bija lieliskas.)

— Atnes gan labas kūkas. Es kādas desmit nolocīšu.

— Lieliski! — Rita iesmējās un bija prom kā vējš.

Viņa atgriezās kopā ar Leidu.

Galds bija klāts vienkārši, bet arī tas prasīja pūles. Klājot galdu, meitenes tērzēja par šo un to, taču sarunas īsti atraisījās, tikai kāri dzerot kūpošo, smaržīgo kafiju. Meitenes no tiesas apbrīnoja Ritas vienreizējo atmiņu, kas izpaudās ikreiz, kad runāja par filmām.

— Es gan nepamanīju, no kā Rozmarija sagrieza matu rullīšus. — Leida kļuva it kā mundrāka, kad pieminēja modernā grāvēja labākās epizodes.

— Tur jau tas joks, ka viņa saplēsa Nelsona Edija kreklu! — iesaucās Rita.

— Kā tā?

Ak, šī Leida! Vai tad viņa neredzēja brīnišķīgo ēnu rotaļu uz telts audekla pēc tam, kad filmas varoņi pa lietu bēga no indiāņiem.

— Ak tā! — Leida it kā pamodās no miega. — Vai tad tas bija...

— Nūja, tas bija Nelsona Edija krekls, — Rita steidzās vēlreiz izteikt savas platonisko sapņu zemes varoņa vārdu.

Leidai nemaz nepatika Nelsons Edijs, viņa it nemaz nebija sajūsmināta par viņu.

Edna augstu vērtēja Nelsona dziedāšanu, bet vispār viņa nekādi nevarēja saprast, kādēļ visi par viņu tik neprātīgi jūsmo, Pērs Gints Hansa Albersa tēlojumā taču...

Rita neļāva Ednai pabeigt, kaut gan viņa ir nedomāja nopaļāt Hansu Albersu. Gluži otrādi! Hanss Alberss patika viņai visās lomās. Meitenēm taču vajadzēja saprast, ka par Nelsona Edija smalko spēli nevar, gluži vienkārši nevar nejūsmot, jo Nelsons Edijs ...

Te Leida pavisam negaidot izgrūda:

— Hanss Alberss ir gluži vienkārši pretīgs! Kā viņš, būdams vecs vīrs, lēkāja apkārt īsajās biksītēs.

— Mīļais dievs! Tas taču bija tikai sākumā. Vēlāk, kad viņš jau kļuva par vara karali... — Ednas paplatajos vaigos iesitās tumšs sārtums.

Rita tincināja Leidu, lai šī nosaucot savu iemīļotāko aktieri. Taču, izdzirdusi Zāras Leanderes vārdu, viņa tūdaļ sarauca savu strupo deguntiņu. Ne jau tādēļ, ka Zāra Leandere viņai nepatiktu, bet tādēļ, ka, pēc viņas domām, Leida rīkojusies negodīgi: viņas abas ar Ednu vaļsirdīgi nosauca savu iemīļoto kinoaktieru — vīriešu vārdus, turpretim savējā vārdu Leida slēpa. Bet, tā kā deguns ir visai redzams un turklāt vēl tas bija saraukts, tad par visu vari bija jāatrod Zārā Leanderē kādi trūkumi.

Taču Ritu tūlīt sāka apšaudīt no abām pusēm, un kas zina, ar ko šis jautrais vakars beigtos, ja no otras istabas sadzirdamie dobjie pulksteņa sitieni nesauktu meitenes pie kārtības.

— Meitenes, ir laiks! — iesaucās Edna.

— Jā! Istabā gan ir patumšs, bet gaismu nedrīkst iedegt, — it kā atvainodamās teica namamāte.

— Kur nu! — Edna izbīlī iesaucās.

Leida šaubījās, vai vispār kas iznākšot. Abas pārējās draudzenes bija pārliecinātas, ka viņu nodoms izdosies.

Un, it kā apstiprinot Ritas vārdus, Edna, kas bija pati pirmā piegājusi pie loga, iesaucās:

— Ak manas mīļās, izrāde sākusies!

Viņas cieši jo cieši saspiedās pie palodzes un skatījās uz namu pāri ielai, kura ieeju apgaismoja lampas. Tas bija kino «Saturns». Pie kino apstājās pamaza auguma jaunietis stipri apnēsātā mētelī, zaļu formas cepuri galvā.

— Zogas kā lapsa! — piezīmēja Rita.

— Cik precīzs! — Edna sāka aizrauties. — Pag, kurp nu viņš ies?

— Nav dūšas ilgāk gaidīt, — prātoja Leida.

— Skaties tik, kas par kavalieri! — Rita pārmetoši piebilda.

Aizrāvušās meitenes pavirzījās vēl vairāk sāņus un piespiedās pie loga rūts. Te pēkšņi paspruka vesela draisku smieklu šalts.

Bruņinieks pagājās tikai kādus desmit soļus, paskatījās pa labi, pa kreisi, it kā novērtēdams sānielās kustību, kas tobrīd bija klusāka nekā parasti. Pēc tam viņš mazliet drošāk pienāca pie «Saturna» un sāka pētīt reklāmu vitrīnu.

— Žēlīgais dievs, — nopūtās Edna. — Atnāca gan.

— Ir nu gan muļķis, — Leida noniecināja meiteņu vērošanas objektu.

— Oho! Muļķis? Ko t’ no viņa var gribēt. Vīrs, kam nav ne nacionālās apziņas, nekā, — Edna ironizēja.

Atkal skanēja sirsnīgi smiekli.

— Uzmanību! Aiziet! — satrūkās Rita.

— Pagaidi! Nu viņš ies uz Baznīcas ielas stūri, — minēja Edna.

Tagad meitenes pavirzījās otrpus loga. Bet, tā kā Baznīcas ielas stūris arī no šejienes nebija saredzams, viņas joprojām sasprindzināti gaidīja.

— Nekur viņš neies, — tagad ari Leidas balsī skanēja droša pārliecība.

Šādos sasprindzinājuma brīžos laiks šķiet bezgala gausi velkamies. Minūte liekas vesela mūžība. Meitenes sāka brīnīties, kādēļ uz satikšanos neierodas arī maigā partnere? Vai viņa nebūs laikā atradusi zīmīti? Jeb arī nebūs atradusi vispār? Un kas notiks tad, ja viņa atnāks, bet viņas bruņinieks pa to laiku būs jau aizgājis?

Oho! Bruņinieks zagās atpakaļ uz savu sargposteni.

Vērotājas pie loga no jauna sarosījās, atkal paspruka tādi smiekli, kādus droši vien vēl nekad nebija dzirdējušas šā nama sienas, kas bija piederējis senai, solidai tirgotāju dzimtai. Patlaban bija pienācis tas brīdis, kad katrs vārds, katrs sīkums izraisa nevaldāmus smieklus.

— Redzi, kā blenž!

Smiekli.

— Viņš nav ... ha-ha-ha ... it nemaz pašapzinīgs.

Mežonīgi smiekli.

— Redzēsim, kādu ģīmi taisīs, kad šī atnāks!

Atskan «ak», «vai». Smiekli.

— Ak kungs, kas par muļķīgu ģīmi!

— Nerunā, es nevaru ... Vai! Vairs nevaru!

— Skatieties, Arvo ar Kiru ... Redziet, izliekas, ka nav šos pamanījis.

Spiedzieni.

— Cik pacietīgs!

— Bēdīgā izskata bruņinieks!

— Prezidentam ne katrreiz ir prezidenta paskats!

Nevaldāmu smieklu šalts.

— Aiziet!

Meitenes skatījās pa logu, noliekušās sāņus, cik vien iespējams, un nepacietīgi gaidīja, beidzot nosprieda, ka šai nav bijis dūšas atnākt.

— Padomājiet tik! Sajutusi lamatas, — Rita dzēlīgi izmeta.

— Noteikti. Tā vis uz makšķeres neuzķersies.

— Bet viņa vēl var atnākt. Laika diezgan, — Edna, acis slaucīdama, mierināja.

Taču viņas spriedums bija pāragrs, jo Henna On-tona kalsenais augums no jauna parādījās tieši zem loga. Droši vien dažādības pēc viņš bija pastaigājies otrpus ielas. Nu atkal atkārtojās tā pati uzjautrināšanās: meitenes centās cita citu pārspēt asprātībās.

Rita: Aiz gaidām viņš kļuvis vēl vājāks.

Leida: Viņš nosaldēs degunu zilu.

Edna: Mīlestība, ko lai dara.

Un atkal atskan «ak», «vai», «ai» un spiedzieni no pašiem sirds dziļuņiiem.

Meitenes tā smējās, ka tām sāka sāpēt vēders un vaigi, līdz beidzot, kad bruņinieks jau no tiesas taisījās uz promiēšanu, neviena vairs nenožēloja, ka jaunā skolniece par savu klīrēšanos bija palikusi nesodīta. To jau varēja paredzēt, ka viņa nenāks, ka viņai nebūs dūšas atnākt. Taču, galvenais, nacionālās apziņas noliedzējam itin smuki parādīts, ka viņš nav nekāda izcila personība, kā viņš pats to iedomājas.

Meitenes šķīrās pēc tam, kad bija vēlreiz pārcilājušas atsevišķas epizodes, kas tagad izraisīja jau mazāk skaļus smieklus.

— Bet, meitenes, tikai nevienam ne pušplēsta vārdiņa — lūdza Edna.

— Protams. Mēs būsim pret viņu tik draudzīgas, cik vien iespējams.

— Jā, jā, lai viņš nesaostu. Gan es vēl kaut ko sagudrošu.

Edna solījās pagudrot. Taču nākamo dienu notikumi ievirzīja jauniešu domas pavisam citā gultnē.

Pa to laiku, kamēr meitenes pie vecā masīvā nama otrā stāva loga neprātīgi uzjautrinājās, pa to laiku... Jāsaka, pa to laiku norisinājās svarīgi notikumi, kuriem it kā nevarētu būt nekā kopēja ar Ednas tuvākajiem nodomiem. Un tomēr viens no šiem svarīgajiem notikumiem bija cieši saistīts ar Ednas plānu vēlreiz veikli izlikt Hennam Ontonam lamatas.

Par šo notikumu bija otrā dienā lasāms avīzēs: Igaunijas brīvvalsts valdības delegācija Maskavā parakstījusi vienošanos ar Padomju Savienības valdību.

Ļaudis gan lasīja avīzēs, gan pārrunāja jautājumu par bāzēm. Tagad uzmanības centrā bija aizmirstā ostas pilsētiņa Baltijas jūras piekrastē — Paldiski.

Skolā bija saspīlēta atmosfēra. Skolotāji aicināja būt uzmanīgiem. Mācītājs Mehiss brīdināja jauniešus pārsteidzībā nepalaist kādas muļķības. Direktors teica kaut kādu neskaidru runu, kuru iztulkoja gan šā, gan tā.

Henns pēc kāda laika nonāca pie sava personīgā viedokļa. Viņš zobgalīgi slavēja valdības gudro rīcību. Par to viņam asi uzbruka, jo pretinieki prasīja, lai viņš līdz ar tiem lamātu valdību, kas parakstījusi vienošanos ar krieviem. Bet viņš atbildēja, ka nevarot un neuzdrošinoties notikumus izprast citādi, nekā tos interpretējot laikraksti, mācītājs un direktors. Viņš un neuzdrošinoties! Varizējs!

Pabāzis roku aiz svārku malas, viņš lepni palika pie sava personīgā viedokļa un laipni izteica atzinību valdībai, par kuru līdz šim nekad nebija sevišķi silti izteicies.

Edna degtin degp atriebības kārē. Gaišgalvju kluba biedri bija kļuvuši viņai par vispretīgāko puiku trijotni visā skolā. Bija kaut kas jāuzsāk pret šo iedomīgo liekuli Hennu Ontonu, «līdēju frontes» barvedi.

Viņa tā ir pateica Hennam tieši acīs — «līdēju frontes vadonis». Taču tas uz viņu neatstāja vēlamo iespaidu: Henns tam piekrita.

Kādu rītu klasē kļuva zināms, ka Henna tēvs esot devies uz Paldiski celt bāzes.

— Vai tas atbilst patiesībai? — Valdurs Pastaks jautāja.

— Un tad?

— Man tas jādzird no tavas paša mutes. Nesāc tikai izvairīties

— Un, ja tas tā arī būtu, kas tad?

Edna nenocietās un gāja Pastakam palīgā.

— Tu baidies sacīt?

— Man nepatīk uzmācība, vairāk nekas. Bet, ja gribi zināt, tad laipni lūdzu: tēvs brauks uz Paldiski un tur dabūs darbu, velns parāvis. Un galu galā — kas man tur daļas. Skolas naudu es pats sev ik vasaru nopelnu.

Ednas acis nozibsnīja vien.

— Tev ir tik daudz daļas, ka tu esi cūka!

Henns strauji piegāja klāt Ednai. Meitenes satrūkās. Visi sagaidīja, ka nupat notiks kas nedzirdēti rupjš. Taču īstenībā nenotika nekas. Henns palika meitenes priekšā stāvam un, pūlēdamies saglabāt mieru, pavisam klusu pajautāja:

— Un tas ir viss, uz ko tu esi spējīga?

Edna iesmējās. Taču tie nebija jautri smiekli. Viņa juta, ka «cūka» bija teikts nevietā, ka visi to uzskata par nepiedienīgu un nevajadzīgu vārdu. Beidzot viņa, lūpas kodīdama, apsēdās solā. Morāliskā sakāve Ednai sagādāja tik skaudras sāpes, ka acīs sakāpa dusmu asaras.

TUVINĀŠANAS VAKARS

Fizikas un ķīmijas kabinetā kūsāja aizkulišu dzīve, drudžaina, pilna paniska satraukuma. Eije Heinaru nervozēja tāpat kā citi, kas vēl nebija uzstājušies. Arēji gan likās, ka viņa atceras kaut ko patīkamu un priecīgu. Viņu uzjautrināja garais galds, kurš tagad bija piekrauts daždažādiem priekšmetiem: tur bija lentas, cepurītes, visāda veida pūšamie instrumenti, mēteļi, vestes, turpat arī rēgojās papīrā ietītie ungāru zābaciņi.

Vēl jocīgākas bija dvīņu māsas — Ada un Ida Bises. Šīs kalsenās meitenes — jaunavas aizmetnī — vienā gabalā krita izmisumā.

— Ak kungs, ak kungs! — vaimanāja viena.

— Esmu galīgi beigta, — turpināja otra.

Kura no viņām piesauca to kungu, kura bija galīgi beigta, par to neviens nevarēja tikt gudrs, jo viņas šaudījās citiem pa vidu kā atspoles, un nebija nekādu cerību tās atšķirt vienu no otras.

_ Konferansjē — ģimnāzijas otrās klases zeltamute Uno Suitss noliecās pie Eijes, kas sēdēja klusēdama, un viszinoši sacīja:

— Viņas nervozē gan, bet pašas dzied kā lakstīgalas.

Eije piekrītoši pamāja, kaut gan salīdzinājums ar lakstīgalām viņai šķita tikpat pliekans kā dažā labā grāmatā «raudoša» vai «smejoša» vijole. Mazliet nepatīkama šķita svešā puiša tuvošanās bez kāda redzama iemesla.

— Varat iedomāties, viņas tikai pērn sāka ņemt stundas. Tas mūsu dziesmu veča nopelns. Viņš to vecākiem iegalvoja. Neesot gribējuši: būšot lieki izdevumi un tā tālāk. Bet meitenes ir apdāvinātas. Ļoti apdāvinātas.

Eije pamāja ar galvu un beidzot piecēlās no krēsla.

— Nevaru nosēdēt, — viņa sacīja, it kā nelāgas domas atvairot.

— Nervi? — ziņkārīgi pajautāja jauneklis ar apaļu seju un veselīgu sejas krāsu.

— Nē jel, esmu jau pieradusi.

Pa pievērtajām durvīm atskanēja vijoles un klavieru skaņas: straujā melodija pārgāja skanīgos

akordos.

— Ak kungs, ak kungs!

— Rajametss beidz. Esmu galīgi beigta.

Lociņš slīd pa basa stīgu, atskan ilga, tīra skaņa.

Aplausos noslīka Idas (jeb Adas) vārdi, kurus gan varēja uzminēt pēc lūpu kustībām un sejas izteiksmes; tie bija: «Ak kungs, ak kungs!»

Pa priekšu ienāca dziesmu vecis, viņam sekoja Ra-jametss, gūto sekmju aplaimots. Viņam uzsita uz pleca, sniedza roku. Jauneklis nopūzdamies teicņ,:

— Atslāba. No vidus sāku just, ka re stīga atslābst par ceturtdaļu toņa.

Pa atvērtajām durvīm no skatuves puses ieplūda uzmundrinoša ovāciju šalts.

— Kaut kas jādara ar to re stīgu. Citādi mūžīgais posts.

— Ej nu, ej tagad paklanies! — Ūno Suitss pastūma laimīgo vaimanātāju, kas nebija divreiz skubināms.

— Nekas viņam neatslāba, — Uno čukstēja Eijei ausī tā, ka no viņa elpas uzplīvoja meitenes mati.

Eije pavirzījās sāņus un paraustīja plecus. Katrā ziņā Rajametss spēlēja tīri, vai nu stīga bija atslābusi, vai ne. Par to Eijei nebija nekādas daļas. Par to nevienam nebija daļas.

Vijolnieks nāca atpakaļ, aiz viņa izskanēja pēdējie aplausi.

Uno Suitss, acīm redzot, steidzās ar programmu, lai ietaupītu laiku. Priekšnesumiem taču sekoja dejas.

— Čaikovskis. Duets no operas «Pīķa dāma». Izpilda Ada un Ida Bises, — no zāles atskanēja viņa vīrišķīgā balss, kas tūlīt nodzisa aplausu vētrā.

Eije nosmīnēja. Duets no operas! Un kas tur bija aplams? Lai cik vienkārša šī ganiņu dziesma, taču tā ir no «Pīķa dāmas», un «Pīķa dāma» ir Čaikovska opera.

Meitenes pavisam nedziedāja kā lakstīgalas. Viņas nebija ne ar ko salīdzināmas: tik savdabīgi skanēja duets. Divas biklas, stipri vibrējošas balsis savijās maigajās tercās, it kā balstot viena otru. Cik grūti viņām nācās paņemt elpu!

Kas tas īsti bija? Nevarība vai dabiskums? Eije juta, ka acīs viņai sariešas valgums. Kļuva neērti, ka vēl pirms mirkļa, apzinādamās savu pārākumu tehnikā, viņa bija atļāvusies mazliet ironizēt par dziedātājām.

Taču, klausoties viņās, Eijē pēkšņi radās apņēmība — tikko būs izdevība — pieiet pie viņām un gluži vaļsirdīgi pateikt visu: kā viņa bija smīnējusi un kā pēc tam noklausījusies viņu dziesmā.

Taču šī apņēmība tā ir palika neīstenota. Žēl gan. Vētrainu aplausu pavadītas, dziedātājas ienāca aizkulišu telpā, un kas nu nabaga Eijei bija jādzird!

— Tu vienmēr ņem elpu nepareizā vietā ...

— Nelej nu!

— Tu pati lej. Es ņemu elpu pareizi, bet tu visu salaid dēlī.

— Stāvi klusu!

Tad viņas no jauna pazuda zālē, un, kad atgriezās, Eije bija jau pagājusi nost no durvīm. Ir cilvēki, kas ļoti smagi pārdzīvo vilšanos, vienalga, vai, no malas vērojot, tā liktos liela vai maza.

— Turēšu īkšķi, — Uno Suitss, pametis skatienu uz Eiji, pasmaidīja un strauji izgāja pieteikt kārtējo priekšnesumu.

— Mocarts. Menuets Re mažorā. Klavieru solo. Ei-jes Heinaru izpildījumā.

Zāle grima tumsā, taču dīvainā kārtā pat pēdējās rindās varēja saskatīt atsevišķas sejas. Par ko viņi domāja? Ko gaidīja? Pirmajās rindās sēdēja skolotāji. Direktora seja bija ļoti laipna. Eije pamanīja, ka direktors kaut ko pateica Raulinas kundzei, kas, vēlīgi smaidot, pamāja ar galvu. Un šis druknais leitnants ar sārto seju. Uh, kas par skatienu!

Pie klavierēm Eije jutās drošāk. Rupjvilnas auduma formas kleitas piedurkne mazliet žņaudza. Tā bija jāpavelk. Vajadzētu noslaucīt mitros pirkstus, bet pēc tā varētu spriest, ka viņai lampu drudzis. Uh! Jāsāk.

Zāle gaida. Iztēlē jau pavīd lepna pils, svečturi, parūkas, zīds un samts ..,

Mocarts!

Sākums skanēja viegli, rotaļīgi un reizē svinīgi. Tad pēkšņi pirmā kļūme ar trilleri. Eije iekoda lūpā, viņas ķermenim pārskrēja karsta šalts. Cik stipri šoreiz sakurināta zāle, parasti tā ir vēsa.

Ko lai dara? Gadās. Atkārtojot tas vairs negadīsies. Nedrīkst gadīties!

Spēlētājai atrisa no spraudītes matu šķipsna. Tā tik [4]

49

vēl trūka! Toties pirksti bija paklausīgi, un pirmīt neizdevies trilleris tagad skanēja pērļaini. Likās, rit kristāla krellītes. Otrs trilleris, trešais ... Tā. Tagad mazliet kāpināt tempu, citādi šī daļa neskan labi. Lai pāri parūkās tipina ātrāk. Nu nāk atkal jautrais stakato kā sākumā. Laika pietiek. Bet nu jāliek klavierēm skanēt plašāk. Noskaņa tik pacilāta, tik satraukta, ka nav iespējams novaldīt roku pie piano zīmes. Ja Eije spēlētu no notīm, viņa droši vien neuzdrošinātos spēlēt tik skaļi tur, kur notīs rakstīts piano. Taču tā šī frāze skanēja brīnišķīgi. Un cik lieliski pēc tam kontrastēja strūklakas klusās čalas!

Beigas!

Ak, tikai tagad īsti būtu jāsāk spēlēt!

Trīs reizes viņa noliecās reveransā un, atgriežoties aizkulisēs, viņas lielās, tumši pelēkās acis jautājoši vērās apsveicējos:

— Ko viņi grib?

— Piedevu! Tūlīt dod piedevu! — uzstāja satrauktais konferansjē, kas jau otro reizi spieda panākumiem vainagotās pianistes šauro, mitro roku. — Ko lai pieteicu?

— Pieteikšu pati, — atbilde skanēja nervozi.

Eije bija pieradusi pie panākumiem, bija pieradusi pat pie samulsuma, kas šādos brīžos mēdz būt.

Taču samulsums paliek samulsums, galvenais, ka Eije otrreiz — pēc viņas pašas domām, gan gluži nepelnīti — apsēžas pie iemīļotā instrumenta un, pavērsusies pret norimušo zāli, saka tik klusu, ka viņu sadzird laikam tikai skolotāji:

— Brāmss. Valsis.

Sarīkojums nez kāpēc bija nosaukts par tuvināšanās vakaru. Attiecībā uz Eiji šis nosaukums bija trāpīgs, jo viņa ar visu skolu īsteni tikai šovakar pirmo reizi iepazinās. Par sevi viņa droši varēja sacīt: «Atnācu, nospēlēju, uzvarēju.» Protams, tā viņa neteica, bet viņai bija neparasti viegla sajūta, lai gan tai pašā laikā bija neomulīgi, ka visi viņu vēro.

Kamēr zāli sakārtoja dejām, meitenei, kas bija šī vakara uzmanības centrā, radās izdevība gaiteņa drūzmā vērot viņai veltītus jaunāko skolēnu apbrīnas pilnos skatienus, dažas meitenes greizsirdīgo smīnu un daža zēna vāji slēpto interesi.

Taču drīz vien Eije iekļuva klases biedru bīstamajā virpulī. Atskanēja skaļi apsveikumi, suminājumi. Viņu tvēra aiz rokas, pareģoja slavas pilnu nākotni. Viņa grasījās pieminēt kļūmi menueta sākumā, bet ko gan nozīmēja niecīgs misēklis, ja draugi bija nolēmuši viņu celt slaveno pianistu olimpiskajos augstumos.

— Es plaukšķināju kā neprātīga, — Rita dvesa Eijei pie pašas auss. — Es tā gribēju Šopēnu.

— Vai tu Bahu spēlē? — painteresējās Ņina.

— Zināt, bērni! — iesaucās Vilma. — Mums tagad klasē ir tādi spēki! Jā, nudien! Mēs varam visu! Absolūti visu!

— Skolas sarīkojumu ar savu programu! — ierosināja Ņina.

— Ko nu! Eije dos patstāvīgu koncertu! — iebilda Rita.

Tā varēja būt zobgalība, taču suminātajai pianistei nebija vaļas to analizēt. Un, kaut arī zobgalība, viņa tomēr bija guvusi uzvaru.

Pretīgs bija Ritas lipīgais glaimīgums. Ir cilvēki, kas prot otram vai cauri izlīst. Eije devās uz zāli ar Ņinu. Apsēdusies sienmali uz krēsla, viņa atkal izdzirdēja pie auss apnicīgo čukstu:

— Tev šodien noteikti arī dejās būs piekrišana.

Eije paraustīja plecus. Tas varēja glaimotāju apvainot, taču asāk reaģēt Eije nebija spējīga.

Protams, arī dejās viņai bija piekrišana.

Pirmajām skolas orķestra taktīm atskanot, pie Eijes piesteidzās divi jaunekļi no ģimnāzijas otrās klases. Tā kā Uno Suitsu meitene kaut cik jau pazina, viņa gāja dejot ar to. Kādu brīdi viņi bija vienīgais dejotāju pāris, un viņus mulsināja apkārtstāvošo vērotāju skatieni. Kādēļ citi nesāk dejot? Vai tad citu klašu zēni baidās dejot? Meitenes taču gaida.

Eije nezināja, ka neērtā situācijā cilvēkam laiks velkas kā mūžība. īstenībā pirmais dejotāju pāris dejoja viens pats tikai dažus desmitus sekundu. Tad grīda it kā atdzīvojās, un drīz vien mūzikas skaņas saplūda ar spēcīgu švīkoņu, kas rodas, simt kāju pāriem slīdot pa gludo parketu.

Ritas pareģojums piepildījās. Eijei neviena deja nepalika nedejota, un viņai likās, ka temperatūra zālē arvien kāpj. Taču Eije bija parasta meitene, un viņas acis nespēja noslēpt prieku. Protams, to parādīt nebija prātīgi. Žēl bija Ņinas, kaut arī viņa vairākkārt apgalvoja, ka viņai labāk patīkot noskatīties dejās nekā dejot. Ko tur lai dara. Eije to nespēja saprast. Bija interesanti vērot, kā šie ģimnāzijas otrās klases jaunkungi pēkšņi kļuva rosīgi, kaut gan paši par sevi viņi nebija nekas sevišķs: trīs atsevišķas personas, bet vieni un tie paši jautājumi, vienādā secībā: kur viņa mācījusies klavierspēli? Pie kā? Cik ilgi? Noteikti jāiet uz konservatoriju! It kā viņa pati jau sen nebūtu par to domājusi. Ak, kaut šie glīti ģērbušies puiši zinātu, cik grūti viņai nākas beigt to pašu vidusskolu.

Vakars bija ļoti jautrs. Ik mazākais sīkums smīdināja Eiji, taču viņa nesmējās, viņa atļāvās tikai viegli pasmaidīt.

Šajā skolā zēniem bija paradums pa deju starplaikiem drūzmēties pulciņos pie ieejas. Tur viņi, neraugoties uz grūstīšanos, pacietīgi gaidīja nākamo deju. Viskomiskāk izskatījās tie vīzdeguņi, kas ar nicīgu sejas izteiksmi vēroja dejotājus. Tie bija vispacietīgākie. Gluži kā kamieļi. Viņi nedejoja nevienu deju, bet visu vakaru izturēja, stāvot uz divām kājām, būdami tādā kārtā divreiz izturīgāki par četrkājainajiem kamieļiem.

Eije pamanīja, ka Heino ir «kamieļu» pulkā, un, taisnību sakot, tas viņu pārsteidza. No Ritas viņa zināja, ka Heino Sāleps ļoti labi dejo. Meitenes pārgalvība bija uzkūsājusi tiktāl, ka viņu vilktin vilka pieiet un pajautāt, vai stāvot nepiekūst kājas. Interesanti būtu dzirdēt, ko šis pārdrošais meiteņu mednieks uz to atbildētu.

Izdevība pajautāt radās — atskanēja spēcīgs bungu rībiens, un kāds no orķestrantiem draiskulīgi uzsauca:

— Dāmu valsis!

Izdevība radās, taču jautājums palika nejautāts, jo tai pašā brīdī notika gan tikko manāms, taču visai svarīgs starpgadījums, ko nevarēja paredzēt un kam nebija ne mazākā sakara ar viņas nodomu. Var būt, ka tā tikai šķita, bet šoreiz tas izraisīja veselu virkni pilnīgi neparedzētu notikumu. Tai mirklī, kad Eije, izspraukusies cauri zēnu baram, kas nepacietīgi gaidīja, tuvojās Heino un, cik nu šādā drūzmā tas bija iespējams, iztaisīja viņam pavisam rātnu reveransu, viņai šķita, it kā zēna melnīgsnējā seja — ak dievs, šie zēni! — nobāl. Šī doma bija tik valdzinoša un tik spēcīga, ka meitene acumirklī aizmirsa sagudroto jautājumu, aizmirsa savu zobgalību, kas īstenībā bija devusi viņai drosmi pašai tuvoties principiālajam «kamielim».

Nu bija kaut kas jāsaka, kaut kas tāds, kas nedotu ne mazākā iemesla domāt, ka zēns viņu interesē. Nebija jau arī nekādas intereses, bet to tā varētu uztvert. Ar citiem vēl bija kā bija, bet šis zēns gan it nemaz nedrīkstēja tā domāt.

— Es ievēroju, ka jūs... ka tu nedejo. Stāvi kā stabs, — Eije ātri izgrūda, lai slēptu satraukumu.

Heino nevarēja atbildēt, jo visa viņa uzmanība bija pievērsta tam, lai izvadītu savu partneri klajākā vietā. Tikai tad viņš nopietni sacīja:

— Tu spēlēji tā, velns lai parauj, ka vai mēmam bija jāpaliek.

Nebija nekādu šaubu — teiktais bija pati patiesība.

Nē! Šis zēns vispār nebija slikts.

Eije nemaz necentās panākt, lai viņas sarunu biedrs šo salkano komplimentu atkārtotu vēlreiz, taču nevarēja neteikt, ka vēl spēlē ļoti vāji un ka viņas priekšnesumā nevar būt nekā tik traki pārsteidzoša.

— Protams, — zēna skumjā atbilde skanēja tīkami. — Man tic tikai tad, kad es joka pēc meloju.

— Tiešām? Interesanti. Nu, pamēģini kaut ko samelot! — meitene pūlējās pēkšņi pāriet uz draisku toni, taču netrāpīja. Heino šodien nebija labā omā. Garastāvoklis viņam bija pavisam nelādzīgs.

— Kādēļ?

Jautājumu nācās atkārtot.

— Zobs sāp.

— Ai! Tad kaut kas jādara, — meitene līdzjūtīgi pavērās zēnā un ieraudzīja viņa kaistošajā sejā labsirdīgas, smaidošas acis. Ak dievs, cik jauks zēns!

— Nu, pamēģināju. Un, kā sameloju, tā tu noticēji.

Eije uzreiz neaptvēra, bet aptvērusi sāka smieties.

Šai vakarā viņa pirmo reizi smējās īsti skaļi, tā ka to manīja citi. Viņa pati gan nemanīja, ka viņus pēta no malas, īpaši saīgušo «kamieļu» bars. Te pēkšņi Eije kļuva nopietna. Šo zēnu viņai gan toreiz nevajadzēja nosaukt par nekauņu. To viņa instinktīvi sajuta. Toreiz meitene vēl nesaprata, ka zēna pārāk vaļīgajam tonim bija šķietami rupja pieskaņa, jo pārāk vaļīgais tonis un parupjie vārdi bija tikai aizsegs biklumam, ko izjūt ikviens normāls jauneklis, kad tas pirmo reizi mēģina nodibināt «nopietnas attiecības». Taču toreiz Eijei viss vēl bija tik svešs, un vilšanās Ritā bija viņu tā izsitusi no sliedēm, ka viņa bija spējīga sist, izskrāpēt acis.

Valsis beidzās.

— Es gribu dejot tikai ar tevi.

' Meitene uzmeta zibenīgi ātru skatienu savam partnerim un neteica nekā, bet viņas acīs bija uzticība. Viņa ticēja, kaut gan Heino vēl tikai pirms dažām minūtēm apgalvoja, ka viņam parasti neticot, kad viņš runājot patiesību.

Heino Sālepa nodoma īstenošana atdūrās pret zināmām grūtībām. Bija puiši, kas nerēķinājās ne ar ko. īpaši tas tur konferansjē no ģimnāzijas otrās klases. Glums kā zutis!

Valdurs Pastaks, acīm redzot, bija kāpņu telpā kaut ko iebaudījis — no mutes tam plūda silti tvaiki, bet viņš jau pirmajā mirklī saprata, kas par negalu draud klases cienījamākam zēnam, un steidzās piedāvāt tam savus pakalpojumus:

— Es paaicināšu viņu uz katlu telpu. Ko viņš lakstojas ap mūsu klases meiteni.

— Stāvi mierā!

— Kas tur liels! Sadošu viņam pa mūli!

Heino jutās neērti: šāds tonis un šī savā ziņā varmācīgā vandīšanās pa viņa sirds dziļumiem nesaderē-jas ar vispārējo situāciju. Та bija solidaritāte nevietā un nelaikā.

Turklāt vēl zālē no skatuves puses parādījās direktora mazais, taisnais augums. Tā bija droša un satraucoša zīme, ka sarīkojums drīz un neizbēgami beigsies.

Tad Heino izdarīja to, kas parasti nevienam nenākas viegli. Viņš sāka spraukties cauri drūzmai. Un, tikko no orķestra atskanēja: «Pēdējais valsis!» — jau visi ieraudzīja viņu ar joni šķērsojam zāli. Lai tenko! Tomēr jauki bija dejot ar to, ar kuru gribējās dejot! Uzvaras prieku padziļināja vēl savukārt Uno Suitsa izskats: nošļukušais zods bija laupījis sejai tās salkano apaļīgumu, un tagad tā izskatījās ļoti patīkama.

Eije bija kļuvusi pavisam nopietna. Teicās nogurusi.

Pēc Heino domām, viņa esot pārāk daudz dejojusi.

Eije piekrita. Tad pēkšņi sāka raizēties par māti, kura gan zinot, ka viņa šoreiz mājās nebraukšot, bet tomēr ...

Uz to zēnam nebija ko teikt. Viņš pūlējās saņemties, lai pateiktu pašu svarīgāko. Viņš bija jau vairākkārt saņēmis visus spēkus, lai pateiktu, taču vienmēr kaut kas traucēja: vai sajuka soļi, vai arī Eije pateica kaut ko mazsvarīgu, no kā uzreiz nevarēja pāriet uz pašu svarīgāko. Visas zīmes rādīja, ka ik brīdi vakars var beigties. Kavēties vairs nedrīkstēja. Heino no jauna apņēmīgi ievilka elpu. Tagad vai nekad. Bet tieši tai brīdī Eije pavērās augšup un ar apburošu smaidu jautāja:

— Kādēļ tu kļuvi tik nopietns?

Ievilktā elpa izplūda skaļā nopūtā. Ko gan varēja pateikt notrūcies jauneklis?

— Trešdien mums volejbolā ir sacensības ar tirgotājiem *.

— Interesanti! Vai viņi ir stipri?

— Pērn mēs viņus tik tikko pieveicām.

— Kur tās sacensības notiks?

— Tirdzniecības skolas vingrotavā. Tur gan maz telpas skatītājiem, bet es varu parūpēties par vietu, ja tu vēlies. [5]

— Ai nē! Kā tas izskatīsies!

— Nekas. Es pateikšu kādam pirmziemniekam, lai ieņem vietu.

— Nezin . .. gribētos jau gan redzēt.

Un tieši šīs sarunas brīdī pienāca beigas. Nenovēršamās, nepielūdzamās. Tagad vai nekad!

— Eije, vai drīkstu tevi pavadīt?

— Es ... es nezinu ...

Viņus pagrūda: meitenes svārstīgums (noraidījums jau tas nebija) samulsināja zēnu.

Lejā valdīja neiedomājama kņada. Heino nebija pieredzes dāmu pavadīšanā, tādēļ viņam likās, ka viss saies dēlī, ja viņa apsvērumos kaut kas mazdrusciņ būs misējies. Kā lai te atkal satiekas? Brūno, tumši sarkano un pelēko mēteļu jūklī bija tik daudz zilu drapa mēteļu, tikpat daudz arī gaišmatainu galviņu, sazīmēt pēc formas beretēm nebija ko domāt: te tās visapkārt ņirbēt ņirbēja tumši zaļas kā jūras ūdens. Bet ja nu viņa jau paguvusi aiziet?

Tikai mierīgi! Te viņa vēl nebūs paspējusi paiet garām. Heino nostājās pie pašas izejas. Savu apdilušo, izbalējušo formas cepuri viņš bija pastūmis uz vienas auss, skaisti piegriezto mēteli atstājis nesapogātu.

— Ko tu te dežurē? — Rita dzēlīgi pajautāja un tad skaļi, tā ka viss pūlis, kas lauzās uz izeju, varēja dzirdēt, piebilda: — Ej nu palīdzi. Eijei, nabadzītei, samainītas botes!

Tas būtu tīrais sīkums. Ar Ritu turpmāk varēs izrēķināties, tā sakot: dots pret dotu. Galvenais, ka Eije vēl tepat.

Taisnību sakot, pavadīšanai pašai par sevi nebija vairs būtiskas nozīmes. Pats galvenais jau garām. Jauneklis bija atklājis meitenei savas jūtas, izrādījis savu interesi par viņu, lai tagad viņa par to padomā. No šī brīža lai citi puiši izturas pret viņu uzmanīgi, citādi vēl var notikt velns zina kas.

Beidzot Heino citu vidū ieraudzīja iznākam Eiji, viņai pa pēdām sekoja Uno Suitss. Kā tad! Te tev nu bija! Heino šeit tā dežurē, ka ikvienam ir skaidrs, ko viņš gaida, Suitss nāk droši, un neviens par to neliekas ne zinis. Jauki gan! Derētu no Suitsa mācīties. Bet

ko tagad iesākt? Eije taču atļāva sevi pavadīt uz mājām, vismaz neliedza, un tas galu galā bija viens un tas pats. Kādēļ viņa neskatās? Vai tad viņa neredz, ka Heino stāv pie izejas un gaida? Un ar kādām tiesībām šis te baigais nazis velkas viņai pa pēdām?

Eije neredzēja. Jeb arī izlikās neredzam. Lai! Viņai ir tiesības iet ar to, ar ko pati vēlas. Glīti gan tas nekādā ziņā nebija. Atļaut un pēc tam šitā spēlēties. Par ko? Cilvēkam taču vajadzētu būt vismaz elementārai jēgai par godīgumu.

Tieši tai mirklī viņš izdzirda Eiji skaļi iesaucamies:

— Ai, esmu aizmirsusi savas notis lejā, ģērbtuvē!

— Acumirkli! Pagaidiet, es tūlīt. . . — un Eijes pakalpīgais, glumais pavadonis nozuda.

Šo pakalpojumu tikpat labi varēja izdarīt arī Heino! Taču tai pašā mirklī viņš saprata, ka ir maldījies. Eije piegāja klāt Ņinai un Vilmai, paņēma tās abas zem rokas un sapīkusi teica:

— Laidīsimies nu labi mudīgi!

Un viņas laidās projām.

Drīz vien meitenes izdzirda aiz muguras priecīgu basu:

— Steidzaties?

— Ak kungs, kā es nobijos! — iesaucās Eije.

— Kopš kura laika tu, Sālep, esi pasācis iet pāri tirgus laukumam? — Vilma jautri pavaicāja.

— Kopš šī vakara, — atbilde skanēja pašapzinīgi.

Tas katrā ziņā bija diezgan bezkaunīgs mājiens. Arī

tonis bija uz mata tāds kā toreiz, nākot mājup no skolas. Tikai šoreiz Eijei nebija vēlēšanās pretoties, kā tas mēdz būt ar tiem, kas cietuši sakāvi, un Heino Sā-leps arī vairs nebija tik dīvains kā tajā nelaimīgajā pievakarē. Kaut Eije zinājusi, ka ir cilvēki, kuriem bailes, neērtības sajūta, sasprindzinātība un tamlīdzīgas izjūtas liek runāt skaļi un kāpinātā tonī.

Bet tas galu galā nemaz nebija jāzina, jo, kad Ņina un Vilma aiz smalkjūtības izvēlējās taisnāko ceļu mājup un Eije ar savu ceļabiedru tālāk gāja divatā, uzreiz kļuva skaidrs, ka zēna balsij nav nekādas vainas. Tā bija klusa, dziļi un samtaini vibrējoši. Un viss, ko teica šī balss, bija patīkams. Zēns stāstīja par volejbola spēles noteikumiem. Tas bija interesanti. Garām ejot, viņš parādīja, kur dzīvo skolotājs Orass, un, tāpat kā meitenes mācību gada pirmajā sestdienā, brīdināja viņu neizraisīt Piedēkļa dusmas. Starp citu viņš vēl piebilda, ka vecpuisis esot briesmīgs skeptiķis un sauss kā Sahāra.

Kādu brīdi viņi klusēja. Tā nebija laiska, inerta klusēšana, bet kaut kas pavisam cits. Par to liecināja jaunekļa dziļā nopūta, un, tā kā meitene zināmā mērā saprata, ko tas nozīmē, viņa pasteidzās atrast tematu sarunai. Viņa pēkšņi pajautāja par Hennu Ontonu, kādēļ šis neesot bijis tuvināšanās vakarā. Heino, protams, šāds jautājums nepatika, taču gribot negribot bija vien jāizsaka savas domas un jādod savs vērtējums:

— Viņš citādi ir gluži patīkams puisis, tikai spurojas ....

Eije klusēja, bet tieši tobrīd viņiem pretim streipuļoja divi piedzēruši vīri, pusbalsī dziedādami kādu draisku dziesmu.

Laimīgi ar līkumu tikuši tiem garām, abi jaunieši kādu brīdi gāja .klusēdami. Tad pār zēna lūpām paspruka dusmīga purpināšana:

— Šitā pietempties un vēl. ..

Eije negribēja dzirdēt tamlīdzīgas runas. Bet ko viņai bija darīt? No spoži apgaismotās skolas mājup bija jāiet pa ielām, bet ielas dzīvoja savu dzīvi, apņemdamas ar savu elpu visus, kam te gadījās iet, vai tas viņiem bija pieņemams vai ne.

ROMANTISMS

Visgarāko nakšu un visīsāko dienu periodā, kad sniegs vēl neklāj melno, sasalušo zemi, rīti bieži vien izskatās drūmi. Skolas ēka viscaur mirdz vienās ugunīs, taču iet uz skolu nenesas prāts. Sejas visiem skolniekiem miegainas. Gargabalskrējēji zina, ko nozīmē sastinguma punkts: pēc zināma metru skaita skrējienā iestājas atslābums, kas jāpārvar ar piepūli, pēc tam atkal iet vieglāk. Ilgais tumsas un bezsniega periods

skolā gājējiem ir tāds sastinguma punkts: skolā iets ir pietiekami ilgi, lai justos jau noguruši, bet beigas šķiet vēl tik bezcerīgi tālas.

Tieši tāds rīts un tāda noskaņa bija visiem pirmajā ģimnāzijas klasē todien, kad sāka risināties svarīgi notikumi. Pirmā stunda noritēja kā parasti. Visā klasē vienīgi mācītājam Mehisam bija pacilāts garastāvoklis. Viņš stāstīja par apustuļa Pāvila ceļojumiem, bet drīz vien novirzījās no temata, lai atkal jau pievērstos jautājumam par bezgalīgo universu, kura ideālajā uzbūvē viņš redzēja dieva gribu.

Hennam Ontonam šai sakarībā ienāca prātā kaut kas no nesen izlasītā stāsta par Atlantīdas bojā eju, un viņš izklāstīja savā mazliet vīzdegunīgajā tonī aizvēsturisko dabas katastrofu tā, it kā tā būtu notikusi tikai pirms dažiem gadiem. Viņš nobeidza ar vārdiem':

— Reliģija cenšas mums iestāstīt, ka plūdi nākuši kā sods par cilvēku grēkiem, bet zinātne pierāda, ka notikusi Zemes sadursme ar milzīgu meteorītu. Būtu šis meteorīts drusku lielāks, kas zina, kas ar mums būtu noticis.

— Hm, jā-ā, — teica mācītājs un ar viltīgu smīnu pētoši skatījās nevis uz Hennu, bet uz Anīsu Urbso, kam no šāda manevra kļuva mazliet neomulīgi.

— Dēls Antsi, iekams es atbildu Ontonam, es gribu tev kaut ko pajautāt. Fiziķi, ja nemaldos, gribot sašķelt vissīkāko matērijas daļiņu?

Antss Urbso piecēlās, nosarka un piekrītoši pamāja ar galvu.

— Kādēļ viņa to dara?

Pagāja labs laiciņš, līdz Antss iesildījās, taču beidzot mācītājs dabūja dzirdēt to, ko gribēja.

— Redziet, — mācītājs strauji pagrieza savu smagnējo ķermeni pret Hennu, kas pa to laiku, kamēr Antss gari un plaši klāstīja savu atbildi, jau bija paguvis krietni vien pamīņāties. — Tas ir cilvēks, kas nemitīgi trauc uz priekšu. Viņš jau zina, kur slēpjas briesmīgais dabas spēks. Zina un taisās ieņemt cietoksni. Un es domāju gan, ka tas prasīs upurus. — Viņš pameta skatienu uz Antsu, Antss pamāj.

— Jā! — Seko īsa, bet izteiksmīga pauze. — Cilvēks

vēl tikai ņems no matērijas to, kas tur ir! Bet kas tur tos spēkus ielika? Jūs domājat, ka es jautāju tik tāpat vien? Nē! Es jautāju: kas ir radījis tik smalku un gudru būtni, kāds ir cilvēks? Kas viņu izveidoja? Ziniet, jaunekļi, un ari jūs, jaunavas, es ticu! Es ticu cilvēka radīšanas, es uzsveru ra-dī-ša-nas dievišķīgu-mam. Dēls Henn, iznāc uz mirklīti te priekšā.

Klasē bija dzirdami klusi čuksti. Eije Heinaru to visu pārdzīvoja citādi, jo viņa vēl nebija pieradusi pie tik gudrām debatēm ticības mācības stundās. Viņu pārsteidza kā Henna attapība, tā arī Antsa zināšanas.

— Kamēr spaidīs šo tizleni, mācies literatūru, — pačukstēja Rita.

Eijei atvilktnē bija atvērta grāmata jau pirms stundas, taču viņas uzmanību bija saistījušas debates, un tagad paņemt grāmatu liedza spītība: Rita viņai bija kļuvusi antipātiska. Eije ievēroja arī to, ka visi klausījās un klusējot dzīvoja līdzi tam, kas notika klases priekšā.

Savu garo stāstu par dzīvi, par cilvēku, par zinātni un par dievu mācītājs nobeidza ar zīmīgiem vārdiem:

— Ir vajadzīga ticība. Ticība! Ticībā ir dvēsele, ticībā ir dvēseles barība.

No pēdējā sola bez parastās ceremonijas lūgt iepriekš vārdu atskanēja jautrs bass:

— Ontons pārlieku dižojas. Viņam vajag miera.

Visi zibens ātrumā pagriezās pret runātāju, kas rātni

slējās stāvus.

— Mieru? Mjā. Es tā gluži neteiktu, kā tas īsti bija? Dižojas? Tas nav... īstais vārds. Tomēr Sāleps izteica interesantu domu. Mieru. Atļaujiet man rezumēt. Es domāju tā: nav lielāka, es teiktu, augstāka dvēseles miera par to, ko cilvēks rod ticības mūžīgajā avotā.

Tā bija joma, ko padzīvojušais vīrs pazina. Kas tad Heino Sālepam? Viņš apsēdās uz krēsla, ka noplaukšēja vien, kamēr nabaga Henns stāvēja kā grēksūdzētājs biktstēva priekšā un klausījās stāstu par nabaga sievieti no pilsētas nomales, kuru mācītājs bija saticis tad, kad šī nabaga sieviete, dzīves grūtību mākta, gandrīz saļimusi, un arī vēlāk, kad tā nešaubīgi bija pievērsusies baznīcai. Kas par nesatricināmu paļāvību!

Kāda pārvērtība! Pat tagad, kur cilvēki, īpaši mazo tautu pilsoņi, ir satraukti, viņa jūt savā dvēselē dievišķu mieru.

Henns juta — mācītājs uz kaut ko tēmē, viņš cenšas nez kādēļ uzsvērt jautājumu par mazajām tautām. Vai viņš ari grib runāt par nacionālo apziņu? Vai grib pēc savas izpratnes turpināt direktora nopietno sarunu?

Stāvokli izglāba zvans.

Starpbrīdī, izejot no klases, Pastaks iedzēla savam ienaidniekam:

— Nu, prezident, ko tu te skolā meklē savu ticību? Ej labāk tēvam palīgā, lai krievu bāzes Paldiski ostā tiktu živaj gatavas!

Henns neatbildēja. Viņam pietika tās pašas žadzi-našanas, kas jau bija. Ari citiem tas viss nebija vairs nekas jauns, tādēļ viņš nolēma, ka nav vērts tūlīt celt traci. Valdurs, Rita un Edna bija galvenie uzbrucēji, jo Henna tēva aizbraukšana bāzu celtniecības darbā nedeva viņiem miera.

Taču tagad bija svarīgāk Gaišgalvju kluba biedriem tikt pie skaidrības par to, kas īsti ir ticība un kādas tai funkcijas cilvēka dzīvē.

Praktiski tas viss sāka noskaidroties, sākot ar nākamo stundu.

— Edna Pībere!

Meitene ar izbijušos seju izgāja priekšā. Citādu atprasīšanas veidu Orasa kungs gandrīz nemaz neatzina.

— Nosauciet man četrus pamatojumus, ar ko Fēlmaņa [6] mīti ir nozīmīgi no igauņu kultūras viedokļa.

Un tai pašā laikā no skolotāja dūrē sažņaugtās rokas izslējās četri mazi, zilganbalti pirksti. Tā bija liela māksla izsliet no dūres tieši vajadzīgo pirkstu skaitu. Šie pirksti, neraugoties uz savu trauslo izskatu, bija ļoti stipri. Skolniekiem nācās krietni vien nopūlēties, lai tos pa vienam no jauna saliektu dūrē.

Ar pirmo pirkstu Edna tika galā itin viegli. Otrais pirksts liecās gausāk, un nu — bet tas jau bija pavi-

sam slikti — dūrē nozuda pirksts, kas atradās starp otro un ceturto. Secība nebija pareiza, un tas nozīmēja, ka aiz atzīmes parādīsies mīnuss. Beidzot sāka liekties arī trešais pirksts. Te uzreiz tas elastīgi izslējās no jauna. Skolniece samulsa.

— Ak tā, es pārteicos, — Edna sastomījās. — Fēl-maņa mīti ierosināja estofilus vākt Igaunijā tautas dziesmas un pacēla igauņu tautā nacionālo apziņu.

Tā. Nu palicis vēl tikai viens pirksts. Bet kas tas varētu būt? Orasa kungs prata uzbūvēt savus jautājumus ar sātanisku aprēķinu, viņam vienmēr palika viens pirksts gaisā, un tas nozīmēja sliktu atzīmi.

Priekšā teikt neuzdrošinājās neviens, jo tas nozīmētu riskēt ar savu galvu.

Henns nespēja novaldīties: viņš, pēc paša domām, bija atradis oriģinālu priekšā teikšanas veidu. Skatoties caur logu, viņš dziļi nopūtās:

— Kam gan bija vajadzīgs šis garlaicīgais «Kalevi-poegs» *?

Edna tūdaļ pieķērās šim salmiņam un sāka ātri stāstīt. Orasa kungs pārtrauca viņas stāstījuma pavedienu, ielika atzīmi kabatas grāmatiņā.

— Pieci ar mīnusu. Sēdieties!

Pēc tam viņš pagriezās pret Hennu.

— Zināšanas, šķiet, kūsā pāri malām, ko?

Henns piecēlās un, bezkaunīgi smīnēdams, paskatījās niknajam vīram acīs.

— Atvainojiet, es nejauši sāku skaļi domāt.

— Jauki. Tūlīt mēs ļausim jums šeit skaļi padomāt.

Sākās vēl nedzirdēta atprasīšana; bet neviens jau

arī tīšu prātu nekāpa uz ešafota. Skolnieku lielākajai daļai acīs pavīdēja ļauns prieks, sak, kas šim lika pastrādāt tādu muļķību!

— Fēlmaņa kalendāru stāsti, — atkal izslējās četri pirksti.

Vai varat atcerēties, kas ir pazīstamā senā dzejoļa «Mīļais, dārgais zelta brālis» autors? [7]

Klasē iestājās kapa klusums. Jautājumi sāka birt bez jebkādas secības visas izņemtās vielas apjomā. Kas tad spēja paturēt prātā visus tos senos autorus, kas uzrakstījuši pa vienam dzejolītim? Nu pēkšņi klases vairākums šādu atprasīšanu sāka izjust kā īstu pārestību. Orasa kungam vairs nebija nekādas mēra sajūtas.

- — Nenāk prātā? — viņš neatlaidīgi jautāja.

— Tas ir septiņpadsmitā gadsimta’ vidus nezināma autora dzejolis.

— Nav pareizi! Septiņpadsmitā gadsimta septiņdesmito gadu. Tālāk! Kad sāka iznākt estofilu žurnāls? — Divi pirksti draudoši slējās gaisā. Sākumā pazuda tikai viens, jo skolotājs Orass gribēja dzirdēt žurnāla j>re-cīzu nosaukumu. Uz to viņam tika atbildēts ar to pašu augstprātīgo smīnu, un izstieptais pirksts saliecās dūrē.

— Uzskaitiet pazīstamākos «Beitrēgu» [7] līdzstrādniekus, — Orasa kungs ņēma palīgā jau otras rokas pirkstus. Arī tie tika sekmīgi saliekti dūrē. Pēkšņi notika kas dīvains: izrādījās, ka vārdu bija par vienu vairāk nekā pirkstu. Sakarā ar to izcēlās principiāls strīds, jo Orasa kungs negribēja žurnāla redaktoru Rozenplenteru atzīt arī par līdzstrādnieku, bet Henns uzskatīja, ka tas, kas rediģē, tai pašā laikā ir arī līdzstrādnieks. Tādu nekaunību jjeviens no šā puiša nebija sagaidījis. Vilmas nervi neizturēja, un skaidri varēja sadzirdēt viņu čukstam:

— Ko viņš īsti grib?

Skolotājs kopoja spēkus jaunam uzbrukumam. Tad sāka birt jautājumi par gadu skaitļiem.

— Kad iznāca «Laika kavēklis skalu gaismā»?

— Tūkstoš astoņsimt... trīsdesmit astotajā.

— Autors?

— Manteifels.

— Viņa dzimšanas un miršanas datus.

Visos klases stūros kļuva dzirdama klusa, satraukta grāmatu lapošanas švīkoņa.

— Nu? [8]

— Dzīvojis laikā no astoņpadsmitā gadsimta Hdz deviņpadsmitā gadsimta vidum, man šķiet.

— Par maz. Precīzus datus!

— Nezinu. Man šķiet, ka darbi kā kultūras vērtības ir svarīgāki. ..

— Sēdieties! Divi!

Hennam raustījās mutes kaktiņi, kad viņš gāja uz savu vietu.

Un tad, lūk, notika tas, kas izraisīja turpmākos notikumus, kuri izrietēja no naivās jaunu ļaužu ticības.

Henns apsēdās ar joni, kā jau pārestību cietis cilvēks, kas jūt vispārēju atbalstu.

Brīkšķis. Troksnis!

Henns apsēdās uz grīdas. Ar krēsla stūri viņš bija dabūjis krietnu belzienu pa gurnu un nespēja apspiest vaidu.

— Kas tur notiek? —trakās dusmās iebļāvās Orasa kungs, un, tikko Henna galva pacēlās līdz galda līmenim, viņš ar pirkstu parādīja uz durvīm:

— Ārā!

— Kā tā? Par ko?

— Arā!

Te vairs nebija ko gudrot. Pavēlei bija jāpaklausa. Un Henns izgāja ar paceltu galvu un izrieztu krūti.

Briesmīga pārestība!

• Nožēlojama, sīkumaina savas varas parādīšana.

Dīvainas jūtas pārņem jaunekli, kas viens pats stāv garajā gaitenī, kura nospodrinātā parketa grīda spoži laistījās. Starpbrīžos te parasti tāda balsu dunoņa, it kā no visas Igaunijas šurp būtu savesti un laisti darbā gateri. Tagad te aiz sienām un durvīm dzirdamas apslāpētas, apvaldītas balsis. Kaut kur nedroši atbild meitene, viņas stāstījumu ar piezīmēm pārtrauc spalga balss. Tā ir Varikas jaunkundze, kas pūlas iedzīt skolnieku galvās vienādojumus. Tepat blakus no proģimnāzijas piektās klases dzirdama samtaina, mazliet dziedoša balss. Raulina kundze notur stundu. Iztālēm, laikam augšā no zāles, atskan vienmuļīga klavieru basu taustiņu bungošana un zēnu dobjo balsu cītīgā dūkšana, kas velkas aiz katra taustiņa piesi-

tiena kā gara aste. Neviens nekā nezina par notikušo pārestību.

Pēkšņi atsprāgst ģimnāzijas pirmās klases durvis, un pa tām iznāk Heino Sāleps.

— Traks ir tas velna vecis! — garais jauneklis bija uztraucies. Starp citu, viņam piestāvēja uztraukums.

Kas tad bija noticis?

Heino sācis meklēt taisnību, bet Orasa kungs neļāvis viņam runāt.

— Kā sāka bļaut: «Ārā! Ārā!» Būtu labāk izdzinis Pastaku! Viņš, tev apsēžoties, parāva nost krēslu.

— Es zinu, — Henns norūca.

— Nūja! Tu nesāki noskaidrot. Protams, es jau arī tavā vietā to nedarītu. Atprasīšanas laikā vai sprāgu aiz dusmām. Dati! Ar tiem viņš varētu pašu Mehisu Paulu iedzīt trubā, ja tik uzdrīkstētos!

— Jā. Un kam gan visas tās drazas vajag!

Tai mirklī viņu klases durvis atkal atsprāga un pa tām iznāca Valdurs Pastaks jautru seju un piešķiebis saziesto galvu.

— Moin, zēni! Ies atejā uzvilkt dūmu!

Henns un Heino nebija' smēķētāji, bet viņus interesēja, vai Valdurs iznācis pats vai iztriekts un par ko.

— Vecpuisim derētu iegrūst krietnu devu žurku zāļu, lai nosprāgst, — Valdurs plātījās un ar troksni nospļāvās uz baltajām grīdas flīzēm.

— Ko tad tu izdarīji? — Heino noprasīja.

— Esi gan tu neattapīgs! Es pateicu, kā īsti bija, un lūdzu atļauju nomainīt jūs šai goda sardzē koridorā, — Valdurs, atceroties savu izdevušos joku, sāka ņirdzīgi smieties, bet ierāva dūmus balsenē. Kad klepus pārgāja, viņš pēkšņi piebilda:

— Onton, velns, ja gribi, mēs varētu izlīgt.

Pēc neskaidrā gadījuma pie «Saturna» Henns bija nolēmis būt sevišķi uzmanīgs, taču lielo notikumu gaidās atmosfēra bija tik nemierpilna, ka radās nepieciešamība būt saliedētiem, tādēļ viņš, daudz nevilcinoties, bija ar mieru izlīgt.

— Bet tas gan ir skaidrs, ka tam vecpuisim, sātanam, jāsadod reizi par visām reizēm, — Henns piebilda, lai ātrāk tiktu pāri neveiklajam izlīgšanas brīdim.

— Boikotu, — Heino pirmais izteica šo draudu.

Valdura acis, kuru krāsa atgādināja zilo gaļas mušu

zilumu, samiedzās šaurā, spožā spraudziņā.

— Moin! Puiši, teiksim, būs mūsu pusē.

— Meitenes arī būs jāpiedabū, — Henns prātoja.

— Jaunā! Vai tu arī zini, kas viņa par putnu?

— Nu, kas tad viņa ir? — Henns jautāja un ar bailēm sajuta, ka viņam galvā iesitas karsta šalts.

— Viņai uz mazturības pamata atlaista skolas nauda. Šī jau nu tev riskēs!

— Nemeklē velnu tur, kur viņa nav.

— Nav jau velns tik melns, kā viņu mālē, — Heino uzsvēra savu tuvību Eijei, par ko jau bija sākuši tenkot pēc sarīkojuma, taču Henns līdz šim to nebija ņēmis nopietni.

— Un Paula? — Heino turpināja savus apsvērumus.

— Paspaidīsim, — Henns atbalstīja savu laimīgo sāncensi.

— Sākumā mēs viņu varbūt arī pieveiksim, bet vakarā mājās vecais mācītājs paglaudīs meitai pazodi. Tu jau, prezident, zini, kā tas ir.

Šim pieņēmumam savā ziņā netrūka loģikas, un zēni kļuva domīgi.

Paula Mehisa bija klasē izcila personība. Skolotāji viņu cienīja, ikviens, protams, savā veidā. Bet gods kam gods — šo cieņu viņa nebija vis iemantojusi ar sava tēva autoritatīvo stāvokli, bet gan ar savu gaišo galvu un izcilām darba spējām. Matemātikā un fizikā viņa bija stiprāka par visām meitenēm, un arī valodās viņai bija izcilas sekmes.

Kad sākās nākamais starpbrīdis, šaubas uzreiz pagaisa kā nožēlojams skalu aizsprosts brāzmainos viļņos, upei atbrīvojoties no ledus sloga.

Trīs varoņi stāvēja, drūzmas ielenkti, no visām pusēm birtin bira satraukti jautājumi: ko uzsākt? Visi cits caur citu protestēja, ka tā to nevar atstat. Vilma bija gan maza augumā, toties veikli prata izlietot palodzi un, kļuvusi tādā veidā visiem redzama, skaļi uzsauca:

. — Uz cīņu, maģār! Dzimtene sauc!

Heino nocēla no palodzes Vilmu kā nerātnu bērnu.

Viegli iedomāties, kādu iespaidu uz visu trešo stāvu atstāja kareiviski noskaņotais ģimnāzijas pirmās klases audzēkņu bariņš. Katru acumirkli draudēja izcelties vispārējs haoss, un tad lielais vienotības spēks jau pašā iedīglī varēja izgaist. Ziņkārīgo vidū bija redzami pat pašcieņas pilnie jaunekļi no ģimnāzijas otrās klases, un viņiem gandrīz aiz pienākuma bija jāsniedz informācija kaut vai vispārējos vilcienos. Bet, ja arī kāds no šiem kungiem bažīgi atmeta ar roku, tas nevienu neiebiedēja. Cīņas kaisme bija sasniegusi tādu pakāpi, ka to atvēsināt spēja vienīgi konkrēta, mērķtiecīga rīcība.

Pulksten septiņos vakarā visi bez izņēmuma sapulcējās parkā. Bija jau pilnīgi tumšs. Veco parka koku kailajās galotnēs šalca vējš, un tas skanēja kā mistisks pavadījums īsajām runām, kas tika teiktas klusinātās balsīs. Kas gribēja, varēja stāvēt, kas gribēja — sēdēt uz mitrajām kļavu lapām, no kurām plūda trūdu smaka. Smēķēt nebija atļauts. Balsoja atklāti, un, tā kā bija tumšs, tad nosauca vārdus.

— Tātad visi vienbalsīgi esam par boikotu, — ziņoja Heino Sāleps. Viņš bija tā kā mazliet pārsteigts, ka nevienu nebija iebiedējušas tās grūtības, no kurām viņš bija godīgi brīdinājis. — Tagad jāvienojas sīkumos.

Vilma izteica priekšlikumu, ka stundās vispār nevajagot ierasties.

— Pareizi! — iesaucās Henns, kas juta, ka viņš vairs nav uzmanības centrā, kā pašā sākumā.

Paula Mehisa, par kuru dažs labs domāja, ka viņa nebūs solidāra, nāca ar priekšlikumu, kas visiem likās pieņemams:

' — Stundās jāierodas un, kad viņš izsauks, jāiznāk arī klases priekšā, bet atbildēt nav jāatbild. Vienkārši neviens nezina, un cauri.

Šim priekšlikumam visi jūsmīgi piekrita, arī Henns, kaut gan, atbalstot Vilmas pārdrošo domu, viņam kaisa ausis.

— Bet ja nu viņš aicina stundā dirkšķi? — Valdurs svarīgi iebilda.

— Es teicu, šādi soļi labi jāapsver, — atbildēja Heino.

— Mums jā . ..

— Arī viņam ne vārda, — Vilma iekaisa.

— Direktoram gan jāatbild, — Eije teica.

— Zināt, kas mums jādara, — Ņina pārāk skaļi ņēma vārdu, jo tūlīt no visām pusēm atskanēja «tss!».

— Piedodiet! Es domāju, ka mums jāievēlē boikota komiteja, kas izšķirs tamlīdzīgus jautājumus. Protams, klases vārdā.

Priekšlikums tika pieņemts.

Izcēlās strīds par kandidātu skaitu, beidzot vienojās par pieciem.

Ievēlēja Heino Sālepu, Ņinu Smirnovu, Antsu Urbso, Paulu Mehisu un Kārelu Rajametsu.

Henns jutās sāpīgi aizskarts. Viņš nespēja saprast, kā varēja viņu nobīdīt no šā pasākuma vadības, ja viņš īstenībā bija tas, kā dēļ viņi tagad te bija sapulcējušies. Taču šī sajūta ilga tikai acumirkli. Apspriestie jautājumi tobrīd likās tik svarīgi un vienprātība tik nesatricināma, ka atlika tikai gaidīt cīņas sākumu.

— Mēs viņam parādīsim, kas ir videnes pirmā klase, — teica Valdurs.

Ar šiem vārdiem viņš laikam gan izteica tās jūtas, kas vienoja jauniešu satrauktos prātus. Un tas, ka to darīja šis puisis, kuru visi uzskatīja par sliktu, ka to spēja izdarīt šis zobgalis, tas visskaidrāk liecināja, ka šobrīd klases vienprātība sasniegusi savu kulmināciju.

Henns Ontons palika iepakaļ citiem un gāja kopā ar Antsu Urbso, kurš drīz vien nogriezās pa šoseju, kas veda ārā no pilsētas. Antsam bija ejams liels ceļagabals, un šajā zīmīgajā dienā viņš to dabūja mērot četras reizes.

Henns viens pats aizsteidzās uz stacijas pusi.

Lai pieņemas vējš! Lai saceļas vētra! Cik labi tā soļot, sajūtot sevī spēcīgu ierosmi darbam. Viss likās neparasti skaists. Parka iela veda pār uzkalnu, no kura varēja pārredzēt gandrīz vai visu pilsētu, kas

laistījās vienās ugunīs. No daža loga plūda tik maiga, mājīga gaisma, ka vilktin vilka, garām ejot, iemest skatienu pa logu iekšā. Ļaudis nāca pretim un gāja garām, visi saceltām apkaklēm, galvas plecos ierāvuši. Vai tad viņi nesajūt, ka tik jaukā laikā tas nemaz nav vaj adzīgs?

Henns pārdzīvoja neparasti skurbinošo atteikšanās mirkli. Viņu neievēlēja. Un kas par to? Kas to saka, ka viņš ir pats labākais no klases biedriem, ka viņš ir visatbilstošākā persona? Eije Heinaru aizgāja no parka ar to grupu, kur bija Heino Sāleps. Un kas par to? Kur tas teikts, ka šai meitenei ar dzirkstošo skatienu katrā ziņā jāiemīl viņš, Henns Ontons?

Henns gāja viens pats.

— Taču viņš it nemaz nejutās apvainots.

Gluži otrādi, viņš jutās laimīgs, jo sāka risināties lieli notikumi, bet viņš pats bija sevī atklājis sevišķu, līdz šim neapjaustu spēku — atteikšanās spēku.

Cik brīvs ir cilvēks, kas spēj pateikt: «Es negribu!» Mājās pārnācis, Henns Ontons sāka dzejot. Arī senāk, pirms četriem gadiem, kad skolā bija ieradusies Edna Pībere, viņš bija vārsmojis. Taču tagad šī noskaņa bija viņu pēkšņi pārņēmusi tādā vecumā, kad vārsmo-šanā jau varēja mazliet uzsmaidīt laime un tā varēja izvērsties par liktenīgu un nedziedināmu kaiti.

— Kur tev tieši šovakar tāda skuba mācīties? — brīnījās māte, kas, gaismai spīdot, lāgā nevarēja iemigt.

Henns nervozi paraudzījās pulkstenī un atrūca kaut ko neskaidru.

Māte nopūtās, viņa pūlējās ērtāk apgulties: visi locekļi aiz noguruma smeldza. Cik pretīga, lēta un riebīga ir šī salmu čaboņa! Henns strauji atbīdīja no pieres izspūrušos matus.

Tobrīd pulkstenis bija pusviens.

Jau kuru reizi viņš pārlasīja kristāldzidrās rindas, kas bija paglābušās nosvītroto vidū:

Es atsakos. Es iešu.

Saki tu.

Tev paliek rūgtums, bet es ciešu Jo šobrīd Es tevi mīlu jau.

Tu nevēliesl

Ap pulksten pusdiviem klāt bija pierakstītas vēl šādas rindas:

Vai tāpēc drīkstu noskumt?

Ja nav, lai nav!

Dzejolis tā ir palika nepabeigts, jo enerģijas uzplūdi, kas kūsāt kūsāja Henna krūtīs, jau otrā rītā, līdzīgi kanālā ieplūstošajai notecei, ievirzījās citā — ar boikotu saistīto uzmundrinošo izredžu, lietišķo spriedumu, apņēmīgo solījumu plašajā un mierīgākajā gultnē.

Klasē visi ienāca klusu, tā ka Henna vārdi bija labi sadzirdami.

— Kauja sāksies rītausmā!

Un visiem bija skaidrs, ka tas tiešām ir tā, jo vējš pa nakti bija aiztraucis mākoņus kaut kur tālu projām uz Grenlandi un, kaut arī klasē mirdzēja matstikla lampu kupoli, caur logiem tomēr varēja saredzēt zaļgano, salto debesu strēli. Diena sākās ar igauņu valodas stundu.

Kas būs pirmais?

Lai būtu kas būdams, galvenais, ka visi ir nelokāmi, ka visi tur doto vārdu.

Klasē valdīja kapa klusums. Orasa kungs bija mierīgāks nekā jebkad. Gari nožāvājies, viņš uzsāka stundu. Vispirms viņš ņēmās šķirstīt savu melno, šauro atzīmju grāmatiņu.

Vai zēns, vai meitene?

Tik daudz atkarīgs no pirmā!

— Edna Pībere!

Atkal?

Tiesa, visiem bija labi zināms, ka skolotājs Orass reizēm mēdza izsaukt tieši to pašu skolēnu, kuram iepriekšējā stundā bija ielicis labu atzīmi. Bet tomēr!

— Nosauciet man četras raksturīgās iezīmes Johana Voldemāra Jansena daiļradē.

Šoreiz visi četri pirksti tā ir palika izslējušies gaisā.

— Ko tas nozīmē? Neesat pat izlasījusi? — Viņš cieši skatījās meitenē, kuras paplatie vaigi izskatījās kā megrimēti.

— Valodu esat zaudējusi, vai?

Bet, kad atbilde tomēr vēl nenāca, viņš uzkliedza:

— Vieninieks! Kur nu vieninieks! Nulle! Sēdieties!

Edna, atgriezdamās savā vietā, pamirkšķināja meitenēm. Visi atviegloti uzelpoja, jo bija boikotu iedomājušies daudz grūtāku.

— Rajametss!

Jauneklis ar šauriem pleciem un garām rokām nelokāmi stāvēja savā postenī. Viņa pabiezās, parasti uzmestās lūpas tagad bija cieši sakniebtas, un nu viņa mute izskatījās itin glīta. Jautājums. Klusums. Jautājums. Klusums.

— Ak tā! — iebļāvās Orasa kungs un raidīja spītnieku atpakaļ savā vietā.

Labu brīdi viņš nebilda ne vārda. Bet tad notika kaut kas tāds, ko neviens nebija paredzējis. Orasa kungs pasmaidīja. Nožēlojams, gaužām nožēlojams vaiksts, taču šaubu nebija nekādu — tas bija smaids.

— Vai zināt, ko es jums teikšu, — viņš uzsāka, ērti apsēzdamies pie galda. — Boikots sākumā ir visai jautra padarīšana. Taču es neieteicu to turpināt. Jūs cietīsiet fiasko.

Citkārt augstā un spalgā balss šoreiz skanēja zemāk un maigāk. Taču varēja manīt, ka tā aiz uztraukuma viegli trīc, un neparastā pieklājībā apklususī klase klausījās skolotājā ar vislielāko patiku. Orasa kungs paņēma grāmatu, un, to šķirstīdams, turpināja:

— Skolotājs paliek skolotājs. Skolniekam viņu no vietas izēst neizdosies. Turklāt vēl mācību gada vidū. Tā, lūk, mani jaunie cīnītāji. Man ir pieredze dumpju apspiešanā. Šķiet, ka jums šobrīd ir savā ziņā organizēta vienprātība. Taču tā drīz vien izkūpēs. Es paredzu, ka ilgāk par trim stundām jūs neizturēsiet. Mēs savā laikā boikotējām mūsu latīņu valodas skolotāju sešas stundas no vietas. Vēlāk tiem, kas palika skolā, klājās ļoti smagi. Trim vislabākajiem skolniekiem klases muļķība bija jāizpērk ar aiziešanu no skolas. Sešas stundas un trīs puiši. Mjā! Trīs stundas un, teiksim, — viens zēns. Mjā! Interesanti, es jau sāku nojaust, kam nāksies izpirkt.

Viņš nogaidīja, vai kāds nepajautās, kurš tas būtu. Taču ģimnāzijas pirmajā klasē nebija neviena skolnieka ar tik vaļīgu mēli. Desmitais mācību gads! Nu jau skolniekiem bija sava pašcieņa.

— Es paredzu, ar ko tas beigsies. Negribu jūs brīdināt. Kādēļ? Nav jau pamatskola. Te ikviens mācās brīvprātīgi. Bet man patīk iepriekš noteikt tik viegli paredzamu iznākumu. Man ir ļoti indīgs raksturs, un es labprāt pasmejos par muļķiem. Neņemiet ļaunā, bet jūs tomēr esat muļķi.

Klasi pāršalca vieglītiņa, gandrīz pilnīgi apslāpēta uzvaras prieka dvesma. To varēja pamanīt vienīgi tādēļ, ka klasē valdīja absolūts klusums. Skolotājs bija kļuvis runīgāks, un viņa acis, balss un pēdējās frāzes sājums atklāja viņa jūtu visslēptākās dzīles, kurās šaudījās nemiers.

— Tā, — viņš uzsita ar savu mazo delnu pa galdu, ka noplaukšķēja vien. — Lai iet — viens pret divdesmitiem! Līdz boikota izjukšanai es, gluži vienkārši, lasīšu jums kursu. Un cauri. Redzēsim, kuram būs stiprāki nervi. Man tie visi ir vienkopus, bet jums — izklaidus pa visām divdesmit kāpostgalvām. Un paturiet prātā — augstākais trīs stundas, tai gadījumā, ja viss noritēs normāli. Bet tas var notikt arī citādi — gluži pēkšņi. Es šodien pārlikšu, un iespējams, ka savukārt arī attiecīgi rīkošos.

Brītiņu padomājis, viņš it kā pats sev jautāja:

— Kuru tad īsti es šodien izsaucu. Pīberi un Raja-metsu? Hm, hm. Pībere un ... Rajametss, — viņš pasvītroja abus uzvārdus.

Nošalca tikko sadzirdami satraukti čuksti un acumirklī apklusa.

— Tātad pāriesim pie nacionālās atmodas laikmeta literatūras ..,

Starpbrīdī valodas čaloja kā ūdens, kas putodams un burzguļodams gāžas pāri aizsprostam. Visi kaut kam uzbruka, par kādu smējās, vienprātīgi apsvēra varbūtības, sparīgi kaut ko apgalvoja, kādu aizstāvēja, cits caur citu uzstādīja retoriskus jautājumus. Visapkārt sadrūzmējies ziņkārīgo pūlis sākumā nesaprata nekā

cita kā tikai to, ka pirmajā ģimnāzijas klasē notiek šausmīga rūgšana, turklāt nemiernieki paši tik aizņemti, ka ar citu klašu skolniekiem neielaidās nekādos paskaidrojumos.

Dzirdīgākās ausis bija uztvērušas divus vārdus: Ednu Pīberi un visā skolā pazīstamo vijolnieku Raja-metsu. Visiem gribējās zināt, kas šiem lēcies, bet kam tad bija vaļas kaut vai īsumā pastāstīt, ka Orasa kungs ar aplinkus draudiem diviem nejauši izsauktajiem skolniekiem sasniedzis sava zemiskuma kalngalus, tā ka ikviens viņa mēģinājums šos divus padarīt atbildīgus par visu klasi izraisīšot tūlīt tādu protestu, ka ...

Ņina izteicās, ka šādā gadījumā komitejai būtu jāiet pie direktora un klases vārdā jāuzstāda prasība, lai skolotāju Orasu atlaiž. Satraukta par visu notikušo, viņa viegli atrada šos vārdus, taču neapjauta, ka tie varētu kļūt liktenīgi.

Vakarā atkal sapulcējās visa klase.

Bija rāms, skaidrs un vēss laiks. Vēsums spieda sasēsties visiem cieši kopā — tā bija omulīgāk.

— Jārēķinās ar to, ka rīt pretinieks kaut ko sadomās, — Heino Sāleps iesāka klusu un iespaidīgi.

— Boikota komiteja sasaukusi pilnsapulci tādam nolūkam, lai apspriestu kopēju darbības plānu. Kā redzams, viņš grib atbildību uzvelt Pīberei un Rajamet-sam. Tās ir reālas briesmas.

— Tādā gadījumā prasīsim viņa atlaišanu! — no pēdējās rindas atskanēja skaļa balss, ko tūlīt apsauca: «Tss, tss!» Tas skaļo runātāju, Hennu Ontonu, satrauca vēl vairāk. — Protams! — viņš pacēla balsi.

— Kas tas vispār par skolotāju!

— Mēs jau varam viņu kritizēt, bet ar mums neviens nerēķināsies, — teica Paula Mehisa.

— Kā tā? Viņš taču neder par skolotāju!

— Pagaidi, Onton, ko tu uztraucies, — Ņina mierināja satraukto zēnu. — Paulai ir taisnība.

— Varbūt viņai taisnība, bet Orasa atlaišanu mēs tomēr prasīsim. Mums jābūt savam nopietnam mērķim, kuru mēs galu galā gribam sasniegt.

Vilma viņu atbalstīja.

Heino Sālepam nepatika Ontona asums, jo viņam nācās iznest visu cīņas smagumu. Viņš lika priekšā turpināt boikotu un, tiklīdz Orass kaut ko uzsāktu pret atsevišķiem skolniekiem, pilnvarot komiteju pārstāvēt pie direktora klases intereses un prasīt...

Visi klausījās ārkārtīgi uzmanīgi, jo zināja, ka tagad tās vairs nebija Heino Sālepa personīgās domas, bet komitejas sēdē formulēts viedoklis.

— Prasīt, pirmkārt, lai skolotājs Orass groza savas pasniegšanas metodes, kas neatbilst ģimnāzijas līmenim, un, otrkārt, lai viņš klases priekšā atzīst savu netaisno rīcību pret skolniekiem, kurus viņš pilnīgi nepamatoti izraidīja no klases.

— Par maz.

Kurš tas bija, kas uzdrošinājās to teikt?

Tas bija no visas klases pats garākais zēns ar vis-gaišākiem matiem. Un, lai viņa turpmākā runa būtu jo iespaidīgāka, Reinis Kits piecēlās.

— Ne jau nu šis atvainosies, nekā, — Reinis uzsita ar savu lielo dūri pa plato plaukstu, ka nopliukšķēja vien. — Ja jau vispār ko prasām, tad prasām, lai vecais lido laukā. Viņš neprot mācīt. Spiedīsim uz to.

— Tu pūt sava prezidenta stabulē, — sacīja Valdurs Pastaks.

—; Un kā stabulē tu pats pūt? — Henns jautāja dusmās drebošā balsī.

— Ko jūs, zēni, pēkšņi sākat ķildoties? — Eije Hei-naru jautāja maigā, izlīdzinošā tonī.

— Ontons vienkārši ir nesavaldīgs, — Leida Krona gribēja izteikt savas domas, taču Rita Lutsa viņu strupi pārtrauca:

— Kādēļ vēl tērēt laiku, uzklausot muļķīgu runāšanu. Atlaist! Palūk, kas par gudriniekiem! Es balsoju par Sālepa priekšlikumu.

— Kā tad!

— Protams!

— Kādēļ prasīt neiespējamo!

— Izgāšanās garantēta!

Henns nogaidīja, līdz apklust kņada, tad sacīja:

— Tagad nedrīkst plinti mest krūmos. Piedēkļa pareģojumus nav ko ņemt vērā.

— Kas tad met plinti krūmos? — Valdurs iespiedzās.

— Nu, pieņemsim, viņš būs spiests atvainoties. Labi. Bet ko mums šī atvainošanās dos? Pavasarī vecais daļu no mums tā kā tā izēdīs.

Šī doma Hennam ienāca prātā tepat strīda karstumā un lika pārējiem brīdi pārdomāt. Taču pēc mirkļa šīs pārdomas pārtrauca Valdurs Pastaks:

— Ontons baidās! Kas tad tev nekaiš! Izspers laukā, iesi uz Paldiski tēvam palīgā. Krievu bāzēs labi maksājot.

— Pastak, nevajag piesieties,.— norūca Heino Sā-leps un sāka rezumēt teikto.

Balsoja. Henns un Reinis Kits balsoja pret Sālepa priekšlikumu.

Sāka izklīst.

Aizejot Edna Pībere pateica Hennam taisni acīs:

— Tu esi nekrietns! Tev vienmēr jāsagandē klases vienprātība.

Henns sāka dedzīgi taisnoties, bet Edna, kā jau to meitenes bieži mēdz darīt, pagrieza viņam muguru. Argumenti viņu neinteresēja. Savu dziļo naidu pret šo puisi viņa bija izgāzusi, un viņai likās, ka ar to pietiek.

— Edna paliek Edna, — teica Antss Urbso, kad viņi abi ar Hennu bija nonākuši līdz šaurajai Pasta ielai, kur Antsam bija jānogriežas. — Viņa runā par vienprātību, kuras nekad nav bijis un nebūs.

— Kā tā? — Henns pārsteigts jautāja un sacēla sava plānā mēteļa apkakli. Sāka salt ausis.

— Es jau vakar nojautu, ka viss mūsu pasākums saies dēlī.

— Saies dēlī?

— Nu protams. Orass. smejas par mūsu boikotu. Es nesaku, ka mums boikots jāizbeidz. Gluži otrādi. Parādīsim viņam, ka klasei ir stipri nervi, un izturēsim sešas, pat desmit stundas, un vecpuisim tā būs savā ziņā mācība.

Antsa mierīgā lietišķība pamatīgi atvēsināja Hennu.

Straujais jauneklis pēkšņi saprata, ka šajā cīņā nevarēja spraust nekādu mērķi. Bija tikai jāiztur. Iespējami ilgāks boikots — tas bija vienīgais mērķis. Lai jūt, ka klasei stipri nervi, lai apdomā, ka ar «videnes» pirmo klasi nav joki.

Bet kādēļ Antss neesot izteicis savas domas sapulcē?

Negribējis graut komitejas autoritāti, jo šajā gadījumā tai esot zināma nozīme.

Otrā rītā Henns klasei lika priekšā jaunu taktiku ar tādu pašapziņu, it kā viņš pats to būtu izstrādājis. Nē, viņš nebija no tiem, kas slavēs gleznu, ko uzslavējis kāds cilvēks ar atzītu gaumi. Viņš to slavēs tikai tad, ja tā viņam tiešām patiks.

Henns bija kļuvis par iespējami ilga boikota apustuli. Jāatzīst, ka šāds pasākuma virziens krietni pacēla viņa autoritāti, īpaši vēl tādēļ, ka viņu enerģiski atbalstīja tikko uzlēkusī klases zvaigzne, Eije Heinaru, un daudzi citi.

Lielajā starpbrīdi komitejas locekļiem izdevās uz pāris minūtēm sapulcēties, un tieši pirms skolotāja Orasa stundas Heino Sāleps klasei paziņoja komitejas deklarāciju:

«Ģimnāzijas pirmās klases protestu respektīvi boikotu izraisīja skolotāja Orasa netaisnā rīcība attiecībā pret dažiem skolēniem. Boikots tiks izbeigts tikai tad, kad klase pārliecināsies, ka skolotājs Orass ir izpratis savu kļūdu un godīgi grib ar klasi atjaunot normālas attiecības.»

Meistarīgi sastādīto tekstu klase uzņēma ar jūsmīgu uzslavu. Pagaisa smagās bažas, kas bija pārmērīgi sākušas mākt lielāko daļu skolēnu. Cīņa bija guvusi noteiktu virzību. Uzstādītajā prasībā izpaudās klases lepnums, un tai pašā laikā arī spraustais mērķis likās sasniedzams.

Klase sastinga gaidās. Šajā klusumā bija kaut kas svinīgs. Nebija neviena skolnieka, kas neizjustu atkalapvienošanās mirkļa pacilātību, kas vārdos izteikta skanētu: «Ko viņi var padarīt visai klasei?»

Bailīgais un glumais Valters Oja paraudzījās uz savu kaimiņu, kurš savu zilganmelnmataino, spīdīgi saziesto un sasmaržpto galvu turēja cienīgi piešķiebtu

sāņus, un nolēma, ka, ja jau apriņķa kārtības sargu priekšnieka dēls piedalās boikotā, tad ari viņam nav ko baidīties.

Rajametss apzinājās, ka bez viņa neiztiks nevienā klases sarīkojumā. Skolotājs Parks šorīt nosauca viņu un Eiji Heinaru lejā skolotāju istabā un apjautājās, ko viņi abi varētu nospēlēt skolas eglītes vakarā. Skolotājs Orass katrā ziņā būs dzirdējis, kā viņi vienojās par Guno-Baha «Ave, Maria!» un Rafa «Kavatīnu».

Eije Heinaru bija pārliecināta, ka tik ilgi, kamēr boikotu vadīs Heino Sāleps un Ņina Smirnova, nevienam nekas ļauns nenotiks. Pēc viņas domām, tie bija visai nosvērti un prātīgi.

Heino Sāleps tiešām bija pietiekami tālredzīgs, lai paredzētu, kādas reālas grūtības radīsies šā pasākuma īstenošanā, sākot ar to brīdi, kad tajā sāks figurēt direktors. Taču viņš nebija viens. Visa klase bija vienprātīga.

Valdurs Pastaks šo situāciju uztvēra kā jautru saķeršanos, par ko varētu «videnes» otrās klases lielībniekiem itin smuki izbazūnēt. Šovakar bija jānotiek izlases komandas treniņam basketbolā, gan jau sāks iztaujāt. Un, ja ari kaut kas noietu šķībi, leitnanta kungs diez vai ļaus pāri darīt Pastakam un Sālepam, bez kuriem skolas izlasei basketbolā būtu vakars.

Hennam Ontonam nebija cita aizstāvja kā vienīgi klase. Ja klusēs visi, klusēs arī viņš. Nebija pasaulē tādas varas, kas spētu viņu piespiest lauzt klusēšanu. Viņš neteiks ne vārda, lai notiek kas notikdams.

Visu citu klašu durvis jau sen bija aizvērušās. Bla-kusklasē jau atskanēja Raulina kundzes skaidrais, možais alts. Tikai ģimnāzijas pirmās klases durvis joprojām vēl bija atvērtas. Vai skolotājs Orass neuzdrošinās pat ienākt klasē? Ahā! Piedēklis laikam grib nepatīkamo stundu tīšu prātu nošņāpt.

Pēkšņi atskanēja soļi. Tie ātri tuvojās no gaiteņa viņa gala. Nebija nekādu šaubu — nācēji bija divi.

Direktors!

Visi satraukti saskatījās.

— Ne vārda vecpuisim! — Heino Sāleps vēl paguva dedzīgi pačukstēt.

Nu viņi jau bija klasē. Orasa kungam seja kaisa un drusku spīdēja, maisiņi zem acīm bija mazliet noplakusi, un īpaši tas darīja viņu svešādu. Viņš centās būt jautrs un mundrs. Kāda izlikšanās!

Direktora vaigus klāja pazīstamie sarkanie plankumi. Acīs viņam bija nikna cīņas'gatavība.

Orasa kungs piedāvāja direktoram savu krēslu, no kā tas klusējot atteicās. Viņš nostājās pie loga, un, acis piemiedzis, sāka klausīties.

Šādu turpinājumu viņi bija paredzējuši un pārrunājuši divās slepenās apspriedēs parkā un katrā brīvā brīdī. Pārrunājuši ciešā pārliecībā, ka uzvarēs. Taču toreiz viss iedomātais nemaz nelikās tik briesmīgs kā tagad, nostājoties vaigu vaigā ar pretinieku.

Skolotājs Orass ņēmās īstenot savu zemisko sistēmu:

— Rajametss!

Atkārtojās tas pats, kas vakar, vienīgi direktora klātbūtnē saspīlējums bija daudz lielāks.

Tai brīdī, kad drūmais, kā šķeists garais puisis varonīgi klusēja, galvu atmetis, lai nejauši neatbildētu ar mājienu, ikviens izjuta karstu vēlēšanos stāvēt viņa vietā. Pat par abiem viņi nespēja no zēna izdabūt neviena paša vārda.

— Sēdieties, Rajamets! — mierīgi teica skolotājs un uzmeta zibenīgu skatienu direktoram, kas klusēdams kodīja apakšlūpu. — Man liekas, pārpratumi turpinās, — skolotājs Orass jautrā tonī piebilda un no jauna sāka cilāt savu piezīmju grāmatiņu, gluži tāpat, kā bija paradis savās stundās.

— Pībere!

Arī to varēja paredzēt, un tomēr klasē atskanēja klusa šalkoņa, kāda mēdz būt, kad daudz ļaužu reizē dziļi nopūšas.

Nepaguva vēl Edna lāgā piecelties, kad pēkšņi atskanēja skaļa balss:

— Direktora kungs!

Direktoru pārņēma vieglas trīsas, kad viņš pagriezās pret Hennu, kas bāls kā kaļķis stāvēja pie sava galda.

— Mēs protestējam!

— Tā! Pret ko tad?

— Orasa kungs sistemātiski izsauc tikai Pīberi un Rajametsu. Vai tad viņi vainīgi, ja visa klase pieteikusi boikotu?

— Par ko? — jautājums tērauda asumā vērsās pret zēnu.

Direktors likās ārkārtīgi uzmanīgi klausāmies Henna paskaidrojumus.

— Jūs beidzāt?

— Jā!

— Tā. Tas vēl nav nekāds pamats dezorganizēt klasi. Kas jums vēl būtu sakāms?

Klusums.

— Tātad viss?

— Mēs turpināsim boikotu tik ilgi, kamēr...

— Cik ilgi? — Direktors ar roku deva zīmi, lai Heino Sāleps nolaiž roku. — Pēc kārtas! Cik ilgi?

— Tik ilgi, kamēr ... — Henna zilganās lūpas lēni ietrīsējās. Tikko izlasītais teksts bija kā izslaucīts no galvas. Bet tad viņš saņēmās un pateica to, ko domāja: — Pie skolotāja Orasa mēs nevaram mācīties. Mēs pie viņa nemācīsimies. Viņš neder mums par skolotāju.

Telpā it kā būtu sprādzis neliels šāviņš. Ausīs saka džinkstēt, un pat likās, ka pret griestiem lēni paceltos dūmi.

Skolotājs Orass nosmīnēja un atviegloti nopūtās. Šķita, ka arī direktors ir apmierināts ar šādu iznākumu.

— Lūdzu, nāciet man līdzi, — viņš sacīja Hennam.

Kāds nočukstēja:

— Pašnāvnieks!

Tā bija Vilma Pēnemā.

Henns aizgāja.

Pēc ceturtdaļstundas viņš atgriezās, vēl arvien bāls, tikai ausis zem gaišajiem, kuplajiem matiem kaisa. Steigā savācot grāmatas, Hennam ar troksni nokrita rasetne, viņš elsdams pūzdams pacēla to un devās uz durvju pusi.

Orasa kungs, kas pa to laiku bija sācis «izņemt kursu», kopā ar visu klasi vēroja, kas notiek, un par to saņēma vēl vienu krietnu belzienu: [9]

— Es aizeju. Veļu sekmes. Nepadodieties, jo jums viņi nekā nevarēs padarīt.

Tūlīt pēc šīs stundas skolnieki pa vienam gāja turp...

Daži tur sabija ilgi.

Ar dažiem tika galā ātri.

Meitenēm apsarka “acis.

Romantisma posms bija beidzies. Reālisms ar joni lauza sev ceļu.

REĀLISMS

Krietni brezenta dūraiņi te bija visnotaļ vajadzīgi, jo smagais lauznis bija viscaur norūsējis sarkans, un aukstajā rudens rītā ņemt rokā šo rūsas gabalu nebija nekādas patikas, īpaši vēl tad, kad lāpstas kāts jau bija plaukstas saberzis tulznās.

Henns Ontons steidzās. Viņš nevarēja rīkoties pēc patikas. Šodien grāvja rakšana jābeidz, jo vakar bija atnācis saimnieks, lai personīgi apskatītu savu topošo košuma dārzu.

. . . Henns bija naivi iedomājies, ka druknais vīrs spīdīgajās galošās, pienācis pie grāvja malas, uzslavēs viņa čaklumu, jo viņš pa vienu dienu bija izracis visu baseinu un vēl krietnu gabalu grāvja caurulei.

Vīrs paskatījās, iemeta smaržīgo papirosu grāvī un nospļāvās. Viņš neteica nekā. Henns strādāja ar kapli, pēkšņi strauji paķēra lauzni un gāza vairākas reizes. Trāpīgs sitiens. Paliels kaļķakmens bluķis paklausīgi līda ārā, viena mala jau bija laukā, un tagad to izcelt bija tīrais nieks.

— Akmeņaina zeme, — noteica Henns, nopūzdamies kā lietpratīgs vīrs.

Saimnieks dzīrās iet projām, taču vēl īgni norūca:

— Viens pats tu te līdz salnām norakņāsies. Velna Bergmanis man atkal stiepj gumiju.

Nekādas uzslavas ne-vārdos, ne tonī.

Mācības skolā beidzās ap pulksten diviem trim. Henns raka līdz trijiem, taču nebija nekādas cerības, ka darbu varēs pabeigt vēl šodien. Jo tuvāk namam, jo

akmeņaināka bija zeme. Vēl ilgāk palikt darbā nozīmētu sevi nodot. Māte nezināja nekā. Viņa vēl nedrīkstēja zināt, kas noticis. Nepatīkamās sarunas jāatliek uz vēlāku laiku.

Tādēļ viņš bija sevišķi īgns, kad nelaimīgās dienas vakarā pie viņa ieradās Heino Sāleps un Reins Kits. Viņš tos tūlīt izveda gaitenī un lika runāt pusbalsī. Viņš nepavisam negribēja, ka klases biedri ar savu nākšanu pievērstu mātes uzmanību.

Viņš nolēma, ka otrā dienā agrāk «aizies uz skolu». Taču šis nodoms bija jāatmet, jo vakarā viņš jau bija tā pārguris, ka nespēja sanest malku veļas mazgātavā. Tas bija jādara no rīta, un tā viņš ar portfeli rokā atnāca pie sava grāvja parastā laikā un tūlīt ķērās pie laužņa.

Henna otrā darba dienā pieņēmās sals. Peļķes jau klāja ledus kārtiņa loga rūts biezumā, un zāles kumšķi pa nakti bija nosarmojuši sirmi. Sals- draudēja nama īpašniekam, un nama īpašnieks draudēja Hennam.

Bija jāsteidzas. No tā bija atkarīga naudas saņemšana, bet no naudas tagad bija atkarīgs viss. Sākumā Henns domāja pastāstīt mātei par bēdīgo starpgadījumu pēc tam, kad būs atradis pastāvīgu darbu. Kopš pērnā un aizpērnā pavasara viņš ļoti labi zināja, cik grūts ir šāds uzdevums, bet cilvēks ir pretrunīgs radījums: jo lielāks posts, jo krāšņākas atplaukst cerības. Un tā nu iznāca, ka Henns pusstundu pēc tam, kad pēdējo reizi bija atstājis klasi, stāvēja mazajā, siltajā, ar eļļu smaržām piesātinātajā depo kantorī.

— He-hē, jaunais cilvēk, kāds nu darbs, kaut vai sezonas, te tagad var būt? Nav neviena tukša roba.

Malkas dārzs. Kur nu! Te vīru vairāk, nekā vajag. Lūk, kur īsti spēka vīri sēž, kūpina smēķi un gaida, vai negadīsies kāds vezums, ko iekraut, lai sasildītos.

Otrā rītā viņš ieradās tekstilfabrikas kantorī. Jauns, glums zellis gribēja zināt, ko neatlaidīgais darba meklētājs protot. Tikai melno darbu? Kādēļ tad šis nākot tekstilfabrikā meklēt melno darbu? Vai cita nekā neprotot? Nē? Jauki. Kaut šis arī būtu vislabākais audējs, tik un tā nekāda darba viņš neatrastu.

Henns iznāca ārā un pārvilka ar roku pār seju.'

Velns! Vispirms iztaujā, pēta, saērcina un pēc tam ņirgājas, it kā nez kādu joku palaidis!

Alus darītava. Ko? Darbu? Ho-ho-ho! Jaunais cilvēk, nelien nu bez laika pašā elles dibenā.

Kautuve. Nav nekāda darba.

Mēbeļu darbnīca. Darba nav.

Arvien smagāki kļuva soļi, tuvojoties kādam kantorim, roka vairs necēlās, lai pieklauvētu. Taču citas izejas nebija. Bija jāiet. Jāiet un jāiet.

Dzirnavas. Henns pazina šo resno vīru, kas neaizpogātā mētelī stāvēja asfaltētajā pagalmā un nepacietīgi uzklausīja, ko viņam paskaidro maza auguma vīrelis zilā virsvalkā. Tas grozīja pirkstos dzeltenu coll-mēru un runāja ātri, it kā atvainodamies.

Henns nogaidoši stāvēja mazliet sāņus un jutās kā nožēlojams tārpiņš, kuru te katru brīdi varēja samīt. Līdzko resnais vīrs dusmīgi atmeta ar roku un spēra soli uz vārtu pusi, jauneklis nostājās viņam ceļā.

— Krona kungs, es nācu ... Varbūt jums vajadzīgs strādnieks?

Biklajam lūdzējam tika uzmests nicīgs skatiens, kas neizteica nekā. Bet tad Krona kungs, it kā kaut ko atcerēdamies, pēkšņi pagriezās pret vīru ar collmēru:

— Jā, tad^vēl tā lieta ... Kur man tie cauruļu licēji palikuši?

— Sarunāts, Krona kungs. Tie ir krietni vīri, kas prot savu darbu. Es tieši gribēju jums pateikt, ka esmu atradis īstos strādniekus. Viņiem tas ir dažu dienu jautājums.

— Dažu dienu jautājums, — dusmīgi atrūca Krona kungs.

— Krona kungs, — Henns drosmīgi soļoja pakaļ varenajam vīram.

Tai brīdī pie vārtiem pieturēja liela, pelēka kravas mašīna. Saimnieks uzrunāja šoferi, kas aiz cienības iz-trausās no kabīnes.

— Kūdi, vai? — Krona kungs jautri pajautāja.

— Nekā nebija, — drukns, ar smēreļļu notraipījies vīrs, mazliet vientiesīgi smiedamies, atbildēja.

— Nebaidies, es tikai gribu pateikt, ka no manis nekā nenoslēpsi. — Un aiziedams vēl piebilda:

— Krievi itin smuki ceļ savas bāzes, un mēs itin smuki strādāsim tālāk. Liec to labi vērā, Pollar, ar kādu citu es būtu citādi runājis.

To pateicis, viņš neparasti ātrā gaitā aizgāja.

Vai viņš vispār dzirdēja? Protams, dzirdēja. Un arī redzēja. Taču aizgāja garām kā kādai sapuvušai ābola serdei, kā kaut kādai mēslu čupai. Ko nu! Pret mēslu čupu varēja paklupt, un tad bija par ko nolamāties un pat noprasīt, kā mēsli gadījušies elektrisko dzirnavu tuvumā. Jaunais, neatlaidīgais darba meklētājs rožainās cerībās tekalēja te, varenā vīra acu priekšā, runāja zemā balsī, un rezultātā — viņa acīs bija tīrā nulle. It kā to nebūtu neviens ne redzējis, ne dzirdējis. Taču Henns kā nekā uzskatīja sevi par cilvēku — vismaz vēl vakarrīt, kad klase noklausījās viņa runā par ilgo boikotu, viņš juta, ka viņam ir tiesības ar lepnumu nest cilvēka vārdu.

Nožēlojamā mazpilsēta!

— Hei, puis, pagaidi!

Vīrs ar collmēru piesauca viņu pie sevis un bērtin nobēra:

— Tu meklē darbu? Kauli tev vis nav nekādi stiprie. Ko tad tu spēj. ..

— Es divas vasaras esmu bijis tēvam palīgā mūrnieku darbos.

— Bleķis. Nņ, lai notiek. Uzņēmīgs tu esi. Bet visi darbi, kas pie Krona strādājami, atrodas, lūk, šeit, — viņš parādīja savu sīko dūri. — Tagad ņem lāpstu un kapli. Katram gadījumam došu tev arī lauzni līdzi.

— Uz kurieni tad man jāiet? — lēni novilka zēns.

— Iesi un izraksi šā cilvēka dārzā mazu dekoratīvu baseinu. Sagribējies, dulnajam, velns parāvis. Tagad ikviens iegrūž naudu zeltā un dārgakmeņos, viņš ierīko košuma dārzu. Nu, lai jau. Ikviens priecājas, kā prot. Viens tic brīvvalstij, otrs — debesu valstībai.

— Vai tas baseins būs liels?

— Liels vai mazs. Kā to ņem. Mietiņi jau nosprausti, gan jau pats redzēsi, kad aiziesi. Vai tu ar zini, kur tas ir?

— Kā nu ne. Jaunais nams Parka ielā.

— Vai tu re, kur acīgs! Tā. Pašreiz ir pusdesmit. Līdz vakaram izraksi?

— Līdz vakaram?! Tātad darbs tikai vienai dienai?

— Ko ta tu domā? Nu, teiksim, divām. Mani paziņas, strādnieki, šodien iesākuši dzert, parīt tie atkal būs formā, tad tev no turienes jāpazūd. Nu, ejam! Es pieiešu paraudzīt.

— Atlīdzību saņemšu?

— Nu, kādu bišķi. Kā nu citādi.

— Cik?

— Strādnieks papriekš padara darbu un tikai pēc tam runā par algu.

Henns jutās nelāgi vairāku iemeslu dēļ. Darba vieta, kā par spīti, pagadījusies bagātā Krona nama tuvumā, kūr varēja iznākt nepatīkama satikšanās ar pretīgo klases biedreni. Un kas nu tā par darba vietu! Vienas dienas gadījuma darbs. Pa to laiku, ko tur veltīgi nosit, varētu labāk pameklēt kaut ko pastāvīgāku. Un par atlīdzību ne vārda.

Taču, kad viņš sāka rakt, viņam pēkšņi iešāvās prātā lieliska doma. Tiklīdz dabūs naudu (dažas kronas taču dabūs), tā tūlīt pakaļ tēvam. Gan jau Paldiski red:fe, ko darīt. Viņš atkal bija aizmirsis, ka par to jau senāk tika runāts. Pēdējā sapulcē parkā Valdurs Pastaks taču skaidra paredzēja viņa pašreizējo plānu. Galvenais — tālāk no mājām, jo, kolīdz viņš izstāstīs mātei par savu kļūmi (bet izstāstīt nāksies tā kā tā), sāksies briesmīga raudāšana, ko viņš nespēj paciest. Tēvs par to nebūt neuztrauktos, jo dzērumā viņš bieži vien bija kliedzis, ka puisis skolā izlaižas, un, protams, vainoja māti, kas bija ar mieru vai no ādas izlīst, lai tikai Hennu izskolotu. Tie bija rupji izlēcieni, bet tagad nebija īstais laiks tos atcerēties. Viņš vienkārši aizies un pateiks:

— Labdien, tēv, labu veiksmi! Es atnācu strādāt. Citādi sākšu izlaisties.

... Rokas sala.

Bija kļuvis jau pavisam gaišs. Pa ielām gāja ļaudis. Varēja dzirdēt, kā divas sievas skaļi sarunājas. Viena no viņām pareģoja agru un aukstu ziemu. Henns brītiņu atpūtās, no jauna parēķināja, cik kubikmetru

zemes viņjLjau izmetis, un sareizināja. Kopš pērnās vasaras, kad viņš raktuvē palīdzēja tēvam pie jaunceltnes, viņš zināja zemes darbu cenas. Sanāca krietna summiņa.

Nedrīkstēja zaudēt laiku. Taču tieši tajā brīdī, kad viņš dzīrās ielēkt grāvja dibenā, lielā, pēlēkā kravas mašīna pagiezās uz vārtu pusi. Lai atvērtu vārtus, no kabīnes izkāpa tas pats druknais vīrs, ar kuru vakar Krona kungs bija tik dīvaini sarunājies. Mašīnā bija cements, akmeņi, caurules un dažnedažādi darba rīki.

Henns ātri ietrausās mašīnā, lai palīdzētu izkraut. To viņš darīja ar patiku, jo šoferis bija pratis novērtēt arī viņa darbu: viņš bija brīnījies, izdzirdis, ka darbs padarīts vienā dienā, un pamācījis:

— Tiem kundziņiem nevar ierādīt, ka darbs sokas. Tūlīt nositīs cenu. Cik Bergmanis solīja par kubikmetru?

Henns teica, ka vēl nekas nav norunāts. Šoferis nosvilpās un brīdināja:

— Tas ir blēdis. Pielūko, ka tik neapšmauc. Bet, ja iznāks stīvēšanās, tad tikai pasakiet man. Es viņu niķus jau pazīstu. Pag, pag, maisus es paņemšu'"pretī.

— Es jau zinu. Esmu cementu vedis. Es tik piecelšu pie borta, — steidzīgi atteica jauneklis, ko sajūsmināja strādnieka solidārā izturēšanās.

Taču, kad iznāca runa par to, kā Henns nokļuvis te, tonis mainījās. Šoferim nebija pa prātam, ka zēns pametis skolu.

— Izglītība ir nepieciešama. Ko? Gandrīz pie beigšanas? Mm-jā . .. Protams, pie mums vidusskolai piespēruši vēl vienu gadu klāt, lai nabadzīgākie ļaudis netīkotu pēc izglītības, bet jums taču aiznākamgad vidējā izglītība jau būtu rokā. Un pēc tam tālāk! Jeb varbūt nebijāt par to domājis?

— Tur jau tā lieta, ka gribēju iet tālāk, bet kā tu tiksi augstskolā, ja nav naudas, — Henns vīrišķīgā tonī mēģināja attaisnot savu nelāgo stāvokli. Taču pats pēkšņi sajuta krūtīs skaudras sāpes. Zaudēta cīņa un pilnīga pamestība. Kāda nozīme bija sveša cilvēka līdzjūtībai, ja arī tas atzina, ka Henna stāvoklis draņ-

ķīgs. Tādu uz rāviena izsviestu skolnieku nez vai kādā citā skolā uzņems.

Šoferis aizsmēķēja, apsēdās uz cementa maisa un līdzjūtīgi pajautāja:

— Nu, kas tālāk? Šīs te niekošanās pietiks tikai līdz vakaram.

— Pēc tam būs kaut kur jāaizbrauc. Mans tēvs patlaban ir Paldiski, — Henns nolēma pilnīgi atklāt savas kārtis.

Tas šoferi pārsteidza un pat satrauca. Nu viņi pa īstam iepazinās. Taču Pollars neatzina Henna nodomu. Pārtraukt izglītību, nē, tas viņam nepatika.

— Varbūt jums ir liela Vēlēšanās braukt turpu . . . palīgā?

Henns paraustīja plecus.

— Nu redzi nu. Protams, jums tur skolā galvas bāztin piebāztas ar to pašu . .. zilimelnbalto [10] būšanu.

— Nemaz ne! — Henns izrieza krūti, bet, pamanījis, ka sarunu biedrs smīnēdams novērš savu skatienu sāņus, pasteidzās teikto izlabot: — Tas ir, protams, viņi tur visi korī kliedz, bet ir arī citādāk noskaņoti. Es katrā ziņā uz visu skatos pavisam citādi.

— Pareizi. Tas nu gan būtu pavisam smieklīgi, ja *kāda lielvalsts pašreizējos apstākļos nekā, nedarītu

savu robežu aizsargāšanā. Tā taču ir, vai ne?

Kaut arī Henns vēl uz mata tā neprata domāt, viņš tomēr uzreiz sajuta, ka sarunu biedra domas viņam sen jau pazīstamas un ka viņš tām pilnīgi piekrīt.

Henns labprāt būtu paņēmis piedāvāto smēķi, bet pērnvasar, kad strādnieki sasmēķējot arī viņam joka pēc pabāza zem deguna papirosu kārbu, viņš bija pasācis nevilcinoties atteikties. Tagad šis paradums izglāba viņu no neērtas situācijas, jo smēķa piedāvājumam, kas nāca kā kaut kas pats par sevi saprotams, tūlīt sekoja pamācība:

— Nav vērts iesākt. Es apskaužu visus tos, kas šo ļuļķi nelietā. Nu, bet kurš jūrnieks tad nesmēķē ...

— Tātad jūs bijāt? .. .

— Ja, ir gan pa juru braukts, gan svešas zemes būts .. .

Henns aizgrābts gaidīja kaut ko sevišķi interesantu, jo viņam likās, ka domās iegrimušā vīra skatie-- nam paslīd garām visas redzētās jūras un zemes.

— Bet to gan es saku, jaunais cilvēk, lai jums tur skolā par mūsu austrumu kaimiņu stāsta visādas briesmu lietas, cik grib, fakts paliek fakts. Padomju Savienība patlaban ir vienīgā zeme pasaulē, kur tādi paši darbaļaudis kā mēs ir īstenie valsts saimnieki. Un tas ir spēks. Tur Hitlera zobi nekā nepadarīs, lai gan viņš visas vācu sugas tantes no mūsu zemes savācis savā paspārnē.

Pollars gardi nosmējās, bet tad nopietni turpināja:

— Protams, šī vāciešu savākšana viņam ir neganti labi pārdomāta būšana. Vai mazums no šejienes aizbrauca puišu, kurus iebrukuma gadījumā var likt lietā. Pašiem savi vagari, kas lieliski pazīst mūsu zemi. Taču šis numurs viņam vairs neizdosies.

Henns dziļi nopūtās. Cik daudz jaunu un loģiski pilnīgi pieņemamu domu! Kaut vai tā pati vāciešu aizbraukšana, par ko šoruden visa pilsēta skaļi runāja. Šīs nez no kurienes radušas kraukļmelnas vecenes. Veselām kaudzēm kokgriezumiem rotātās mēbeles, servīzes, klavieres — pēkšņi to visu varēja pirkt par sviestmaizi. Lielā tautu staigāšana uz Hitlera «fāter-landi».' Sajukums, kuru tagad kā zibens apgaismoja teiktais: «Vai mazums no šejienes aizbrauca puišu, kurus iebrukuma gadījumā var likt lietā . . .» Nu, protams, šis numurs neizdosies. Ir spēki, kas izjauks šo briesmīgo plānu.

Tagad Henns par šiem notikumiem zināja vairāk nekā visi viņa klases biedri kopā. Ai, skola, skola! Cik bezgala tāls bija kļuvis šis pulsējošais dzīves centrs, kur cīņa par jauno ideju īstenošanu tikai tagad būtu guvusi savu īsto ievirzi.

Sirsnīgo sarunu pārtrauca Bergmanis, kas atnāca ar saviem «puišiem». Tie gan nebija nekādi puiši, bet gadu četrdesmit piecdesmit veci vīri, pamatīgām bārdām apauguši un mazrunīgi. Stingi blenzdami, viņi klausījās Bergmaņa ātrajos paskaidrojumos un kļuva

možāki tikai tad, kad ierūcās mašīna. Pēc tam viņi atkal it kā sastinga. Henns, kas no grāvja laiku pa laikam uz viņiem paskatījās, redzēja, ka pārrunas par baseina tilpumu, ūdens strūklas īpatnību, strūklakas veidojumu un dārza aplaistāmās šļūtenes piestiprināšanu tiem neaižiet līdz apziņai. Garākais no vīriem, iepriekš nokrekšķinājies, teica:

— Mums tas ir viens spļāviens. Tu labāk uz to sākšanu ej un kaut kur sazvejo vienu kočiņu...

— Kuš, kuš! To jūs dabūsiet, kad delfīni šļāks gaisā ūdeni, — darbu uzņēmējs norādīja uz dziļo bedri, ko Henns bija pa iepriekšējo dienu izracis.

— Puika jau vēl nav ne ceļu atracis, — norūca augumā mazākais un nostūma savu žokej nīcu no pakauša, lai varētu to pakasīt.

— Cik nu ilgi tas viņam ies! Un jūs taču nesāksiet no tā gala. Nu, praščaj, man jāsteidzas. Un paturiet prātā — jo ātrāk veiksiet darbu, jo stiprāki būs līkopi.

Un neviena vārda melnstrādniekam, kam uz mēles degtin dega jautājums — «cik?». Pēc sarunas ar šoferi Hennam nākotne vairs nelikās tik gaiša kā no rīta, darbu sākot. To apēnoja lielais zaudējums, kas tagad ik mirkli likās augam augumā un draudēja viņu pilnīgi nomākt. Līdz šim viņu biedēja mātes asaras, tagad viņš visā nopietnībā saprata šo asaru cēloni un arī pats krita izmisumā.

Cauruļu licēji Hennam nemaz nepatika, jo tie viņam ķ atgādināja tēvu, kas arī dzēra un tāpat krekšķināja. Henns nicināja dzērājus, viņš nevarēja saprast, kādēļ cilvēki vispār dzer, un reizēm sapņoja par tādu varu, kas uz visiem laikiem darītu galu dzeršanai. Reiz viņš kaut kur bija dzirdējis, ka pret dzeršanu esot zāles, un jautāja Vilmai, vai viņas tēvs nezinot, kur tās dabūjamas. Vilma bija aizmirsusi pajautāt, un tā tas palika.

— Puis, vai tev smēķis ir klāt? — jautāja augumā garākais, taustīdams kabatas.

— Neesmu smēķētājs.

Jautātājam, acīm redzot, nepatika ne atbilde, ne tonis. Viņš kaut ko norūca bārdā un sāka kašķēties par grāvja rakšanu: neesot pietiekami dziļš un plats —

īsts vīrs tādā nevarot pat ar vienu* kāju iekāpt. Henns mēģināja uzbrukumu atspēkot klusējot, kaut arī tas viņam nenācās viegli. Kas zina, kā tas viss beigtos, ja augumā mazākais pēc tam, kad kādu brītiņu šņākdams bija ar collmēru paknibinājies, nesāktu kulstīt mēli ap nama īpašnieku. Viņa pārinieks piebalsoja, teikdams, ka arī viņam bagātnieku māžošanās jau sen esot līdz kaklam. Viņš, godīgs darba cilvēks, nedabū-not lāgā ko mutē bāzt, bet šis te vepris sev par prieku likšot, lai dārzā māla zivis spurdz gaisā ūdeni. Mazais pakasīja pakausi un, pamatīgi nospļāvies, prātoja, sak, bijusi tuvumā kāda notekšahta, vajadzētu tai pierīkot caurules.

— Jā, jā, tad tik dobes dabūtu īstu mēslojumu, — ņirgājās garais.

Henns ar kapli lauza ārā sīkākos akmeņus. Dīvaini. Jau trešo reizi no dažādu ļaužu mutes viņš dzirdēja, ka šim darbam neesot nekādas jēgas, ka tā esot blēņošanās, un tomēr viņi pūlējās, lai ātrāk veiktu šo darbu. Kāda velna pēc tad jāstrādā tāds darbs, kam nav jēgas! Hennam bija savs nodoms, pavisam konkrēts nodoms — nopelnīt naudu. Tagad arī šis nodoms likās zaudējam savu realitāti.

Ap pulksten divpadsmitiem viņš paņēma darba rīkus un portfeli (nolādētais portfelis!) un ar lielu līkumu devās uz pilsētas viņu galu, kur atradās Krona kunga dzirnavas.

Skaidrais un mēreni vēsais laiks padarījis mazliet dzīvākas arī nomaļās ieliņas. Vārgā večiņa ar suni Hennam liekas pats bezrūpības iemiesojums. Tai brīdī, kad viņu sagaida briesmu un sasprindzinājuma pilnas dienas, šī te pastaigājas ar savu riebīgo kvekšķi. Tur kāds vecs vīrs dārzā savāc gružus. Kam tas vajadzīgs? No šķērsielas pretim Hennam nāk varen gara, trokšņaina bērnu kolona — pirmās, otrās klases mazulīši. Viņiem blakus kā pīļu māte iet resna skolotāja. Viņi dodas uz parku iepazīties ar dabu. Palūk, tik! Bet viņam jāiet ar lāpstu un lauzni pār plecu un ar kapli un portfeli rokā. No stadiona atskan svilpieni, saucieni un smiekli. Oho! No šitās vietas jāturas tālāk, jo iespējams, ka patlaban leitnanta kungs viņa paša sko-

las puikiņam notur pēdējo vingrošanas stundu brīva dabā.

Mazpilsētās ir ari tādas ielas, kur stundām ilgi neredz ejam neviena paša cilvēka. Vienā no šādām īsām, šaurām ieliņām, kur nolupušo koka mājeļu pamati šķiet līdz pusei iegrimuši ietves bruģī, Henns sāka smaidīt.

Pasmaidīja un beidzot sāka skaļi smieties. Viņam ienāca prātā kāda saruna, kas reiz notika tur. . .

Vientulība. Kura priekšā viņam tagad būtu izdevība padižoties ar pilnīgu vientulību?

Kā būtu, ja ņemtu un aizietu tagad ar visu lāpstu un kapļi turp, ar joni ieietu krēslainajā kabinetā, ko grezno paklājs un milzīgs rakstāmgalds, un pajautātu: «Vai drīkst kādu brītiņu padižoties ar savu vientulību? Man briesmīgi apnicis klaiņāt pa pilsētu.» Oho! Tas tik būtu joks!

Šis možums un jautrība gan izrādījās acumirklīga noskaņa, kas tikai padziļināja skaudrās sāpes par zaudēto. Nez ko viņi tur tagad dara? Laikam lielais starpbrīdis. Ēd smalkmaizītes un piedzer tēju. Droši vien būs izbeiguši boikotu. Un kas tad par jēgu turpināt, ja ... ja tā kā tā to reiz nāktoš* izbeigt.

Taču viss atklājās necerēti pēkšņi. Kad viņš pēc divu stundu ilgas gaidīšanas nonervozējies un pazemots ar nožēlojamu divkronu gabalu bikšu kabatā aizgāja no dzirnavu pagalma un beidzot ar ļoti smagu sirdi pārkāpa sava dzīvokļa slieksni, viņš vispirms pamanīja, ka māte, kas plītspriekšā skaldīja malku, izturas aizdomīgi. Neatņēma dēla priecīgo sveicienu. Vai tiešām? ... Jā! Seja! Bālo seju klāja sārti plankumi. Māte nevaimanāja un neraudāja skaļi. Tās bija klusas asaras, tikko dzirdamas žēlabas. Un taisni šīs klusās bēdas sagādāja neaprakstāmas mokas dumjajam, ļaunajam puikam, kas klusējot stāvēja, atspiedies pret. gultas galu. Viņš nekā nezināja no dzīves, tikai steidzās kā plēsts sadarīt muļķības, nedomājot par sekām, nedomājot ne par savu nākotni, ne par mātes ciešanām.

Ko darīt?

Aiziet? Kurp? Vienalga, kurp, tikai aiziet no šiem

asaru plūdiem. Bet kā viņa to dabūjusi zināt? Vai būs atnākuši klases biedri vai kāds no skolotājiem? Bet vai tam vairs kāda nozīme?

Dzīvot nomaļā kaktā, taustīties briesmīgā neziņā... Ak, kādēļ cilvēkam vispār jāpiedzimst? Kādas tiesības cilvēkiem dzemdēt bērnus, ja viņi zina, ka dzīve nav nekas cits kā vienīgi krusts un bēdas, ka tā ir kā aizsiets maiss, no kura nevar tikt ārā? Kas to teicis, ka dzīve ir plaša, ka dzīve ir skaista, ka tā cilvēkam ir visdārgākais? Tikai muļķis to var teikt. Lai tik pamēģina tāds gudrinieks kaut vai īsu brītiņu ielīst Henna ādā. Lai pamēģina noskatīties šajā izmisumā, .kas taisni tādēļ tā plosa sirdi, ka ir pamats krist izmisumā. Viņš, Henns, ar savu neattaisnojamo, nepārdomāto rīcību iedzinis māti šajā izmisumā.

Ir situācijas, kad cilvēkam nāk palīgā viņa negatīvās īpašības. Žēlums pret sevi ir negatīva īpašība. Vīrietim tā ir acīm redzama vājuma pazīme. Nebūtu Henns toreiz iebaudījis sevis žēlošanas saldi rūgteno mikstūru, nebūtu viņš to laiku pa laikam atkal ieņēmis, viņš varbūt jau būtu aizbraucis turp, kurp doties bija tik cieši apņēmies. Nu Henns stāvēja un klausījās it kā no tālienes sadzirdamajās mātes žēlabās. Viņš dzirdēja arī pats savu neskanīgo balsi atbildam uz mātes jautājumu birumu, kas lauzās cauri asarām, un viņu pārņēma žēlums pret sevi.

Vai viņš bija slikts dēls? Cik reižu viņš kā darbdienās, tā svētdienās bija palīdzējis mātei mazgāt veļu, skolā samelodams, ka bijis slims. Viņš to darīja zagšus, kā tāds noziedznieks, jo, ja tas nāktu zināms skolā, viņš tur vairs savu kāju nedrīkstētu spert.

Nevienu vasaras brīvlaiku Henns nebija noslaistījies. Viņš vienmēr bija strādājis. Dažu vasaru bija gājis ganos. Citu atkal būvdarbos tēvam palīgā.

Arī tagad viņš šīs dienas nav nogulējis. Lai māte ņem šīs divas kronas, ko viņš nopelnījis. Gan jau atkal nopelnīs. Lai māte nebaidās, ka viņš kļūs par dīkdieni. Viņai taču vajadzēja pazīt savu dēlu.

Briesmīgajai pievakarei sekoja mokoša klusuma pilns vakars un bezmiega nakts.

No rīta māte uzģērba savas labākās drānas: tumši

zilo, ar melnām punktiņām kleitu un rūsgano, pārāk šauro mēteli. Viņa steidzās uz skolu. Šo padomu viņai bija devusi Raulina kundze, kas bija pārliecināta, ka Hennu no skolas ārā nemetīs. Māte gan tam neticēja, tomēr gāja. Henns prātoja, ka šāds svētceļojums uz skolu pazemotu tiklab māti, kā viņu un tādēļ atmetams. Māte klusēja, bet viņas skumjajā sejā bija tik daudz sāpju un bālās lūpas bija tik cieši sakniebtas, ka dēls vairs neuzdrošinājās otrreiz izteikt savas domas.

Hennam bija veicams vienkāršs uzdevums: jāuzvāra veļas katlos ūdens un jāizgriež iemērktā veļa.

Māte vēl nebija īsti saposusies iešanai (vispār uz audienci pie direktora viņa sāka posties ļoti agri), kad jau veļas mazgātavā zem iemūrētajiem katliem omulīgi sprakšķēja uguns un katlos no pumpja tika sanests ūdens. Jo labāk Hennam veicās darbs tādēļ, ka veļas mazgātavā viņš bija viens pats. Ir situācijas, kad vientulība izrādās vislabāko nodomu avots. Henns nolēma, mātei nezinot, padarīt vairāk, nekā viņa bija likusi. Kolīdz ūdens būs sakarsis (tik drīz jau tas vēl nebūs), lielākos gabalus jau varēs izberzt. Galu galā nav tāda darba, kas pazemotu cilvēku, ja cilvēks pats sevi nepazemo. Un, ja mātei iznāks aizkavēties ilgāku laiku, var gadīties, ka, viņai pārnākot, baltā veļa jau vārīsies.

Šo darbu Henns prata visos sīkumos, kaut arī arvien bija centies noslēpt savu prasmi, un līdz šim palīdzēja mātei tikai sakurt uguni, sanest ūdeni un izgriezt lielākos gabalus. Šim darbam varēja atrast tīri patīkamu pamatojumu: viņam bija daudz spēka. Tai pašā laikā tas bija arī treniņš, lietderīgs sports.

Taču tai brīdī, kad zēns īstenoja savus vislabākos nodomus, viņš vēl nezināja nekā par to, kādos divos virzienos sāka risināties turpmākie notikumi skolā.

Kad, Hennam aizejot, aizcirtās durvis, stunda turpinājās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Klasē bija iestājies kapa klusums, un Orass noturēja stundu.

Starpbrīdī visu uzmanība bija pievērsta direktora kabinetam, kurā iegāja un no kura atkal iznāca tie, ko turēja par boikota barvežiem.

Par Hennu nerunāja daudz. Toties domāja gan par viņu, gan par viņa likteni. Visu skolu bija aplidojusi iesauka, kas jau stundā bija pasprukusi vieglprātīgajam Čikam: pašnāvnieks! Otrā rītā Kits un Sāleps atnesa vēsti: Hennam neesot dūšas pateikt mātei. To visi saprata.

Vienīgi Edna joprojām dusmojās. Viņu sevišķi apvainoja Henna straujums: viņa taču arvien bija tik nelokāma, tik nelokāma. Kas par to, ka direktors ienāca klasē? Viņa arī tad nebūtu atbildējusi ne vārda. Vajadzēja tam Ontonam bāzties vidū! Pelnīts ir!

Bet tad iejaucās klases audzinātāja — maigā, mierīgā Raulina kundze. Heino Sāleps īsi un iespaidīgi paskaidroja radušos situāciju. Visa vēstures stunda aizgāja pārrunās par notikušo. Raulina kundzes brīdinājumi visai dīvaini ietekmēja klasi: jauniešu cīņas spars no jauna uzliesmoja.

— Un par nabaga Ontonu nedomā neviens? — jautāja skolotāja, pēkšņi kļuvusi pavisam nopietna.

Viņu uzreiz nesaprata.

— Skolotāju padome vēl nav izlēmusi Ontona izslēgšanu. Es katrā ziņā Ontonu aizstāvēšu un ceru, ka ne tikai es vien. Bet, ja jūs boikotu turpināsiet, padomājiet paši — jūs jau esat pieauguši cilvēki — kas tad notiks?

— Bet kas viņam lika izlēkt? — Edna Pībere skarbi iekrita valodā.

— Izlēkt? — Raulina kundze paskatījās ar savām lielajām, laipnajām acīm uz meitenes nikno seju. — Nez vai viņam bija tik zemisks nodoms. Jūs visi bijāt aizrāvušies ar savu ... nu, es patlaban negribu atkārtot, ko es par visu šo notikumu domāju. Es saprotu jūs visus, arī Ontonu. Viņš ir pārāk impulsīvs. Tādēļ arī ātrāk par citiem aizsvilās ...

Un tā otrā dienā klase sašķēlās divās partijās. Vieni bija par boikota turpināšanu, otri — par izbeigšanu. Turpinātāju priekšgalā nostājās Valdurs Pastaks. Jautājums bija jāizšķir tai pašā dienā, jo otrā dienā jau bija kārtējā igauņu valodas stunda.

Izbeidzēju priekšgalā bija Ņina Smirnova un Heino Sāleps.

Pēc pēdējās stundas visi palika klasē, kur notika vētraina, sabangotajās kaislībās mutuļojoša sapulce. Valdurs Pastaks apvainoja komiteju nodevībā. Edna Pībere nosauca Heino Sālepu par zaķapastalu. Ra-jametss taisnojās, teikdams, ka Smirnova un Sāleps vien vēl neesot komiteja. Paula Mehisa atturējās. Antss Urbso dzīrās kaut ko gari un plaši izklāstīt, bet Reinis Kits atrada vienkāršu atrisinājumu:

— Balsojiet vai dariet, ko gribat, es boikotu izbeidzu.

Pretinieki, acīm redzams mazākums, pacēla balsi. Taču šādos gadījumos pasākuma likteni izšķir nevis balsu skaļums, bet gan pārliecinoši argumenti.

— Balsosim! — Heino Sāleps pārkliedza pārējos.

— Puis, nesteidzies! — iesaucās piesarkusī Rita Lutsa, nākdama klajā ar pretargumentu: — Ontona labad mēs boikotu izbeigsim, upurēsim klases godu un lēpnumu, bet vai Ontons maz to grib?

Turpinātājiem šī doma bija pa prātam. Izbeidzēji kādu mirkli svārstījās. Tad Antss Urbso nāca ar loģisku priekšlikumu:

— Jāpavaicā viņam pašam.

— Pareizi!

— Lai izlemj pats!

— Kas šis par lēmēju!

— Atraduši izeju! Tpī!

— Klubs palicis bez prezidenta!

— Es iešu un apjautušos. Gribēju jau vakar aiziet viņu apciemot, — Reinis Kits sita ar dūri savā platajā plaekstā.

Turpinātāji negribēja Reini pilnvarot.

Šīs mežonīgi skaļās, ceturtdaļstundu ilgās sapulces galīgais spriedums bija šāds: aizsūtīt pie Henna Ontona divus klases pārstāvjus, Reini Kitu un Ritu Lutsu. Pēc tam rīt pirmajā starpbrīdī noturēt izšķīrēju sapulci.

Mazākumā palikušie opozicionāri jau iepriekš jutās kā uzvarētāji: Henna raksturu visi labi pazina un bija pārliecināti, ka vīrišķīgais lepnums viņam neļaus atgriezties skolā, jo diez vai viņam nevajadzēs publiski atvainoties. īpaši šo apstākli Ritai ieteica paturēt prātā

un attiecīgā apgaismojumā to katrā ziņā «pasniegt nabaga cietējam».

Taču Rita to pavisam aizmirsa. Otrā rītā viņa pastāstīja skolā visai uzjautrinošu jaunumu, ko pati savām acīm bija redzējusi.

— Iedomājieties tik, meitenes, mēs no rīta ar Pietupu ejam, kā jau norunāts. Sameklējam māju — tas nu gan ir nožēlojams skabūzis. Gaitenis tumšs, smird... Pietups paklupa pret kādu kāpostu mucu. Taustoties atrodam Ontonu durvis. Pieklauvējam. Neviens neatbild. Klauvējam vēlreiz. Nekā. Te atsprāgst pretējā dzīvokļa durvis, un tajās pavīd riebīga, pinkaina galva. Nu dabūjam zināt, ka Henns ir skolā, bet māte veļas mazgātavā. Henns skolā! Zinām jau labi, kādā viņš skolā. Es nolēmu iet un pajautāt mātei, kur viņas mīļais dēliņš dauzās. Aiztaustāmies lejā pa kāpnēm. Es iedrāžos veļas mazgātavā. Un tur — iedomājieties tikai! — milzīgā tvaiku mākonī vaiga sviedros raujas mūsu nabaga cietējs. Ha-ha-ha! Viņš mazgāja veļu! Es to redzēju pati savām acīm!

— Un kas tur tik dīvains? — Ņina skarbi pārtrauca Ritas smieklu šalti.

— Kā? Mūsu Ontons, mūsu prezidents... ha-ha-ha! Es nespēju novaldīt smieklus, tik jocīga aina. Apsējies vaskadrānas priekšautu, atrotījis piedurknes, pats viscaur nosvīdis. Ai, kaut jūs to redzētu!

— Es tiešām nesaprotu, kas tur tik smieklīgs, — Ņina palika pie sava.

Tai brīdī no direktora kabineta trokšņainajā gaitenī iznāca maza auguma sieviete, ģērbusies vecmodīgā, rūsganā mētelī, kas tai bija kļuvis par šauru. Viņa slaucīja acis, krampjaini sažņaugusi rokā kabatas lakatiņu. Un šīs acis, kas tikai uz īsu mirklīti bija paslīdējušas garām Ednai, pēkšņi it kā apsvilināja meitenes dvēseli, jo tai pašā brīdī viena no klases biedrenēm viņai aiz muguras satraukti ieteicās;

— Henna māte. Droši vien atnākusi lūgt par dēlu.

Nākusi lūgties! Un ko viņai tur pateica?

Mātes acīs bija izmisums. Ritas valoda un šie apsarkušie plakstiņi satrieca Ednu. Tai brīdī viņa kļuva gaišredzīga. Savā iztēlē viņa tikai tagad ierau-

dzīja namu, par kura esamību viņai līdz šim nebija pat jausmas. Viņa ieraudzīja bezrūpīgo skolnieku vidū nevarīgu sievieti — izmisuma iemiesojumu. Citi to tā neredzēja. Un kā gan citi to varētu tik skaidri saskatīt? Vai tad bija vēl kāds, kas būtu tik zemiski, tik netaisni izturējies pret šīs nelaimīgās sievietes dēlu? Rita? Kāda tad īsti bija Ritas sirds? Kam nav sirds, tas arī nejūt savu cietsirdību.

Ritai garām pagājusī raudošā māte bija tikai acumirklīgs traucējums viņas stāstījumam, kuram, kā redzams, varēja itin viegli paslīdēt garām. Ja Ņina neatrod Henna jaunajā nodarbībā nekā smieklīga, tad lai pārmet sev humora izjūtas trūkumu. Piespiest Eiji solidarizēties nebija ko domāt, bet Edna! Vai tad Edna nedomā tāpat? Vai Ritai nav taisnība?

Bet tad pēkšņi notika kaut kas neticams! Sev par lielu pārsteigumu, Rita dabūja dzirdēt to, kas kā ai nazi nogrieza viņu draudzību. Edna pateica, ka Rita esot vienkārši muļķe. Un ne tik daudz teiktais kā tas fakts, ka to bija teikusi Edna, lika Ritai uz brīdi zaudēt valodu. Ko? Edna! Tas lauku skuķis!

— Un tu pati? Vai tu neatceries... — Rita, nekā ļauna nenojauzdama, jau grasījās izpļāpāt neseno intrigu. Taču viens no šīs spēlītes laimīgi izsprucis upuris, Eije Heinaru, šobrīd varēja gluži labi sadzirdēt viņas vārdus.

— Toreiz arī es biju muļķe, — atzinās Edna un atstāja kaujaslauku.

Šai mirklī bija ar viņu pēkšņi kaut kas noticis, kaut kas tāds, kas viņu ļoti dziļi satrieca.

Stundā Edna Pībere ienāca nolaistām acīm, apsarkušu degunu. Skolotāja vēl nebija, un sapulce turpinājās. Balsoja. Ednai jautāja, par ko viņa balso.

Taču Edna ne par ko vairs nelikās ne zinis. Viņa bija untumaina. Un, tā kā to visi zināja, viņai atmeta ar roku. Izbeidzēji jau tā kā tā bija tādā pārākumā, ka viena balss par vai pret nekā vairs negrozīja.

Tā izbeidzās lielā cīņa, ko skolotāja Raulina bija nosaukusi par vētru pīļu dīķī, bet kas tomēr bija spējusi cieši saliedēt klasi, kaut vai uz īsu laiciņu.

Pret loga rūtīm grabot sitās krusa.

Varikas jaunkundzes mazliet aizsmakusi balss iemidzināja. Nē, lineāro vienādojumu ģeometriskā interpretācija gan nebija tas spēks, kas tik cieši saliedēja klasi.

Klase satraukumā smagi elpoja un domāja savu domu.

Heino Sāleps saprata, ka bija rīkojies pareizi. To viņš lasīja Eijes Heinaru sejā, viņas acīs, kas balsošanas brīdī vērās viņā.

Valters Oja juta, ka viņa blakussēdētājs nemaz nav apmierināts, bet, ja jau šis sporta lauva un visu pasākumu atzītais barvedis bija spiests pakļauties muļķīgā vairākuma gribai, tad arī viņam bija jādara tas pats.

Rajametss gaidīja, kad beigsies stundas. Viņiem abiem ar Eiji Heinaru bija jāiet uz pirmo mēģinājumu. Protams, viņi saspēlēs, kā nākas, jo izvēlētie gabali nav grūti. Taču viņš gan uzņemsies vadību un pārtrauks, ja Eije sāks triekt, vai arī pārāk stieps ritenuto. Tādas tieksmes, šķiet, meitenei piemīt, lai gan vispār viņa spēlē tīri labi.

Valdurs Pastaks perināja Jaunu plānu: kā būtu, ja viņš boikotētu klases volejbola komandu tuvākajās skolas meistarsacīkstēs? No vienas puses — tas būtu lielisks žests, bet, ja nu komanda iegūst pirmo vietu arī bez viņa, tad viņam aizies secen ne viens vien jauks brīdis.

— Pībere, kas jums kaiš? — dusmīgā balsī jautāja Varikas jaunkundze, pavērsusi savu briļļu biezos stiklus pret Ednu.

— Man slikti. Atļaujiet iziet.

— Ejiet!

Acumirklīgo klases rosīgumu nomāca lineāro vienādojumu dzelzs loģika.

Pret loga rūti grabēdama sitās krusa. Silti sakurinātajā klasē valdīja miegainība.

Edna jutās slikti, taču ne tādā nozīmē, kā to domāja Varikas jaunkundze, jo tad jau viņai neļautu iziet. Skolā ņēma vērā tikai fizisku savārgumu. Dvēseles sāpju gadījumā skanētu skarba atbilde: «Sēdiet vien mierīgi savā vietā!»

Edna to zināja un tādēļ simulēja privileģētās fiziskās sāpes. Viņai vajadzēja pabūt vienai, jo viņa nespēja apvaldīt raudas.

Jau toreiz, kad viņa Ontonu nosauca par cūku, viņa saprata, ka Heino Sālepam bijusi taisnība. Henns nebija vainīgs, viņu nedrīkstēja vainot tēva dēļ. Edna to izdarīja dusmās un pēc tam centās visādi sevi attaisnot.

Tagad viņa vairs neattaisnoja savu izturēšanos, nemeklēja savai neglītajai rīcībai kādus pamatojumus, bet vainoja sevi par visu, kas noticis.

Kādēļ es to darīju? Kādas tiesības man bija teikt viņam «cūka»? Vainīga nebija Rita, kas iebāza zīmīti grāmatās. Nebija vainīga arī Leida, kas ar tādu Sajūsmu atbalstīja šo zemisko pasākumu. Tā biju es, kas to izdomāja, kas uzrakstīja zīmītes un visvairāk smējās par Hennu.

Pelnīts? Kādēļ es domāju, ka viņš pelnījis, lai viņu izslēdz no skolas? Ak, es jau nezināju, ka viņi dzīvo tādā nabadzībā, ka viņš cieš ... Vaskadrānas priekšautā, veļas mazgātavā, garaiņos... Un māte saraudātām acīm, savā vecmodīgajā, rūsgani izbalējušajā mētelī...

Ednai bija laba iztēle. Pēc Ritas stāstījuma viņa tik skaidri iztēlojās Hennu veļas mazgātavā, ka tagad vāirs nekāda vara nespētu atvairīt pēkšņo nožēlu, kas kā milzīgs vilnis uzbangoja viņas dvēselē. Nē, šim vilnim nebija tikai ūdens smagums vien, tam piemita kāds iznīcinošs spēks, kas bija izaudzis no tūkstoš sīkumiem.

Kad Edna atnāca uz šo skolu, Henns sāka ar viņu pārgalvīgi draiskoties un ķircināties, kā jau parasti puikas ķircina meitenes. Reiz Edna no visa spēka bija iesitusi viņam ar vingrošanas čībiņu pa seju. Pro ģimnāzijas ceturtajā klasē Henns jau bija kļuvis par nopietnu zēnu un izturējās pret viņu sevišķi jauki. Katrā sarīkojumā lūdza Ednu uz deju, bet viņa atteica zobodamās: «Tu esi maza auguma, es negribu ar tevi dejot.» Šogad viņa gan būtu ar Hennu dejojusi, jo tagad zēns bija panācis viņu augumā, bet viņš pat neatnāca uz tuvināšanās vakaru. Droši vien

viņš nenāca tās pašas nelaimīgās satikšanās dēļ, jo viņš vispār vairījās iet turp, kur viņu zoboja, kur viņam teica vislielākās rupjības. Viņš taču nekādā ziņā to nebija pelnījis.

Godīgam cilvēkam atzīt savu vainu un pēc tam dzīvot vainīguma apziņā ir tas pats, kas iestigt briesmīgos parādos. Un tas ātrāk nepāriet, kamēr neesi sācis ar darbiem griezt savu vainu par labu.

Edna neprata rast iespēju griezt par labu savu vainu un mazināt nožēlu smago slogu.

Starpbrīžos viņa vairījās no pārējiem. Viņa bija pamanījusi, ka Rita demonstratīvi izliekas neredzam viņas lepno skatienu. Tas Ednai bija vienīgais mierinājums šai nelaimīgajā dienā. Draudzība vējā! Bet arī tas bija savā ziņā ieguvums, jo pēc tādas draudzības Edna šobrīd nemaz neilgojās.

SKAIDRAS JŪTAS

Kad Henns pēc dažām dienām ieradās skolā, viņš cieši turējās pie Gaišgalvju kluba locekļiem, kaut gan lielākā daļa klases biedru sveica viņu kā tādu varoni, un gribēja ar viņu runāt. Bet viņš bija kļuvis mazrunīgs un neskatījās vairs citiem acīs. Pretinieki to izskaidroja kā kauna un mazdūšības pazīmi. Neviens jau tūlīt nezināja notikušo visos sīkumos. Nezināja, piemēram, to, ka Hennu uzņēma atpakaļ skolā tikai ar zināmu noteikumu: proti, tagad viņam bija jāmaksā skolas nauda, kamēr līdz šim viņu kā labu skolnieku no tās atbrīvoja.

Negaidīti bija radies robs, kas bija jāaizpilda, un zēns bija noraizējies: kur ņemt tādu naudu. Nebija no kā ietaupīt. Rakstīt tēvam laikam gan būtu tīrais neprāts, jo to, ko tēvs nopelnīja, viņš droši vien pats arī iztērēja — par šņabi. Henns negribēja tēvam prasīt naudu.

Klases biedri bija pamanījuši vēl vienu dīvainu pārmaiņu — Henns vairs nestrīdējās ar mācītāju Mehisu. Domāja, ka Hennam nav attiecīga garastāvokļa, bet neviens nezināja, ka mācītājs bija viņu zem četrām acīm krietni sadrebinājis un licis noprast,

ka, tikai pateicoties viņam, Henns atkal var apmeklēt skolu. Tāpat ne mācītājs, ne kāds cits nezināja, cik dziļi spēj apvainot domātāju cilvēku tāda veida atbalsts.

Klase domāja, ka skolotājs Orass tagad sāks izrēķināties, un bija gaužām pārsteigti, ka viss norisinājās gluži otrādi. Daži to izskaidroja no sava viedokļa, sak, Piedēklis baidās no jauna boikota. Citi atkal pieļāva varbūtību, ka skolotājs savu īsto seju parādīs tikai eksāmenu laikā. Taču ne vieni, ne otri nezināja, ka skolotājs Orass bija ataicinājis Hennu pie sevis mājās un runājis ar viņu kā vīrs ar vīru. Henns dabūja zināt, ka skolotājs Orass ir galīgi slims cilvēks, ka viņu it nemaz neinteresē skolnieku jūtas un ka viņš tikai bāž viņu stulbajās kāpostgalvās faktus, kas vēlāk, kad tie būs nākuši pie prāta, tiem itin labi noderēs. Izrādījās, ka Henns bija skolotājam pat iepaticies, un tas bija pārliecinājies, ka vieglo kāpostgalvu vidū atrodas arī daža laba smagāka un cietākā. Beidzot, atmetis ar roku, viņš uzskaitīja milzum daudz nedziedināmu slimību un piebilda, ka tās esot kā Skilla un Haribda ‘, kurām cilvēkiem jātiekot garām ceļā uz miera ostu.

Skolotāja Raulina jau varēja visu notikušo saukt pai* vētru pīļu dīķī, taču tās pietika, lai daudz kas grozītos, kļūtu citāds, lai jauniešu attiecības mainītos.

Aizritot notikumiem bagātajam gadam, jauniešu sejas bija kļuvušas nopietnākas. Citādas bija kļuvušas arī viņu dvēseles.

Skolas jauktais koris, kas sastāvēja no vecāko klašu audzēkņiem, sāka jau gatavoties ziemsvētku eglītei. Mēģinājumi notika pat divas reizes nedēļā. Bet Henns turējās nomaļus, to manīja visi. Dziesmu vecis bija sašutis, jo katrā klasē bija savi «bastotāji» un vīriešu balsis korī sāka skanēt arvien vājāk.

Ednai par to nebija nekādas daļas: ne viņa bija kora vecākā, ne arī uz viņas šaurajiem pleciem gūlās klases vecākās pienākumi. [11]

Un tomēr tā bija viņa, kas reiz lejā ģērbtuvē satvēra Hennu aiz padilušā mēteļa piedurknes.

— Kāpēc tu vairs nenāc uz kori?

Henns jau dzirās viņai skarbi atcirst, bet Ednas seja bija tik neparasti skaista un pauda izbīli un kautrību.

— Es tagad nevaru. Dziesmu vecim to šodien pateicu. — Henns atbildēja tik mierīgi, cik vien spēja. Meitenes maigums un uzmanība viņu visai dīvaini iespaidoja: viņam sāka kaist seja, kaut gan ģērbtuvē nebija nemaz tik silts.

— Ak tā. Un es domāju, ka ..,

— Būs jāiet sūdzēt, — jauneklis mēģināja zoboties, bet tūlīt to nožēloja, jo Edna ātri pagrieza galvu sāņus un, kad viņa no jauna paskatījās uz Hennu, acis viņai bija asaru pilnas.

— Henn, kādēļ tu ar mani tā runā?

Pajautāja ... un pameta aiz pārsteiguma apstulbušo Hennu bērnu kņadā stāvam kā sālsstabu.

Kas viņai lēcies? Kā redzams, grib izlīgt. Bet kādēļ? Kas viņai pēkšņi ienācis prātā?

Henns nesaprata, kādēļ viss notiek tieši tā, taču kopš šā mirkļa viņš sāka izjust dzīvi pavisam citādi.

Skolas gaitas atkal atguva savu krāsu, savu skanējumu, savu smaržu. Sākās kvēlu skatienu, satraukuma un kaismes pilns laiks. Viņi nerunāja. Taču Henns neskaitāmas reizes redzēja, ka Edna stundās uz viņu skatās. Šai skatienā bija kaut kas tāds, kas viņu dziļi aizkustināja, mudināja prasīt izskaidrojumu, bet tai pašā laikā arī liedza to. Ednas skatiens bija tik brī-num jauks, tik silts, taču pierē iegulušās krociņas pauda neizprotamas sāpes. Šis skatiens uzreiz atbalsojas pašos zēna dvēseles dziļumos un lika viņa sirdij sažņaugties saldā tīksmē.

Pilnīga aizmiršanās. Viss, kas apkārt norisinājās, grima kaut kur dziļdziļā dzelmē, neveiksmīgā darba meklēšana, kurai viņš veltīja dažas pievakares stundas, kļuva par nesvarīgu dzīves prozu. Nebija vairs nekā tik nozīmīga, kas spētu aizēnot kaismes pilno apziņu, ka šie skatieni veltīti viņam, Hennam.

Svētlaimīgā aizmiršanās! Dziļi cilvēcīgās piedošanas

trīsas dvēselē. Šī meitene spēja visu, un viņas labad arī Henns spēja visu. Kā gan vispār varētu dzīvot bez tā, kas viņam bija šobrīd? Par ko gan viņš domātu vakaros, liekoties gultā, un vai būtu tad vērts steigties rītos uz skolu? Kā gan tagad varēja atteikties no kora, ja tas paildzina tikšanās tīksmi un saīsina pazemojumu pilnās darba meklēšanas stundas!

Cik skaisti viss sākās! Viņa pienāca un pieskārās tā piedurknei:

— Kāpēc tu vairs nenāc uz kori?

Vai tas viņai bija tik svarīgi? Nē. Viņa pienāca, lai pateiktu:

— Kopš šī brīža es gribu būt pret tevi tik laba, cik labs vien kāds var būt.

Tas bija lasāms viņas acīs.

Henns vēl neticēja un, cīnīdamies ar mulsumu, rupji atcirta. Pārāk rupji. Tā atbildēt nedrīkstēja. Viņa taču tuvojās ar vislabākajiem nodomiem ...

Edna! Es negribēju tev tā atbildēt. Tā no manas puses bija īsta cūcība. Es redzu, tu esi man piedevusi, un tomēr būtu tik jauki... pat cēli pašam lūgt no tevis piedošanu. Kad radīsies izdevība, es to darīšu.

Taču tāda izdevība kā neradās, tā neradās, jo Edna vienmēr cieši turējās kopā ar Čiku, pat likās, ka viņa bēg no Henna. Neizprotams un reizē skaists lidojums vinnojošā gaisā!

Ziemsvētki vairs nebija tālu. Skola jau pilnīgi dzīvoja gaidāmās lielās dienas un garo brīvdienu priecīgā satraukuma jūtoņā.

Hennu bija pilnīgi aizrāvis viņa jūtu mulsums, kad pēkšņi viņu no šīs aizmiršanās izrāva kāds nepatīkams starpgadījums — Valdurs Pastaks izprovocēja strīdu ar Hennu, lai būtu iemesls izrēķināties. Strīds izraisījās, kad avīzēs sāka rakstīt par karu ar Somiju. Hennam nebija patikas strīdēties, un viņš ļāva Val-duram vaļu iet palīgā Somijas dēliem. Viņš pats bija neitrālas valsts pavalstnieks, un ar to diezgan. Taču Valdurs nebija no tiem, kas brīvību izprot kā vienkāršu un pašu par sevi saprotamu parādību. Viņa apziņā brīvība izpaudās skaļos vārdos un varenos darbos. Viņš alka asiņu. Viņš aicināja, ja ne gluži ar darbiem,

tad katrā ziņā ar vārdiem palīdzēt brāļiem somiem. Viņš nebija aizmirsis, ka Henna tēvs atrodas Paldiski ostā. Un kopš tā laika, kad Valdurs brīvā tulkojumā bija sācis skolā atreferēt ziņas no Mannerheima līnijas, viņa acīs sāka zvērot asinskāre.

— Drīz vien jūs ar visiem krievu vaņkām sašķaidīs, to tu liec aiz auss. — Un Valdurs ar savu aso plecu visai aizskaroši iegrūda Hennu kaktā un cīņas kārē no augšas paraudzījās uz viņu.

— Tu sašķaidīsi, vai ?

— Redzēs. Mūsu ir daudz.

— Ticu, bet kāda man tur daļa?

— Notrūkies gan, smurguli?

— Uzmanies! — Henns pēkšņi pārgāja uz tādu toni, kas uzbrucējam lika trūkties.

Saruna risinājās gluži tukšā gaitenī, kas veda uz ķīmijas kabinetu. Visa klase jau bija paguvusi nozust kabinetā, un bija dzirdama tikai balsu sanoņa.

Varikas jaunkundzes soļi pārtrauca vārdu pārmaiņu pašā kritiskākajā mirklī.

Henns uzreiz nepamanīja Ednu, jo ķīmijas stundās ikviens sēdēja, kur pagadījās. Heino sēdēja blakus Eijei. To Henns tūlīt ieraudzīja un nodomāja, ka viņš apsēstos blakus Ednai, ja būtu iespējams un ja pietiktu drosmes. Jocīgi. Heino par to neviens nenerro. Taču viņu noteikti tūlīt sāktu nejauki zobot.

Kā par spīti, Hennam ar Valduru bija jāapsēžas pie viena galda, jo sameklēt citu vietu vairs nebija laika.

Tikai tagad viņš ieraudzīja Ednu. Atkal tas pats siltais skatiens, vienīgi sejā it kā vairāk sāpju un kāds nemierpilns jautājums.

Drīz būs ziemsvētki. Zāle būs izrotāta, iesārtā gaismā viss liksies tik skaists un tik dzīvs. Dziedās koris, solisti... Tad varēs parunāties. Ir jāparunājas, jo Edna aizbrauks uz veselām divām nedēļām kaut kur tālu projām, uz dzimtajām mājām.

Henns bija reizē skumjš un laimīgs, satraukts un lepns.

Valdurs piekopa dūres politiku. Bet kas tad šis tāds ir, ka atļaujas viņu, Hennu Ontonu, nosaukt par smurguli? Iemetējs un sprukstiņš, ko tur skolā un pār-

ceļ no vienas klases otrā vienīgi tādēļ, ka viņa tēvs ir iespaidīgs policijas komisārs.

Varikas jaunkundze izdarīja mēģinājumu ar nātriju. Antss Urbso viņai veikli asistēja, iemērīdams šķidrumus un iestiprinādams skavās kolbas.

Izdevīgā brīdī Valdurs pabāza Hennam zīmīti: «Šodien pulksten sešos parkā uz pirmā zālāja, zem lielā ozola. Bez sekundantiem.»

Henns izlasīja un kļuva bāls. Velns ar tevi! Ko vēl neizgudros! Lien virsū kā miegs! Bet tad viņam saskrēja asinis galvā un prātā iešāvās atbilde, kas zibens ātrumā nokļuva uz papīra: «Nav vaļas. Ja gribi dabūt pa mizu, varu tev sadot tepat aiz malkas grēdas. Tikai pēc tam neej atkal sūdzēt dirkšķim.»

Adresāts nošņācās vien aiz dusmām un, pildspalvai skrapstot, uzmeta jaunu ultimātu. Tam sekoja atbilde. Jauns ultimāts. Jauna atbilde.

Dusmīgi skrapšķinot pildspalvas, gailēni nemaz nepamanīja, ka Varikas jaunkundze, pavērsusi uz viņiem savu briļļu biezos stiklus, visai klasei uzmanīgi vērojot, tuvojas pa galdu starpu klusajam kaujaslaukam.

Caps!

Visa korespondence bija viņai abās rokās, atlika tikai pieprasīt to, ap kuru Valdurs vēl nopūlējās.

Kaklus izstiepuši, visi vēroja skolotāju, kad viņa lasīja zīmītes. Varikas jaunkundzes seja arvien vairāk pietvīka.

Un tad sekoja scēna, ko visos sīkumos pieminēja vēl visu nākamo pusgadu, un valodas par to, «tautas mutē» sakuplojušas desmitos variantu, izplatījās pa visu skolu.

Varikas jaunkundze paaicināja abus puišus pie sava galda un lika tiem skaļi nolasīt savus «rakstu darbus».

Pēc ilgas stīvēšanās Valdurs sāka caur zobiem lasīt.

— Kā, kā? Skaidrāk! Kurā vietā?

— Parkā uz pirmā zālāja, zem lielā ozola.

— Tur bija vēl kaut kas. Lasiet, lasiet! Nekautrējieties!

Klasi pāršalca dzēlīgi smiekli, kas dzeltin dzēla.

— Bez sekundantiem.

Klase turpināja uzjautrināties.

Henns lasīja ātri un brīvi, ar nicīgu sejas izteiksmi. Viņš tur nekā nevarēja darīt. Vienīgi «dirkšķa» vietā būtu jālasa «direktors». Nē! Tik un tā liks izlabot. Un viņš drosmīgi pabeidza: «... Tikai pēc tam neej atkal sūdzēt dirkšķim.»

Priecīgi smiekli, kuros izskanēja piekrišana. Henns ieraudzīja, ka Heino kaut ko saka savai maigajai blakussēdētāj ai un ka viņa smiedamās papurina galvu. Henns nez kādēļ vairījās paskatīties uz to pusi, kur sēdēja Edna.

— Pastak!

Valdurs, plecu izvirzījis, no jauna ieņēma bramanīgu stāju.

— Esmu ar mieru. Mēģini tagad pats tikt galā. Brīdinu: ar pliku roku tik netīram radījumam kā tu es nepieskaršos.

Visi smējās, bet laikam gan tikai pēc inerces, jo smieklus tūlīt pāršalca meiteņu «ak kungs!» un zēnu purpināšana. Heino Sāleps dusmīgi noplātīja rokas.

Henns ar patiku lasīja:

— Pateicos par vaļsirdību. Rīkošos attiecīgi.

— Pastak!

— Ē-ē ... Nn-jā ... Ambulance atrodas Sakaru ielā četri. Iegaumē tam gadījumam, ja vēl spēsi cilāt savus kātus.

Smiekli, vieni sašutumā iesaucas, citi piesauc «kungu».

Henna atbilde:

— Šo birku atstāj sev. Nedomāju, ka pēc visa šitā tava atmiņa vēl būs kārtībā.

Skaļi dārdoši smiekli.

Rājiens bija tīrā formalitāte. Šoreiz sodīja klase. Un sodīja taisnīgi. Valdura skaļo un asinskāro nostāju «ciltsbrāļu pusē» asi nosodīja. Ģenerālis bija zaudējis vismaz trīs ceturtdaļas no sava karaspēka, ja ne vairāk, un nolēma (laikam jau aiz taktiskiem apsvērumiem) labāk atkāpties.

Uzvarēja tas, kas netīkoja nekādu lauru, kurš ikvienu nomodā pavadīto stundu bija veltījis daudz cēlākām domām un kuram svešs bija cīņas troksnis un sabiedriskās dzīves mainīgie vēji.

Viņš bija spiests cīnīties, un nu ikviens dabūja pārliecināties, ka viņš nemaz nav uz mutes kritis.

Šī diena Hennam nesa veselu notikumu birumu. Edna nu reiz pēc ilgiem laikiem viena pati gāja mājup no skolas. Un gadījās tā, ka Hennam nebija iespējams viņai paiet garām. Viņu soļi it kā paši no sevis izlīdzinājās: Edna pielika, Henns gausināja soli. Citas iespējas parunāties nebija. Bet vajadzība pēc tās bija sasniegusi savu kulminācijas punktu, lai neteiktu, ka bija sākusi zust pacietība.

Edna esot briesmīgi nobijusies, kad Varikas jaunkundze pieķērusi viņus sarakstāmies.

Henns arī — jo tas nozīmētu vēl vienu izskaidrošanos.

— Tieši tā!

Pēc kāda brītiņa Edna teica, ka Valdurs esot riebīgs, ceļot traci un mētājoties skaļiem vārdiem, it kā viņš būtu vienīgais, kas jūt līdzi Somijai. Viņa brīdināja Hennu, jo baidījās, ka Valdurs tiešām neķeras pie ieročiem.

Henns atmeta ar roku: ko gan nozīmējot tukši draudi tun nevarīgu dusmu izvirdumi cilvēkam, kuram esot jau izveidojušies- patstāvīgi dzīves uzskati, kurš domājot, ka pats svarīgākais dzīvē ir brīva, neatkarīga personība!

Šķiroties Henns vēl sacīja:

— Zini, es jau negribēju tev tā atbildēt, atceries, toreiz, kad tu mani aicināji uz kori...

— Nerunā par to, Henn. Es vairs nespēju. Es tavā priekšā esmu ļoti vainīga, es neticu, vai tu kādreiz man spēsi piedot.

— Ak ko nu vairs runāt par to, kas bijis!

— Nē, nē, tu jau nezini, un es nedrīkstu... Jau nez cik reižu gribēju tev pateikt, bet tas no manas puses bija tik rupji, ka to nevar piedot.

— Edna! Tas nevar būt!

Viņi apstājās. Taču stāvēt nebija iespējams, jo garāmgājēju jauniešu piedauzīgā jokošanās un svilpšana bija kā rupjš pieskāriens viņu topošajai mīlai.

— Uz redzēšanos! Kādreiz es tev pateikšu. Tagad vēl ne.

Galīgi satraukts Henns lēni aizsoļoja mājup. Kas gan tas varēja būt? Viņš bija pārliecināts, ka nav nekā tāda pasaulē, ko viņš nespētu Ednai piedot. Visu, ko meitene viņam kādreiz bija teikusi, viņš sen jau bija piedevis. Vai viņa bija to aprunājusi? Un kas par to? Tagad viņa vairs neaprunā. Apsmējusi viņu? Nu... Apsmējusi? Bet ja nu viņa būtu bijusi tā, kas ... kas uzrakstīja zīmīti ar aicinājumu uz satikšanos?

Briesmīgās aizdomas ieplūda Henna dvēselē gluži kā ūdens sadragātā kuģī. Apkaunojošais notikums visos sīkumos uzpeldēja atmiņā.

Edna! Kādēļ tu to darīji? Un, ja tu smējies, kur gan tu pati toreiz atradies? Varbūt jūs bijāt vairākas, vesela kompānija kaut kur... Nē. Tas nevar būt.

Senais, kauna pilnais gadījums mokoši visos sīkumos no jauna atainojās zēna acu priekšā. Kino «Saturns». Apgaismotā vitrīna. Bieza vakara krēsla. Smidzina sīks lietutiņš. Nekur uz ielas stūriem nav redzams neviens pazīstams stāvs.

Kafejnīca!

Viņa būs sēdējusi kafejnīcā! Kā tad. Un ne jau viena. Otrā rītā, kad viņš nemanot bija mēģinājis kaut ko izlasīt Eijes Heinaru acīs, tad Rita taču bija tā, kas noslēpumaini bija ņirgusi viņam sejā. Viņš pēkšņi saprata visu, saprata, ka bija pazemots. Tātad viņas!

Viņas abas bijušas tur un smējušās.

Edna, Edna! Kāpēc tu to darīji?

Kam nu visi šie skatieni, ja īstenībā tu... Velns lai parauj visu! Ir jāmācās un jāstrādā kā vīram. Šai pilsētā taču ir jāatrod kāds darbs, par ko samaksā.

Skolas naudu nesamazināja uz pusi, kā viņš bija cerējis, tikai pagarināja maksāšanas termiņu.

Šodien pēc ilgiem laikiem zēnu atkal sāka mākt rūpes. Tās rēgojās viņam pretim kā dziļa, melna aka, un viņš tukšām acīm raudzījās šai bezcerīgajā tumsā.

Māte uzņēmās mazgāt pārmērīgi daudz veļas, Henns palīdzēja, cik vien spēja. Bet tas bija kā piliens jūrā salīdzinājumā ar to, cik daudz visa kā vajadzēja. Jāmeklē darbs pa vakariem no mācībām brīvajā laikā. Kas gan viņam palīdzēs šais bēdās, kuras viņu tā nomāca?

Šoferis? Viņu sauca Pollars. Vai viņš nevarētu līdzēt?

Bet kā lai viņu atrod? Un kādā veidā viņš spētu palīdzēt? Viņš taču nav darba devējs. Vislabāk būtu ar viņu satikties nejauši. Tagad viņam noteikti būs labs prāts, dzirdot, ka Henns no jauna uzņemts skolā.

Krona elektrisko dzirnavu pagalmā, galvas nokāruši, stāvēja malēju zirgi, dīzelis ar dubļainiem riteņiem pukšķēdams, zem miltu maisu smaguma krakšķēdams, vilkās ārā pa vārtiem.

— Nu, puis, atkal meklē darbu, ko?

Tas bija Bergmanis, kas, iedams uz kantori, pamanīja neseno grāvraci.

Henns labi atcerējās kaulēšanos par izmestajiem kubikmetriem zemes, bet nekā darīt — bija jāizmanto šī sastapšanās un jāpajautā.

— Pollars? — Bergmanis pēkšņi kļuva uzmanīgs, ātri paraudzījās uz vienu, uz otru pusi un klusinātā balsī sacīja:

*— Krona kungs — ja gribi zināt — šim aģitatoram iedeva vilka pasi.

Aģitatoram? Henns nesaprata. Bet tas, kam vēl kaut ko varēja pajautāt, aizgāja savu ceļu, un Henns gāja pa vārtiem ārā, līdzi paņemdams sabojātu garastāvokli.

Mājās viņu sagaidīja neparasts pārsteigums. Mātes seja bija priecīga, un viņa raiti rīkojās pie plīts. Vēl jo vairāk — šad tad viņa augstā balsī ņēmās klusu dziedāt:

Vientuļa, vientuļa, skumja klīstu svešumā!

Asara man skropstās laistās: tālu tēvu zeme skaistā..,

Kur pagaisušas bēdas? Kas noticis?

Pēc pusdienām māte iedeva dēlam izlasīt vēstuli. Tajā bija rakstīts:

«Marij!

Darba pietiks vēl vairākiem mēnešiem. Peļņa nav slikta. Ko sūtīt nav necik. Pazaudēju savu līmeņrādi. Te tie ir. Līdzi ņemt negribas. Sveša kroņa manta. Būs vēlāk japameklē jauns līmeņrādis. Biksēm ceļi arī

cauri. Kādas ziepes tas Henns tur savārījis, ka viņš izsviests? Būs jāsadod pa mizu. Lai strādā. Nosūtu 50 kronas. Pašreiz vairāk nevaru. Velna puika. Tas arī vēl sāks tev dzīt politiku. Es viņam parādīšu. Nejēdz mācīties, nevajag ar. Ēst te dod labi. Trīs reizes dienā. Pusdienas tiek pienestas klāt. Silts ēdiens. Veļa tiek izmazgāta. Sāres Aleksis arī atnācis šurp. Nav nekādas vainas. Ja kas gadās, adrese tā pati.»

Henns nolika vēstuli, savilka lūpas.

— Tomēr aizrakstīji gan?

— Ko lai dara. Tu neatradi darbu, un es viena pati nekādā modē nebūtu tikusi galā.

— Gan ar laiku kaut ko atrastu. Un galu galā kas tā par politiku? Neesmu dzinis nekādu politiku, — Henns pacēla balsi, slēpdams atvieglojuma sajūtu — rūpes tagad atkrīt.

Māte bija runīga. Un dēls dabūja zināt, ka direktoram nepatīkot viņa domāšanas veids. Viņš gan ieteicis to neatstāstīt, bet māte uzskatīja, ka pašreiz ir izdevīgs brīdis to pateikt un turklāt vēl nolasīt savu morāli.

— Ko visu tu tik tur neesi sarunājis! Tev neesot tautības un ...

— Nu protams. Es neatzīstu tautības. Vispār neatzīstu. Tautiskumu iedzen galvā muļķiem, lai karotu. Kam tas vajadzīgs?

— Karš ir gan briesmīgs, tur tev, dēls, taisnība, bet tautība jau nu gan paliek. Mēs esam igauņi, maza, nelaimīga tautiņa, un tādai mums arī jāpaliek.

— Tā ir vergu valoda. Es negribu būt vergs. Es gribu būt brīvs, un tāds arī esmu!

Otrā dienā Henns aiznesa uz skolas kanceleju skolas naudu par pusgadu un pašapzinīgi iegāja klasē. Viņš pat nepaskatījās uz to pusi, kur sēdēja Edna. Ar viņu viss izbeigts. Visu varēja piedot, bet to gan ne. Brīžiem viņam vēl uzmācās šaubas: un ja nu nekā tāda nav bijis? Šajos brīžos Henns uzmeta acis meitenes šaurajiem pleciem, uz viņas skaistajiem, tumšajiem, mazliet viļņainajiem matiem. Nē! Visam beigas!

Meitene to sajuta. Visu dienu viņa ne reizi neatskatījās.

Skumja, ļoti skumja un tukša diena.

Jocīgi, kā viņš bija varējis tik viegli aizrauties un iemīlēt šo cietsirdīgo meiteni. Jā, tā bija mīlestība. Taču tā nebija īsta, jo mīlestība nedrīkst padarīt cilvēku aklu. Mīlestība nedrīkst būt ilūzija.

Un pēkšņi Gaišgalvju klubā šis temats kļuva aktuāls. Prezidents uzskatīja, ka mīlestība pretējā dzimuma pārstāvju starpā lielāko tiesu esot tikai acumirklīga ilūzija, kas dažos gadījumos novedot līdz sugas turpināšanai.

Antss Urbso laikam nobijās — viņš plātīja muti kā zivs pēc ūdens.

Reinis Kits bubināja, meklēdams atbildi. Atbilde varēja būt tikai zinātniska. Antss Urbso radošajā domāšanā pārspēja garo puisi un, uzsitis iekaisušajam prezidentam pa kamiešiem, sāka uzskaitīt:

— Pirmais punkts: mīlestība kā tāda var būt kā fizioloģiska, tā arī psiholoģiska rakstura parādība. Otrais punkts: ja mīlestība izrādās iluzoriska un tai tomēr seko jaunas paaudzes rašanās, tad ilūzija ir patstāvīgi veikusi savu dabisko uzdevumu.

— Tu nesaprati, — Henns satvēra Antsa pirkstu, kas jau grasījās uzvilkt trešo punktu. — Es runāju par mīlestību tajā posmā, kad fizioloģiskais moments ir vēl pēdējā plānā, bet nepareizi ievirzītais psihiskais jau rada maldīgu priekšstatu par kaislību, kuras nemaz nav.

— Pag, pag ...

— Neesmu vel beidzis.

Zvans.

Henns, pamanījis, ka viņa dedzīgums, Antsa mierīgā riņķu vilkšana gaisā un Reiņa straujie mēģinājumi iekrist valodā atkal sāk saistīt vispārēju uzmanību, sāka justies omulīgi. Drosmes dēļ viņš tika izmests no skolas un bija atgriezies, nebīdamies ķirci-nājumu. Ar Valduru Pastaku viņš bija turpat vai duelējies un ar atbildēm vien satriecis savu ienaidnieku pīšļos. Viņu apmirdzēja oreols, kādu nemaz tik viegli

nevarēja gūt kurš katrs no šī pūļa. Kam viņam vēl tukšas attiecības ar meiteni, kas nav tā vērta?

Nākamajā starpbrīdī šis pats tema.ts būtu tikpat dedzīgi atsākts, ja Vilma nesatvertu Antsu aiz piedurknes:

— Apžēlojies par nabaga Ciku.

Viņa turēja rokā matemātikas grāmatu, ielikusi pirkstu vajadzīgajā vietā. Antsam nācās upurēt starpbrīdi, lai aizpildītu prāvo plaisu, kas bija radusies Vilmas un Varikas jaunkundzes attiecībās.

Divatā ar Reini vien nebija nekādas jēgas šo tematu traktēt. Traktējuma zinātniskais līmenis būtu noslīdējis pārāk zemu. Te, taisni kā par spīti, Reinim pienāca klāt garā, bālā Ņina un jautāja, kā viņš izprotot lineārās funkcijas brīvā locekļa funkcijas pamatvērtību.

Pie Henna parasti ar šādiem jautājumiem negriezās. Un tomēr gaiteņa krēslainākajā galā pie kāpnēm stāvēja Edna ar matemātikas grāmatu rokā.

— Henn! Lūdzu uz mirklīti...

Pieklājīgo uzrunu, protams, nevarēja atstāt neievērotu.

Jau te bija pārāk tumšs, lai varētu burties pa mācību grāmatu, taču meitene pavirzījās vēl dziļāk kaktā.

— Tu esi uz mani dusmīgs? Es redzu, tu ... nevari mani ciest.

Klusums. Tikai viņiem aiz muguras juku jukām atskanēja gan soļu švīkoņa un balsu čalas, gan smiekli un jokošanās.

— Tu visu zini?

— Jā, es laikam pareizi nojaušu, — Henns izgrūda caur zobiem.

— Henn, kad es tās zīmītes .. . Nē. Redzi, toreiz es biju muļķe, īsta muļķe un neieredzēju tevi. Saproti. Bet tagad man ir šausmīgi kauns. Es nespēšu vairs dzīvot, ja tu man nepiedosi.

Cik sievietēm lētas asaras! Tām nedrīkst padoties. Jāsaglabā pieklājīga stāja un jāklusē. Lai raud.

— Ai Henn, tu esi pārāk bargs pret mani!

Pateica un noskrēja pa kāpnēm lejā.

Stundā viņa ienāca ar sasarkušu degunu un nolais-

tām acīm. Šajās acīs Henns nojauta neizsakāmas sāpes. Viņa gurdi apsēdās puspagriezienā pret zēnu, un viss viņas augums pauda tās sāpes, ko viņai bija nodarījis Henns ar savu vēso pieklājību. Pārāk bargs? Kā tā? Bet varbūt tomēr? Edna bija maiga, ļoti untumaina meitene, ar viņu gan vajadzēja uzmanīgāk apieties. Viņa taču nebija vainīga, ka toreiz... Galu galā viņa vaļsirdīgi lūdza piedošanu, gribēja kopš šā mirkļa kļūt pavisam citāda nekā senāk. Un viņa jau bija pavisam citāda! Nevarīga un padevīga.

— Snieg! — pēkšņi kāds skaļi iesaucās.

Tā bija Vilma.

Visi pavērsās pret logiem. Lielas, mīkstas pārslas slīdēja gar logu rūtīm, krita uz kailajiem kokiem un ar biezu, baltu seģeni apklāja puķu dobes melno četrstūri pieminekļa priekšā.

— Ziemsvētkos būs sniegs! — prātoja Valters Oja, nogaidoši lūkodamies Varikas jaunkundzei sejā.

— Sniegs vēl nez cik reižu uzsnigs un nokusīs, — skarbā jaunkundze bija rezignēta pesimiste.

Visi zināja, ka pirmais sniegs izraisa Varikas jaunkundzei skumjas un uz kādu brīdi novirza viņas domas no garlaicīgās stundas kaut kur tālu tālu. Tādā brīdī vajadzēja saglabāt klusumu. Senāk skolnieki to nezināja. Tagad, ģimnāzijā, viņi to zināja un saprata, ka skarbajai skolotājai, kad viņa, domās nogrimusi, stāv pie loga, nepieciešams pilnīgs klusums.

Visi skatījās pa logiem ārā. Iztālēm no klases, kur notika dziedāšanas stunda, atskanēja divbalsīga bērnu ziemsvētku dziesma. Bija laiks, kad arī viņi dziedāja šo vienkāršo meldiju...

Skolotāja noņēma uz mirkli brilles, noslaucīja tās žilbinoši baltā kabatas lakatiņā. Tā! Šis brīdis bija pagājis.

Pēc stundām sakas aizrautīga pikošanās. Kāds draiskulīgs puika sabāza Hennam aiz apkakles vai pusi sniega vīra. Par šādu uzbrukumu no aizmugures Henns izteica pikotājam stingru rājienu. Drošais puika, laimīgs, ka tik ievērojama persona vispār atrod par vajadzīgu viņu uzrunāt, bija gatavs godīgi cīnīties

uz dzīvību un nāvi. Bet Hennam nebija laika, jo viņš ieraudzīja Ednu arī šoreiz ejam vienu.

— Tu pat nepaskatījies pa logu, kad sāka snigt.

— Iedomājies! Un tu to pamanīji?

— Edna!

— Jā? — Un viņas apvainojuma pilnais skatiens mirkli pakavējās pie blakus soļotāja.

— Es biju muļķis. Saproti, galīgs muļķis.

— Zini ko, Henn, ej tu pa priekšu, es negribu iet ar tevi reizē.

Henns darīja, kā bija likts. Viņš gāja, un viņu pārņēma tik dziļas skumjas, ka viņš nolēma klusēt tagad un arī turpmāk, atturēties no visa, kam piemīt kaut vai mazākā prieka pieskaņa. Ko lai dara ar mēģinājumiem, kas notika gandrīz vai ik dienas? Protams, jāpiedalās, lai nevērstu uz sevi uzmanību. Bet uz ziemsvētku sarīkojumu nekādā ziņā viņš nenāks. Saslimis, un cauri. Tas galu galā nav obligāti. Un vispārējā kņadā to noteikti neviens neievēros. Var būt, ka sākumā arī viņa nemanīs. Reinis liks viņai noprast, ka Henns jūtas slikti un ... Vienalga, galvenais, lai viņa zina, ka Hennu vairs neinteresē nekādi prieki, neviens jautrāks brīdis viņa dzīvē.

Tu pēdējā laikā esi kļuvis šausmīgi nopietns, — kādā rītā viņam teica Ņina un tā zīmīgi paskatījās viņā. Un, kad Henns uzreiz neattapa, ko atbildēt, viņa, šķelmīgi smaidot, piebilda: — Tev sūta sveicienu.

— Kas? — Hennam sirds iepukstējās straujāk. Vai viņam maz senāk kāds bija sūtījis sveicienus? Laikam gan ne. Interesanti! Ņina ar tādām lietām nejokos. Bet ko viņa tagad, velns parāvis, tur pa savu portfeli čamdās un nesaka, kas sūta?

Vai Pollaru vēl atceries?

— Pollars! Kā? Tu viņu pazīsti?

Ņina sameklēja savu anatomijas grāmatu, piecēlās un devās ārā no klases. Tikai ejot garām skolotāja galdiņam, pie kura jautājuma zīmes izskatā sastindzis stāvēja dežurants, viņa bērtin nobēra:

— Viņš ir mūsu ģimenes paziņa, pareizāk sakott mana brāļa draugs.

— Paklausies, vecais Krons taču viņu esot atlaidis no savām dzirnavām. Ko viņš tagad ...

Tai brīdi klasē ienāca Reinis Kits ar tabulu rulli un aicināja savu pārinieku palīgā tās uzkārt.

Bija jauks rīts.

Edna ar Vilmu ienāca reizē, sejas viņām spalgā salā bija stipri sasarkušas. Viņas tūlīt piegāja pie tabulām un sāka tās studēt. Reinis kā apzinīgs dežurants ieņēma aizsargpozīciju: ārā no klases! Un beidzot satvēra Čiku aiz rokas. Un šajā kņadā, kāda parasti izceļas, kad vēl kāds pienāk klāt, Henns teica:

— Edna, mums jāparunājas, vai ne?

Meitene ielūkojās zēnam acīs. Tikai viņi abi zināja, ka tā mēdz ielūkoties dvēselē. Cik Edna šai mirklī bija skaista!

Pievakarē visi sapulcējās, lai noskatītos ziemsvētku sarīkojuma plašo prograņiu. Un no turienes viņi gāja mājās divatā. Viņi meklēja klusākas ieliņas, kur aizvējš, meta lielus līkumus. Runāja maz un, kā likās, sarunā nemaz nepieskārās tam, par ko gribējās runāt. Bet laika viņiem bija gana, likās, — viņiem priekšā pati bezgalība.

.

OTRA DAĻA

.

GRĒKU NOŽĒLOŠANAS VAKARS

Ko tu dari?

— Dedzini kopā! Visi šie vecie draņķi noderēs tev iekuram.

Nost no galda visu šo kaunu, šos viņa aklības nepatīkamos lieciniekus, viņa naivuma un svārstīgo dvēseles saviļņojumu izpaudējus.

Tas, kas kādreiz izteikts, var aizmirsties, to var sagrozīt. Uz papīra izklāstītās domas lai krīt par upuri ugunij, šai visuvarenajai šķīstītājai.

Vecajam uguni klāt! Lai augsne jaunajam, svaigajam, zaļoksnējam kļūst, cik vien iespējams, labvēlīga.

Klade melnajos vākos ir tāda pati pagātnes ēna, pretīgs ienaidnieks.

Uh! Cik sasmacis gaiss vēl tik vēlā vakarā. Kā-

postu smaku laikam nekad neizdabūt laukā no šis mājas!

Krekls nolidoja uz dzelzs gultas galu.

Sīkā rokrakstā pierakstītas lappušu lappuses.

«... Fatālisms vēsturē nepieciešams, ar ko izskaidrot neprātīgas parādības.»

(Tolstojs, «K. un M.».)

Tolstojs. Grāfs! Ha-ha-ha!

Kam gan bija jāizraksta tādas blēņas?

«... Žannas notiesāšana bija savā ziņā taisnīga.»

(B. Šovs, «Svētā Zanna».)

Dižošanās. Tukšums. Kaili vārdi!

«... Mūsu dienās laimes trūkums ir viena no cilvēces slimībām, tāpat kā slimība ir cilvēku nelaime. Un, kā slimībām vajadzīgi ārsti, tāpat vajadzīgi ārsti cilvēces postam.»

(Moriss Meterlinks, «Gudrība un liktenis».)

Muļķība un gara nabadzība! Ideālistiski murgi! Ja tu, nieka cilvēciņ, strādātu vienkāršu darbu, tad vis tā nespriedelētu kā es vēl šo pašu pavasari, kad ar tādu patiku izrakstīju:

«... Notikums pats par sevi ir kā tīrs ūdens, ko liktenis izlej pār mums un kam nav ne garšas, ne krāsas, ne smaržas.» (Turpat.)

Muļķība!

Kā gan bija iespējams dzīvot visus šos gadus zem viena jumta ar šiem tukšpauriem?

Ko teiktu biedrs Pollars, tas pats, kas bija tik vienkāršs, kad ar savu darbu sagādāja Kronām virspeļņu, un kas tagad brīvi un kvēli runāja par komunistu lielo uzvaras gājienu... Viņš stāvēja uz tribīnes, sarkano zīda drapēriju vidū, bet lejā zālītē bija ļaudis. Tas nebija dziesmu svētku balagāns. Tas bija visas pilsētas darbaļaužu mītiņš. Skolnieku tikpat kā nebija. Tikai Sāleps ložņāja aiz sētas un mēģināja parādīt savu noskaņojumu... Atdusieties vienā mierā, baudiet vasaru. Gan jau rudenī būs karsta tikšanās!

Biedrs Pollars, viens no daudzajiem komunistiem, slēpa savu īsto seju un tēloja vienkāršu šoferi. Ja viņš tai nemīlīgajā novembra rītā Krona dārzā būtu devis kaut mazāko mājienu uz pagrīdi, viņš tūlīt būtu radis

vēl vienu uzticamu līdzgaitnieku un cīņas biedru. Bet viņš neuzticējās. Tikai vienu reizi atsūtīja ar Ņinu sveicienu.

Kāds kauns nodzīvot astoņpadsmit gadu un iekļauties revolūcijas nometnē tai brīdī, kad revolūcija jau notikusi, kad pašas lielākās briesmas jau pārvarētas!

Tobrīd, kad pa mājas saimnieka atvērto logu atskanēja radio raidījums par 21. jūnija notikumiem Tallinā, Henns Ontons, sēdēdams pagalmā uz pašdarināta sola, lasīja Ednas Pīberes vēstuli, kas, spriežot pēc visa, bija mīlestības vēstule. Cik bērnišķīgi! Edna rakstīja, ka viņa 20. jūnijā starp pulksten diviem un trim bijusi jūras krastā un briesmīgi briesmīgi domājusi par viņu. Vai Henns arī tai pašā laikā esot jutis kaut ko tamlīdzīgu? Henns tobrīd nevarēja just nekā tamlīdzīga, jo tieši pulksten divos no jauna kāpa uz jumtu, un puika, kas vārīja un pienesa darvu, tā sadusmoja viņu, ka pat spožā saule likās satumstam. Ednai gribējās ticēt telepātijai, taču Henns tam nevarēja piekrist. Viņš gan negribēja Ednas ticību sagraut, bet negribēja arī melot.

Šī vēstule gulēja uz galda kreisā stūra, tur, kur atradās burtnīcas un atsevišķas lapas — tās, kas bija paglābušās.

Uz šo vēstuli viņš nebija atbildējis. Nu jau otra nedēļa, kā nebija atbildējis. Bet ko lai dara! Darbs un revolūcija neļāva atlicināt laiku personīgajai dzīvei.

Ja biedrs Pollars toreiz būtu devis mājienu, ja Henns jau tad, novembrī, kaut ko būtu paveicis, var būt, ka tādā gadījumā viņam rastos drosme atlicināt kādu brīdi savām personīgajām darīšanām. Bet tagad, kur viņš jutās tik liels parādnieks, par to nebija ko domāt. Lasīt jaunās patiesības no biezajām grāmatām un plānajām brošūrām, kuras senāk bija aizliegtas un par kuru esamību viņam nebija ne jausmas, tagad kļuva viņam par galveno nodarbošanos. Komjaunatnes organizācijas rīcībā nodotajā sēžu zālē gandrīz ik vakarus notika kāda lekcija. Paredzēts organizēt jaunatnes sarīkojumu teātra dārzā. No Sarkanarmijas vienības jādabū orķestris un ansamblis. Bet kur ir visi tie, kas varētu deklamēt, dziedāt, dejot? Henna slēptākās

ilgas nepiepildījās. Viņš klusībā sapņoja par to, kā uzkāps tribīnē un ar savu kvēlo runu pārsteigs lielas klausītāju masas. Viņam pateica: tu organizēsi jaunatnes sarīkojumu. Bet kā? Sekretārs slaucīja sviedrus, viņam nebija laika sīkāk paskaidrot, un viņš deva tikai vispārējus norādījumus: sastādīt programu, sadabūt dalībniekus un slēgt ar viņiem līgumu komjaunatnes apriņķa komitejas vārdā. Kas teiks runu? Šis jautājums Hennu ārkārtīgi satrauca. «Es,» sekretārs it kā starp citu steidzīgi atteica. Taču viņš tā varēja atbildēt: 1936. gadā viņš bija viens no streika vadītājiem raktuvē. Henns neapskauda. Protams, kļuva skumji, jo bija tik bezgala žēl zaudēto gadu, žēl, ka bez mērķa, taustoties pa tumsu, bija noietas tik daudzas verstis.

Ak Pollar, Pollar, vai tu tiešām nevarēji dot mājienu?

Vai tad vairs ienāktu prātā izrakstīt:

«... Prāts un mīlestība sākumā cīnās dvēselēs, kas tiecas pēc pilnības, bet gudrība dzimst no miera, ko prāts un mīlestība sader. Un šis miers ir jo dziļāks, jo vairāk prāts piekāpjas mīlestības priekšā.»

(Moriss Meterlinks, «Gudrība un liktenis».)

Labāk vēlāk nekā nekad.

— Kam tu savas eftes [12] plēs kopā? — no loga puses atskanēja kluss pārmetums.

— Tās nav skolas lietas. Tāpat... kādreizējās blēņas.

Pusi no biezās klades vēl varēja izlietot, un tā tika nolikta uz galda kreisā stūra pēc tam, kad uz pirmās lappuses tika uzrakstīts:

«Piezīmes».

Uz otrās lappuses augšā tika uzrakstīts:

«F. Engelss. «Anti-Dīrings»».

Nākamajai jaunajai burtnīcai Henns uzmeta tikai pāris paviršu skatienu. Plānajā burtnīciņā ar virsrakstu «Paša domas» atradās tikai šādi apkaunojoši ieraksti:

... No nagu graušanas nevar paēst. (Par V. Pas-taku.) 39. g. 20. dec.

... Mīlestības kā tādas nav. Ir tikai iekāre, un viss pārējais ir prāta aptumsuma auglis. Tādēļ, ja gribi dzīvot ar skaidru galvu, cīnies pret iekāri. (Pats sev sakarā ar kādas nekrietnības klajā nākšanu.) 39. g. 21. dec.

— Krāsnī!

— Henn!

— Ko tu gribi?

— Esi tomēr uzmanīgāks ar tām jaunajām būšanām. Mājas saimnieks jau man lika noprast, ka tas jau tā nepalikšot, un tad ...

— Ko? Ko tas mūlāps jēdz! Sīkpilsonis! Zini ko, māt, tu labāk skaties dzīvē vaļējām acīm.. *

— Dēls, dēls ...

— Še, izlasi šo lugu. Gorki ja «Sīkpilsoņi». Tad tu redzēsi, kā šī šķira domā un jūt. Šo mietpilsoni tagad nospiedīs kā blakti. Vai tad tu nesaproti, ka Igaunijā notikusi revolūcija! Ir gāzta kapitālistu vara. Nu viņi vairs mūs neekspluatēs, citiem vārdiem, tie negūs vairs no mūsu sviedriem virspeļņu.

— Es jau par to nerunāju. Kas tad vainas būtu, ja viss ietu pēc tava prāta.

— Un ies arī! Es tev varu paskaidrot... Tu vienmēr saki — nauda, nauda. Kas tad ir nauda? Nauda ir ekvivalents, preces ekvivalents. Saproti? Bet prece? Prece ir priekšmets, kas apmierina kaut kādas cilvēka vajadzības. Preces maina. Bija laiks, kad naudas ne-

* bija. Bet ekvivalents tomēr bija. Dažās zemēs tās bija zvērādas, citur atkal zivis, aitas vai arī kas cits.

— Tas nu gan, jā, bet kā tad...

— Ak, tu nekā nesaproti! Tikai runā par kaut kādu mājas saimnieku.

— Tss!

— Lai dzird. Ir nu gan no kā baidīties!

Māte aizvēra logu. Drīz viņa to atvēra no jauna, jo tiešām nebija vairs ko baidīties. Dēls puskails sēdēja pie galda, lasīja biezu grāmatu zaļos vākos un laiku pa laikam ātri kaut ko ierakstīja blakus noliktajā burtnīcā. Klusums. Skrapšķis. Atkal klusums.

Cik labs ir tāds dēls, kas pat jaukajā vasaras vakarā sēž mājās, lasa un raksta kā īsts skolots vīrs. Par tādu mātes sirds varēja būt mierīga un laimīga, nebijusi tikai pati dzīve tik nemierīga un draudošu briesmu pilna, par kurām atgādina senāk dzirdētie, bet šobrīd it kā no letarģijas pamodušies vārdi.

Henns uz pirkstgaliem piegāja pie plīts, krēslā sataustīja ar roku ūdens krūzi un nogāza to ar lielu troksni zemē.

— Es jau vēl neguļu, — gultā ierunājās māte.

— Es domāju, ka būšu tevi uzmodinājiš, — kāri dzerdams ūdeni, Henns atbildēja savā vīrišķīgajā balsī.

— Tik agri jau man miegs nenāk. Uzmācas visādas domas.

Nu laikam būs izdevīgs mirklis turpināt sarunu, jo dēls vēl nebija īsti domās iegrimis.

— Grūti ticēt.

— Kam?

— Ka tas viss tā bez asinsizliešanas nāks.

Māte redzēja, ka dēlam nozibsnī acis, un ievirzīja sarunu citā gultnē. Tas, ko viņa sāka stāstīt šeit, mazajā, piesmakušajā istabiņā, šķita kā izdomājums, kā grāmatā izlasīts stāsts.

Hennam varējis būt pavisam cits tēvs?

Kā tā? Nūja. Henns varējis vispār nebūt. Bet nu tomēr? Kā tad tā?

Tas bija sen. No pasaules kara ierakumiem dzimtajā ciemā sāka atgriezties vīri. Pārnāca arī tas, kas varēja būt Henna tēvs.

Ak, vienalga. Galvenais, kas notika tad?

Nu, pārnāca mājās nabaga izmocītais zaldāts. Viņš bija labs cilvēks un krietns strādnieks. Kur vien roku pielika, viss veicās. Frontē viņš bija piebiedrojies sarkanajiem, un tēvs padzina viņu no mājām. Bez maizes un bez pajumtes viņš jau nebūtu palicis. Taču viņš bija sarkanais un sāka pieprasīt zemi visiem tādiem kā viņš pats. Vai viņš sev to gribēja? Viņš taču no sava pagasta aizgāja ar vieglu sirdi, tikai arvien mēdza sacīt: «Tagad ir padomju iekārta un buržujiem ar varu atņems to, ko viņi sarausuši no darbaļaudīm.»

Padomju vara?

Protams! Tur jau tā lieta, ka septiņpadsmitā gada rudenī vara bija pilnīgi darbaļaužu rokās. Valdība atradās Domkalnā \ un tās vara sniedzās pa visiem pagastiem. Mūižas tika atņemtas, zemes saņēmēju vidū bija arī deputātnieki^13 [14]. Arī šis cilvēks bija komitejā un šad tad pa naktīm patrulēja ar šauteni. Bagātie saimnieki toreiz pretodamies pacēla balsis tāpat kā tagad. Kas tad to neatceras!

Pareizi! Tas bija toreiz, kad lielinieki padzina landtāgu. Vai tad? ...

Jā, tad pie mums bija tāpat kā tagad. Tikai viss bija tā kā skaidrāk, atklātāk. Sapulcējās un klausījās runas.

Vai tad tagad nepulcējas?

Kā nu ne, kā nu ne. Tomēr uzmācas bailes, domājot, ka pēkšņi varētu notikt vēl kaut kas. Tā taču allaž bijis un būs, ka nabaga strādnieks nekā cita nezina kā vaiga sviedros pūlēties . ..

Verga asinis!

Lai nāk kas nākdams, bet asiņu un slepkavošanas gan vairs negribētos piedzīvot. Septiņpadsmitajā gadā gāja tāpat. Baiļu it kā nemaz nebija. Bija tik daudz karots, tauta bija karā nogurusi, bet cik daudz laika pagāja, līdz tas viss izbeidzās. Ienāca vācu karaspēks, un tad sākās vajāšanas.

Nu, un kas ar to vīru notika?

Viņam bija jābēg. Bet reiz viņu tomēr notvēra, un tas bija šausmīgs skats. Viņš laikam pratinātājiem bija iedevis viltotu рада. Aukstā ziemas dienā viņu vadāja pa ciemu. Viņam nebija ne mēteļa, ne šalles. Seju klāja sitienu brūces, šie necilvēki bija viņam pārsituši ausi — tā atgādināja melnu asins recekli.

Vadāja pa ciemu?

— Lai viņu sazīmētu tie, kam viņš bija atņēmis zemi un lopus un nodevis pagastam. Man bija jākliedz aiz sāpēm, kad viņi atnāca tajās mājās, kur es dzīvoju

par kalponi. Es ieraudzīju viņa acīs nāvi. Un klusēju, kad man jautāja. Izlikos, ka viņu nemaz nepazīstu.

— Un pēc tam?

Māte neatbildēja uzreiz. Kad viņa atsāka, varēja just, ka viņas balss trīc.

— Nezinu. Runāja, ka viņš izbēdzis. Varbūt nokļuva Krievijā, un iespējams, ka vēl tagad ir dzīvs. Cik ļaužu toreiz dabūja galu, to ne saskaitīt, ne pasacīt... Un par ko? Ak dievs, ak dievs!

— Par ideju ir vērts mirt!

Jauneklis, kas to teica, stāvēja krēslainās istabas vidū tumšās biksēs, iedegušu torsu — kā bronzas tēls. Viņa stājā bija izaicinājums un gatavība doties pretim pārbaudīj umiem.

Taču šo pārbaudījumu nebija. Pārbaudījumi, bojā eja ideju vārdā, viss cēlais piederēja pagātnei. Tiesa gan, kaut kur pavisam tuvu tādas iespējas eksistēja, bet viņš līdz tam netika. Viņš nekā ne redzēja, ne dzirdēja. Viņš te studēja nez ko, debatēja, izrakstīja citātus, kas tagad izplēstu lapu veidā plīts priekšā gaidīja, kad uguns tos aprīs.

Henns iededza lampu un nepacietīgi meklēja Ednas vēstuli. Viņš juta, ka nu gan vairs nevar kavēties ar atbildi.

Viņš vairs nejuta dvēseles saviļņojuma. Viņa skatiens slīdēja pār vēstuli, meklēdams vārdus atbildei, pirmajam teikumam ...

«... Esmu kā ārprātīga! Kādēļ dzīvei jābūt tik šausmīgai? Kam gan šīs jaukās vasaras dienas, ja nav vairs iespējams satikties, staigāt un runāt par visu to, par ko mēs runājām. Vai var vairs iepriecināt lāsmo-jošā jūra, ja šķiršanās apēno visu, it visu.»

Lāsmojoša jūra? Kas par blēņām! Un darbs? Vai tad darbā galu galā neizpaužas viss, kas cilvēkā ir pats vērtīgākais.

«... Es zinu, ka ir muļķīgi prasīt, lai Tu man ik dienas rakstītu, bet tici, man vienkārši nepanesamas kļūst tās dienas, kad es nesaņemu no Tevis vēstules.»

Ak! Protams, var jau būt, ka tas tā ir. Bet tagad? Patlaban taču ir tik briesmīgi daudz jauna un interesanta, ik diena atnes veselu birumu aizraujoša darba. Esi možs un darbojies!

«... Aizbēgu no mātes sliktā garastāvokļa uz jūras krastu. Liegā vējā laiski skalojās viļņi. Tālumā bija dzirdama motora pukšķēšana. Man prātā nāca šā pavasara dienas, tas bija skaistākais laiks manā mūžā. Sapņoju par pirmo mācību dienu, kad mēs atkal tiksimies. Raksti man, ko Tu darīji 20. jūnijā laikā no pulksten diviem līdz trim. Vai Tu stipri domāji par mani? Ja tas tā bija, tad es ticēšu telepātijai, jo es par Tevi domāju šausmīgi!»

Kā spoža bāka pār plašajiem ūdeņiem uzzibsnīja vārdi atbildes pirmajam teikumam:

— Es telepātijai neticu!

Tiem žigli sekoja visa atbilde, kas izrietēja no jaunās, tikko dzimušās pasaules satrauktās, karstās §lpas, kurai cauri strāvoja pagātnes atmiņas. Sekoja kvēls ticības apliecinājums.

«Es telepātijai neticu. Bet es ticu cilvēkam, ticu matērijai, kas, noliedzot noliegumu, atrodas nemitīgā kustībā, nemitīgā attīstībā. Es ticu matērijas visaugstākajai formai — cilvēka smadzenēm, ticu tam, ka ir iespējams radīt visiem skaistu, cilvēka cienīgu dzīvi.

Vai atceries, kā mēs pavasarī pēc eksāmena angļu valodā nācām pa Pilskalnu? Sāka līt. Mēs skrējām uz drupām, lai patvertos zem velvēm. Smaržoja dīgstošā zāle. Dzīve likās tik skaista. Bet mēs runājām par to, kāpēc mans tēvs ir dzērājs.

Tagad es ticu, ka tur nav vainīgs viņš. Šķiru sabiedrībā ik dienas cilvēki pakļūst zem dzīves smagajiem riteņiem. Kas ir pretalkohola kustība? Muļķīgs laika kavēklis. Likvidējiet cēloņus, kas liek nabaga cilvēkiem tik zemu krist, un jūs redzēsiet, kā šie paši cilvēki pārvērtīsies.

Nē! Telepātijai es nekad neticēšu. Tās vienkārši nav. Protams, es domāju par Tevi. Domāju ik dienas

un tāpat gaidu rudeni, lai atkal redzētu Tevi. Bet tagad es gaidu mācību sākumu, jo vairāk tādēļ, ka mani vienkārši interesē, kā mani «mīļie» draugi pārdzīvojuši šo vasaru. Vismaz viens no viņiem jau paguvis sevi parādīt, taču vēstulē gari un plaši to aprakstīt nebūtu nekādas jēgas. Heino Sāleps aiz teātra dārza sētas savervēja puišu bandu. Tie dziedāja Igaunijas himnu tai brīdī, kad viņa paša tēvs mītiņā teica runu. Šis starpgadījums bija pavisam niecīgs, un tas tika uz vietas likvidēts. Gluži kā ods uz ziloņa kamiešiem.

Pagaidiet! Nāks laiks, un jūs redzēsiet, kas notiks.

Atraksti, kā norit dzīve laukos, kā uz notikumiem reaģē zemnieki. Mani tas viss briesmīgi interesē. Vai laukos dabūjama jaunā literatūra? Ja nav, tad raksti. Mēģināšu Tev sadabūt. Traki jaunas un loģiskas domas par laiku un telpu, par kosmogoniju, organisko pasauli, par brīvību un nepieciešamību. Kas par vielu domu apmaiņai!

Mēs staigājām kā pa melnu nakti. Tā tas bija senāk.

Tagad varam teikt — ir ataususi gaisma, un ar gaismu mēs uzveiksim visu to nekrietnību, ko cilvēks tumsā rada.

Edna! Es mīlu Tevi. Mīlu tūkstoškārt vairāk nekā līdz šim, jo nu es redzu dzimstam neparastu pasauli un šajā pasaulē mūsu nebeidzamo mīlestību. Tu jau saproti mani. Ticu, ka saproti. Un ceru, ka piedosi man aizkavēto atbildi, ja vien iedomāsies, cik daudz man tagad darba. Man tiek uzticēti ļoti sarežģīti uzdevumi, un, tos izpildot, laiks skrien briesmīgi ātri. Taču cik nesvarīgs tas viss šķiet salīdzinājumā ar to, kas jau veikts.

Ļoti ļoti gaidu Tavu atbildi.

H enns.

1940. gada 29. jūlijā pīkst. 2 nakti.

P.S. Domāju par Tevi vienmēr! Un tomēr — telepātijai nespēju ticēt, sit vai nost!

Henns.»

Cik reižu viņš bija pārlasījis senāk nosūtītās vēstules? Vienu? Divas? Nē jel! Vismaz reizes piecas viņš

senāk pārbaudīja, vai uzrakstītie vārdi gadījumā nav tikai pretrunā ar viņa kvēlajām jūtām.

Šoreiz vēstule tika ielikta aploksnē, tikai vienreiz pārlasīta.

Nebija laika. Darbs un dažādi pienākumi, pati dzīve prasīja savu. Par to varēja pārliecināties ikviens, kas pazina Hennu un viņa dienu pašreizējo ritmu.

DIENU RITMS

Nevar teikt, ka šai vecajai koka mājai trūktu logu. Bet krēsla, mitrums un pelējuma smaka varbūt tādēļ mūžīgi valdīja apakšējā stāva lielajās istabās, ka mūra nams pāri ielai pirms kādiem trīsdesmit gadiem aizsprostoja saules stariem ceļu uz šejieni. Un šo drūmumu vēl padziļināja priekšnama violetās, zaļās un sarkanās logu rūtis.

Māju ar nolūku atdeva jauniešu rīcībā, sak, lai izgaisina krēslu un pelējumu. Bet tie bija tik nevaļīgi, ka pat nemanīja savu apkārtni. Tā laikam tas bija. Pēc tam kad kā papildinājums vecajam flīģelim tika atnesti vēl savi četrdesmit dažāda izskata krēsli, telpas kļuva svinīgākas. Un tad arī nolēma: augšā būs komiteja, lejā — sēžu zāle.

Pirmo reizi jauniešu nebija sanācis necik daudz. Tas bija kādas ļoti karstas dienas skaistā vakarā, un Henns, kas palīdzēja pulcināt jauniešus, izteicās, ka droši vien jaukais vakars aizvilinājis tos kaut kur citur. Arnolds Pollars runāja par jauno literatūru, kas tagad būtu jālasa. Viņš prata runāt. Vai arī viņam vienkārši bija par ko runāt, jo, kā vēlāk izrādījās, tas bija cilvēks ar interesantu pagātni: tālbraucējs matrozis, piedalījies Spānijas brīvības cīņās, darbojies pagrīdē un pat sēdējis cietumā.

Vēlāk kāds sarkanmatis jauneklis vēlējās, lai runātājs sīkāk pastāsta par cīņām Spānijā, un, kad Pollars šo to bija pastāstījis, jautājumi sāka birt kā krusa. No pārrunām par Spāniju pārgāja uz tropisko Indiju, tad uz Dienvidameriku. Jauniešiem gribējās zināt, kā matroži cīnās ar spēcīgajām vētrām okeānos, kā-

pēc cietuma vadība baidās no bada streika... Lasītais nekad nedod tik tiešu priekšstatu kā saruna ar cilvēku, kas pats visu redzējis un pārdzīvojis. Sarkan-matis, kas pirmīt uzstādīja tik lietišķu jautājumu, pēkšņi gribēja vēl kaut ko dzirdēt par tīģeru medībām. Par to gan Pollars nezināja nekā. Pollars vispār nerunāja par to, ko viņš nezināja. Bet pietika jau ar to pašu. Nevarēja taču cilvēku vienā pašā vakarā nomocīt ar jautājumiem līdz nesamaņai.

Vienojās, ka nākošreiz Pollars nāks un stāstīs par strādnieku stāvokli dažādās zemēs.

— Taču, mani jaunie biedri, es neesmu pieradis pie tik mazas auditorijas, — un, pamirkšķinājis Hennam ar aci, viņš piebilda: — Maz jūs te esat sanākuši.

Klātesošie kjuva možāki, solījās rūpēties par to, lai nākošreiz zāle būtu stāvgrūdām pilna.

Un tā arī notika. Telpas tiešām bija stāvgrūdām pilnas. Visapkārt vīdēja gan pazīstamas, gan pilnīgi svešas sejas. Zāle bija tik pārpildīta, ka nebija vairs ne kur apsēsties, ne kur pagriezties.

Ar sēžu zāli dīvainā kārtā visi aprada ļoti ātri. Kad īsti apradušie apmeklētāji pirmo reizi lika skanēt vecajām klavierēm, grūti nosakāms, taču dziesmiņa Do mažorā par veco malkas cirtēju apriņķa komitejas darbiniekiem izvērtās īstā nervu pārbaudē. Reizēm kāds «mūziķis» izmēģinājās- atskaņot Dunajevska skaņdarbus, kuri tajās dienās vēja spārniem aplidoja Igauniju. Taču tehniskā nepilnība drīz vien noveda spēlētāju uz iemīto taku:

Sāk varenu koku Sirms vecītis cirst...

Nervi neizturēja ne instruktoriem, ne nodaļu vadītājiem, kas pirmo reizi izjuta atbildības smago nastu un pieredzes trūkuma dēļ nejutās visai omulīgi. Nervi beidzot neizturēja arī sekretāram, druknam un pie tam sevišķi dzīvam un kustīgam cilvēkam, kurš, būdams gadus divdesmit vecs jauneklis, kā jau teikts, bija ņēmis aktīvu dalību lielajā raktuvju streikā.

Henns nezināja nekā prātīga sacīt, šķendējās līdz ar pārējiem un beidzot noteica:

— Bijusi te Eije Heinaru, tad gan būtu mūzika.

Sekretāram nepatika nenoteikta spriedelēšana. Viņš

patlaban dzirās piezvanīt pa tālruni. Mirkli padomājis, viņš nolika klausuli un prasīja paskaidrojumu. Henns stāstīja tā, it kā viņš savai klases biedrenei dotu ieteikumu.

— Pag, pag! Heinaru no raktuves? Spēlē klavieres? Pazīstu. Krietna meitene. Velns, kur labi, ka atgādināji.

Sekretārs ātri uzrakstīja pāris rindu savā piezīmju bloknotā un tikai tad atgriezās pie pārtrauktā darba:

— Dodiet partijas komiteju. Biedrs Tamms? Šeit Perks.

Henns jutās mazliet neērti. Kādēļ Perks viņu bija ataicinājis šurp? Vai tādēļ, lai viņš noklausītos Perka sarunā pa telefonu ar tik ievērojamu vīru, kāds bija Tamms?

— Šodien pievakarē es pats personīgi biju tur un pārbaudīju. Nupat kā atgriezos. Mums sākas mācības ar jauniešiem, un es ilgāk nevarēju palikt. Taču tik daudz gan varu sacīt, ka lietas izšķiršanai jāsastāda komisija. Es jau apspriedos ar jūsu instruktoru, Seps ir drusku lietas kursā un solījās palīdzēt.

Cik brīvi var runāt cilvēks, kas darbojas, kas kaut ko veicis, kam skaidrs, kas un kā ...

Lejā kāds ar vienu pirkstu mēģināja izspēlēt «Katjušu», taču drīz atkal sāka skanēt apnicīgie mežinieka cirvja cirtieni.

Sapulce vēl arvien nebija sākusies.

Pēc sarunas pa telefonu, kad Henns kautrā satraukumā gaidīja, ka viņu norīkos kaut kādā svarīgā kontroles komisijā, sekretārs, sviedrus slaucīdams, pateica pavisam ko citu:

— Tu organizēsi jauniešu vakaru.

— Jauniešu vakaru?

— Jā. Sameklēsi cilvēkus, kas varētu uzstāties ar priekšnesumiem. No Sarkanās Armijas daļas dabūsim orķestri, par to mēs paši vienosimies. Tavs uzdevums organizēt pilsētas jauniešus. Skaidrs?

— Skaidrs. Bet kas teiks runu?

— Es.

Henns jau tai pašā vakarā sāka rīkoties. Pēc sapulces, kas ieilga līdz vēlam vakaram, viņš strauji piecēlās un paziņoja:

— Jāsarīko jauniešu vakars. No Sarkanās Armijas daļas dabūsim orķestri. Visi, kas varētu ar kaut ko uzstāties, lai piesakās pie manis.

Vispārējā atvadīšanās kņadā neviens nevarēja lāgā saprast, ko īsti grib šis kalsenais gaišmatis jauneklis. Neviens neprata uzstāties. Fabrikas jaunieši, Henna paziņas, kautrīgi vairījās, bet pa to laiku, kamēr vakara rīkotājs enerģiski mēģināja tos pierunāt, arī pārējie jau bija izgājuši uz ielas un, jautri sarunājoties un sasaucoties, izklīda siltās vasaras nakts krēslā.

Tas bija kas šausmīgs.

Vai tad viņu neievēroja? Vai viņš neprata skaidri izteikt savu domu?

Uz ielas stūra stāvēja meitenes. Kas tās bija? Sapulcē viņš tās redzēja pirmo reizi. Katrā ziņā viņas izskatījās jautras.

Pretīgais satraukums neļāva tuvoties svešajām meitenēm, taču Henns zināja: ja viņš to tagad neizdarīs, vēlāk sāks sevi mocīt ar šausmīgiem pārmetumiem.

— Meitenes! Šī lieta ir nopietna. Jāsarīko jauniešu vakars. Kas varētu uzstāties?

— Mēs nekā neprotam! — iesaucās maza strup-degunīte, visas pārējās skaļi iesmējās un metās projām uz tirgus laukuma pusi.

Henns sakoda zobus.

Būtu viņam pateikts: tu jauniešu vakarā teiksi runu, pastāstīsi par dabas filozofiju! Tad viss būtu skaidrs. Grāmatu pasaule ir visskaistākā pasaule. Tur nav nekā nesaprotama, nav dīvainas un rupjas ķiķināšanas, neskaidri mērķi. Ja arī kaut kas paliek neskaidrs, tu vari atkārtot, studēt kaut vai līdz pusnaktij, domāt, pārbaudīt...

Kur ir tie jaunieši, kas varētu uzstāties ļaužu pilnajā zālē?

Rajametss?

Droši vien viņš nav pilsētā, un ko tad viņa čīgā-šana teātra dārzā dotu?

Šai baltajā ziemeļu naktī rīkotājs ilgi bija nomodā.

Viņš dzirdēja precu vilciena laisko manevrēšanu, un ari rīta ātrvilciena (tam bija jāatiet pulksten piecos) steidzīgo rībināšanu. Bet tad viņu pieveica nogurums.

— Vai tu šodien darbā nemaz neiesi?

Tas bija no rīta, kad miegs likās smags kā svins.

— yiens draugs jau ārā svilpo.

— E-ēh! Neiešu . . . Nav laika.

— Henn, ko tu muldi? Nav laika iet darbā? Celies tik augšā un ieēd maizi ar pienu!

Nekādas atbildes.

Bet tad pēkšņi:

— Svilpo? Vai Otis mani gaida? — Sega nolidoja uz grīdas, un pāris lēcienos samiegojies puisis jau bija pie loga.

— Oti!

— Šiem nav laika pagaidīt, — nopurpināja mate, juzdama dēlam līdzi.

— Jāiet. Otis taču spēlē harmonikas, man ar viņu jānorunā.

— Par kādām harmonikām tu runā? — Mātes roka kavējās uz durvju kliņķa. (Viņa jau dzīrās iet pa durvīm ārā.)

— Ak, tu taču nezini, kas man jādara. Man tagad kārtojamas svarīgas darīšanas.

— Ko tik tu visu nesarunā!

Henns izstaipījās un sāka steidzīgi mazgāties.

Kad kājās jau bija darvainās bikses un mugurā krekls, darbā gājējam pēkšņi vēl kas ienāca prātā. Un viņš aizgāja uz veļas mazgātavu, lai to pateiktu:

— Šodien pārnākšu agrāk, paēdīšu un tūlīt iešu atkal uz pilsētu. Man ir darīšanas.

Tas bija jāpasaka, jo ēšanas dēļ viņš nekādā ziņā щ nedrīkstētu kavēties. Sievas smējās un zobojās par māti. Muļķīgi! Lai pamēģina pašas strādāt un tai pašā laikā organizēt jauniešu vakaru!

Rīts. Kas gan spēj tev pateikties par svaigumu, ko tu atnes. Lūk, kur glīta meiča brauc ratos. Māte tai izkaltusi, seja kā no vara izlieta. Neglīta. Bet meita!... Ratos piena kannas. Nez kā būtu, ja pajautātu, cik maksā litrs piena? Nav vērts. Meitēnam pietiek, ka

pamirkšķina ar aci. Galvu sāņus pavērsusi, viņa smaida tik kautri un aplaimoti, it kā kāds viņai būtu atklājis mīlestību. Nē. Tā jau nu nav. Hennam ir Edna, kura viņam raksta un kurai viņš raksta. Tagad, protams, vairs nepiedienas tik daudz rakstīt par mīlestību, jo laikmets ir dižs un varens un prasa savu tiesu. Būs vēlāk viņai jāaizraksta, kā tika organizēts jauniešu vakars pilsētas mērogā. Tas jāsarīko spīdoši. Otis spēlēs. Un māsas Bises! Cik lieliska doma iešāvās prātā šai svaigajā vasaras rītā.

Otis, skaļi smiedamies, atteicās. Spēlēt dejas lauku ballītē, to gan. Taču uzstāties viņš nekādā ziņā nevarot.

Pulksten piecos (apmēram parastā laikā) strādnieki nokāpa no jumta, aizdrāzās uz fabrikas dušu telpu, un sešos Henns jau bija mājās. Ēdiens bija atdzisis un māte dusmīga.

Bija jāiet un jāsameklē māja, kurā dzīvoja dvīņu māsas. Taču tagad šis nodoms viņam likās pagalam traks. Zuda drosme, nebija vairs ticības, kas rīta stundā deva spēku un cerības. Viņš apsēdās pie galda un iedziļinājās «Anti-Dīringa» aizraujošajā domu izklāstā.

Rītvakar būs neērti ierasties komitejā. Ja nu sekretārs ņem un pajautā: «Kā veicas ar jauniešu vakara organizēšanu?» Toreiz Henns vēl nezināja, ka ir uzdevumi, kas veicami tikai piemērotiem cilvēkiem, un ka organizēšanas māksla īsti pastāv prasmē izvēlēties ikvienam uzdevumam atbilstošu darītāju. Organizators, kas kliedz, kas rakņājas pa sīkumiem un visur ošņājas, ir nožēlojams cilvēks, kas iedomājas, ka no viņa atkarīgs tas mazumiņš, kas īstenots ar tādiem paņēmieniem. īstam organizatoram piemīt kluss smaids, labs garastāvoklis un miers, kas izaug no prasmes norīkot cilvēkus atbilstoši viņu spējām.

Apriņķa komjaunatnes komitejas sekretārs Perks piederēja pie otrā tipa organizatoriem. Bet, tā kā viņa uzmanības centrā bija pirmorganizāciju izveidošana pilsētā, raktuvēs un laukos, tā kā viņam bija jāuzstājas ar runām pieaugušo un jauniešu vidū un tā kā doma par jauniešu vakara organizēšanu viņam bija iešāvusies prātā pēkšņi tai brīdī, kad lejā uz klavierēm kāds

plinkšķināja gandrīz vai piecdesmito reizi «Malkas cirtēju», viņš gluži vienkārši kļūdījās. Bez tam viņš vēl maz pazina Hennu. Arnolds Pollars bija viņu slavējis, un ar to sākumā arī pietika. Tagad izrādījās, ka cildinošā atsauksme par Hennu mazliet atšķīrās no viņa darbiem. Ar pārliecību vien vēl neviens organizācijas darbu nav veicis.

— Tātad tu nezini, no kura gala sākt?

Sekretāra smagā roka draudzīgi uzgula jaunekļa kalsenajam plecam.

— Senāk es nekā tamlīdzīga neesmu rīkojis... — Henns sarkdams sāka taisnoties.

— Es arī ne. Es domāju, ka tu skolā varēsi sadabūt cilvēkus un varbūt zini vēl citus.

— Jādabū. Daži jau vēl ir pilsētā. Iešu uzmeklēšu tos ... gan jau viņi būs ar mieru.

— Tā jau ir vīra valoda. Dzīvāk, tā, lai uguns dzirkstītu!

— Protams. Iešu tūlīt.

Pulkstenis varēja būt deviņi. Pa dienu sakarsušajās, putekļainajās ielās bija redzami tikai daži gājēji. Dārzos cilvēki laistīja dobes, no turienes plūda diļļu smarža. Henns kļuva mazliet nemierīgs: viņam arī bija jālaista dobes. Pa atvērtajiem logiem uz ielu gāzās pasaules nemiers — satrauktas vāciešu runas, marši, deju mūzika, pēdējās ziņas . . .

Bises dzīvoja Smilšu ielā mazā viscaur zaļumos ieslīgušā smilšu krāsas mājiņā. Pagalmā žvadzināja ķēdi liels, melns suns, kuru īsumā raksturoja pie vārtiņu staba piestiprinātā plāksnītē:

Uzmanību!

Sētā nikns suns.

Hm! Suns bija ķēdē, taču starp diviem bērziem iz-Vilktā stieple šķērsoja dārza celiņu, un ķēde, kas žvadzot slīdēja pa stiepli, deva milzīgajam sunim iespēju sargāt māju no vārtiņiem līdz durvīm.

Henns pagājās tālāk, jo aiz suņa rejām ausis krita ciet.

Ko darīt?

Vai tiešām suņa dēļ varēja pamest savu nodomu neīstenotu?

Atpakaļ!

Bijis te ārā kaut zvans. Henns paraustīja vārtiņu kliņķi, bet mājas sarga niknums sasniedza tādu pakāpi, ka pat lauvu dīdītājs bezcerīgi atmestu ar roku.

Uz kāpnēm parādījās kalsena meitenīte.

— Labvakar, Ada! — pāri vārtiņiem uzsauca sadūšojies ciemiņš.

Atbildi nebija iespējams sadzirdēt.

Tikai pēc tam, kad uz kāpnēm iznāca drukns vīrs un sunim pāris reižu bargi uzkliedza, varēja sākt mierīgi sarunāties.

Hennam bija laimējies. Par Adu nosauktā meitene tiešām izrādījās Ada. Arī Ida atnāca īstā laikā.

Taču par uzstāšanos jauniešu vakarā nevarēja būt ne runas. Viņas vispār neesot vingrinājušās, visu laiku bijušas laukos un drīz vien atkal braukšot turp. Un galu galā kas tad viņas pavadīšot. Skolotājs Parks? Diez vai viņš tagad būšot pilsētā atrodams.

Rīkotājs iebilda, ka pavadīšana nesagādāšot grūtības, gan jau klavierspēlētāji atradīšoties, taču meitenes pašu pasākumu uzskatīja par blēņām. Šādas lietas, pēc viņu domām, bijis jāsāk kārtot jau laikus.

Henns vēl neļāva sevi izsist no sliedēm un ņēmās viņas pierunāt, solot lieliskas izredzes, proti, vakars iznākšot varens, no Sarkanās Armijas daļas dabūšot orķestri un ansambli, runu teikšot komjaunatnes apriņķa komitejas sekretārs Perks.

Tad tēvs svarīgi teica savu vārdu:

— Klausieties, jaunais cilvēk, nav smuki tā uzmākties. Reiz teikts, ka nevar, tad vajadzētu saprast.

Kā nu ne. Kādreiz viņš pats bija teicis apmēram to pašu visai klasei, kad klases biedri uzmācās Eijei Heinaru.

Suns no jauna sāka skaļi riet, un šoreiz saimnieks pat nemēģināja viņu apsaukt. Suņa rejas vēl ilgi. skanēja aizgājējam pakaļ. Beidzot tās pagaisa vasaras vakara klusumā. Bet pazemojuma svilinošie dūrieni vēl ilgi sūrstēja jauniešu vakara rīkotāja sirdī.

Atkal atteikums!

Atkal šis blīvais stulbuma mūris, kuram nekādi

netikt cauri. Vai viņi tiešām nesaprot, cik svarīgi sarīkot teātra dārzā lieliskus svētkus!

Skolotājs Parks dzīvoja pie tirgus laukuma mūra nama trešajā stāvā. Henns četras reizes nospieda zvana pogu. Neviens nenāca. Tikai mazs, pelēks kaķēns uzskrēja no lejas un, pacēlis savas gaišās actiņas uz sašļukušo cilvēku, tikko dzirdami ieņaudējās.

Cilvēki! Kur jūs esat? Kādēļ jūs izklīstat un raugāties manī kā biedēklī? Dīvaini. Otis ir jautrs un brašs zellis, bet publikas priekšā spēlēt baidās. Ada un Ida uzstājās ikvienā skolas sarīkojumā, bet tagad purina galvas tā, it kā kāds viņas spiestu lēkt ugunī.

Ja šie cilvēki būtu ar mieru, tad jau dažus numurus varētu rakstīt programā. Nodeklamēt kādu dzejoli — ar to Henns varbūt riskētu pats.

Komitejā bija cilvēki, pa atvērtajiem logiem atskanēja sarunu čalas un pārgalvīgi smieklu Tiem tur, kā liekas, veicas. Cik labi būļu tagad uzkāpt un, visiem apklustot, ziņot par sagaidāmā sarīkojuma lielisko programu, izpildītājiem, mēģinājumu norisi...

— O-o! Ontons! Labvakar! — pēkšņi viņam aiz muguras atskanēja pazīstama balss.

Henns zibens ātrumā pagriezās pret runātāju.

Ņina Smirnova.

Tepat kāpnēs viņi noskaidroja vissteidzamākos jautājumus.

Ņina tikko bija atgriezusies no sanatorijas, un viņu tūlīt iejūdza darbā.

♦ Hennu arī, kopš pašas pirmās dienas.

Ņinai bija jāorganizē jauniešu vakars.

Henns ieplēta acis: viņam arī!

Ņina sāka sirsnīgi smieties un sacīja:

— Iesim augšā. JPerks norīkoja mani šajā lielajā uzdevumā tev par palīgu. Ciets rieksts. Ļaudis visi izklīduši...

— Es jau to pašu saku, — jauneklis aizsvilās kā kadiķis. — Piķis parāvis, pat tie paši, kurus kaut kā dabū rokā, atsakās.

Ņina dabūja zināt, kā Hennu uzņēmuši Bises.

— Nospļaujies par tādiem mietpilsoņiem! Iesim parunāsim ar Pērku. Man ir kāda ideja.

— Iesim!

Ņinas Smirnovas palīdzība derēja lieti, lai šis pasākums, kas šķita tik grūts, sāktu īstenoties. Likās, vagonam priekšā bija piekabināta lokomotīve, un Hennam vajadzēja tikai pielikt roku, lai vagons sāktu kustēties.

.— Ar dzelzceļnieku kori jau runāts. Tie ir ar mieru, — Ņina sāka savu ziņojumu un paņēma no galda zīmuli. Uz papīra parādījās pirmais numurs. — Dzelzceļnieku koris izpildīs vismaz četras labas dziesmas. Tas der ievadam. No viņu kluba dabūsim arī jaunu talantīgu deklamētāju — Astu Paderniku. To vajadzētu iedabūt komjauniešos. Otrais numurs.

— Vārdu sakot, dzelzceļnieku kluba vakars? — Perks omulīgi smējās un jau gribēja pievērsties laimīgajam Hennam.

Bet Ņina nelaida pie vārda.

— Kā tā? Mums būs tāda programa, ka tai viena vakara nepietiks. Ja komiteja salūkos man mašīnu, tad es atvedīšu šurp Rātmas lauksaimniecības skolas puišus. Cik tie labi dzied! Un kas par vingrotājiem!

— Vai runāts ir? v

— Es tūlīt piezvanīšu, — Ņina pacēla savas tumšās uzacis.

Perks nepiekrita. Ņina jau dzīrās ieņemt cīnītājas stāju, bet tai pašā brīdī stāvoklis noskaidrojās. Komitejas instruktoram Sagaramā otrā rītā bija jābrauc uz Rātmas skolu, un, tā kā šis jauneklis ar nokārtojušos degunu tieši tobrīd turpat uz krēsla šūpoja savu spēcīgo, stūraino augumu, viņam tūlīt pat iedeva vēl vienu papilduzdevumu.

Henns vairāku iemeslu dēļ juta, — ja viņš tagad neizteiks kādu priekšlikumu, tad iznāks, ka viņš tikai tur savu roku pie ripojoša vagona, un viņu ar izsmieklu un pārmetumiem nobīdīs pie malas. No sirds paslavēt Ņinas darbību — tā vien būtu par maz. Tādēļ viņš uz labu laimi izgrūda:

— Varētu uzvest kādu draisku lugu.

— Kas to vairs pagūs iestudēt. Un brīvdabas izrādes lāgā neizdodas, — Ņina viegli pārslīdēja pāri šim jautājumam un tūlīt izteica jaunu domu:

— Ontons taču varētu uzņemties skatuves dekorēšanu. No meža būtu jāatnes zaļumi vītnēm. Vai lozungiem drēbe ir? — viņas jautājošais skatiens pievērsās sekretāram.

Tas pamāja.

Vagons sāka kustēties. Taču vēl ne pilnā gaitā. Un pēkšņi Henns saprata, ka te vajadzīgs arī viņa spēks. Kā redzams, viņš bija savā īstajā vietā.

Pēc pāris nedēļām, kad viņš it visur bija popularizējis skatuves dekorēšanas nozīmi un atkal un atkal sadūries ar laika trūkuma cietējiem, Henns pats devās uz mežu. Viņš zināja, kur aug brūkleņu mētras. Pavasarī viņi ar Ednu divas reizes bija pastaigājušies pa šejienes kluso mežu ceļiem. Viņš plūca ilgi, plūca tik ilgi, kamēr no līdzpaņemtās plānās sedziņas iznāca lielum liela nasta. Jau nākamajā pievakarē meiteņu veiklie pirksti pina Henna plūktās mētras skaistās vītnēs. Ņina vēlāk gan sūrojās, ka zēni ļoti skopi sagādājuši mētras un ka vispārējais veidojums nav izdevies gluži tāds, kā vajadzētu, bet visumā tomēr nekas. Vagons bija sācis kustēties, un sarīkojums izdevās lieliski.

MĀKOŅI UN VĒJI

— Šogad mums attiecībā uz tevi ir lieli plāni.

Ko Rita ar to domāja? Sākumā Eije Heinaru šos vārdus nelikās dzirdam. Pirmā diena skolā arvien ir tik nemierpilna, ka nekādi nav iespējams koncentrēties. Viss liekas tik svinīgs un jauns. Meitenes ir rosīgas, viņas visas reizē jautā un atbild priecīgā, gandrīz vieglprātīgā tonī, taču paliek iespaids, ka vēlāk viņas sarunāsies nopietnāk un izteiksies precīzāk. Zēni kļuvuši vīrišķīgāki. Ar dažu labu jaunāko klašu puisēnu ir noticis kaut kas dīvains — negribas tā kā ticēt, ka zēns, kas vēl nesen bija skaists bērns, kļuvis par garkakli milzeni. Un, lai gan laukā rudens jau rotājas dzeltenīgos toņos, lai gan dzestrajos, miglainajos rītos jau kopš laba laika jūtama rudens elpa, šī greznā,

priecīgo skolēnu pilnā zāle vēl atgādināja brūno vasaras tveici.

Ka cilvēks saulē iedeg brūns, ir dabiski. Bet atnākt uz skolu tik brūnam kā Heino Sāleps, tas jau ir šausmīgi. Savā ziņā tur bija arī kaut kas pievilcīgs. Eije mazliet baidījās no pirmās tikšanās vaigu vaigā. (Tam jau tā kā tā drīz vien bija jānotiek.) Vai vēl ir senā draudzība? Par ko lai sāk runāt, lai neliktu manīt savas vasaras pārdomas, kas pārāk bieži kavējās pie šā slaidā zēna?

Tai brīdī direktors bija pievērsies visai interesantai domai. Viņš runāja par Igaunijas apvienošanos ar Padomju Savienību, un Eije pēkšņi jutās pacilāta. Viņai patika domas, kas izkliedēja draudošo kara briesmu jutoņu. Vasarā jau nez cik reižu nācās dzirdēt, ka vecā valdība bija kalusi aizdomīgus militārās savienības plānus. Direktors šo domu risināja dziļāk, nekā Eije līdz šim bija dzirdējusi.

Tad runa novirzījās uz jaunajiem noteikumiem skolā. Eijei ienāca prātā Ritas vārdi: «Mums šogad attiecībā uz tevi ir lieli plāni.» Kādi? Rita noteikti ir naidīgi noskaņota. Interesanti, kādu ģīmi tā rādīs, kad uzzinās, ka Eije Heinaru augusta pirmajās dienās iestājusies komjaunatnē? Un Leida Krona, pilsētas visbagātākā veikalnieka un rūpnieka meita? Kaut kas viņas sejā ir mainījies. It kā kļuvusi inteliģentāka? Savu apakšlūpu viņa cieši piespiedusi augšējai. Droši vien viņai nepatīk tas, ko direktors saka. Un kas tas par apģērbu! Balta kleita, kas viņas druknajam augumam nepavisam nepiestāv. Kā tad! Karoga krāsas. «Zem zilajām debesīm pa melno zemi staigā cildenais igaunis,» — tā senāk mācīja. «Debesis» simbolizēja gaišzilā lenta, «melno zemi» — spožās lakkurpes un «cildeno igauni» uzsvērti izteica visa viņas būtne. Eije nosmīnēja un paklusām iebikstīja Ņinai sānos:

— Mums nebūs viegli.

Ņina uzreiz nesaprata, tomēr pamāja. Bet tad viņa aptvēra, un viņas pleci sāka raustīties aiz apslāpētiem smiekliem.

— Ceru, ka izturēsi.

Šai brīdī Paula Mehisa nočaukstināja kādu papīra

lapiņu. Viņa to izlasīja, piesardzīgi salocīja un, paraudzījusies caur biezajiem briļļu stikliem uz saviem klases biedriem, iedeva zīmīti Ednai, kas viņai priekšā sēdēja uz krēsla kā sastingusi.

— Kas tas?

— Izlasi un dod tālāk, — Paula pačukstēja.

Edna izlasīja un sniedza papīra lapiņu blakus sēdošajai Leidai.

— Man arī, — Ņina izstiepa roku, un, iekams Leida vēl bija beigusi lasīt, pienāca Ņinas reize iepazīties ar zīmītes saturu. Leida mēģināja gan to pakampt atpakaļ, bet bija jau par vēlu.

— Vai tu re! Tiek organizēta «varonīga» cīņa, — Ņina, rādīdama zīmīti Eijei, teica un savilka lūpas nicīgā smīnā.

Zīmītē drukātiem burtiem stāvēja rakstīts:

«Laiks ciešāk saslēgt rindas. Ņemiet vērā, ka klases nodevēji ir Henns Ontons un Ņina Smirnova. Var būt, ka atradīsies vēl kāds, kas gribēs taisīt karjeru, īsts igaunis nesekos krievu propagandai.

Izlasi un dod tālāk tam, kam tu uzticies!

Cīņas vienība.»

Paula pavērās Ņinā ar cīņu zaudētājas skatienu.

— Kies to rakstījis? — Eije izbailēs čukstēja.

— Gan sadzīsim pēdas, — Ņina atbildēja tā, lai viņu sadzirdētu tie, kas sēž blakus un priekšā.

Pēc' akta visi drūzmēdamies izklīda pa klasēm. Ejot uz klasi, Rita un Leida saldiem vārdiem sāka pieglaimoties Eijei, un Rita, parāvusi Eiji no gājēju straumes mazliet sāņus, teica tādā tonī, kādā dažkārt pieaugušie mēdz sacīt bērniem:

— Nedraudzējies tu nekādā ziņā ar Ņinu. Mums attiecībā uz tevi ir lieli plāni.

— Es nekā nesaprotu.

Leida sāka ļoti nopietni stāstīt par kādu pulciņu, bet Rita strauji viņu pārtrauca:

— Par to vēlāk. Galvenais, tu taču tagad zini, ka Ņina ir tajā komjaunatnē, un lai viņa paliek tur uz visiem laikiem.

-— Bet, Rita, es arī esmu komjauniete.

Eije sagaidīja, ka nu sekos izbrīnās vai sašutuma saucieni, nikni uzbrukumi, un viņas augums saspringa. Taču Leida pagrieza muguru un nozuda. Bet Rita pateica tādā pašā tonī:

— Ak tā.

Pateica un žigli aiztipināja uz klasi.

Tur jau bija sākusies cīņa. Pastaks kāpinātā tonī izskaidrojās ar Ņinu un Hennu. Rita kaut ko stāstīja Heino Sālepam, kas, Eijei ienākot klasē, uzmeta viņai visai dīvainu skatienu, no kura varēja secināt tikai vienu: mūsu ceļi ir šķirti. Iespējams, ka viņš bija rakstījis.

— Bet kāpēc jums nav drosmes atzīties, kas rakstījis? — Ņina uztraukti vēcināja zīmīti.

— Kam tad? — Valdurs kliedza, galvu uz priekšu paliecis kā saniknots āzis. — Jums, vai? Kas jūs tādi esat?

— Tu baidies, — iedzēla Henns.

— No kā? No jums, vai? Oh-ho-ho-hooo! Paskatieties, kā Ontons sabozies! Mēs baidoties! Neaizmirstiet, ka jūs te, mūsu pulkā, lūk, lūk, tik vien esat, — un Valdurs grūda Hennam gandrīz vai acī savu mazo pirkstiņu. — Bet mēs esam visa klase, un aiz mums visa Igaunija. Puiši! Zilimelnbaltais lai dzīvo! Lai dzīvo! Lai dzīvo!

Viņš sita takti, un nevar teikt, ka tas slikti skanētu, kaut gan saucēju bija maz.

Bet viņu vidū bija Reinis Kits, kas pāri citu galvām bija labi saredzams.

— Ak šitā! — norūca Henns un raidīja savam bijušajam draugam iznīcinošu skatienu.

— Pareizi, Pietup! — Valters Oja uzvaras sajūsmā sauca.

— Oh-ho-ho-hooo! Prezidents padzīts no valdības!

— Klubs pagalam!

— Mietpilsoni!

Hennam likās, ka ar šādu vārdu pietiek. Taču tas, kuram šis vārds bija mērķēts, šūpoja savu gaišo galvu uz garā kakla un cienīgi sēdēja uz krēsla.

— Antsi, velns, — pateicis trāpīgu joku, Valdurs

tūlīt griezās pie otra kluba biedra. — Atzīsties vaļsirdīgi, kā pusē tu esi?

Iestājās nogaidošs klusums, vienīgi Vilma izteicās, ka Antsu gan neesot vajadzējis iejaukt, jo Antss esot tikai matemātiķis.

— Nemaisies, Čik! — Valdurs pavēloši uzsauca un atkal griezās pie Antsa.

— Ak es? Es neesmu neviena pusē.

— Ideālisms! Trešā ceļa nav, — nu arī Henns sāka uzstāt.

— Par kādu ceļu tu_runā? Ē-ē... ja tu domā, ka. . .

— Skaidra bilde. Mietpilsonis!

Ņinai nepatika Henna kareivīgums, un viņa novirzīja sarunu atkal uz zīmīti.

Valdurs ņirdza:

— Skolotāja nāk, ej nu nosūdzi.

Gaitenī tiešām atskanēja soļi, un visi, kas vēl stāvēja, steidzās pie saviem soliem.

Eije palika viena pati priekšējā solā. Rita apsēdās blakus Paulai.

Nejēdzīgs, bezcerīgi muļķīgs sākums. Grūti bija iedomāties, ka viss tā turpināsies. Vācieši met bumbas uz Londonu, draud visai pasaulei ar savu ieroču žvadzoņu un monotono bungu rīboņu un baidās vienīgi no Padomju Savienības. Nebūtu savlaicīgi uzceltas bāzes, kas zina, varbūt vācieši jau saimniekotu Igaunijā. Kas par stulbumu ir klaigāt par igauņu nacionālismu un verdzināšanu tādā brīdī, kad viss kļuvis skaidrs kā diena. Pērn tas bija citādi, tad avīzes jauca gaisu un baumām nebija nekāda pamata, nekādas jēgas. Tad ļaudis vienudien ticēja vienam, citudien — citam. Tagad nekā neskaidra vairs nav. Apvienošanās ar Padomju Savienību novērsa karu, to taču izglītots cilvēks nevarēja noliegt, bet kas tad ir svarīgāks par to?

Klasē visu laiku atskanēja starpsaucieni. Bet skolotāja Varika saglabāja nesatricināmu mieru. (Raulina vairs skolā nestrādāja, un Varika bija nozīmēta par klases audzinātāju.) Viņa runāja tā, it kā nekas nebūtu noticis. (Vai tā bija viltība vai vientiesība?) Runāja par grūtībām, kas saistītas ar jaunajām mācību grāmatām.

Pastaks domāja, ka nu īstais laiks iekrist valodā:

— Iespiest tikai jaunus portretus un propagandu!

Skolotāja runāja par to, ka pēc papildeksāmenu

nokārtošanas bijusī ģimnāzijas trešā klase tikšot likvidēta un pašreizējā vidusskolas piektā klase kļūšot par izlaiduma klasi, un ka tādā gadījumā, protams, šai klasei visādā ziņā jākļūstot par paraugu jaunākajām.

— Tad mums nāksies saraut divu gadu kursu! — Rita konstatēja.

Skolotājas Varikas balsī izskanēja brīdinājums, kad viņa sacīja, ka šis gads tiešām būšot spraigs.

Tas izraisīja protesta saucienus, jo nu bija izdevība iemest akmeni tur, kur klases vairākumam gribējās.

Henns uzlēca kājās un gribēja sākt runāt kaut ko par veco skolas sistēmu, kas bijusi domāta bagātniekiem, bet tad klasē izcēlās tāds troksnis, ka skolotājai Varikai — sev pašai par lielu sašutumu — jau pirmajā dienā nācās dusmoties un pieaugušus cilvēkus izrāt kā mazus bērnus.

Pirmajā dienā vairāk stundu nebija.

Šodien skaidrais rudens rīts un visa diena bija brīva.

Mācību līdzekļu veikali bija stāvgrūdām pilni: tur drūzmējās skolnieki. Eije stāvēja nošu nodaļā. Divi Šopēna valšķ Tieši to (opuss 69., Nr. 1.) viņa kāroja, bet ko nu darīt? Nr. 2. viņa jau bija senāk norakstījusi no kāda krājuma. Te pēkšņi pārmērīgi laipnais un lietpratīgais jauneklis nemanot nolika domās iegrimušajai meitenei priekšā biezu Šopēna valšu sējumu. Tas pats «Edition Frangaise.. .»! Tas pats izdevums, no kura viņa kādreiz bija uzdrošinājusies norakstīt tikai vienu valsi.

Eije pacēla acis uz jaunekli aiz letes, un laikam šai mirklī viņas acīs staroja tāda pateicība un tai pašā laikā vīdēja arī bailes no cenas, ka jauneklis, kas jau pērn ļoti laipni uzsmaidīja šai nepazīstamajai nošu šķirstītājai, klusu un mazliet noslēpumaini sacīja:

— Nebaidieties. Es atdošu jums to par divām kronām. Trīsarpus — tā ir vecā cena.

— Ai ne jau . .. es tikai domāju ... Jā, ludzu, es ņemu to.

— Lūdzu! — Un, pateicībā starojošā smaida pamudināts, viņš, notis iesaiņodams, vēl piebilda: — Varbūt jums ir kāda īpaša vēlēšanās? Mēs saņemam labas lietas, varbūt es varētu jums kaut ko pataupīt?

— Nezinu, vai... Nē . . .

— Katrā ziņā. Pasakiet tikai man.

Eijei Heinaru sākumā pietika ar šo pašu ilgoto krājumu. Tā bija visskaistāko pērļu un kristālu izlase.

Visa pievakare šodien brīva, varēs izspēlēt visus valšus un tad pamatīgāk iedziļināties vienā. Dzīve! Saule! Spirgtais gaiss! Koki un zāle! Cilvēki! Cik skaista ir dzīve!

Te pēkšņi Eijei blakus atskanēja zemais bass ar vai-nīguma pieskaņu:

— Mums būtu gan laikam jāparunājas?

Eije paraustīja plecus. Lai viņš arī būtu cik briesmīgi brūns būdams, bet tā uz viņu paskatīties pēc tam, kad Rita viņam bija ko pačukstējusi, tas tomēr bija par daudz.

— Klīst baumas, ka arī tu ... Ka tu esot..,

— Ka arī es gribot taisīt karjeru?

— Nu, zini, es par tevi gluži tā neteiktu.

— Kādēļ?

— Daži ir vienkārši tādi, nu ...

— Muļķi, pēc tavām domām, vai?

Divi nolaizīti jaunekļi smīnēdami pagāja viņiem garām. Tagad Eije runāja klusinātā balsī, taču viņas vārdi līdz ar to guva suģestējošu spēku:

— Bet es domāju tieši otrādi. Es ticu, un diezgan. Ticu, ka apvērsums bija vajadzīgs. Tu, protams, tēlo lielu nacionālu varoni. Smieklīgi. Sveiki! Es steidzos. Man ir Šopēns.

Dažreiz cilvēkam liekas, ka viņš sapņo vaļējām acīm. Tas mēdz būt tad, kad zina, ka notikums ir vienreizējs, bet tai pašā laikā ir sajūta, it kā tas viss jau reiz senāk uz mata tāpat ir bijis. Kad Heino Sāleps pēc Eijes teiktajiem vārdiem palika stāvam uz ielas un noraudzījās pakaļ steidzīgi aizejošajai mei-

tenei, viņu parņema tieši tāda atkartota pārdzīvojumā sajūta, kas lika nodrebēt viņa pleciem.

Kopš 22. jūnija Sālepu ģimenes attiecības bija kļuvušas ledainas. Arhitekts Sāleps nepiedeva dēlam. Likās, ka viņš nekad nespēs aizmirst to, ka viņa dēls bija varējis sasisties ar nožēlojamiem pilsētas sprukstiņiem tai brīdī, kad viņš bez mazākās svārstīšanās, ar skaidru sirdi teica runu teātra dārzā sanākušajām ļaužu masām. Māte bija vienisprātis ar dēlu, taču ari viņa nevarēja atzīt dēla rīcību. Pirmkārt, viņa bija pārāk labi audzināta, lai atļautu savam bērnam nostāties pret tēvu, otrkārt, viņa baidījās. Baidījās kā cāļu māte no vanaga ēnas.

Trīs atsevišķas melodijas, kurām trūka saskaņas.

Heino sarunājās tikai ar māti. Arturs Sāleps savukārt sarunājās tikai ar sievu. Un ko viņai bija darīt? Viņa sarunājās kā ar vienu, tā ar otru, tikai nekad ar abiem reizē.

Heino vairījās no kopējām maltītēm un pavadīja laiku peldbaseinā vai stadionā. Māte pukojās, taču ne tik dusmīgi, kā vajadzētu. Reiz viņa pat raudāja, un tad viņi visi trīs sēdēja ēdamistabā. Tad trauki skanēja tik dzedri, ka karstā telpa likās vēsa. Dažas mušas neizturami sīca. Tēvs lasīja avīzi. Māte izbailēs skatījās, cik grūti Heino nācās norīt kaut vienu kumosu. Kopš tās reizes viņa vairs nespieda dēlu ierasties kopējās maltītēs. Un, ja viņa vēl izlietoja raudāšanu kā ieroci, ar ko Heino varēja pieveikt, tad jau gluži citos nolūkos. Mātes asaras bija pats iespaidīgākais līdzeklis dēla atgriešanā: Heino apsolījās būt prātīgs.

Kopš visa tā bija pagājis jau labs laiks, pēc karstās vasaras bija atnācis skarbais septembris, un Heino Sālepam likās, ka pie klusēšanas var pierast. Pats sāpīgākais bija viņa uzturēšanas jautājums. Pamest skolu un nozust? Vienkārši un vīrišķīgi. Nerakstīt nekādu klīrīgu vēstuli, bet tieši acīs pateikt: «Nedusmojies, tēv, bet* mūsu ceļi šķiras.»

Ja viņš nebūtu saticis Eiji, tas droši vien jau būtu noticis. Bet, jo tuvāk nāca pirmā mācību diena, jo

kvēlāk viņš ilgojās redzēt Eiji, runāt ar viņu, dalīties uzskatos un jūtās.

Šodien beidzot viņš to satika, runājās... Dalījās uzskatos un jūtās.

Cik brīnišķīga liekas dzimtā vieta tam, kas pēkšņi nolēmis šķirties no tās!

Mājas, dārzi, zirgi, auto un cilvēki — viss kopā šķiet kā skumjš sapnis, kā skaista pagātne, kā kluss muzejs. Šeit tu vari būt vēl vienīgi par gidu dažiem caurbraucējiem, ja vien atrastos vēl kāds, ko varētu interesēt tik mikroskopiska dzīves šūniņa.

Pa šo ielu mēs nācām pagājušā rudenī no skolas sarīkojuma. Šeit nogriezās tas garais diloņnieks, kas tagad visur skraida un visus tirda. Un mēs abi — Eije un es — gājām pa šo ielu līdz ... Hm! Nē, turp vairs nevajag iet. Lai viņa sēž pie savām klavierēm. Viņai pietiek ar Šopēnu, lai justos laimīga.

Palūkosimies mirklīti uz baseina malu. To būvēja toreiz, kad es sāku iet pamatskola. Lūk, no šīs ķieģeļu ēkas pie parka saredzams tikai skārda jumts. To tur krasta kafejnīcu ar jumolu projektēja kāds Arturs Sāleps. Taču tas nav svarīgi. Šeit es mācījos peldēt, šeit notika daža laba sasprindzināta tikšanās ar tirdzniecības skolas audzēkņiem. Un pēc pēdējā skolas sarīkojuma mēs sēdējām tepat uz sola, bet tas bija norasojis, un tādēļ bija jāpaklāj kabatas lakatiņš.

Pilsēta taču ir maza. Lūk, tirdzniecības skola arī nav necik tālu. Ja skatās šeit no lejas, tad no baznīcas pa kreisi aiz trim mājām. Tur vingrotavā reiz notika šāds brīnums: kāds liels mūzikas cienītājs, kas no sporta nekā nejēdza, pēkšņi kļuva par kaislīgu basketbola sacīkšu apmeklētāju un savu puišu līdzjutēju. Neaizmirstamās izšķirošās sacensības martā...

Un maijā šai pašā stadionā, kur, pirmo silto dienu vilināta, bija ieradusies visas pilsētas skolu jaunatne noskatīties vieglatlētikas sacensībās. Šogad te lai sacenšas, kas grib ... Tā tās lietas.

Bet te, lūk, ir viena no ievērības cienīgajām pilsētas vietām. Mūsu ozolu parks. Nav ko smīnēt. Toreiz gan klasē valdīja pilnīga vienprātība. Mēs sasēdāmies cieši kopā un pieņēmām lēmumus. Boikota komiteja!

Īstenībā, kā tas arī vēlāk izrādījās, mēs bijām vāji, bet mēs ticējām, un, ja ticība ir dziļa un patiesa, tā dara brīnumus.

Šis aizaugušais dīķis, tāda peļķe vien... Kādreiz tas bija lielāks, un ziemā te slidoja. Neaizmirstiet, ka savā laikā dažu labu vīrieti aizmetnī pie rokas šurp atveda māte un palīdzēja pielikt slidas. Gadījās, ka dažs labs iesācējs slidotājs ar savu skaļo gražošanos darīja mātei lielu kaunu.

Heino pārnāca mājās īsi pirms pusdienām. Kad viņš pateica mātei, ka gribot ar viņu parunāties, viņas sejā it kā atmirdzēja gaišs saules stars. Pilnīgais augums viegli noslīga uz kušetes, un virtuvē raupji sastrādātā roka vienā rāvienā pievilka mīļo dēlu pie mātes sāniem.

— Tev, dēls, ir grūti, es zinu, — viņa mundri ieteicās, lai dēlam būtu vieglāk uzsākt sarunu. Viņa taču itin labi redzēja un saprata, par ko viņš grib runāt.

— Man vis nav grūti... salīdzinājumā ar tevi. Zini — tikai nesabīsties — es nedarīšu to, ko biju nodomājis . . .

— Heino!

— Es jau teicu, ka to nedarīšu. Gribēju aiziet no mājām. Tomēr palikšu. Vēlāk es tēvam atlīdzināšu visu, ko viņš tagad spiests izdot manam uzturam. Tāds bija mana nodoma cēlonis. Bet tevi es neparko nevaru atstāt.

— Heino, nerunā tā. Nevajag runāt par atlīdzību tēvam.

— Nē. Vajag gan. Starp mums viss' izbeigts. Mums nevar būt nekā kopēja tik ilgi, kamēr viņam būs pa ceļam ar tiem tur . .. karjeristiem.

Tagad māte uzklausīja dēlu uzmanīgi, kā labs ārsts uzklausa slimnieku. Viņa pat piekrītoši pamāja. Bet, kad sāka runāt, tad pavisam par kaut ko citu. Šai pievakarē Heino dabūja zināt, ka padomju vara Igaunijā neesot nodibināta pirmo reizi, ka students Arturs Sāleps, riskējot ar dzīvību, 1918. un 1919. gadā piedalījies pagrīdes darbībā. Viņš dabūja zināt, ka tēvs nebūt neesot karjerists, bet gan savā ziņā grēku no-

žēlotājs. Tēvam esot kauns par to, ka viņš vēlāk nekā neesot darījis un zaudējis sakarus.

— Kādēļ tad viņš pats man nekad par to nav stāstījis? — slaidais jauneklis piecēlās, un viņa acis nozibsnīja, ielūkojoties mātes kaistošajā sejā.

— Varbūt viņš pastāstīs, kad . . . radīsies izdevība.

Heino piegāja pie loga un brīdi palika tur stāvam.

ORATORA OREOLS

Par pašu cietāko riekstu uzskatīja ceturto klasi, un Ņina teicās iet turp pati. Hennam palika trešā, kur izlēcienu gan vēl nebija, bet kur arī nebija neviena komjaunieša.

— Biedri skolnieki, — Henns iesāka skaļi, lai atvairītu mulsumu, kas svešā klasē sāka viņu pārņemt. — Jūs droši vien esat lasījuši paziņojumu par komjauniešu sapulci. Es atnācu, lai sakarā ar to jums vēl pateiktu . . .

Priekšējos solos meitenes sāka skaļi un uzkrītoši ķiķināties, un zēni pēdējos solos tā auroja, ka ausis krita ciet... Oratoram gribot negribot bija jāpaceļ balss.

— Biedri skolnieki! Šodien pēc sestās stundas ķīmijas kabinetā notiks skolas komjaunatnes pirmorganizācijas pirmā sapulce.

— Urā-ā!

— Bravo-o!

— Lai dzīvo, lai dzīvo, lai dzīvo!

— Dienas kārtībā ir jaunu biedru uzņemšana. Lū

dzam piedalīties tos, kas vēl nav iestājušies, bet vēlas iestāties komjaunatnes organizācijā. *

— Bi-īs!

Oratora seja kaisa, jau klasē ienākot, tagad kvēloja viss ķermenis. Viņš caur pieri paskatījās uz trokšņotājiem un acīs pateica to, kas tobrīd ienāca prātā:

— Bļaut un svilpt prot katrs smurgulis. Atradušies varoņi!

Te garām organizatoram, kas stāvēja pie skolotāja

galdiņa, švīkstēdama nolidoja keda un dobji nobūkšķēja pret tāfeli.

— Kas meta?

Iespaidīgs klusums.

— Es jautāju, kas meta man ar kedu?

— Bet kas tu tāds esi? — norēca «terorists» ar vasaras raibumiem klātu seju, bramanīgi atmetis savu svārku malas.

Viņu atbalstīja, un nu radās jocīgs stāvoklis: pār Hennu, šo piektās klases puisi, kurš pēc jaunās sistēmas bija ticis jau abiturientu godā un kuru visi pazina kā slavenā Gaišgalvju kluba prezidentu, pār šo pašu Hennu pēkšņi no visiem četriem klases kaktiem bir-tin bira:

— Kas tu tāds esi?

— Negribat teikt, kas meta? — Henns neatlaidās, it kā no šā jautājuma noskaidrošanas būtu atkarīgs, kādēļ viņš bija atnācis šurp.

— Neviens nav metis!

— Skaisti gan! — Henns noteica apmēram tāpat, kā pērn skolotājs Orass bija spiests teikt viņa klases slavenā boikota rītā, un, pacēlis kedu ar biezo zoli, viņš ar to izgāja no klases.

Piektajā klasē stunda jau bija sākusies. Jauno priekšmetu — konstitūciju mācīja jauna persona skolā, inspektors Raukass. Viņš zināja, no kāda norīkojuma Henns atgriežas, bet, tāpat kā visi pārējie, nekādi nevarēja saprast, kāpēc nosarkušajam jauneklim rokā ir keda.

— Kur tad jūs to atradāt? — inspektors draudzīgi jautāja.

— Tā ... tā ir ...

— Nacionalizēta.

Tas bija pēdējā solā pateikts gan itin klusu, bet skanīgais bass to padarīja skaidri sadzirdamu.

Atradās tādi, kas sāka tīksmīgi ķiķināt.

Inspektors Raukass nebija dzirdējis, vismaz nekas neliecināja par to, ka viņš būtu dzirdējis. Viņš apmierinājās ar paskaidrojumu, ka Henns kedu atradis un vēlāk to ielikšot atrasto mantu vitrīnā, un atsāka stundu.

Dīvainā kārtā klase par jauno skolotāju nekā tuvāk nezināja. Dažas rakstura iezīmes, kas izpaudās pirmajā stundā, vēl nedeva vispārēju ieskatu. Mierīgs. Uzrauj uzacis, kad atbilde nepareiza. Izsaucot neliek iznākt klases priekšā.

Tāpēc visi staipīja kaklu, kad viņš tagad Heino Sālepu izsauca priekšā.

Ar Heino zināšanām varēja būt mierā. Taču seja viņam bija augstprātīga, balss — vienmuļa un šķietami objektīva.

Skolotājs bija apmierināts. Bet tad, pilnīgi negaidot, atklājās jauna Raukasa rakstura iezīme, kas nebija nekāda patīkamā un lika ausīties.

— Jums laba galva. Tas ... «nacionalizēta» ... jūs taču to teicāt, vai ne?

— Jā.

— Tas bija domāts kā joks?

— Hm ... jā. Protams.

— Tā ka faktiski jautājums par privātīpašumu jums ir skaidrs?

— Jā ...

— Lieliski, lieliski. Sēdieties.

Un, kad Heino, pūlēdamies saglabāt cienīgu izskatu, ar krampjaini sarauktām uzacīm bija apsēdies savā vietā, inspektors it kā pie sevis nobubināja, taču pilnīgā klusumā teiktais bija pietiekami sadzirdams:

— Mūsu mājās ir sētniece, nu, vienkāršs cilvēks. Viņa sākumā arī bija iedomājusies, ka tagad viņai atņemšot šļūteni un sniega šķūrējamo lāpstu. — Un pēc tam, gaiši smaidot, skaļi piebilda:

— Cilvēki ir dažādi, izpratne — arī.

«Lielisks cilvēks,» nodomāja tie, kam jaunais priekšmets bija tuvs.

«Liekulis,» nodomāja tie, kam tas nebija pa prātam.

«Gods kam gods, sava uzdevuma augstumos viņš ir,» nodomāja neitrālie.

Pēc šīs stundas Hennam iznāca saķeršanās ar klases dežurantēm. Tīrais sīkums. Edna ar viņu nerunāja, toties jo vīzdegunīgāka bija Vilma. Kādēļ Hennam vajadzējis aiznest cita kedu, ja tagad pats vairs nezinot, ko ar to iesākt?

— Bet tad uzmaniet gan, lai kāds knēvelis no trešās to nenosper.

— Ak vai! Man jāuzmanot mantas, ko tu te sastiepsi. Tu, sarkanais tāds!

— Jā, esmu sarkanais. Toties dažs labs ir tikai vējagrābslis.

— Tas nav nekas jauns. Pazūdi no klases ar visu savu kedu!

Nolādēta būšana! Ņemies te visādu blēņu dēļ, un pie tam to visu dzird viņa, tā, kuras acis Henns gribēja būt ievērojams, tālredzīgs organizators.

Te pēkšņi klasē iedrāzās Valdurs Pastaks un uzbļāva:

— Dzirdi, komisār — ar kādām tiesībām tu konfiscēji Kūsklam kedu?

— Ahā! To jau tik man vajadzēja. Kūskla. Zinām gan šo mietpilsoni. Vai pašam nebija dūšas nākt? Atsūtījis pakaļ savu izsūtāmo?

— Pievaldi muti.

— Lūdzu, aiznes viņam kedu, ja viņš tev devis attiecīgu rīkojumu. Aiznes!

— Plāties vien, plāties! Tagad tev aizmugurē ir direktori un inspektori, bet gan pienāks laiks, kad ar šitādiem karjeristēniem kā tu vēl būs runāšana.

— Zēni, pazūdiet no klases! — Vilma pacēla balsi un piecirta kāju. — Mūžīgi šī noņemšanās par politiku, it kā nekā cita vairs nebūtu!

Tomēr beidzot pienāca efektīgs atrisinājums: apavs ielidoja kaktā, kur īpašnieks varēs to saņemt.

Tā, kas līdz šim bija klusējusi, tagad, palikusi ar Vilmu divatā, sacīja:

— Un tas esot abiturients!

Ak, viņa būtu pateikusi vēl daudz ko trakāku, bet viņai pietrūka vārdu.

Antss Urbso bija pirmais, kas par notikušo uzzināja visu no sākuma līdz galam, bet viņu neinteresēja tik daudz pats starpgadījums, cik lietas teorētiskā puse un atsevišķie jēdzieni, ar kuriem viņa sadusmotais draugs operēja savā stāstījumā.

— Klausies: redzi, tu vienmēr runā par miet

pilsonību. Vai tev ir īsts priekšstats ... vai skaidrība..,

— Kādēļ ne. Mietpilsonis nav cilvēks. Tas ir dzīvs mironis. Vai skaidrs? Nu, veģetētājs.

— Pag, tu reiz teici, ka arī es tas esot.

— Tu? Kad es to būtu teicis?

— Kad? Nu, kad tas bija? Kāda tam nozīme. Es gribu noskaidrot šo jēdzienu.

— Tu tas neesi. Protams, pēc šķiriskās piederības... Jā, tomēr saimnieka dēls, no tā viedokļa gan. Bet tev tomēr ir kādas intereses, es taču tevi pazīstu, tu vismaz uzstādi jautājumus bez kādiem aplinkiem un pētī. Bet šī nolādētā neitralitāte! Klausies, tagad nevar būt neitrāls. To parādīja jau Otrā Internacionāle. Ņem vērā.

— Pag, pag ...

— Tev piemīt šī dīvainā kaite: pag, pag. Kas te ko gaidīt? Viss taču ir skaidrs. Mēs jau nerunājam par absolūto pauperizāciju. Relatīvā pauperizācija, lūk, kas no cilvēciskuma viedokļa pazemo proletariātu. Agri vai vēlu tam pienāks gals vispasaules mērogā.

Starpbrīži skrēja nemanot.

Pēc sestās stundas skolas komjaunieši sanāca ķīmijas kabinetā.

Maz. Tik lielai skolai pārāk maz. No trešās klases nebija ieradies neviens. Uz to Henns nekā nevarēja Ņinai atbildēt. Bet vai Ņinai bija kādas īpašas tiesības tā jautāt? Acīm redzot, viņu neviens netraucēja bļaustoties, un viņai vis nemeta ar kedu. Apvainojies organizators tomēr parādīja žestu, kas pārsteidza viņu pašu: viņš uzstādīja Ņinas Smirnovas kandidatūru

sekretāra amatam. Starp citu, to dzīrās darīt arī Eije Heinaru. Vispār viss norisinājās tik vienprātīgi un raiti, ka sīkākie jautājumi likās jau iepriekš nokārtoti. Tikai pilsētas komitejas pārstāvis nosmējās, kad Ņina nebalsoja par savas kandidatūras atstāšanu sarakstā, nosaucot šāda veida atturību par vecu paradumu.

Vairāk laika prasīja jauno biedru uzņemšana. To bija trīs. Divi no otrās klases, viens no ceturtās.

Jautājums par trešo klasi darīja jaunievēlēto sekretāri nemierīgu. Kaut kas bija jādara. Pirmajā vietā tika izvirzīts individuālais darbs.

Un darbs ar masām? Henns risināja domu par masu darbu:

— Pērn mācītājs Mehiss ik pirmdienu noturēja rīta lūgšanu. Šogad to pašu laiku varētu paredzēt komjaunatnes propagandai.

Šāds ierosinājums patika pilsētas komitejas pārstāvim, bet Eije vispirms gribēja tikt pie skaidrības, kādas Henns īsti iedomājoties šīs rīta sanāksmes. Šajā gadījumā viņai nebija pilnīgi skaidrs, kas šajos pirmdienas rītos tiks darīts. Kultūras rīti? Kaut kāda dziņa mudināja viņu strīdēties pretim, īpaši, kad sāka apspriest iespējas komjaunatnes sanāksmes kuplināt ar mūzikas priekšnesumiem. Eiji apvainoja ignorance. Kādēļ tieši viņai būtu jāspēlē uz klavierēm Duna-jevska vai kāda cita padomju komponista darbs? Lai iepazīstinātu ar tiem klausītājus? Bet tās taču ir dziesmas, nevis klavieru gabali. Varētu organizēt kopīgu dziedāšanu. Muļķības! Patiesību sakot, Hennam nekas nebija pretim, kad Eije atteicās. Viņš esot to ierosinājis vienīgi tādēļ, lai arī citiem būtu ko darīt un lai viņš viens negūtu visu jaunā pasākuma organizēšanas slavas spožumu.

Šo slavas spožumu Henns tā kā tā neguva. Kad viņš komjaunatnes organizācijas vārdā ziņoja direktoram par savu nodomu, viņu visādi atbalstīja un pat palīdzēja. Ievadrunu direktors solījās pats teikt, jo viņam esot šis tas sakāms par skolas kārtību.

Pirmā rīta sanāksme nepatīkami ievilkās garumā: direktors nebija varējis iedomāties, ka drosmīgajam jauneklim būs tik daudz ko teikt, un pats savā ievadrunā pateica vairāk, nekā vajag. Taču tieši pirmajā rīta sanāksmē yisai skolai, kas, ieradusies pa klasēm, rindās stāvēja zālē, bija jāizprot jaunās sabiedriskās formācijas būtība salīdzinājumā ar pirmatnējās kopienas, feodālisma un kapitālisma iekārtu. Skolēniem bija jāsaprot, kas ir absolūtā un kas relatīvā pauperizācija, jāsaprot, ka tās tālākā loģiskā konsekvence ir kari, krīzes un koloniālā sistēma^ kuru runātājs ilustrēja ar konkrētiem piemēriem no Āfrikas dzīves. Bijušais jūrnieks, Arnolds Pollars, savai runai arī bija izmantojis šādus spilgtus piemērus.

Henns nobeidza ar spēju pacilātību:

— Laiks pielikt arī savu roku. Laiks rīkoties. Jo agrāk, jo labāk. Tad, kad jaunā dzīve būs radīta un viss būs izcīnīts, — tad iekļauties jau būs par vēlu. Bet tagad vēl ir ļoti daudz kas darāms. Tādēļ pieliksim arī savu roku!

Kam īsti roka pieliekama, to viņš, beidzot runu, savā sajūsmā nepateica vai arī domāja, ka ikviens, noklausījies tik garu un aizraujošu runu, to sapratīs pats.

Bet, pirms viņš, pretinieku izsmiekla un nievu krustuguņu pavadīts, bija ticis līdz savas klases durvīm, viņu trāpīja sitiens no tās puses, no kuras viņš to vismazāk bija gaidījis.

Ņina satvēra viņu aiz piedurknes. Viņa esot gaužām neapmierināta ar to, ka Henns ne vārda neteicis par sporta sacīkšu organizēšanu.

Tiesa! Par to jau bija runa. Viņam bija jāpaziņo par tradicionālajām rudens sacensībām ar tirdzniecības skolas audzēkņiem, ko pilsētas stadionā organizēja pēc komjaunatnes iniciatīvas.

— Kas par to, paziņosim klasēs un izkārsim uzsaukumus! — taisnojās nosarkušais orators, un viņa sejā bija tāda vainīguma izteiksme, ka labsirdīgajai sekretārei bija vien jāpiedod.

Tādēļ jo mazāk saprotama un jo vairāk apvainojoša likās Eijes Heinaru kritika:

— Un kādēļ tev vispār bija tik gari jārunā? Direktors visu laiku skatījās pulkstenī.

— Skatījās? Nu, es jau . ..

Visu angļu valodas stundas atlikušo daļu — tā nebija necik gara — Henns pūlējās aizmirst smago apvainojumu. Tur viņa sēdēja, ģērbusies zaļā kleitā, blāvi mirdzošiem, viļņainiem matiem, kas sniedzās gandrīz līdz viņas slīpajiem, šaurajiem pleciem. Laiku pa laikam, vēlēdamās atbildēt, viņa pacēla roku — tā bija balta, slaidiem pirkstiem. Maiga, sasodīti skaista — neapšaubāmi tas tā bija, — bet skrāpējās kā kaķe. Sanīdušies ar savu pielūdzēju politisko uzskatu dēļ, tāpat kā viņš ar Ednu. Bet to gan viņa nesaprot, ka jaunā ideoloģija tiem tur jādzen galvā, kamēr viss

top skaidrs. Jeb varbūt viņš tomēr kaut kādā ziņā ir aplami rīkojies? Nēr nekas nevar būt aplam, ja vārdi ir pareizi.

Vēstule, ko Henns pēc dažām dienām atrada sava mēteļa kabatā, bija rakstīta tik neglītā tonī, ka viņam pagaisa pēdējās šaubas: jo sliktāk par tevi atsaucas pretinieks, jo pareizāks ir tevis izvēlētais ceļš.

Edna bija nolēmusi nodibināt kontaktu.

«Man ļoti nepatīkami domāt par to, ka Tu kādreiz man rakstīji un es Tev atbildēju.»

Tīri jāsmejas. Viņa taču rakstīja, un Henns atbildēja. Bet lai jau. Tagad viņa var rakstīt, cik grib, šai mietpilsonei neviens neatbildēs! Interesanti, ko viņa grib panākt? Ar pārākuma apziņu Henns ātri pārlaida skatienu ķeburainajām rindiņām:

«... Vai Tu tiešām domā, ka Tevī kāds klausās? Kuru tas interesē? Cilvēkus ar pērkamu sirdsapziņu Tu vairs neatradīsi.»

Ar pērkamu sirdsapziņu? Aklais, nesaprātīgais cilvēk!

«...Tu netiksi galā, Tu neesi nekāds organizators, Tu tikai nez ko iedomājies. Tevi nomētā ar kedām, un pelnīts ir. Bet Tu slēpies aiz direktora muguras.»

Kas par nekrietnību! Kedas mešanu taču noklusēja, un tas tur knēvelis ar vasaras raibumiem bez jebkādiem sarežģījumiem saņēma savu īpašumu atpakaļ.

«. . .Tev nav dūšas ieiet nevienā klasē, tādēļ Tu sadzen kopā visu skolu un nelietīgi izmanto skolotāju klātbūtni, lai nogvelztu visu to, ko sarkanie aģitatori Tev iedzinuši galvā. Nedomā, ka mēs esam tik dumji. Gan mēs bez Tevis pratīsim izlasīt tās jaunās teorijas. Taču mums acis ir vaļā un ausis dzird labi. Zinām jau, kas ir teorija un kas ir dzīve.»

Dziedi vien, dziedi, putniņ! Arī mēs zinām, kā dziesmu tu dziedi.

«... Es nerakstu tādēļ, lai atvērtu Tev acis. Liekas, tas būtu gluži veltīgi. Gribu Tev pateikt vienīgi tik daudz: teikt runas Tev vairs nebūtu vērts. Tavi vārdi krīt kā lietus lāses neauglīgā augsnē.»

Henns atviegloti nopūtās. Lietišķs pierādījums rokā.

Drošs pierādījums tam, ka komjaunatnes rīta sanāksmēm jākļūst par tradīciju.

Hennam radās nepārvarama vēlēšanās otrā rītā iedot Ņinai visu vēstuli un sacīt:

— Redzi, ko nozīmē teorētiskais darbs. Viena pati neliela runa, un pretinieku fronte jau iedragāta.

Taču kaut kas tā kā atturēja viņu, līdz beidzot tas likās pilnīgi neiespējami.

Ņina tomēr dabūja zināt vēstules saturu. Henns vienkārši ņēma un parādīja viņai atsevišķas vietas, lai pierādītu, cik pareizu ceļu viņi izvēlējušies, uzstājoties rīta sanāksmēs ar runu. Nu sekretāre sāka interesēties par starpgadījumu ar kedu, bet nebija vēl Henns visu izstāstījis, ka pēkšņi viņa sāka skaļi smieties. Teorētiķis saskaitās.

— Ko tu, Henn, nedusmo taču! Tas ir vienkārši lieliski, ka tu atstāji to kvekšķi ar vienu kedu.

— Tas ar kedu ir sīkums un nemaz nepieder pie lietas. Redzi, kā pretinieki reaģē uz manu pirmdienas runu.

Ņina izlasīja un sarkastiski nosmīnēja:

— īsts naivais ideālisms!

— Vēl trakāk!

— Zini ko, Henn, vai tu arī nākamo pirmdien gribi runāt?

— Uz to te noteikti jāatbild.

— Noteikti! Tikai... Vai tu nedomā, ka jārunā būtu kādam citam no mums?

— Es jau nemaz nepiedāvājos, — Henns klusi atbildēja.

— Tu, protams, labi runā, un es tevi gribētu iesaistīt turpmāk. Tu uzņemsies atbildību par vēstures pulciņu. Un tu komjaunatnes organizācijas vārdā nolasīsi referātu Oktobra revolūcijas gadadienas sarīkojumā. Par to jāpadomā jau tagad.

— N-nezin. . . nezin vis, vai es tam būšu piemērots? — Henns sastomījās, sajuzdams, ka nodevīgais sārtums pārlīst viņa sejai.

— Esi gan piemērots. Pat ļoti piemērots.

Nu, ja tā, ko tad vairāk. Tikai, lūk, līdz tam vēl ir apmēram divi mēneši. Pa to laiku var saslimt un var

atgadīties vai tūkstoš ķibeles. Taču trakākais ir tasf ka dažādas likstas un kļūmes taisni kā par spīti visbiežāk mēdz gadīties tad, kad jau iepriekš tās iztēlojas un no tām baidās.

MALDI

Skolā visvieglāk organizēt sportistus. Sports parasti apvieno spējīgus rīkotājus, bez kuriem nebūtu domājams organizēt kādas plašākas sacensības.

Sporta zvaigznes pašas nenodarbojas un nemaz nevar nodarboties ar sīkumiem. Tos var pazīt pēc pašapzinīgās, brīvās un elastīgās gaitas. Par dažu labu no viņiem stāsta, ka tas tiekot glabāts kā tāds luteklītis, bet, tikko tas pats luteklītis gūst punktus par labu visam kolektīvam, visi nāk viņam klāt, sit draudzīgi pa plecu, pie tam nebūt nav teikts, ka apsveicēju vidū nav nesenie kritizētāji.

Skrējēji, lēcēji, metēji — dodas uz sadionu priecīgi satraukti. Viņus interesē rezultāts. Sacensību veids viņu acīs nebūt nav pats svarīgākais.

Turpretim atbildīgos rīkotājus galvenokārt interesē metri un sekundes, taču viņus tai pašā laikā vēl jo vairāk interesē sacensību sabiedriskā nozīme.

Ralfs Kūskla, viens no dedzīgākajiem entuziastiem, skaidri un gaiši noprasīja, kādēļ šogad tradicionālās rudens sacensības ar tirdzniecības skolu rīkošot komjaunatnes organizācija. To viņš pajautāja tieši tam puisim, kas bija rekvizējis viņa mesto kedu un kas tomēr bija izrādījies goda vīrs, nekārdams šo lietu pie lielā zvana.

— Ja tirdzniecības skolas komjaunatnes organizācija mūs uzaicina, mēs to pieņemam. Vai saproti? Ja ne, tad lasies! Iztiksim bez tevis.

Henns uzskatīja šādu atbildi par izsmeļošu. Taču Kūskla uzskatīja to par nepietiekamu un ar jauneklīgu pašapziņu apgalvoja, ka paredzot sacensību izgāšanos.

Henns viņa vārdos saskatīja vienīgi nepamatotu lielīšanos, taču katram gadījumam nobrīdināja lielībnieku, lai šis nedomājot bāzt koku ritenī.

Todien arī Rita bija laipnāka nekā parasti. Viņu interesēja viss, ko teica «sarkanie».

— Paši jūs ar mani neuzsākat sarunas, kā tad es lai pāraugu? — viņa labi plati ieplēta savas tumšās acis.

— Vai tu sacensībās piedalīsies? — jautāja Henns, saglabādams lietišķu toni.

— Es katrā ziņā piedalītos, bet droši vien šaja laikā man atkal sāks sāpēt kāja.

— Sāks sāpēt?

— Tik tiešām, Onton, pardon, biedri Onton, sāpēs gan. Un iekšējā balss man saka, ka Teai Pūsepai sacensību dienā arī stipri sāpēs kāja.

— Sāpēs?

— Tik tiešām sāpēs.

Hennu sāka interesēt, vai viņas kājas arī tad taisīsies sāpēt, kad inspektors vai direktors tās pirms sacensībām pārbaudīs. Taču Rita bija pārliecināta, ka Henns nebūšot tik sīkumains, un bez tam viss varot iziet itin gludi.

— Kādā veidā, ja drīkstu jautāt?

— Oho — oho! Tādiem kā jūs tas būtu pavisam vienkārši. Redzi to uzsaukumu ...

— Jā-ā!

— Nē, klausies taču! Uzsaukums visādi ir jauks, ļoti pārdomāts. Sports masām! Tikai, lūk, kas: ja mēs par to, kājās stāvēdami, lasīsim tajā — nu kā taču to sauc — jā, sienas avīzē, un tā pirms sacensībām nez cik reižu, jo visas tās dižās domas taču nāksies vispirms iemācīties no galvas, tad es baidos, ka mūsu kājas ...

— Skaidrs! Skolas gods jums ir tukšs gaiss. To es labi iegaumēšu. Paldies. Rīkošos attiecīgi.

Rita nemainīja toni, bet viņas viegli plūstošā valoda vairs neatrada dzirdīgas ausis. Viņai bija gaužām žēl. Un varbūt jau tobrīd viņa nožēloja izdarītās muļķības.

To viņai acīs pateica Valdurs Pastaks. Viņš bija tās pašas dienas vakarā uzgājis augšā pie Ritas.

Viņai kļuva šausmīgi neērti, jo sarunā ar Hennu bija varējušas noklausīties visas viņas labākās draudzenes, kā arī Heino Sāleps un kāds no acīgākajiem jaunāko klašu puikām.

— Es nedomāju ..,

— Tu jau nedomā, tu tikai jūti, — teica Valdurs, atbalstīdams savu spīdīgi saziesto galvu pret dīvāna atzveltni un pūzdams dūmus grieztos.

Edna izteica viņam piezīmi par rupjību (viņa Val-duru ciest nevarēja), bet Ritu viņa neņēmās aizstāvēt, jo arī viņa uztvēra Ritas rīcību kā tīro pārsteidzību.

Valdurs pielēca kājās.

— Rupjš? Velns parāvis, kas mēs esam un kāpēc esam šurp atnākuši? Mums bija jāizlemj, vai sacensībām izgāzties vai izdoties. Bet viņa, te tev nu bija, aiziet pie tā tur asinssarkanā un izpļāpā manu plānu.

— Pag, pag, es nekā nesaprotu, — Heino Sāleps iekrita valodā. (Viņš bija ieradies ar nokavēšanos.)

Viņam darīja zināmu sacensību izgāšanas plānu. Ļaut sagatavoties sacensībām, kā nākas, un tad pēkšņi sacensību dienā — dalībnieku masveida saslimšana.

— Uja. Vienu vārdu sakot — uzvara bez cīņas? — Heino iedegušajā sejā pavīdēja izbrīns un vilšanās.

Valdurs paskatījās pulkstenī un noteica autoritatīva cilvēka zobgalīgā tonī:

— Uzvara bez cīņas! Patlaban šurp atnāks tirdzniecības skolas pārstāvji. Mēs vienosimies. Parādīsim tiem boļševikiem, kā organizē masveida sportu.

Valdurs, kā redzams, domāja, ka Heino Sālepu šāda atbilde apmierinās. Viņš sāka no jauna apbērt Ritu ar pārmetumiem un tagad vainoja arī pats sevi par to, ka neesot pratis savu plānu līdz pēdējam brīdim paturēt pie sevis.

— Kādā jautājumā tad mums būtu jāvienojas ar tirdzniecības skolas audzēkņiem? — Heino pārtrauca iekarsušo cīņas biedru. — Manuprāt, te nav ko vienoties. Sports paliek sports.

— Senāk arī mēs tā domājām, — atcirta Valdurs, neskatīdamies uz sarunu biedru. — Bet vai tad tu neesi lasījis, ko viņi raksta?

— Heino pats teica, kad izlasīja, ka tagad jau pankūku cepšanu arī padarīs par politisku jautājumu, — atgādināja Edna, un viņas acis, kas jau tā izskatījās mazas, samiedzās šauras šauras.

Leida, kā likās, gribēja izteikt rājienu visai patē-

tiskā runā, bet Ritai taisni tobrīd radās izdevība izlabot savu briesmīgo kļūdu, un viņa aizrāvās tā, ka pat nedzirdēja pie durvīm zvanām.

Tirdzniecības skolas pārstāvji bija divi jaunieši. Viens no viņiem ar neparasti biezām lūpām un platu degunu, acīm redzot, bija atnācis līdzi tikai tāpēc, lai ar galvas mājieniem apstiprinātu sava slaidā skolas biedra vārdus un lai kārām acīm skatītos uz Ritu.

— Pagaidiet, pagaidiet! Es taču sacīju, ka neatteikšos, — Heino pārtrauca, kad izdzirda sabotētāju vidū arī savu vārdu.

— Tādā gadījumā tev mūsu vidū vispār nav vietas! — atcirta Valdurs.

Radās neērta situācija. Svešu jauniešu klātbūtnē!

— Jauki! Pasaki man — kā vārdā, kā uzdevumā tu vispār te vienojies? Vai tu zini, ko nodomājuši Keba, Olavs, Jass, Vehandu, Tea, Ruta?

— Ar Teu esmu jau runājusi, viņa ir ar mieru, — Rita pārtrauca.

— Ar citiem arī ir norunāts, — sausi piezīmēja Valdurs un novērsa skatienu sāņus. Acīm redzot, viņš meloja.

— Ar mani neviens nekā nav runājis. Un es atkārtoju: esmu patlaban labā formā un gribu startēt.

— Velns lai tevi parauj, startē~ar! Tikai paturi prātā...

Tirdzniecības skolas pārstāvji tam nepiekrita. Ja jau viens no vidusskolas dūžiem pat nedomājot atteikties, tad arī viņiem nākšoties izvirzīt labāko no savējiem.

Radās savstarpējas neuzticības atmosfēra, un, lai gan ar tirdzniecības skolas pārstāvjiem vienojās par jaunas apspriedes sasaukšanu pēc tam, kad apstākļi būs pamatīgi noskaidroti, visi klātesošie atzina Heino separātistisko izlēcienu par nepieņemamu.

Rita apvainojās līdz asarām.

— Rimsties, Rituc, ar to viņu neizmācīsi, — sacīja Valdurs, atgāzdamies pret dīvāna atzveltni. — Labāk atnes mums kafiju, vismaz iestrēbsim to, ja jau... dažādu apsvērumu dēļ mums nav vairs ko runāt. . .

Uh! Tā bija gara un visai iedarbīga diplomātiska tirāde.

Heino piecēlās un, izlikdamies, ka žāvājas, aizgāja. Durvīs viņš vēl piebilda tik nevērīgi, cik vien prata: — Paziņojiet, ja būsiet kaut ko prātīgu sadomājuši. Pateica, taču pats sajuta, ka neviens nekā viņam neziņos.

Sacensību diena bija skaidra un pavēsa. Visapkārt skrejceļam mudžēt mudžēja vidusskolas zaļās un tirdzniecības skolas tumšsarkanās formas cepures. Skolotāji un daudzie sacensību dalībnieku vecāki ar savu labvēlīgo klātbūtni padarīja satraukti svinīgo noskaņu vēl svinīgāku.

Tieši pulksten divpadsmitos, kā bija izziņots, ar sešdesmit metru skrējienu meitenēm sākās ilga un neatlaidīga cīņa.

Šī skaidrā svētdiena bija viena no tām retajām rudens dienām, kad sauli neapēno ne mazākais mākonītis un kad skaņas tālu aizplūst apbrīnojami tīras un skaidras. Pār mazo pilsētiņu atskanēja daudzu jauneklīgo balsu saucieni:

— Sarauj! Sarauj!

Dažs labs cienījams pilsonis pajautāja, kur kliedz un kādēļ kliedz. Dažam labam no viņiem, noraugoties jauniešos, kas, nevērojot kara draudus, tik bezbēdīgi pavadīja laiku, nosāpēja sirds par aizgājušajiem laikiem, par savu jaunību.

Sākumā viss gāja gludi, kā parasti. Abu skolu vingrošanas skolotāji bija sapulcinājuši ap sevi veselas rīkotāju vienības, kas savukārt atradās vingro sportistu rīcībā. Lokanie un vingrie sportisti mīkstajos treniņtērpos iesildījās, viņu sasprindzinātās sejas pauda slepenas cerības uz uzvaru.

Pretinieku nometnes plāni veltīgi radīja bažas. Tiem jau iepriekš bija lemta izjukšana. Lai atteiktos no piedalīšanās sacensībās, vajadzēja daudz nopietnāka pamata. Pretinieku nometnes idejiskie vadoņi nebija spējuši paredzēt, ka vēlēšanās izcelties ir visai spēcīga, un tā viņi kļuva par ģenerāļiem bez armijas.

Ritai Lutsai un Teai Pūsepai pēdējā treniņā sāka sāpēt kājas, un sestdien viņas pat neatnāca uz skolu. Tas savā ziņā nobiedēja. Stafetes skrējiena meiteņu komanda kļuva vājāka, un visi to nožēloja. Uz sacensībām viņas tomēr ieradās. Zīda zeķēm cauri bija redzamas apsaitētās potītes, taču meiteņu gaita bija demonstratīvi viegla.

Vilma bija nikna kā mazs vanadziņš:

— Nedusmojies, Cikiņ, mēs tiešām nevaram piedalīties šajās sacensībās, — savu atbildi Rita gandrīz vai nodziedāja: viņa taču cerēja, ka Vilmas tēvs neatteiksies izsniegt viņām apliecību.

Sadusmotā zobgale par spīti ņēma un pastāstīja to klases komunistiem, tā komjauniešus bija iesaukuši tie, kam jaunā iekārta nebija pieņemama.

Eiji Heinaru pārņēma trakas dusmas. Bet Ņina ieteica par simulantēm sākumā vienkārši pavīpsnāt, jo viņai jau bija padomā, kā abas meitenes iedzīt sprukās.

— Kā? Ziņot?

— Kādēļ? Nūja, savā ziņā, protams, tā iznāk. Galvenokārt jāuzsver tas, ka viņas sestdien nebija skolā. Apliecību taču viņas nedabūs, vai ne? — bālā meitene ar savām tumšajām, šķelmīgajām acīm cieši ielūkojās nosarkušajā, apaļajā sejiņā.

— Nekādā gadījumā! Kur nu! Dr. Pēnemā viņām parādīs durvis, lūk, to viņš izdarīs.

Pa to laiku stadions dzīvoja savu pilnasinīgo sacīkšu dzīvi. Skaļais rupors norīkoja dalībniekus pa vietām un paziņoja rezultātus:

— Pēc sešdesmit metru skrējiena meitenēm un simt metru skrējiena zēniem ir šāds punktu stāvoklis...

Antss Urbso atnāca īstā laikā. Vilma bruka viņam virsū, it kā viņš būtu vainīgs, ka skolas labākā sprintere Tea Pūsepa un itin labā skrējēja Rita Lutsa atklāti boikotēja sacensības un ka tādēļ tirdzniecības skola jau no paša sākuma izvirzījusies vadībā.

— Nu, gan puiši izlīdzinās, — Antss atturīgi piezīmēja.

— Kādi puiši?! Pastaks vispār nav ieradies. Abi ar Sālepu viņi būtu vismaz tāllēkšanā paņēmuši divas pirmās vietas. Bet tagad otro vietu paņems Jirisalu.

Vilma vairs nepaguva izgāzt savas dusmas līdz galam, jo no rupora atskanēja: «Augstlēcējas, sagatavoties!» Viņai bija jāiet.

Uzmanības centrā bija tāllēkšana zēniem. Neviens necerēja sasniegt Heino Sālepa rezultātus. Bet viņš, būdams īsts sportists, centās vēl uzlabot individuālo rekordu.

— Jirisalu, Sālepam sagatavoties!

Heino ar elegantu kustību nometa no pleciem savu mēteli zālē, zem sporta krekla cilājās viņa spēcīgās krūtis. Viegli palēkdamies, viņš uz vietas iesildījās. Eijei nez kādēļ šķita, ka šis elegantais sportists liekas neredzam neviena no skatītājiem.

Lai! Eije nolēma arī nelikties zinis, lai viņš uzstāda vai pasaules rekordu, tas viņu nebūt neinteresē!

Tikai nez kādēļ tieši viņa bija tā, kas tūlīt pēc Heino lēciena pateica to, ko daudzi no skatītājiem un sacensību dalībniekiem nodomāja. Heino izkāpa no bedres un sāka stipri klibot. Uzmetis mēteli uz pleciem, viņš, kāda izpalīdzīga tirdzniecības skolas sportista atbalstīts, aizgāja. Simulēšana bija tik acīm redzama, ka Eije nespēja savaldīties.

— Ak tu nabadziņš! Kā nu jāklibo.

Cietušais neatbildēja, tikai no viņa acīm varēja manīt, ka viņam kauns. Un Eije savu uzbrukumu veiksmīgi noveda līdz galam:

— Kā nav kauna tā simulēt!

Pēc šā šķietami nenozīmīgā starpgadījuma dzīve stadionā netraucēti ritēja tālāk. No rupora atskanēja saucieni, apsveikumi, oficiāli rīkojumi, ziņojumi...

Vilma ieguva trešo vietu, kaut gan viņai bija cerības uz labākiem rezultātiem. Izdzirdusi vēl piedevām, kādu nelietību pastrādājis Heino, viņa visas savas pēkšņās dusmas izgāza pār nabaga Antsu. Tas bija kā smilšu maiss sadusmota boksera rokās — pazemīgs, nespējīgs pretoties. Viņš bija dzirdējis ruporā ziņojam, ka vidusskola ir vadībā, un nevarēja saprast Vilmas sašutuma cēloni.

— Stulbeni! Stafetes skrējiens un kārtslēkšana vēl stāv priekšā. Lodes grūšanā tirgotāji tā kā tā ir

spēcīgāki par mums. Un, ja mēs zaudējam stafetē, tad esam zaudējuši vispār. Tas ir droši.

Henns Ontons pirmo reizi bija rīkotājos, un viņam nācās koncentrēt visu uzmanību uz savu sektoru, lai nekļūdītos. Tādēļ ziņu par Heino iziešanu no ierindas viņš dzirdēja kā miegā. Pēc mirkļa Henns aptvēra situāciju, un tad pār Antsu nāca brāzienu otrā sērija — viņam pārmeta vienaldzību un neattapību. Taču Hennam, kā jau rīkotājam, bija pārāk maz laika, lai viņš te skrejceļa malā ilgāk strostētu neitralitātes dēļ cietušo draugu. Viņš bija atnācis šurp, tikai lai aiznestu savu mēteli (dienas vidū laiks bija kļuvis manāmi siltāks), un viņam bija tūlīt jāsteidzas atzīmēt rezultātus šķēpa mešanā.

— Vai tad kāds cits nevar skriet Sālepa vietā? — jautāja eksakto zinātņu cienītājs.

— Nu tad ej, pieteicies, — Vilma nicīgi atteica.

— Vai to var?

Jautājums skanēja tik vientiesīgi, ka Vilma, nespēdama palaist garām tādu izdevību pazoboties, sāka tik skaļi smieties, ka to tālu varēja sadzirdēt.

Kad pēc kāda laika Vilma stafetes skrējēju vidū pamanīja Antsa Urbso augumu, viņa pavisam nopietni nobijās.

— Ak debess! Antss, stulbenis, ņēmis un sadomājis

skriet! — un viņa aizjdrāzās, lai atzītos Ņinai savā grēkā. '

— Un kas par to? — nobrīnījās Ņina.

— Paskaties taču, cik viņam līkas kājas! Ko nu šitāds vispār skrien! Mūsu skolā jau nav tāda nabadzība, lai. ..

Sākās skrējiens — četri apļi pa četrsimt metriem.

Antss bija otrais. Viņš uzreiz nevarēja satvert kociņu. Te pēkšņi skaļos saucienus, kas uzmudināja pirmo pāri nepalaisties, pārtrauca svilpieni, smiekli, lamas. . . Bet tad troksnis apklusa. Antss bija satvēris kociņu un sāka skriet. Ātrums, ko viņš sasniedza, bija tik pārsteidzošs, ka pirmajā mirklī neviens nezināja, kā uz to reaģēt. Distance samazinājās, un tad zaļo cepuru nēsātāji sāka sparīgi saukt uzmudinošo: «Sarauj! Sarauj!»

Likās, ka ar katru saucienu dīvainais skrējējs baltajā virskreklā un melnajās apakšbiksītēs uzņēma arvien lielāku ātrumu. Pēc trīssimt metriem viņš bija apsteidzis pretinieku par krūšu tiesu, bet stafetes nodošanas brīdī — jau par kādiem četriem metriem. Ar to Antss Urbso nodrošināja vienu no svarīgākajām uzvarām. Viņam sita pa plecu, viņu apbrīnoja. Taču Antss palika Antss. Viņš iedams nešūpojās gurnos, un viņa kājām trūka elastības, kaut gan Vilma pareģoja viņam sportista karjeru.

— Kungs žēlīgais! Cik tu ātri skrien! Un ja tev vēl būtu tehnika! — Vilma ar savu mazo roku paplikšķināja pa zēna spēcīgo plecu.

— Uh! Sen neesmu. .. skrējis, sāk durt... sānos, — dienas varonis elsdams klusu izdvesa.

To nu viņam nevajadzēja teikt, jo Vilma izklāja zālē savu mīksto, dzelteno sporta tērpu un lika viņam tūlīt nogulties. Taču Antss nelikās to dzirdam un varonīgi devās pie sava apģērba saiņa. Tāda izturēšanās Vilmai nepavisam nebija pa prātam, un viņa Antsu pamatīgi sarāja.

Viņi strīdējās tik ilgi, kamēr Antsam dūrēji pārgāja.

Otrā dienā visai piektajai klasei bija ko noskatīties, kā bijušā Gaišgalvju kluba oponents aizsargāja atkarotās pozīcijas. Uzbruka armiju zaudējušais ģenerālis Valdurs Pastaks. Strīds drīz vien no sporta pārgāja uz politiku, līdz Valdurs Pastaks, kuram viņa plānu izjukšana nozīmēja daudz vairāk, nekā to varēja domāt, kļuva neciešami rupjš.

— Tu, zinātnes apustuli, nedomā, ka varēsi laipot un ka tas tevi glābs, kad būs reiz pienācis laiks noslēgt rēķinus.

Antss piesarka, taču lieliski valdīja pār sevi.

— Es nesaprotu. Kādi rēķini tev noslēdzami?

— Tu, laipotāj, saproti gan. Tu tikai izliecies.

— Kāda te loģika? Saki skaidri, ko tu gribi.

— Loģika! Ko tu muldi, zemnieku mēsls!

Vilma Pēnemā zibeņātrumā pielēca no sava sola, pieskrēja pie skolotāja galdiņa, kur atgāzies sēdēja Valdurs, un dzīrās viņam iecirst pļauku. Bet, kad tas neizdevās (Valdurs satvēra Vilmas roku un atvirzīja

to sāņus), tad pateica, ka viņa ar tik nelabojami rupju puisi, kāds esot Pastaks, pat runāt negribot, un aicināja ari pārējos boikotēt viņu.

Pa to laiku Antss bija visu tāfeli cītīgi norakstījis ar visvisādiem burtiem un cipariņiem. Viņš bija tos sagrupējis divās rindās, kas atradās viena zem otras, gluži kā organiskās ķīmijas grāmatā. Tad, uzvilcis gaisā pāris apļu ar pirkstu, viņš to pielika pie pirmās garākās burtu rindas un teica tik rezolūtā tonī, kas nebūt nebija viņam raksturīgs:

— Es sastāvu apmēram no šādiem elementiem. Tas, par ko mani Pastaks nosauca, redziet, ir gluži kas cits. — Un krītainais pirksts noklakšķēja pret apakšējo rindu.

Kad smiekli bija mazliet norimuši, Henns iesaucās:

— Ants, nāc mums palīgā. Tu pats redzi, ka ķīmijas un fizikas pulciņš ir pilnīgi nepieciešams.

— To var, — Antss apsolījās lietišķā tonī.

Šā joka atbalss dažu stundu laikā bija izskanējis pa visu skolu, un, kad itin drīz ķīmijas un fizikas pulciņš tiešām tika noorganizēts, tas tīri negaidot izrādījās ļoti liels.

Šai rudenīgajā dienā visi vēl dzīvoja vakarējo sacensību noskaņojumā.

Rita Lutsa staigāja apkārt ar saraudātām acīm. Vizīte pie Dr. Pēnemā izrādījās veltīga. Sākumā viņa neko daudz nebēdāja, jo kas tur nu liels — viena nokavēta diena. Taču tā lieta nez kā bija nākusi ausīs direktoram. Tas prasīja ļoti sīku paskaidrojumu, mocoši ilgi izprašņāja un beidzot lika saprast, ka gadījumā, ja notiktu vēl kaut kas tamlīdzīgs, turpmākā palikšana skolā varētu kļūt par balansēšanu uz virves. Visvairāk direktors dusmojās par to, ka abituriente bija pamudinājusi arī jaunāko klašu skolnieci piedalīties šai apkaunojošajā izlēcienā.

No rīta piektā klase gaidīja vēl vienu notikumu — Heino Sālepa ierašanos. Viņš neieradās.

Vilma uzticēja Ņinai, ka viņa tūlīt pēc sacensībām esot aizgājusi uz mājām un teikusi tēvam: ja viņa pacientu vidū būšot Sālepa dēls, lai nepieņemot viņu.

Tātad viņš nekādā ziņā neesot atbrīvots no mācībām un viņu sagaidot Ritas liktenis.

Bet Heino neieradās arī nākamajā (dienā. Eijei šogad tā bija pati melnākā diena. Vai tiešām es būtu viņu kaut kā apvainojusi? Šis jautājums sāka mocīt Eiji, jau sākot ar pirmo stundu. Viņai nebija žēl zēna: viņš bija kļuvis tai pārāk tāls. Bet viņai bija neērti, viņa nezināja, ko iesākt tādā gadījumā, ja izrādītos, ka Heino nav vainīgs.

— Kas jums noticis, Heinaru? — skolotāja Varika dusmīgi jautāja.

Eije bija izklaidīga un viņas atbildes — aplamas. Meitenei bija ļoti neērti saņemt nepietiekamu atzīmi, bet viņa nespēja koncentrēties.

— Kas tev noticis? — arī Ņina jautāja starpbrīdī.

— Nāc, iesim ārā, es tev izstāstīšu.

Rudeņos skolas ēkas dienvidpusē neviens vairs nemēdza uzkavēties, kaut arī dažu labu reizi šeit, aizvējā, saule gandrīz vai tveicēja. Šurp sanāca pavasaros, pirmā saules siltuma vilināti.

Un tā nu viņas te stāvēja gluži vienas. Slaidā meitene, degunu nervozi saraukusi, klausījās savas draudzenes juceklīgajā stāstījumā. Viņai nebija pacietības uzklausīt līdz galam, jo atbilde viņai jau bija gatava:

— Skaidrs kā diena. Pēc stundām aiziesim viņu apciemot.

— Neparko!

— Iesim gan. Apciemosim šo «slimnieku». Un, ja tiešām viņam kaut kas kaiš, tad tu atvainosies, un viss.

— Nē! Neparko!

Ņina vairāk neuzstāja. Bet vēlāk aizgāja viena pati.

Kad viņa vakarā iedrāzās tantes Meijeres «pansijā» pie Eijes, viņa bija aizdomīgi rosīga un kareiviski noskaņota.

— Vai tu te nesmoc nost? Atver taču logu, cilvēkbērns!

To viņa dzīrās pati izdarīt, bet, uzmanīgi paskatījusies uz draudzenes kaistošajiem vaigiem un mirdzošajām acīm, palika mierā.

— Vai tu esi slima?

— Kā tā?

— Tu kaisti.

— Es strādāju. Blēņas vien. Sāku komponēt, bet nekas neiznāk.

— Nospēlē!

— Negribas.

— Bet ja es tevi labi mīļi lūgtu?

— Zini, man šodien nav attiecīga noskaņojuma. Vienkārši nevaru. Tāda sajūta, ka mans darbs ir tikai nožēlojams Šopēna atdarinājums. Esmu pilnīgi viņa varā. Viņš ir dievīgs!

— Viņš ir lielisks. Vārds «dievīgs» būs no tava leksikona jāizsvītro. Dieva nav, un ar mītiem mēs neoperēsim.

Bet vēl tovakar pat jaunā pianiste tomēr nospēlēja savu mazo nepabeigto valsi.

— Burvīgi! — teica draudzene savā samtainajā altā, un tas skanēja tik patiesi, ka izpildītājas plānās nāsis priekā iedrebējās.

— Tas ir tikai viens motīvs. Es šodien meklēju otru tēmu, bet... Vispār tas, ko pašreiz nospēlēju, ir beigu posms, sākums man vēl jāatrod. ..

— Zini ko! — Ņina pielēca kājās no vecās kušetes tik strauji, ka atsperes draudīgi nokrakšķēja. — Tu to pabeigsi un nospēlēsi. Jā? Tas tik būs numurs!

— Nē. Neparko!

— Vai tu izmācījies? — Ņina pajautāja, steidzīgi vilkdama mugurā vieglu, padilušu mēteli.

— Kaut cik. Kurp tu steidzies?

— Turpini komponēt. Tici, no tevis iznāks spīdoša komponiste. Es vairs tevi netraucēšu. Tas ir — šovakar vairs ne.

— Šovakar es nekā nedarīšu. Iešu tevi pavadīt.

Sētā puikas dzenāja bumbu un klaigāja tik bezrūpīgi, kā vienīgi viņi to prot. Par auksto vēju viņiem bija maz,a bēda. Rietumu pamalē debess izskatījās zaļgana, un tumšie mākoņi, ik mirkli mainot savu apveidu, neprātīgā ātrumā joņoja no ziemeļiem uz dienvidiem.

Pavadīšana izvērtās pastaigā, un, kad viņas pienāca pie Ņinas mājām, abas pēkšņi ieraudzīja pie apvāršņa uzlēkušu pilnu mēnesi. Ņina salīdzināja to ar milzīgu,

lāsumainu laternu, kas vietām bija dzeltenāka, vietām bālāka par visām elektriskajām spuldzēm, kuras mirguļoja pilsētā.

Eije piekrītoši pamāja un klusēja, viņas domas bija aizklīdušas tālu no mēness. Ņina viņai bija izstāstījusi par Sālepu apciemojumu.

— Kāpēc man vispār bija jāiet uz šīm sacensībām! — Eije jau trešo reizi ar nožēlu izsaucās. Kad Ņina savukārt jau trešo reizi mēģināja viņai ieskaidrot, cik nepamatota šāda nožēla, Eije pēkšņi piebilda:

—- Tad es nebūtu viņam tā pateikusi. Man nav viņa žēl, nē! Bet man ir. neērti. Vārdu sakot, saproti taču, es vienkārši devu viņam iemeslu ... Tas ir, man šie vārdi paspruka ...

— Tu esi viņa priekšā vainīga, bet tevi šī apziņa nomāc, vai ne?

— Tik tiešām!

— Laid pār galvu!

— Nevaru . ..

— Nu tad atvainojies vēlāk, kad viņš jau sāks staigāt.

— Tam nav nekādas nozīmes.

— Protams, nav. Bet tas jādara aiz pieklājības. Jā-ā! Kas tik viss nav jādara tās pašas nolāpītās pieklājības dēļ.

Nedēļas laikā jauns, normāls cilvēks daudz ko spēj aizmirst. Un meitenes nomāktību arī būtu izkliedējusi šī spēja aizmirst, — šī pati spēja, kuras dēļ cilvēks tik bieži iekuļas nepatikšanās un. sarežģījumos, un kura, objektīvi spriežot, principā taču cilvēkam ir dota veselības saglabāšanai.

Eije bija normāls cilvēks, un nepatīkamā sajūta, kas tik spēji viņu pārņēma tovakar, kad Ņina viņai pastāstīja, ka Heino satriecis kāju, nedēļas laikā pagaisa. Bet pagāja nedēļa, un pirmdienas rītā skolā ieradās Heino — nopietns un lietišķs, it kā nekas nebūtu noticis. Eije redzēja, kā viņš, turēdams rokā pārlocītu astronomijas grāmatu un mierīgi sarunādamies ar Antsu Urbso, ienāca klasē. Tūlīt aiz viņa iesteidzās Paula un Rita, un viņām piebiedrojās arī Valdurs.

— Oho-o! Dienas varonis! — iesaucās skaļais pretinieku nometnes vadonis, un Eijei likās, ka viņa balsi izskanēja dzēlīgs izsmiekls.

Jā, ari Valdura skatiens pauda neslēptas dusmas, kad viņš sveiciena vietā izgrūda:

— Čempions! Startēji gan, ko! Nu tad dabūji ar, ko gribēji.

Heino neatbildēja. Viņi bija sanīdušies. Vai tiešam sanīdušies?

Pēkšņi Eije sajuta krūtīs asu dūrienu. Nejauši bija uzplēsta tikko sadzijusi brūce. Sarauktām uzacīm un apņēmības pilnu skatienu Eije piegāja klāt garajam jauneklim un teica klusāk nekā parasti:

— Labrīt!

Heino atbilde bija pieklājīga un laipna, taču, acīm redzot, viņš domāja, ka meitene grib ar viņu tikai sasveicināties, vairāk nekā, jo citādi viņš nebūtu tik steidzīgi pievērsies savam sarunu biedram:

— Nūja, savs labums jau no tās gulēšanas bija. Vismaz paralakse man tagad pilnīgi skaidra. Vispār šis priekšmets mani sāka interesēt.

Eije vēl dzirdēja, kā Antss klusā balsī sāka cildināt astronomijas nozīmi.

Veltīgi Ņina vēlāk pūlējās uzzināt, kas Eijei kaiš. Meitene tik vien spēja atbildēt:

— Nejautā, esmu sliktā omā.

Ņinai, kā jau sabiedriskai darbiniecei, prestiža dēļ bija mierīgi jāpacieš apvainojums un saīgušās draudzenes uzmanība jāpievērš gluži neparastam faktam: bijušais Gaišgalvju klubs bija kļuvis mazāks un tai pašā laikā arī lielāks. Šādu pārmaiņu rezultātā divām gaišajām galvām — Hennam un Antsam bija nākusi klāt viena tumša — Heino. Viss pārējais, kā likās, bija palicis tāpat kā pērn. Viņos noskatīties bija tikpat jauki un patīkami. Par ko viņi debatēja?

Un tomēr, uzmanīgāk vērojot, varēja konstatēt gluži niecīgu atšķirību pērnējās un tagadējās trijotnes rīcībā. Prezidents vairs neatmeta ar roku, kā viņš mēdza darīt, Reinam Kitam sparīgi iekrītot valodā. Tagad vairs neviens neiekrita valodā. Jaunais kluba biedrs likās augstāk vērtējam klusēšanu un tikai

laiku pa laikam iemeta pa replikai. Bet tieši šīs klusu teiktās replikas it kā elektrizēja prezidentu. Plecus uzrāvis, viņš tūlīt ņēmās kaut ko izskaidrot. Tādās reizēs gadījās, ka garais tumšmatis pēkšņi pats atmeta ar roku un piegāja pie gaiteņa loga. Tad viņš ilgi skatījās uz dobēm dārza ziemeļu pusē — nakts salnas tās bija noplicinājušas un cilvēki pametuši novārtā.

ĢENERĀLMĒĢINĀJUMS

Gatavošanās Oktobra revolūcijas 23. gadadienai izraisīja skolā rosību un satraukumu, kāds mēdz būt lielu svētku priekšvakarā un kas saliedē skolēnus un skolotājus. Gatavošanās izpaudās skaņās, krāsās un smaržās.

Ņina Smirnova vadīja milzum plašos dekorēšanas darbus. Šoreiz tie nebija pat salīdzināmi ar jauniešu vakara priekšdarbiem pērnvasar, kad nebija ne lāga materiālu, ne darba roku, lai īstenotu plaša vēriena nodomus. Tagad bija klases, bija skolnieku grupas, vieni varēja sadabūt materiālus, citus varēja iesaistīt «pusfabrikātu ražošanā», un beidzot bija arī tādi, kuriem varēja uzticēt montāžu un galīgo apdari.

Par Hennu Ontonu bija zināms, ka viņš gatavojas garākai runai, viņu netraucēja, viņam neļāva nekur pielikt roku . . . Viņš tikai dziedāja korī.

Kora, solistu, vingrotāju un dejotāju mēģinājumi notika noteiktās stundās, un lielo svētku gaidu ritms likās strāvojam cauri visai skolas ēkai. Mēģinājumi sākās jau no rīta un beidzās vēlu vakarā. Zāle skanēt skanēja augu dienu. Rītos pirms stundām skolotājs Parks prieka un rosmes pilns vadīja kora mēģinājumus, kurus beidza ar vārdiem:

— Visiem, bez izņēmuma visiem pēc sestās stundas sapulcēties tepat!

Reizēm atskanēja pianistu pasāžas un ritmiski akordi. Mēģinājumi notika gan starpbrīžos, gan stundās (uz to visu skolas vadība piemiedza aci, jo laika bija palicis pavisam maz). Tad zālē ieiet nepiederošiem bija aizliegts.

Pievakarē noliktā laikā ieradās solisti.

Arī simfoniskais orķestris prasīja savu tiesu.

Eije Heinaru pavadīja solistus, un, tā kā viņai bija sava vieta kora kreisajā spārnā pie soprāniem un bez tam ari orķestrī, tad dažu labu dienu viņa pārnāca mājās tikai vēlu vakarā. Nogurusi, drudžaini satraukta viņa iekrita gultā un gulēja, līdz satraukums rimās un mācību grāmatas lietišķi un pedantiski sāka klauvēt pie tā sirds kaktiņa, kurā vēl drusciņ bija saglabājusies pienākuma apziņa.

Tik tiešām tas, ka viņai jāpavada solisti un jāsagatavo koncertam savs pirmais lielais skaņdarbs, vēl nebūt nenozīmē, ka vēlāk viņai tiks piedota neuzticība mācību grāmatām. To taču var viegli iedomāties. Visa šī kņada vainagosies ar lielisku sarīkojumu. Bet pēc tam sāksies atkal ikdiena, tikpat pelēka kā fizikas grāmatas vāks. Bija jāmācās, jāpūlas.

Vēlajā vakara stundā Eije vēl uzrakstīja mātei vēstuli. Arī to bija panākusi atmodusies pienākuma apziņa. Jau otro sestdienu viņa nebija tikusi mājās.

«... Atbraukšu laikam tikai nākamajā sestdienā. Agrāk nekādi netikšu.

Nebaidies, ka paguršu. Tas nenogurdina. Dzīve taču tik jauka! Programa ir jau sastādīta, un parīt būs ģenerālmēģinājums. Ievadam koris orķestra pavadījumā nodziedās Dunajevska «Dzimteni». Tai sekos vēl divas revolucionāras dziesmas. Pēc tam mūsu Čikiņš (tu jau viņu pazīsti: tu taču pie viņas tēva gāji ar savu roku) deklamēs. Vispār viņa ir lieliska. Senāk viņa bija Ritas kompānijā, bet pēc sporta sacensībām novērsās no tās. Viņa noteikti kļūs komjauniete. Kad viņa vēl būs uzstājusies ar Gorki ja «Vētrasputnu», tad viņai vispār cita ceļa nav, jo pretinieki viņu vai dzīvu apēdīs. Man atkal būs jāpavada Rajametss. Šis vīzdegunīgais puisis pa vasaru nav neko lielu progresējis. Veņavska «Mazurka» nepavisam nav viņam pa spēkam, bet viņš grib to spēlēt. Nu, gan jau kaut kā tiksim galā. Es spēlēšu Ludviga van Bēthovena «Fūr Elise» un Eijes Heinaru «Valsi» (opuss 1.). Vari par to itin gardi nosmieties. Ko lai dara, tava meita ir

īsts idiots. Ņina tikmēr uzstāja, līdz es apsolījos sarīkojumā to izpildīt. Baidos briesmīgi. Tā kā tā mani uzskata par lepnu un iedomīgu, tas ir, daži uzskata, kaut gan es tāda nemaz neesmu. Tu, mīļo māmiņ, labi zini, ka es absolūti neesmu iedomīga. Ar valsi ir tā. Pirmajā skolas dienā nopirku — es tikai tagad uzdrošinos tev atzīties — Šopēna valšu krājumu, kas maksāja visu manu nedēļas algu laboratorijā, un tūlīt nokļuvu šī ģēnija varā.

Raksti man, kā tev iet. Vai tu kārtīgi ej uz iešļircinājumiem, ko tev parakstīja ārsts Pēnemā? Vispār, kad nākamajā sestdienā atbraukšu, saņemšu tevi kārtīgi rokās, jo es zinu, ka tu neatpūties un rosies bez kādas vajadzības. Tev gan par savu roku būtu jāsaņem pensija. To tu esi godīgi nopelnījusi. Bet tu jau tās lietas nekārto.

Vai jums raktuvē pa šo laiku arī bija grūtības ar gaļu? Mana saimniece stāstīja, kā visa gaļa tiekot aizsūtīta uz Ļeņingradu un igauņi to vairs nedabūšot. Es smējos par šādu valodu. Un beidzot izrādījās arī, ka gaļa, kas bijusi paredzēta veikaliem, esot ar nolūku aizturēta kaut kur uz dzelzceļa. Vispār atrodas vēl daudz muļķu, kas mīl tenkot. Tu neklausies, ko viņi melš.

Nu gan pietiek! Pulkstenis ir jau pusviens. Esmu briesmīgi noilgojusies pēc mājām. Naudu vairāk nesūti, jo ar to pašu labi iztikšu.

Mīļi apskauju!

Eije.»

Otrā rītā viss sākās atkal tāpat kā parasti šais rosmes pilnajās dienās. Eiji izsauca no vēstures stundas. Viņu gaidīja vingrotāji. Šai sakarībā Valdurs skaļi nopūtās un klusu piezīmēja:

— Būtu es apdāvināts, arī mani atbrīvotu.

Inspektors, kā likās, to nedzirdēja. Viņš, it kā izbrīnījies paskatījās uz dažiem smējējiem un sāka uzstādīt jautājumus. Pienāca Valdura kārta. Ar viņa atbildi inspektors, acīm redzot, nebija apmierināts: viņa kalsnajā sejā, ko klāja vesels tīkls sīku asinsva-diņu, pavīdēja ironija:

— Tātad, ja būtu apdāvināts, tad ne mācītos, ne strādātu?

Dzirdēja! Raukass atkal dzirdēja.

Valdurs atbildēja, ka viņš arī tādā gadījumā būtu mācījies un strādājis.

Hennam radās izdevība parādīt savas zināšanas:

— Pastaks vēl neapzinās nepieciešamību mācīties un tādēļ nejūtas brīvs. Jo brīvība nav nekas cits kā apzināta nepieciešamība.

Inspektors Raukass sāka smieties un lika Valduram apsēsties, teikdams:

— Jā. Engelss tās lietas zināja. Pati dzīve rāda, ka šī definīcija ir pareiza.

Gatavošanās lielajiem svētkiem neizraisīja no pretinieku puses nekādus sevišķus izlēcienus. Tikai vieglu ironiju, uz kuru atbildēja ar to pašu. Tas arī bija viss.

Sakarā ar ģenerālmēģinājumu pēdējā stunda nenotika. Zālē iespīdēja bālās saules slīpie stari, apgaismodami dekorētāju milzīgo darbu. Aiz zemā trīspakāpju kora podija līdz pašiem griestiem pacēlās milzīgs, zilos un sudrabpelēkos toņos gleznots panno, darināts pēc Muhinas pazīstamā pieminekļa parauga. Tikai pēc laba brīža acs sāka atšķirt lozungus un ģerboņus, draperi-jas un lentas, kurus rīkotāji vēl nebija paguvuši nolikt katru savā vietā.

Heino un Antss nelikās ne zinis par to, kas notiek ap viņiem. Viņi sēdēja un turpināja pārtraukto sarunu. Pēdējās'rindās tas bija iespējams, jo priekšā sēdošo mazuļu skaļās čalas un kņada šeit, abiturientu sfērās, nebija vairs sadzirdama.

Valdurs piecēlās no savas vietas un paraudzījās uz skaļo un kustīgo skolēnu masu, kas virmoja visapkārt kā viļņojošs ūdens. Tad viņš uzsita Heino uz pleca un jautāja:

— Vai mūsu politbirojs šodien arī runās?

Heino nezināja. Kā lai viņš to zina?

— Ko tad tu dusmojies, — Valdurs novilka caur degunu. — Es domāju, ka tu ar viņiem jau esi draugos, tā sakot, aktīvā.

Tālākām dzēlībām vairs nebija laika, jo ieradās

skolotāji un korim bija jādodas uz podiju. Antsam bija jāsaglabā Heino vieta.

Ar Antsu Valdurs vairs nebija draugos. Pēc tam kad eksakto zinātņu cienītājs uzrakstīja uz tāfeles slavenās ķīmijas formulas, jaunais cilvēks ai saziesto galvu sāka vairīties no viņa.

Saruna sākās no jauna tikai tad, kad atgriezās Heino.

— Vareni gan tu dziedāji. Tava balss skanēja pāri visām, dimdēja kā no mucas. Centies vien, centies! Gan jau kādreiz viņi arī tevi ievēros un uzņems komjaunatnē.

Heino tikai reizi atskatījās. Bet pietika jau ar to pašu. Naids viņa acīs vienīgi pamudināja pretinieku uz jaunām piezīmēm, par kuru iespaidu runātājs pats likās varen sajūsmināts.

— Lūk, kur Rajametss ar savu ģīgu nāk pa priekšu kā dzērve ... un viņam seko . . . dažu labu puišu ... lielā mīla.

Pat Antss sakoda zobus un aizdomīgi nosarka. Bet tad viņi abi ar Heino, it kā norunājuši, sāka izturēties tā, kā ieteic viens no Krilova «Ceļiniekiem» [15], sak, lai jau suņi rej . .. Politiskā neitralitāte, ko viņi nupat kā bija pārrunājuši un ko no zinātniskā viedokļa abi bija atzinuši par vienīgi pareizo, prasīja no viņiem cienīgu stāju.

— Paganini čīgā tā, ka vijoles žēl, bet, lūk, pavadītājas rokas slīd pa taustiņiem kā pa sviestu. Priekšnesums nudien varēja būt labāks.

Gaidās sasprindzinātajai publikai skatoties, Vilma Pēnemā šķērsoja zāli, apbrīnojami viegli uzkāpa uz podija un savā patīkamajā altā sāka deklamēt. Viņas acis pauda satraukumu. Taču tas mazinājās ar katru vārsmu, līdz satraukuma vietā acīs staroja sajūsma.

— Cik, velns, deklamē, bet nemāžojies, — norūca Valdurs, un, tā kā krietnam pulciņam no tiem, kas to bija dzirdējuši, viņa vārdi iepatikās vairāk par Gorki ja «Vētrasputnu», tad šur tur paspruka nepiedienīgi smieklu spurkšķi. Daži skolotāji un direktors sašutumā atskatījās.

Tai pašā brīdī Valdurs saņēma vēstuli. Viņš izlasīja zīmīti un paskatījās uz Ņinas pusi. Viņu skatieni sastapās, un kā vienam, tā otram acis bija vienādi daudz ledainas nežēlības un kvēla naida.

— Ko tad tev paziņoja, ka tu tā apklusi? — pajautāja Heino, kad māsas Bises bija beigušas savu priekšnesumu.

— Ka mūsu politbiroja sekretārs draud, ko t' nu citu. Es esmu melns un maziņš, man jāklausa. — Valdurs tēloja nabaga cietēju, taču viņa tonis liecināja, ka apvainojuma rūgtums vēl nav pagaisis. — Nekas, šo te paglabāsim, varbūt kādreiz noderēs. — To teikdams, viņš izņēma kabatas portfeli un ielika tajā Ņinas zīmīti.

Kas gan varēja būt rakstīts šai mazajā zīmītē, ka zobgalis pēkšņi kļuva tik kluss un domīgs?

Vienalga. Bet bija labi, ka tas viss notika pirms Eijes uznākšanas uz skatuves. Varēs netraucēti klausīties. Pēdējā laikā Heino bija sācis izprast mūziku. Reizēm viņš stundām ilgi sēdēja pie radio un klausījās. Kad pilsētas teātrī tika sarīkots koncerts, viņš paziņoja par to savai mātei un, viņai par lielu prieku, izteica vēlēšanos apmeklēt koncertu kopā ar viņu. Divos koncertos Heino radās izdevība parādīt, ka viņu interesē laba mūzika, tikai mūzika, nevis šī meitene ar viļņainajiem, uz pleciem krītošajiem matiem, kas nupat vieglā un ātrā gaitā šķērsoja parketu un apsēdās pie flīģeļa ar paceltu vāku.

Heino pārņēma dīvaini, auksti drebuļi. Cik neparasts samtainums, cik bezgalīgas skumjas... Vai citiem arī mūzika izraisa tik patīkamas trīsas? Noteikti! Citādi jau aplausi nebūtu tik vētraini skaļi. Tas nebija pieklājības žests, bet gan piekrišanas izpaudums. Zāli pāršalca priecīgas čalas, kad slaida meitene no ceturtās klases smaidot pieteica:

— Koncertvalsis. Izpilda autore.

Autore sarauca pieri. Vai kaut kas bija aplami? Ar ko viņa bija neapmierināta?

Tiešām, tas taču nemaz nebija valsis. Acīm redzot, bija noticis pārpratums.

Heino kļuva karsti.

Drīz mūzika pārgāja valša ritmā. Draiskā, dzidrā melodija aicināt aicināja un mazliet pat uzjautrināja. Pasāža vienmērīgi slīdēja lejup, līdz saplūda ar basu drūmo dunoņu. Heino ienāca prātā aina no aizpērnās vasaras, kad viņš vētrainā rītā kopā ar tēvu stāvēja krastā un apbrīnoja sabangotās jūras spēku. Un tad tēvs sacīja: «Skaties, manu zēn, kur gigants trako! Kaut varētu šo spēku sagrožot...» Melodijas augšējie toņi dzirkstīja, rotājās ar jaukiem trilleriem, bet jūras bangas dziļajos basu toņos pārgāja smagos, nosvērtos akordos. Sevišķi skaists bija tās daļas nobeigums, kur kāpjošie trijskāņi atgādināja fanfaras. Pamatmelodijai pievienojās tagad pilnīgi jauna, ļoti droša un strauja. Temps bija kļuvis jūtami ātrāks.

Matu šķipsna dzīrās ieslīdēt pianistei acīs, ar liegu, mulsu galvas mājienu viņa to atmeta atpakaļ.

Šī daļa likās ļoti grūta: augšējos reģistros plūda ritmisks valsis, bet tai pašā laikā pavadījums sāka pāriet uz basu gājieniem, kas bija ieskanējušies jau ievadā. Te pēkšņi vienmērīgais kāpinājums pārtrūka, tam sekoja negaidīts atslābums, kas izskanēja kā vaids. Tikai mirkli. Pēc tam nopietnā melodija sāka no jauna kāpt asi skaldītā ritmā un nobeidzās ar trim akordiem.

Heino likās, ka tagad sekos kaut kas ļoti drūms. Bet gluži otrādi — sāka plūst mierīgas, šūpojošas un reizē tik dzīvespriecīgas skaņas, ka viņu atkal pārņēma sajūsmas trīsas. Atkal krasts! Saule, smiltis, spoguļgludā jūras virsma, pie apvāršņa tvaikonis, aiz kura velkas dūmu svītra.. . Melodija, kas sākumā draiski rotājās, atkārtojās jau mazliet nopietnāk un šķita apmaldījusies šajā svinīgajā dunoņā un bangās, kas skanēja arvien spēcīgāk un blīvāk.

Visa zāle likās pilna mūzikas, pilna vijīgi plūstošo skaņu ... Un tad pēdējie akordi...

Vēlāk, pēc ģenerālmēģinājuma, kad visi devās mājup, panākumiem vainagotā pianiste un komponiste sacīja Ņinai:

— Padomā, šito kaunu! Viņa pieteica koncertvalsi! Kur viņa to vispār ņēma? Tas taču nav nekāds koncertvalsis.

Šo vārdu dēj Heino piedotu meitenei visu: tāds prieks bija dzirdēt Ņinai teiktos, taču viņam domātos vārdus. To Heino skaidri juta. Viņam bija sestā maņa, kas šādās situācijās funkcionēja nevainojami.

— Ja viņa ies reizē ar Ņinu, es iešu viņām pakaļ un uzsākšu sarunu, — nolēma jauneklis ar sesto maņu.

Meitenes aizgāja viņam garām.

— Man briesmīgi gribas ēst, — viņš izdzirdēja sakām balsi, kas skanēja kā sudraba zvaniņš. Ari šoreiz tas bija gan teikts ceļa biedrei, taču domāts tam, kas nez kāda velna pēc vēl tūļājās uz kāpnēm.

— Jānudien, šodien es likšu celt galdā veselu katlu zupas un vismaz vienu uz iesma ceptu aunu, — dižojās Vilma.

Viņas aizgāja trijatā.

Jo labāk. Bet ar ko lai nu sāk?

Pareizi! Vajadzētu izdibināt, ko Ņina bija rakstījusi Pastakam, ka tas uzreiz apklusa.

Taču ar! šoreiz gars gan bija stiprs, bet miesa vaja.

Tas, par ko viņš gribēja jautāt Ņinai, noskaidrojās otrā vakarā tik dīvainos apstākļos, kādi nemēdz pat sapņos rādīties.

Apstākļu sagadīšanās virkne sākās ar ārkārtējo apspriedi Ritas istabā. Šoreiz krietni sarukušo «nacionālistu fronti» pārstāvēja vienīgi Rita, Valdurs un Leida.

Divu meiteņu sabiedrībā Valdurs jutās neomulīgi. Viņš bija nācis pie Ritas, lai sadabūtu naudu kādai visai svarīgai operācijai, kā viņš teica. Bet Rita gaidīja viešņu, ar kuru bija nodomājusi jautri pavadīt vakaru. Valdurs nekā neiebilda. Dabūjis zināt, ka nākšot uzticams cilvēks, viņš palika. Naudas vajadzēja iespējami daudz, tādēļ tikšanās ar Leidu likās daudzsološa. Īstenībā vakars ar divām meitenēm un bez nevienas pudeles nelikās diez cik omulīgs.

Leida atnāca labā omā, taču viņas jautrība pagaisa, kad viņa negaidot ieraudzīja savu vadoni.

Ko šis te meklējot?

Kam viņam tik daudz naudas vajagot?

Bet kas tas par jautro vakaru, kas meitenēm bijis padomā?

Rita nenocietās un izstāstīja, kā viņas pērn izāzē-

jušas Hennu: uzaicinājušas Eiji un viņu uz satikšanos un pašas pa logu skatījušās. Šoreiz uz satikšanos esot aicināti Heino un Eije.

— Kā? Kā? — vadonis uztraucās un uztrauca ari Ritu, kura kopš sacensību boikota izgāšanās baidījās no Valdura.

Viņa sāka juceklīgi stāstīt:

— Edna Pībere pērn izstrādāja šitādu joku. Mēs smējāmies kā trakas. Es gribēju, lai viņa izāzē arī Heino un Eiji, bet viņa uz mani noskaitās un pateica, ka mēs jau vairs neesot bērni...

— Pībere ir nopietna meitene, no viņas vēl var iznākt lietaskoks, — Valdurs zīmīgi norūca.

— Lai. Pērn viņa gan vēl bija skuķis uz goda. Bet tagad ar savu Hennīti tīri kā prātu zaudējusi. Pat rakstīja viņam, es zinu . . . Bet mēs gribam arī pajokot.

— Jūs domājat, viņi nāks?

— Kādēļ ne? Romeo un Džuljeta! Vai tad tu pats neredzēji, kā viņš klausījās šīs pašmāju komponistes savārstījumā? Ai!

— Blēņas! Pašreiz nav īstais laiks niekiem, — vadonis nostrostēja savus padotos. Prestižs viņam neļāva tuvāk paskaidrot, kādēļ meiteņu rīcība ir blēņas. Iespējams, ka viņš pats to nezināja.

Leida atmeta ar roku un piegāja pie loga. Ap kino «Piecstūris», kā jau vakara seansu laikā, bija dzīva kustība. Ļaudis plūda iekšā un ārā. Tādēļ grūti bija kaut kam izsekot.

— N-nja . .. Nu, velns ar viņu, — vadonis pēkšņi pārgāja uz citu toni un, paskatījies pulkstenī, it kā starp citu piebilda: — Šovakar šurp atnāks daži puiši no manas trieciena grupas ...

— Kas? — Rita nobijās. (Viņas māte kļuva jo dienas jo niknāka. Viņa sēdēja kafejnīcā pie kases, bet laiku pa laikam nāca palūkot, kas pie meitas atnācis. Baidījās.)

— Mušu skolas puiši. Nebaidies. Bez paroles viņi iekšā netiks.

Te pēkšņi, it kā apstiprinot Valdura vārdus, kāpnēs atskanēja soļi. Pie durvīm viegli trīs reizes pēc kārtas pieklauvēja.

— Ah-hāfNejautā nekā, ielaid!

Rita paraustīja plecus un gāja. Viņa atgriezās kopā ar vasaras raibumiem nosēto Kūsklu, kas tūlīt bērtin nobēra:

— Ir izpētīts. Gar notekcaurulēm no jumta neviens puika neuzdrošināsies ...

— Stāvi klusu!

Puika izslējās taisns kā miets un klusēja kā īsts karavīrs.

— Atbildi, kad tev jautā. Vai tev nauda ir?

— Nauda? Ir.

— Cik?

— Pieci rubļi.

— Dod šurp!

— Tie man bija ..,

— Dod šurp!

Saņēmis naudas zīmes, vadonis griezās arī pie pārējiem ar savu prasību.

Leidai naudas nebija klāt. Viņa apsolījās atnest otrā rītā uz skolu, bet vispirms viņai bija jāzina, kādam nolūkam tiks izdota viņas nauda.

— Par benzīnu un dažām citām lietām, — skanēja caur zobiem izgrūsta daudznozīmīga atbilde.

— Par benzīnu? ...

--... un dažām citām lietām. Es nesākšu te katram

atsevišķi paskaidrot...

Visi uzmanībā saspringa. Atkal atskanēja soļi. Tie bija steidzīgi un enerģiski. Stiprais klauvējiens pie durvīm lika Valduram pēkšņi mainīt savu lomu: mierīgais, gausais vadonis kļuva par rosīgu diriģentu. Viņš prasīja pilnīgu klusumu.

Kūskla palika stāvam istabas vidū. Leida ar savām pilnīgajām gūžām atspiedās pret palodzi. Rita sēdēja pie kumodes uz krēsla. Visi gaidīja ar aizturētu elpu. Tikpat sasprindzināts bija gaidītājs otrpus durvīm.

Klauvējiens atkārtojās.

Sasprindzināta gaidīšana.

Tad soļi pamazām sāka attālināties. Gājējs kāpa lejup. Ar katru pakāpienu saprindzinājums istabā atslāba.

— Kas tas varēja būt? — čukstēja Rita.

— Paskatīsimies, varbūt redzes, — Leida pieliecās tuvāk logam.

— Tā tu neko neredzēsi, logs jāatver.

— Velns! Šī mūžīgā sieviešu ziņkārība. Nepietiek ar nodevīgi apgaismoto logu. Viņa vēl grib to atvērt. Lai nu tas bija kas būdams. Atnāca un aizgāja. Šeit iekļūs tikai tie, kurus es esmu aicinājis.

Rita cieši saknieba savas mīkstās, valgās lūpas.

Soļi. Sasprindzinātas gaidas. Trīs atkārtoti klauvējieni.

— Ej atver!

Rita to darīja jau bez teikšanas.

Ienāca Rajametss. Drūmais jauneklis bija šeit pirmo reizi un sākumā savā čaukstošajā lietusmētelī jutās neērti. Viņš negribēja to novilkt, aizbildinoties ar steigu. Arī no viņa Valdurs pieprasīja naudu, bet vijolniekam naudas nebija.

— Nu visi dalībnieki sanākuši. Redziet, lieta tāda — sarīkojums jāizjauc, — vadonis paziņoja savu programu.

Klusums. Sarīkojuma izjaukšanas plāns, acīm redzot, bija visiem pa prātam, izņemot Rajametsu. Taču viņš juta, ka tagad sākt par to runāt būtu īsts neprāts.

— Kā tu tcrdomā darīt? — Leida paguva pati pirmā iejautāties.

Straujais Kūskla arī nenocietās:

— Mēs šonakt norausim zālē viņu lupatas.

— Klusu! Šitie tev cita nekā nezina kā «noraut»! Raujiet, ja gribat riskēt. Tā puiku darīšana. Mēs par to nezinām nekā. Skaidrs?

— Skaidrs! — un gaišo skropstu ieskautās acis viltīgi pamirkšķināja.

— Lai nu paliek zāle. Tas šiem bijis nebijis. Sarīkojums notiks tik un tā. Lai to pilnīgi izjauktu, uz spēles jāliek krietns žūksnis naudas.

Atkal soļi.

— Neatvērt! — Valdurs pačukstēja Ritai, kas jau bija pielēkusi kājās.

— Es aizmirsu aizslēgt...

Tai pašā mirklī durvis atsprāga līdz galam, bet uz

sliekšņa stāvēja Heino. Mētelis atsists vaļā, formas cepure atstumta pakausī, veselīgi sārtajā sejā jautrība.

— Pilnīgi neticami! Te sanācis tik daudz publikas, un iekšā laiž tikai ar biļetēm.

Viņš strauji piegāja klāt Leidai un sniedza viņai roku:

— Labvakar, madam, esat apsēdusies pašā pirmajā rindā? Mjā. Par nožēlošanu, madam, interesantā izrāde nenotiks dalībnieku neierašanās dēļ...

Heino balss bija skarba un tai pašā laikā neskanīga kā cilvēkam, kas ilgi nav ne ar vienu sarunājies.

— Paklausies, Heino ... — Rita pūlējās glābt situāciju.

— Lūdzu, ņem šo te papīrīti sev par piemiņu. Citreiz esi gudrāka un zini, ka parakstus viltot ir māka, kuras tev nav. Es esmu gan ieradies uz satikšanos, tikai ne pretim tavam logam pie «Saturna», bet tieši pie tevis.

Ai, viņš bija dusmīgs. Tas bija no visa redzams. Pat no tā, kā viņš izņēma no krūšu kabatas pudeli un lika to galdā.

Liķieris.

— Atvaino, Rita, bet es neuzdrīkstējos pie tevis nākt tukšā. Kā nekā ... nelūgts viesis. Tu jau mani savā izvēlētajā sabiedrībā neielūdzi.

— Tā ir vīra valoda! — Valdurs mēģināja tušēt neveiklo situāciju un nejauki iesmējās. Arī skatiens, ar kādu viņš zagšus pablenza uz Ritu, nevēstīja nekā laba. — Vai nepagādāsi mums kafiju, ko?

— Protams! — iesaucās Rita un nozuda. Viņa kavējās aizdomīgi ilgi.

Pa to laiku Leida paguva aizšmaukt, Valdūrs atkorķēt pudeli, Rajametss strikti atteikties no alkohola un Kūskla nākt ar priekšlikumu dzert visiem no vienas glāzes, ko viņš bija atradis uz kokgriezumiem rotātā grāmatplaukta.

Cienātājs strauji satvēra glāzi, kaut gan Kūsklas priekšlikums viņam nebūt nebija pa prātam. Viņam nepatīkot, ka trešās klases knēveļi lien vīru darīšanās. Viņš brīnoties, kā vispār tāds knēvelis iekļuvis pieaugušo sabiedrībā, un neuzņemoties atbildību par

visādiem knēveļiem, uz kuru stiprais dzēriens varot iedarboties velns zina kā.

Pēc tam Heino vēlreiz piedāvāja glāzi Rajametsam, kas sēdēja dīvāna stūrī, acis nodūris.

— Ļoti muļķīgi no tavas puses, Paganini, ka tu atsakies. Pacenties rādīt laipnu ģīmi, kā tavi draugi. Mēs ar Valduru iebaudīsim, kā nākas. Uz tavu veselību! — Viņš iedzēra malku, taču, acīm redzot, taisījās dzert vēl, tādēļ Valdura izstieptā roka palika tukšā. — Tātad arī tu biji aicināts šurp, lai noskatītos izrādi?

— Kas, velns, tā par izrādi? — Rajametss brīnījās un jautājoši paskatījās uz Valduru.

— Tu taču atnāci, vai tad tu nezini? — Valdurs ņirgājās.

— Ne par kādu izrādi es nekā nezinu.

— Vai tad Rita neteica, kad aicināja? — Heino nelikās mierā.

— Aicināja Valtss, — atbildēja Rajametss ar uzsvērtu nopietnību.

— Pastaks?

— Pastaks.

Nevēlamais iebrucējs pievērsās vadonim, kas šai mirklī, saziesto galvu piešķiebis, pētīja pudeles etiķeti.

— Ko es dzirdu! Arī tu, Brut! Arī tu perini slepenus plānus pret mani. Kā tas gadījies, ka tu aicini šurp viesus? Vai arī jums te notiek svarīga apspriede? Par to, kā izjaukt viņu sarīkojumu, ko? Apmēram tāpat kā sporta sacensību priekšvakarā, ja?

— Un, ja nu tā, kas tad ir? — Valdurs nolika pudeli uz galda, ka noskanēja vien.

— Ak tā gan! Vēlu sekmes!

Šoreiz Heino iemeta krietnu malku un, nevarēdams uzreiz turpināt, sniedza glāzi pāri galdam Pastakam.

— Loc pats savu nožēlojamo suslu! — nobļāva Valdurs.

Šai mirklī piecēlās Rajametss bālu seju, ieplestām acīm.

— Ejiet jūs visi pie velna!

To pateicis, viņš ar kāju paspēra nost no ceļa krēslu un, lietusmētelim draudoši čaukstot, izgāja pa durvīm.

— Muļķis, kas atsakās. Varena lāsīte! — Heino satvēra glāzi, izdzēra to tukšu un tūlīt pielēja no jauna.

— Vai tu tiešām negribi? Nu tad man vienam jādzer sausa. Hm! Rita kā ūdenī iekritusi.

Pēkšņi Heino sajuta, ka iekšas viņam sāk silt. Šis pēkšņais siltums šalcot izplūda pa visām dzīslām, sakāpa galvā un sviedru lāsīšu veidā izspiedās zem virslūpas vieglajām pūciņām.

— Nez kur Rita nozudusi? Solījās atnest kafiju, bet nu kā ūdenī iekritusi.

— Kādēļ kafiju? — Valdurs pamirkšķināja ar aci no galda aizbiedētajam knēvelim. — Liķieris ir laba, gluma dzira, tas tāpat iet iekšā. Es jau zinu.

— Iet gan, es neapstrīdu. Prozīt!

Kad Rita atnāca ar kafiju, pudele jau bija izdzerta krietni pāri pusei un dzērējam jau gandrīz aizmirsies, kādēļ viņš nācis šurp. Tagad viņu interesēja pavisam kas cits. Ko Ņina Smirnova šodien ģenerālmēģinājumā rakstījusi Pastacēnam? Ko gan viņa bija rakstījusi? Tam vajadzēja būt kaut kam iespaidīgam, jo Valdurs pēc tam bija klusējis, kā uz mutes kritis.

Rita nepiespiesti un jautri čaloja un nez kādēļ ļoti skaļi smējās. Knēvelis no kakta bija pielavījies pie galda. Arī tas smējās pārāk skaļi, kaut gan viņam liķieri nepiedāvāja.

Jocīgi, no kurienes šī stiprā kafijas smarža? ... Kā gan te gadījusies glāze karstas kafijas?... Ak tā! Rita atnākusi atpakaļ. Paldies par kafiju. Lai jau. Ar sieviešiem nav vērts ielaisties. Visus sieviešus lai parauj jupis. Tomēr interesanti būtu zināt, ko ir rakstījis politbirojs, ko rakstījusi Smirnova, ka Valdurs palika, kā uz mutes kritis. Hoplā! Cik lieliski kafiju uzdzert liķierim! Ko? Kādi krievi? Ak krieviem neesot ne tā, ne arī cita kā? Nu, protams, nav. Kas teica, ka ir? Ko tu, knēveli, zviedz? Ko tu vispār zini? Tu liķieri nedabūsi. Tu vēl esi knēvelis. Valtss varēja iemest, bet viņš nemet. Būs vienam pašam jādzer sausa. Vienam. Vienam. Vienmēr vienam. Tomēr būtu interesanti zināt, ko rakstījusi Ņina Smirnova Pastacēnam šodien ģenerālmēģinājumā. Te nav nekā smieklīga, vai ne? Rita, velns parāvis, smejas kā zebra.

Nūja, smejas kā zebra. Prozīt, zebra, prozīt, draugi! ... Bet te nu vairs nav ko kvernēt. Šai mājā jau pudeles brāļu man neatrast. Un vispār ... var tīri labi iztikt ari bez tiem.

Kāpnes? Kas par to, ka tās stāvas? Nieki, Rita, tīrie nieki! Un vispār, Rita, muļķīgi ir būvēt kāpnes laikmetā, kad eksistē eskalatori. Vai tu zini, ko dara ar lieliem namiem? Nupat iet vaļā lielo namu naciona-lizēšana!

Brrr! Jāsaceļ apkakle! Kā tad, pūš taču vējš. Pagaidiet, apstājieties... No kurienes šie ļaudis nāk ar tādu joni, it kā līstu ārā no zemes? Un kāpēc viņi grūstās? Vai tad ielas par šaurām? Skaidrs, ietve ir plata. Tā ir betonēta. Platās ielas ietve ... Ja to apvems, tad visi redzēs. Velns ar ārā, šai pusē nav nevienu vārtu. Ko tu kaucini savu signālu, vai tad es neredzu, ka tikgribi man braukt virsū?

Likās, kaut kur ir vārti. Aizslēgti! Nē, vairs nevar noturēt...

Te pēkšņi it kā kaut kur no tālienes pilnīgi skaidri atskanēja:

— Jauns puisis! Cik riebīgi!

To teica sieviete. Kam viņa to teica? Uz ko tas zīmējās?

Galvā griezās vesels dzirksteļu spiets. Vārtu stabs likās auksts un grumbuļains. Pakrūti mocīja grēmas. Garām atkal aizdipa soļi. Laikam skolnieces. Aizskrēja! Vai apkakle pietiekami aizsedza seju? Ak tu velns, cik riebīgi!

— Ko tu, Sālep, te dari?

Kas nu vēl.. . Būtu taču gājis projām. Ko bāžas virsū? Rokas nost!

— Sālep, nu. Vai tad tu nepazīsti? Tu esi pilnā.

— Esmu ... ja ... pilnā. Iešu uz mājām. Vispirms pasēdēšu parkā. Kādā virzienā ir parks? Tu, Onton, parādi. Mana galva ... E-ek ... nelabi.. .

Tad viņš atkal taujāja pēc parka. Cik viņam zināms, tur esot soli. Tur viņš gribēja sakārtoties.

— Ne uz kādu parku tu neiesi!

— Iešu!

— Neiesi vis. Ņemsi vēl un aizmigsi tur.

— Aizmigšu ari. Izgulēšos. Lasies!

— Uz parku tu neiesi.

— Iešu. Aizved. Velns, cik slikti...

Saruna no jauna pievērsās parkam. Henns vairs nestrīdējās pretim, teicās esam ar mieru. Un viņi gāja. Kalsenajam jauneklim bija ko noņemties ar nejauši atrasto draugu, kas grīļodamies šūpoja savu garo augumu kā svārstu.

Pulksten pusvienpadsmitos jauneklis pamodās un nobijās, ieraudzījis svešu istabu. Tā taču nebija viņa mazā, mājīgā mansarda istabiņa. Šī bija patumša un sasmakusi.

Henns sēdēja pie galda. Viņš pagriezās, un nu gaismas kūlis no zaļā abažūra apakšas krita uz Heino.

Kā viņš bija nokļuvis šeit? Kas viņu bija izģērbis? Mugurā bija tikai krekls un peldbiksītes.

Henns piecēlās, nosvieda zīmuli uz galda un smējās:

— Nu, vai atžirbi gan, žūpa?

Heino acu priekšā kā sapnī nesakarīgi pavīdēja nesen piedzīvotais: kā viņš bija aizgājis no Ritas, kā mēģinājis nokļūt mājās.

Pirmām kārtām Heino painteresējās, cik pulkstenis. Un tikai tad viņš pamanīja krēslainajā kaktā sievieti lāpām zeķes. Kā karsts vilnis sejā iesitās kauns. Šī sieviete bija sakārtojusi viņa apģērbu un tagad mudināja pirms apģērbšanās nomazgāties. Viņš pasteidzās to izdarīt, lai tikai nejustu, cik skumji un vērīgi viņā noraugās šī augumā sīkā sieviete. Viņas acīs it kā atspoguļojās Heino mātes skatiens. Viņš nemaz vairs nebija apskurbis. Kaunu var tepat nomazgāt. Pēc pusstundas viņš jau būs mājās. Kaut kā izmelosies, ka atgriežas no mēģinājuma. Tikai viņš paliek lielu pateicību parādā. Nē. Henns Ontons ir goda vīrs.

Ģērbjoties nebija ērti runāties. Cik labi, ka Henns mīlēja teikt runas un patērzēt. Nebija vairs tik neērti.

— Mans tēvs stipri dzer. Veca kapitālistiskās iekārtas palieka. Dzeršana, protams. Varbūt tu arī klusībā domā, ka es iestājos komjaunatnē karjeras dēļ? Daži man to ir teikuši. Nu tu pats redzi, kāda tā mūsu dzīvīte. Iedomājies te vēl vīru, kas ārdās. Ek, velns lai

parauj! Kā es nīstu dzeršanu! Sociālismam jādara gals dzeršanai...

Kad Heino bija apģērbies un atzinis sevi par briesmīgi lielu parādnieku, viņš sajuta iekšēju nepieciešamību kaut vai daļēji atvieglot savu sirdsapziņu.

— Gadījās ... biju vienkārši dumjš ...

Bet, kad sieviete, kurai viņš to dzīrās teikt, nolika zeķes un sāka rosīties pie plīts, grēku nožēlotājs saprata, ka tas viss sakāms nevis šeit, bet mājās, savās mājās.

Mirdzēja zvaigznes. Vējš grieza smiltis vērpetēs un meta tās sejā. Namu logos spīdēja ugunis. Tās izstaroja tik daudz siltuma un mājīguma.

Mājup! Mājup! Nejauka jau ir tik bēdīga atzīšanās, taču tagad vismaz ar savu izskatu viņš vairs neno-biedēs māti, neplosīs viņas slimo sirdi. Viņš nogaidīs izdevīgu brīdi un lūgs piedošanu. Tas nekad vairs neatkārtosies.

Henn Onton, tu tomēr esi lielisks puisis!

Sestā novembra pievakarē viss jau bija kārtībā. Ilgais gatavošanās periods bija daudzpusīgi atspoguļojies un izskanējis vairākās modernās ēkas telpās, un nu ar katru mirkli tuvojās šo gaidu kulminācija — svētki izpušķotajā zālē. Tā būs jaunās komjaunatnes organizācijas pati nopietnākā pārbaude. Vai izdosies viss tā, kā bija plānots, sanāksmēs apspriests, izlemts?

Vajadzētu izdoties.

Beidzot skola apklusa. Tas bija dažu stundu ilgs klusums pirms vētras.

Šobrīd gatavojās sarīkojumam ikviens atsevišķi, visā pilsētā, it visur, kur vien bija kāds vidusskolnieks.

Eije pārāk vēlu pamanīja, ka viņas kleita skapī saburzījusies. Tādēļ nācās to uzvilkt vēl tīri siltu. Mati pēc vakarējās pirts bija pārāk kupli, un bija krietni jānopūlas, līdz tos izdevās kaut cik pieņemami sakārtot.

Bija atlikusi vēl kāda stunda laika. Sirds krūtīs neprātīgi' dauzījās. Atlikušo laiku varēja pavadīt pie klavierēm, bet žēl bija saburzīt kleitu. Kādēļ viņai vajadzēja tik agri to uzvilkt!

Te pēkšņi ienāca saimniece un satraukti paziņoja, ka pēc Eijes prasot kāds svešs vīrietis.

Vīrietis stāvēja patumšā priekšnamā. Meitene izgāja svešajam pretim, bet tas sacīja, ka viņam ar Eiji jā-runājot zem četrām acīm.

Saimniece, kas jutās atbildīga arī par savas «pansijas» meiteņu morāli, diezgan negribīgi atstāja istabu, bet, tā kā bija pamats domāt, ka viņa paliks priekšnamā, lai slepus noskatītos, Eije jutās itin droša, kaut arī svešā vīrieša dīvainā izturēšanās neradīja uzticību.

Viss noskaidrojās itin drīz. Nepazīstamais vīrietis izrādījās NKVD darbinieks, kam bija jāievāc šādi dati: kurā skolā mācās Eije Heinaru? Vai viņa pazīst Valduru Pastaku, Heino Sālepu, Valteru Oju, Ritu Lutsu, Leidu Kronu? Vai viņa ar tiem saietas?

Kad uz visiem šiem jautājumiem, ko svarīgās iestādes darbinļeks uzstādīja, šķirstot kaut kādu melnu kladi, atbildes bija saņemtas, viņš piecēlās, paņēma savu tumšo cepuri un smaidot sacīja:

— Es jūs palūgšu nākt man līdzi. Par to, protams, arī vēlāk nevienam ne vārda, jūs saprotat. .. Lieta ļoti nopietna un . . . slepena. Saprotat?

— Jā, es... saprotu./ Tikai, mums ir sarīkojums, un es esmu ļoti aizņemta.

— Skolā?

— Jā.

— Nekas. Es parūpēšos, lai jus ilgi neaizkavē. Tas neies ilgāk par ceturtdaļstundu.

— Ak tā! Nu, tad gan! — Eije atviegloti iesaucās un paņēma no pakaramā savu jauno mēteli.

Tieši pulksten sešos līdz pēdējam pārpildītajā zālē sākās Oktobra revolūcijas 23. gadadienai veltītā svinīgā sanāksme, ko atklāja direktora ievadruna. Viņš īsumā pastāstīja par 1917. gada notikumiem, par šo notikumu cēloņiem un nozīmi, tad, pievērsies savai skolai, dziegan plaši izvērta domu par izglītības un mācību nozīmi, kas ir jaunās iekārtas uzvaras ķīla.

Hennu sagaidīja gluži īpatnējas grūtības. No pēdējām rindām viņam sāka aplaudēt jau tad, kad viņš

tikai kāpa katedrā, un aplausi kā nerimās, tā nerimās. Direktors bija spiests piecelties un dusmīgi paskatīties visapkārt. Pretinieku pirmais mēģinājums izjaukt sarīkojumu bija apslāpēts. Bet viņi bija parādījuši savu nostāju. Ar to pietika.

Runātājs nebija gaidījis nekā tamlīdzīga, tādēļ viņš savu sagatavoto, uz papīra uzmesto runu attiecīgi grozīja^1: tā guva jaunu, polemisku raksturu. Henns mazliet paliecās uz priekšu, kā to darīja Arnolds Pollars, tas pats varenais orators,, pie kura Henns dienu iepriekš briesmīgi nokaunējies bija aizgājis lūgt palīdzību. Viņš bija parādījis savu runu. No Pollara Henns devās mājup ļoti labā garastāvoklī, gandrīz laimīgs un uz ielas sastapa piedzērušo skolas biedru. Viņam bija laba redze. Viņš pamanīja, ka aplaudētāju pulkā Heino nebija. Tas sēdēja blakus Antsam. Viņi neaplaudēja. Tas deva Hennam spēku un drosmi sākt savu runu no galvas.

— Šodien mēs svinam Lielās Oktobra revolūcijas 23. gadadienu. Aplaudējiet taču! Mēs svinam mar-ksisma-ļeņinisma uzvaras gadadienu. Aplaudējiet nu! Tas ir tā vērts!

Tādu runas sākumu neviens nebija gaidījis. Zāle sastinga gaidās.

Runātāja pieeja bija nopietna, viņš ņekavējās pie elementāro patiesību izklāsta. Pilnīgi negaidīti viņš sāka runāt par kādu ķēdi, kuras locekļi bijuši visvā-jāki cariskajā Krievijā. Viņš runāja par dikatūru un par demokrātiju. Tad pēkšņi viņš aizveda klausītājus uz Indijas ostu, uz to zemi, kas vēl smaka koloniālisma jūgā. Aina, ko Henns uzbūra, bija fantāzijas auglis, jo viņš jau nekad Indijā nebija bijis. Taču fantāzija, ja tā ir spilgta, valdzina. Viņš aicināja klausītājus uz Londonas dokiem, kur kapitāls no strādnieka nežēlīgi izsūc virsvērtību. Viņš runāja par kariem, cilvēces briesmīgāko postu, kuram sociālisms savukārt pieteicis karu. Karam karš! Tas skanēja kā kara taures aicinājums, kuram tūlīt sekoja arī pamatojums. Henns bija nesen sarunājies ar aklu ubagu, kas zaudējis redzi pasaules karā. Viņš operēja ar neredzīgā vārdiem,

kurš nolādēja karu un pateicās jaunajai iekārtai, kas spēja uzcelt dzīvi bez kariem.

— Vēsture ir iemācījusi cilvēkus redzēt arī tad, ja viņi ir akli, bet mūsu skolā atrodas redzīgie, kas ir aklāki par aklajiem, — šos vārdus iekarsušais orators raidīja klausītāju pēdējās rindās. — Tie apgalvo, ka Oktobra revolūcija esot kļūda un ka vēstures rats jāpagriež atpakaļ. Atļaujiet pasmaidīt, biedri. Par vēstures rata atpakaļgriezēju bēdīgo likteni var tikai pasmieties. Tādi mēģinājumi ir bijuši arī senāk.

Kāda tad ir šīs lielās vēsturiskās dienas galvenā nozīme? Tā ir cilvēka atbrīvošana, darba atbrīvošana, tā, beidzot, ir cilvēka cienīgas dzīves radīšana visai cilvēcei! Lai dzīvo Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 23. gadadiena!

Aplausi, kas tagad atskanēja, nebija vairs pretinieku izlēciens. Tie bija veltīti uzvarētājam.

Uzvarētājs vairs negāja zālē, jo koristiem jau bija laiks sapulcēties ķīmijas kabinetā.

Pietvīkušais skolotājs Parks jau izvietoja koristus nevis vairs parastā lūdzošā tonī, bet svinīgi un pacilāti purpinot:

— Basi, basi, nestāviet durvīs un nedrūzmējieties, jūs iesiet pēdējie... Soprāni! Neizklīst! Un arī jūs, alti, vai tad jūs nezināt... Meistersone, jūs taču pieaugusi jaunkundze, ko jūs grozāties?

— Man blakus stāv pianiste no piektās klases, Heinaru, bet viņas vēl nav.

Ar to pietika — sākās uztraukums. Kur Eije Heinaru? Kāpēc viņa kavējas? Mēģinājumos viņa arvien ieradusies kārtīgi.

Vingrotāji un solisti sāka uztraukties. Skolotājs Parks paredzēja, ka kavētāju sagaida bargi pārmetumi. Kā var visai skolai likt uz sevi gaidīt!

— Bet ja nu viņa vispār neatnāk? — iesaucās meitenīte ungāru tērpā.

— Tādā gadījumā tu nedejosi, — atbildēja kāds no koristiem.

— Ak dievs, man taču ar Eiji saskaņoti tempi!

Koris izgāja uz skatuves.

No solistiem panika vienā mirklī pārgāja uz vingrotājiem.

Te pēkšņi no zāles atskanēja:

Varen plaša mana zeme dzimtā,

Lauki, meži, saules staru plīvs.

Svētki sākās. Tūlīt pēc kora bija jāuzstājas vingrotājiem. Kur pavadītāja?

Steigā nācās maimt programu. Atgriezušies «aktieru istabā», Ņina un Henns zīmīgi saskatījās. Bija noticis kaut kas nopietns.

— Vingrotāju vietā varbūt varētu spēlēt orķestris? — Henns uztraukumā nobažījās, aizmirsdams, ka arī tas nevar iztikt bez pianistes. Būtu jocīgi, ja skolotājs Parks pavadītu skolnieku orķestri, bez tam viņš taču diriģēja.

— Vilma, saņem dūšu, tagad tava kārta! — tas bija Ņinas pirmais grozījums programā.

— Ak vai! Jau!

Ņina pārlaida savu satumsušo skatienu pār trokšņaino telpu un pēkšņi pamanīja Valduru, kam te nekas nebija darāms ne šobrīd, ne arī vēlāk. Viņa to klusu pateica Hennam un tūlīt raiti turpināja pārrunas ar veco dziedāšanas skolotāju.

Protams, Rajametsu varēja pavadīt skolotājs, bet meitenīte ungāru tautas tērpā kategoriski prasīja Eiji, pie kuras viņa esot pieradusi. Tādu pašu prasību izvirzīja arī vingrotāji.

— Ai meitenes, vai nu nav vienalga, kas pavada, — Henns mēģināja iejaukties, bet viņu trāpīja tik asas vārdu bultas, ka viņam saplaka dūša.

No zāles kā pēkšņi uz jumtu nolijuši lietus gāze nošalca aplausi.

Tā. Vilma bija beigusi un nu atviegloti uzelpoja. Rezervē vēl bija Rajametss. Taču visa turpmākā pro-gramas daļa likās izvēršamies par īstu elli, jo šāda veida sajukums briesmīgi bojāja garastāvokli. Kas šiem vingrotājiem bija iestāstījis, ka viņi nevarēs uzstāties ar citu pavadītāju? Varbūt tomēr varēs?

— Mēs nepaļausimies uz «varbūt», — atteica slaida meiča, knibinādamās ap savu atlasa blūzi, un bija

gaužām apmierināta, kad viņu atbalstīja vingrošanas skolotāja.

Ada un Ida arī apgalvoja, ka viņas neuzdrošinoties — vienkārši neuzdrošinoties uzstāties tā uz labu laimi.

Šī pretestība bija jāsalauž. Kādam taču bija jābūt drošam un jārāda piemērs.

Hennam ienāca prātā, cik šķēpu Ņinai bija jālauž, organizējot vingrotāju grupu, un viņš juta, ka tie ir sazvērējušies. Nu viņi izmantoja šo ārkārtējo situāciju, lai atmaksātu un lai rīkotāju acīs paceltu savu nozīmi. Sevišķi dzēlīga bija garā vingrotāja no ceturtās klases, kas fetekmēja visu grupu. Henns paskalījās uz viņas slaidajām kājām, un kaut kur dziļi dziļi viņā tumši iekvēlojās naids.

— Jūs vienkārši negribat uzstāties, — Henns bez aplinkiem uzkliedza garajai vingrbtājai.

— Protams, negribam, ja jūs sataisāt tādu jezgu ...

— Mēs sataisām?

— Kurš tad? Senāk arī notika sarīkojumi, bet nekad nekas tamlīdzīgs nav pieredzēts, lai tas, no kura atkarīgs tik daudz, vispār neierastos. Un vēl komjauniete!

Te pēkšņi, visus pārsteidzot, Vilma nolēca no galda, uz kura bija sēdējusi. Viņas apaļā sejiņa tumši pietvīka. Vai tur vēl kvēloja nesenais lampu drudzis, vai arī tas bija naids? Vilma jokus neprata:

— Kāds sakars tam ar komjaunatni! Piektajā klasē Eije Heinaru ir viskārtīgākais cilvēks, ja gribat zināt. Ja viņa varētu atnākt, viņa būtu atnākusi. Varbūt viņa vairs nemaz nav starp dzīvajiem.. .

Bet Vilmas vārdi noslīka vingrotāju un dejotāju sašutuma plūdos. Kāpēc pārspīlēt un baidīt? Tādu nejēdzību vienīgi Čiks spējīgs izgudrot.

Valdurs sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņš jutās lepns. Viņam bija lielisks garastāvoklis. Nu varēja piemiegtām acīm raudzīties visapkārt — bija taču kaut kas veikts.

Kad Heino ieraudzīja Valduru ienākam «aktieru istabā», viņš neaizgāja, kaut gan viņam šeit nekas vairs nebija darāms. Viņš bija pārliecināts, ka vakarē-

jai sanāksmei Ritas dzīvokli bija ciešs sakars ar visu to, kas patlaban norisinājās. Nomāktība, ko vakar vakarā bija izraisījis viņa apkaunojošais stāvoklis, draudēja izlauzties trakās dusmās.

Heino gribējās rīkoties šādi: pieiet klāt Valduram pēkšņi, bez kāda brīdinājuma, sagrābt to aiz zaļās kaklasaites un noprasīt, kur atrodas Eije. Noprasīt tā, lai visi dzird.

Taču traucēja vakarējais starpgadījums. Valdurs savukārt varēs pajautāt, vai šis vēl pilnā, vai arī viss iznācis ārā. No rīta viņš tā bija jautājis. Bija apjautājies klusu, kā labs draugs. Bet tagad viņš varēs jautāt, visiem dzirdot. Varēs vēl pajautāt, kā bijis no rīta — vai tēvs šim sadevis pa ādu?

Bet kā būtu, ja savilktu šo riebīgo kaklasaiti tik stingri, ka Valdurs vairs nespētu to pateikt? Un, stāvēdams šajā kņadā, domās iegrimušais jauneklis pēkšņi sajuta, ka viņam niez pirksti. Atmiņā atausa pērnais starpgadījums. Toreiz Valdurs iesita Ontonam pa seju, izlietodams savu fizisko pārākumu. Un toreiz direktors viņam teica, ka iesist cilvēkam pa seju esot lielākais pazemojums. Dūres atslāba.

Tai pašā brīdi ienāca vasaras raibumiem nosētais nosiekalojies puika. Kas tad Kūsklam būtu darāms «aktieru istabā»? Ahā-ā! Draugi norunājuši satikties!

Heino sekoja Kūsklam tieši pa pēdām un dzirdēja, kā jautrais puika, iztapdams savam «šefam», konstatēja:

— īsts Bābeles sajukums, ha-ha-hā!

Bet pēkšņi puikam nobālēja ne tikai seja, bet arī lūpas — smaga roka viņu nobīdīja sāņus, un tur, kur bija domājis nostāties viņš, nostājās tas tur, kas vakar vakarā veselu pudeli viens pats ... Izbīlī apstulbušā puikas smadzeņu krokās domas pārstāja funkcionēt, jo tai pašā mirklī ķīmijas kabineta kaktā notika kaut kas tāds, par ko visu ziemu pietika vielas valodām kā plašajai skolnieku saimei, tā šaurajam pedagogu lokam. Galvenokārt, protams, pārrunāja starpgadījuma motīvus. Tikai boksa cienītāji tam piegāja tīri no tehnikas viedokļa un vērtēja to apmēram šādi: ja Sāleps šo āķa sitienu būtu devis ringā, tad Pastacēns būtu aiz virvēm kā likts. Bet, tā kā virvju vietā ķīmijas kabi-

netā bija brūns koka panelis, tad trāpītais ielidoja kaktā, ka nobūkšķēja vien, un nāves bāls, trīcošām lūpām saļimis gaidīja savu likteni. Kabinetā kāds spalgi iekliedzās, tad uz mirkli iestājās klusums.

Varēja dzirdēt, kā Heino elsodams izgrūda caur zobiem:

— Dosi pretī, aiziesi pie tēviem! Pasaki tūlīt uz vietas, kur pašreiz ir Eije? — Pēdējie vārdi vairs nebija sadzirdami, jo Valdurs centās izrauties un Heino aiz dusmām sēca.

— Es nezinu. To es nezinu. Kā lai es to zinu? Tu nožēlosi, ja vēl man sitīsi.

— Vienalga! — un Heino apstrādāja savu pretinieku no tuvas distances ar zvērīgu ātrumu.

Nu meitenes sāka kliegt. Vingrošanas skolotāja, kas bija tikpat jauna kā viņas audzēknes, veltīgi pūlējās panākt kaut ko ar savu autoritāti. Uzbrucējs neatšķīra viņas balsi no meiteņu balsīm — viņš stāvēja ar muguru pret tām. Viņam bija jāuzzina, kādēļ šo meiteņu vidū patlaban trūka vienas.

— Zēni, ko jūs skatāties!

— Viņš ir traks!

— Viņš to nositīs!

Tik nopietnu bažu pamudināts Henns ar pāris zēniem mēģināja nodibināt kārtību.

— Nemaisies! — Heino papurināja galvu, pat nepaskatījies uz kārtības sargātāju.

— Rimsties! Visu var nokārtot mierīgi.

Heino turēja savu pretinieku aiz kaklasaites un elsoja:

— Mierīgi? Sitam vajag dot tā, lai jūt, gan tad sāks runāt.

Kaklasaite nebija vēl necik cieši savilkta ap kaklu, taču Valdurs atzīšanās vietā sāka kliegt:

— Jūs nožēlosiet! Jūs esat uz vienu roku!

— Vai teiksi? Vai teiksi, kur viņa ir? — Heino ciešāk savilka kaklasaiti.

— Rimsties, Sālep! Tā nedrīkst! — teica Henns un viegli nodrebēja: viņam pretīgs bija ikviens fizisks varasdarbs.

Durvis pavērās. Kļuva dzirdams, kā zālē aplaudē.

Laikam Rajametsam. Šeit viņu jau bija paguvuši aizmirst. Reizē ar vijolnieku un dziedāšanas skolotāju ķīmijas kabinetā ienāca direktors.

— Kas te notiek?

— Biedri direktor, es... Variet mani izslēgt, ja gribat, bet es . .. Viņš zina ... kaut ko, bet nesaka. Es gribēju to mūsu starpā. ..

— Meli! Kā lai es to zinu? — Valdurs izslējās un sniegbaltā kabatas lakatā noslaucīja degunu. Kabatas lakatā sārtojās asinis. .Ieraudzījis tās, Valdurs turpat vai novaidējās:

— Sāleps pēkšņi man uzbruka kā traks. Es nekā nezinu.

Direktors aizveda abus pretiniekus sev līdzi, atstādams «aktieru istabā» briesmīgu satraukumu.

Šajā kņadā Ņina tikko spēja savaldīties. Viņa palūdza Rajametsu nospēlēt vēl kaut ko, lai programā nerastos pārtraukums. Rajametss strīdējās pretim: viņš neesot nekāds ielāps. Bet Ņina gaužām lūdza, un vecais Parks, izprazdams situāciju, visiem spēkiem centās izlikties jautrs:

— Iesim, Rajamets. Nospēlēsim Kreisiem, kamēr te gaiss kļūst skaidrs. Та—tā—ta—tā, ta—ta—ta—ta— ta—tā ...

Tad Ņina uzkāpa uz galda un aicināja apklust.

— Troksnis jau kļūst sadzirdams zālē! Vingrotāji, pa vietām! Tūlīt būs jūsu kārta. Gan jau tiksiet galā. Nevar taču ļaut tik labam numuram izkrist tikai šī starpgadījuma dēļ.

Henns drudžaini meklēja izeju, visādi gudrodams, kā varētu palīdzēt Ņinai. Viņš redzēja, ka vingrotāji atrunājas ne tik daudz aiz bailēm, cik aiz spītības un gražīguma. Tāds nieks salīdzinājumā ar pasaules mēroga revolūciju, bet, lūk, plosa nervus līdz beidzamam.

Glābiņš nāca negaidot. Durvīs parādījās — Eije. Viņa izskatījās ļoti slikti. Visi saskrēja viņai apkārt.

— Mani aizturēja ar varu.

— Ko es jums teicu! — uzvaroši iesaucās Vilma.

Viņas uzvaras prieku tūlīt apslāpēja, jo visi ar nepacietību gaidīja tuvākus paskaidrojumus. Kāpēc Eije nokavējusies? Kas viņu aizturējis?

— Mani piekrāpa. Aizveda ar mašīnu ārpus pilsētas. Es izlēcu no ejošās mašīnas, iekritu grāvī, un, lūk, ar tādām rokām tagad man būs jāspēlē.

Eijes plaukstas bija stipri nobrāztas.

— Un pirksti?

— Atnesiet jodu!

— Skaties, tavas zeķes taču pilnīgi lupatās!

— Un mētelis — viss vienos dadžos!

Nu telpu piepildīja priecīgas čalas. Veselam meiteņu pulciņam savest kārtībā vienu meiteni bija taču tīrais nieks, īpaši klausoties interesantā notikuma sīkākajā izklāstā: pie Eijes atnācis NKVD darbinieks, palūdzis mašīnā un aizvedis. Brauciena ilgums licies aizdomīgs. Mašīna izbraukusi ārā no pilsētas. Šoferis sācis zoboties. Tad viss kļuvis skaidrs. Mašīna nekur neesot pieturējusi.

—^Vai tu mašīnas numuru ielāgoji? — Ņina satraukta jautāja.

— Ai nē. Es atrāvu durtiņas un izlēcu, es jau varēju dabūt galu. Bet braukt tālāk bija briesmīgi bail...

— Ko es jums teicu! — spalgi iesaucās Vilma.

— Čik, stāvi klusu!

— Mums priekšā liela kravas mašīna brauca lēni un ceļu krustojumā izdarīja pagriezienu. Tai nevarējām aizjoņot garām, un tad es izlēcu.

Rajametss beidza.

Eije vēl nebija sakārtojusies. Plaukstas sūrstēja. Uz ceļgaliem jods vēl nebija nožuvis, un viņa baidījās vilkt kājās zeķes, ko laimīgā kārtā viņai aizdeva ungāru deju izpildītāja.

Vecais Parks ar jautru pašpaļāvību solījās izturēt fermātas tieši tā, kā to vēloties vingrotāji, viņš jau esot bijis klāt vairākos mēģinājumos.

Un vingrotāji paklausīgi sastājās rindā, lai izietu uz skatuvi.

Sarīkojuma izdošanās bija nodrošināta.

Ņina gurdeni sēdēja uz krēsla un lūdza palikt mierā. Miers bija vajadzīgs Eijei, bija vajadzīgs visiem dalībniekiem.

Tai brīdī ienāca vecā, druknā skolas kalpotāja Karu

māte, paskatījās piemiegtām acīm uz visiem pēc kārtas un tad ar pirkstu parādīja uz Ņinu.

— Što te jaunkundzi derektora kungs grib redzēt pie sevi.

Ņina pielēca kājās, pateica Eijei, ka te pa viņas prombūtnes laiku notikušas briesmu lietas, un, jautri izrādama Karu māti par «jaukundzi» un «kungu», nogāja lejā.

Direktors sēdēja pie sava rakstāmgalda, kas bija apklāts ar zaļu tūku. Zēni stāvēja trīs soļu atstatumā no tā. Uz galda bija tikai lampa ar matstikla abažūru, rakstāmpiederumi un kāda maza zīmīte.

Direktors gribēja zināt, vai Ņina Smirnova to atzīstot par savu. Jā, to Ņina tiešām vakar sūtījusi Pastakam, lai piespiestu viņu klusēt. Pastaks apzināti traucējis ģenerālmēģinājumu.

— Bet, redziet, skolnieks Pastaks apvaino jūs, ka jūs Sālepu sarīdījusi pret viņu. Kad jūs viņam draudējāt ar organizētu piekaušanu, vai jums ar Sālepu jau bija norunāts?

Ņinai bija ļoti neērti, viņa steidzās paskaidrot:

— Pastaks ir tik nekrietns, ka viņu cits nekas neietekmē. Es rakstīju uz labu laimi, lai tikai viņš netraucētu ģenerālmēģinājumu.

— Hm! Tātad ar Sālepu jums nav bijusi nekāda noruna?

— Absolūti nekādas norunas. Sāleps ir nacionālists, un man, kā jau komjaunietei, viņš it nemaz neuzticas.

Izdzirdis šos vārdus, Heino mirklīti pavērās slaidajā meitenē un tad nolaida acis.

— Vai tas tā ir, Sālep?

— Jā, tas tā bija.

— Kā tā — bija?

— Proti, līdz šim tas tā bija. Tagad es neteiktu, ka neuzticos Ņinai Smirnovai.

Direktors pasmaidīja. Valdurs ar pēdējiem spēkiem mēģināja turēties pretim:

— Direktora kungs ... biedri direktor... atvainojiet, senās ieražas ... Pērn tepat jūs man teicāt, ka cilvēkam sist pa seju nedrīkst. Vai tikai pērn tas tā bija? Vai arī šogad šis likums ir spēkā?

Ļoti kārtīgi ģērbies nogurušais vecais vīrs pacēla savas izbalējušās acis uz jautātāju. Taču šajās acīs uzdzirkstīja spēks un jauneklīgums, kad viņš sacīja:

— Tas ir spēkā arī šogad. Ir spēkā.

Šai mirklī Ņina, it kā atmaksādama par labajiem vārdiem, kaut ko klusu pavēstīja Heino. Jauneklis acumirklī atguva možumu:

— Atnāca? Kad? Kas ar viņu bija noticis?

— Jā? — direktors pievērsās tikko norātajam kauslim, kas šķita pārvērties.

— Eije Heinaru nupat kā atnāca.

— Ļoti jauki. Vieni nāk, citi iet. Jūs, Sālep, man tomēr būs jālūdz atstāt sarikojumu.

— Skaidrs!

— Varat iet.

Jaunieši aizgāja.

Vecais vīrs kļuva domīgs. Viņš meklēja padomu pagātnē. Kā šo lietu atrisināt? Kā novērst kļūdu? Kā panākt, lai pozitīvo nesagrautu un lai negatīvais neņemtu virsroku? Kā gan ļaunais prot izmantot pastāvošās normas, paslēpjas aiz tām, izvairās no sitiena. Un labais un taisnīgais tai pašā laikā rīkojas pretēji normām un tiek sodīts, jo sabiedrībai sods nepieciešams ... nu ... tā sakot, profilaktiski.

— Biedri direktor ...

Ko, vai tad viņš vēl nav aizgājis? Tika taču teikts.

— Es atnācu, lai palūgtu. Man ļoti gribētos noklausīties vienu priekšnesumu ...

— Lūdzu, bet nekādā gadījumā šeit. Aizejiet rīt pie Heinaru uz mājām un palūdziet, lai viņa jums nospēlē savu valsi.

— Biedri direktor! Es taču nedomāju . ..

— ...ka es, vecītis, redzu jūs cauri uz rāviena. Bet, izrādās, redzu gan. — Viņš nelikās manām jaunekļa sejā mulsumu, nedz to, ka Heino, gribēdams kaut ko iebilst, reizēm pavēra muti. — Ja jau jūs kāvāties, tad taču jābūt nopietnam pamatam, ko?

— Tā nebija kaušanās. Ne jau tādēļ kāvāmies!

— Ak, ko nu mēs izliksimies! Viss jau zināms. Un, bez tam, ja jūs esat goda vīrs, tad nevilcināsieties un

rīt-pat pēc demonstrācijas aiziesiet pie meitenes un atvainosities. Man šķiet, jūs saprotat, par ko?

— Protams, biedri direktor.

— Nu, pasakiet, par ko?

— Tā mana vaina. Tas bija jau pirmajā mācību dienā ...

— Pagaidiet, pagaidiet. Tas mani neinteresē. Ar

jūsu riebīgo kaušanos kaut kādi tomēr saistīts meitenes vārds. 4

— Es neminēju viņas vārdu. Vismaz citiem dzirdot, ne, — jauneklis nez kāpēc uztraucās.

— Un kas garantē, ka jūsu pretinieks to neminēs? Tātad. Meitene jūs nebija lūgusi viņu aizstāvēt. Jūsu rīcība var skart viņas godu. Vai jūs to saprotat, bruņiniek?

— Protams, biedri direktor.

— Nu tad ejiet, un lai es jūs te vairs neredzētu.

Heino aizgāja. Aizejot viņš vēl pakavējās kāpnēs.

Zālē laikam bija karsts: pa atvērtiem logiem varēja dzirdēt, kā nodimd dejotāju palēcieni un pianista brāzmainie akordi. Valsis bija jau nospēlēts.

Heino aizgāja. Viņš apsēdās uz auksta, mitra sola un raudzījās zvaigznēs, kas mirgoja debess jumā. Mazliet piemiegdams acis, viņš lika zvaigžņu stariem te izstiepties garākiem, te sarukt īsākiem. Un viņš sāka sapņot par to, kā iesāks savu dzīvi. Jau beidzas dzīve aizvējā, būs jāpierod pie skarbiem vējiem. Jāizpleš spārni lielajam lidojumam dzīvē. Gadās, ka, raugoties bezgalīgajā, zvaigžņotajā debess izplatījumā, cilvēks atrod savu zvaigzni, savas dzīves mērķi, un turp sāk plūst visas viņa līdzšinējo vēlēšanos sīkās straumītes.

Pilsēta, mirdzi ugunīs un pagaidi! Nāks laiks, un tavu vārdu minēs ne tikai tāpēc vien, ka te atrodas dzelzceļa stacija, tūka fabrika un pilskalns. Nebūs brīnums, ja kādreiz pēc daudziem gadiem rakstīs: šeit mācījusies slavenā pianiste Heinaru, šeit dzimis un audzis vēsturnieks Sāleps, kura pētījumi daudz devuši cilvēcei.

Vajag gribēt. Cik muļķīgi un nožēlojami ir teikt: tik un tā nekā vairs nevar darīt. Kādēļ nevar? Kas to

teicis, ka nevar? Tikai atpalikušie, kas nespēj cīnīties, jo viņus kremt skaudība un pesimisms. Nē, nepadoties, neparko nepadoties!

Tuvojās pašu garāko nakšu un pašu īsāko dienu gadalaiks un piespieda skolniekus tupēt pie grāmatām.

Te kādā drūmā, nemīlīgā rītā patīkami atskanēja enerģiskais, pašapzinīgais bass:

— ... Šogad mēs vēl pagūsim noskatīties divas izrādes: Gorki ja «Vasu Žeļeznovu» un Dzeržinska operu «Klusā Dona». Ceļa nauda jāmaksā tikai daļēji, jo no pagājušās ekskursijas ir atlicis daudz naudas . ..

Eije atskatījās un sasmaidījās ar Isfinu. No tā viegli varēja noprast, ka izbraukuma plāns un tas, ka Heino to organizējis, viņu nemaz nepārsteidz.

Rīta miegainums, kas vēl valdīja pār visu klasi, pēkšņi pagaisa. Heino priekšlikuma aizrauti, visi kļuva moži. Kādēļ tieši šīs izrādes? Cik īsti vajadzēs naudas ceļam? Un tie, kam nav kur pārnakšņot? Kas apgādās biļetes?

Starpbrīdī Rita sāka izvaicāt teātra brauciena organizētāju. Pienāca klāt arī citi un ar apslēptu naidu jautāja:

— Kāpēc tieši šīs izrādes?

Henns iespiedās ziņkārīgo pulkā un sāka apgaismot Gorkija daiļrades milzīgo nozīmi. Viņš bija par šo krievu rakstnieku sajūsmināts, gluži kā fanātiķis par savas reliģijas apustuli. Gorkijs esot ārpus kritikas. Domāt un just citādi esot briesmīga igndrance.

Tai brīdī Eije satvēra Heino Sālepu aiz piedurknes un pavilka sāņus no izklīstošā pulciņa. Likās, ka viņai kaut kas svarīgs uz sirds.

— Es gribēju teikt, ka šī ideja ir vienkārši lieliska!

Jauneklis nolaida acis. Vispirms viņam nosarka

ausis un pēc mirkļa visa seja. Viņš, acīm redzot, meklēja īstos vārdus atbildei. Arī meitenes seja bija vairāk nosarkusi, nekā to varētu gaidīt pēc teiktajiem vārdiem un toņa. Tā kā jaunekļa atbilde kavējās, tad meitene pasteidzās piebilst:

— Es jau nezobojos, es to domāju nopietni. Vai tu pats brauksi līdzi?

— Protams. Zini, Eije, mums jāparunājas, vai ne?

— Jā. Cik ilgi mēs staigāsim, tik muļķīgi sabozušies?

— Es biju milzīgs muļķis un vispār ... vēl šī kaušanās ... Es taču neaptvēru, ka ar to varu tev kaitēt. Bija jau pašam riebīga sajūta pēc tam, bet, godīgi runājot, es nedrīkstēju, nu tā, kaut vai tīri formāli atnākt un atvainoties, jo ... tu visu laiku uz mani pat nepaskatījies.

— Klausies, vispār... nav labi naidoties, vai ne?

Jauneklis šim viedoklim pilnīgi piekrita un vēl piebilda, ka turpmāk tā nīkt neesot nekādas jēgas.

Viņi pastaigājās pa gaiteni un gluži nemanot bija iekļuvuši citu gājēju straumē.

Uz' viņiem skatījās. Dažs labs, kas šo to zināja par abiem jauniešiem, pasmaidīja.

Bet viņi abi nekā nemanīja vai arī likās nekā nemanām.

Tas bija jauks, neaizmirstams rīts. Satraukuma pilnā nojauta par bezgala skaistu turpmāko dzīves posmu tagad bagātināja ikvienu viņu vārdu, ikvienu skatienu un padarīja nozīmīgu arī klusēšanu.

SKARBOS VĒJOS

Pēdējās dienas neļāva vairs domāt par pagātni. Apziņā miglaini tēlojās tikai pati tuvākā nākotne, kas likās ņirbam kaut kur tepat — svelmainās saules sārtajā rietā. Visi dzīvoja tagadnē, kas ar saviem vētrainajiem notikumiem sagrāva ne tikvien līdzšinējos plānus, bet arī šo plānu ieceres. Palika tikai tas, kas bija īstenojams tūlīt, šo pašu mirkli. No rīta nevarēja zināt, ko nesīs vakars, vakarā nevarēja zināt, kas notiks naktī...

Bet varbūt vienīgi Ednai Pīberei tā likās? Vai viņas brālis un māte pārdzīvoja to pašu? Lembits katrā ziņā visas šīs dienas rosīgi darbojās. Māte raitāk klumbu-roja pa savu sētu, kas kopš pavasara bija pamesta novārtā. Viņas valoda bija atguvusi nelokāmu valdo-

nību, un, viņai skaļi purpinot, nesenās pagātnes nomāktības pilnās dienas tagad ritēja ar jaunu sparu. Bagātā dzīves pieredze neļāva viņai zaudēt ticību tam, ka drīz vien viss ieies vecās sliedēs, ka, tiklīdz viņu pagastā būs nolaidušies pirmie izpletņu lēcēji, mājās pārnāks arī viņas grēcīgais un viltīgais dzīves biedrs. Viņš atnāks reizē ar tiem, kas nodibinās kārtību, kuras svētību ļaudis prata novērtēt tikai tad, kad tās vairs nebija.

Edna nedarīja nekā. Viņa nespēja. Nespēja pat sapņot. Dzīves spējais uzbangojums atbalsojās viņā kā kalēja vesera vienmuļie sitieni: «Viss mainījies, viss mainījies, no senā nekas nav atlicis ...»

Iznākusi uz putekļainā lielceļa, Edna jutās vēl nedrošāka. Vecā zirga klibošana tagad bija stiprāk dzirdama. Mikus bieži klupa, un tad viņa locītavas krakšķēja. Edna zināja, ka tādu zirgu komisija nepieņems. Armijai vajadzēja veselus zirgus. Bet māte neļāva vest Mīru. Vēl vakar vakarā viņa lika Lapu Kustam braukt ar Mīru uz dzirnavām. Zināma lieta, kas tās par dzirnavām!

Cik zemisks ir savtīgums! Tas ir kā lipīgi dubļi, kas aptraipa kājas, rokas, seju un padara cilvēku smieklīgu.

Censties paglābt savus labos zirgus no mobilizācijas? Bet tagad taču visiem bija jāatdod savi labākie zirgi armijai. Māte cerēja uz Lembitu, kas kā zirgu pazinējs jau no agra rīta piedalījās komisijā. Kā redzams, dažs labs kaimiņš arī cerēja uz Lembita palīdzību: vakar viņi bija atnākuši ciemos pie Pīberiem gan ar šņabi, gan bešā. Un citi? Un citu pagastu zemnieki? Uz ko tie varēja cerēt?

Pašreizējais laiks prasīja lepnu, nelokāmu stāju. Kāda jēga šim zemiskajam savtīgumam, ja zaļais ap-sājs vairs nevilina pameklēt zālē paslēpušās vēlīnās zemenes, ja pašā karstākajā siena laikā pļavās vairs nedzird pļaujmašīnu tarkšķi, ja klinšainā krasta strēle zaudējusi savu pievilcību? Kam visa šī sīkmanīgā nekrietnība, ja lielceļš put zem neaizjūgtu zirgu pakaviem, ja pie skaidrām debesīm saule tinas sarkanīgā dūmakā?

Viss būtu gluži citādi, ja būtu tā kā senāk. Tad Edna jau šovasar kādā jaukā novakarē justos viegla kā taurenītis savā sarkanbaltraibajā zīda kleitā, ko viņa sen bija kārojusi. Šajā jaukajā novakarē (droši vien tas būtu Tautas nama parkā) viņā ar skaudību noskatītos tie jaunieši, kam bija jāpaliek laūkos, bet sievas par viņu teiktu: «Pīberu meita iešot šoruden uz Tartu študierēt!» Šai novakarē Valdeks Uims viņai noteikti atklātu mīlestību. Žēl gan, bet nekā darīt. Tad viņa būtu spiesta šim spēcīgajam kaimiņu saim-niekdēlam pateikt: «Nemūžam!» Šai vakarā viņas lielā mīla, viņas kalsenais gaišmatis zēns ar viņu nedejotu, jo viņš nebūtu šeit. Bet Edna tomēr sajustu viņa tuvumu, sajustu sirdij tīkamo apziņu — rudenī mēs atkal tiksimies Tartu! Kā smaržotu pļavas šai brīnum jaukajā naktī!

Un no visa tā nekā vairs nav. To viņai atņēma tik spēji, ka viņa nekā vairs nejuta, tikai nojauta, cik skaudri tas sāpēs vēlāk. Pērnās vasaras notikumi bija apžilbinājuši Hennu. Sākumā Edna cerēja viņu pārliecināt. Viņa aizrakstīja tam garu vēstuli, visgarāko savā mūžā. Uz to viņš atbildēja ar runu rīta sanāksmē skolā. Pienāca ziema. Ednas tēvu ne par šo, ne par to arestēja. Bet kā Henns uz to reaģēja? Pārdomādams atbildi, viņš ar ierastu žestu pārbrauca ar roku pār saviem kuplajiem matiem, paskatījās uz Ednu (cik briesmīgi ir mīļajās acīs ieraudzīt tērauda saltumu!) un lēni sacīja: «Bez pamata mēs nevienu nearestējam.» Mēs!

Tajā rītā, kad Edna bija saņēmusi briesmīgo vēsti, viņa spēja Hennam pateikt tikai pusteikumu. Pēc tam viņi vairījās no sarunām. Edna bija teikusi: «Nāks laiks, un tu redzēsi...»

Pienāca ziema ar jaunu kārtību, ar skolas sarīkojumiem, sanāksmēm, teātra izrādēm. Pienāca pavasaris ar sapņiem par lielām lietām. Pienāca eksāmeni ar gatavības apliecībām. Pienāca laiks, kad bija jābrauc uz mājām, kur sapņiem par lielām lietām bija jātop par reāliem plāniem. Bet tad uzliesmoja karš, un Edna juta, ka nu nekas vairs nav gaidāms, ka nekam vairs nav laika gatavoties, ka viss izgaist, ka nav neviena,

kas vērotu viņas cīņu, kas izprastu viņas dvēseles dižumu un aizkustinājumā slīgtu viņas priekšā ceļos. Edna gribēja uzvarēt un kā uzvarētāja piedot Hennam viņa maldus.

Tagad viņa gāja pa putekļaino ceļu, viņai nopakaļ ar saviem saplaisājušiem nagiem klupdams kliboja Mikus. Spējusi Edna atraisīties no tagadnes, viņa varbūt atcerētos kādu jauku rītu (todien notika kapu svētki), kad viņa ar tēvu veda Miku mājup no āboliņa lauka. Edna bija maziņa, un tēvs uzcēla viņu spēcīgajā Mikus mugurā. Varbūt viņa atcerētos, kā reiz Mikus, satrūcies no lauku irbes, tik spēji parāvās uz priekšu, ka Edna nokrita no pļaujmašīnas. No šī kritiena bija palikusi labās acs kaktiņā tikko manāma rētiņa. Pērn-pavasar Tallinā, kur viņi bija aizbraukuši ekskursijā, stāvot uz Patkuļa kāpnēm blakus viņai, Henns klusi pajautāja, kas tā par rētiņu. Edna pastāstīja. «Tu taču varēji pakļūt zem asmeņiem!» Toreiz Henns bij*a patiesi nobijies, tā ka Edna pat smiedamās sajuta, kā ietrīsas sirds.

Bet šai svelmainajā pievakarē Ednas atmiņā nepa-vīdēja ne ēna no pagātnes.

Tautas nama parkā bija dzirdama zirgu zviegšana. Ednai tā likās tik žēla, ka viņa gribot negribot gausināja soļus. Pagasta valdes ēku aizsedza sarkanīgs putekļu mākonis. Mūžīgi krēslainais vecais parks bija zirgu pilns stāvgrūdām. Tikko manāma vēsma atpūta siena, svaigi sapļautas zāles, svaigu mēslu un zirgu sviedru aso smaku līdz ceļiem un izgaisināja to kaut kur tālāk pļavās. Vai tas viss neatgādināja kapu svētkus? Nē. Kapu svētki nekad nav notikuši šeit, Tautas nama parkā.

— Ak tad tev no tā klepera jau pietiek?

Edna izdzirda vecā Ulma aizsmakušo tenoru; viņš uzrunāja kā šķeistu garo sievu, kas savu bērīti veda pa vārtiem parkā. Ulms ar dažiem paveciem vīriem sēdēja lielceļa grāvmalā koku paēnā. Viņiem blakus noputējušā zālē spīdēja tukša pudele. Izrādījās, ka Jūle Paemurda savu zirgu bija atvedusi brīvprātīgi. Viņai likās dīvaini, ka vecais Ulms mierīgi sēdēja zālītē, kamēr viņa kumeļš pie slitas mīņājās.

— Jauniņs vēl, nederēja, — nosūkstījās vecais Ulms, rādīdams savus garos, tabakas dūmos nodzeltējušos zobus.

— Es jau arī tā skatos. Tu domā izsprukt? Nekas nebūs. Komisijai laika diezgan, vācieši vēl tālu. Tu pagūsi parādīt visus savus labākos zirgus.

Ednai bija neērti, viņai negribējās iet garām Jūlei Paemurdai. Bet Jūle pamanīja meiteni un nebūt neslēpa, ka viņai šai lietā pietiekami redzīga acs:

— jaunais Pībers komisijā tausta zirgus, tad jau varbūt to savu nāves kandidātu arī iesmērēs armijai.

Nu tik uz priekšu, it kā nekā nebūtu dzirdējusi.

No pagasta valdes pagalma atskanēja Lembita mierīgais baritons. Viņš strīdējās ar milici, kas sēdēja pie galda, kuram bija uzklāta sarkana drāna. Vai tad šis cietpauris Pungs arī bija komisijā? Neesot ne sešas klases beidzis, izmēģinājies laimi par kuļmašīnas iūa-šīnistu, bet arī tur vajadzējis gaišākas galvas. Tā par viņu runāja Pīberi, kad Pungs pērn augustā pirmo reizi parādījās miliča formā pie Tautas nama un dejoja ar Astu Paemurdu.

Kā redzams, saruna no Ulma kumeļa bija pārgājusi uz Valdeku Ulmu. Pungs interesējās par Valdeka izbraucieniem, taču Lembits teicās par to nekā nezinām. Pungs domāja, ka draugiem vajadzētu gan zināt, kurp kurais iet un brauc. Bet Lembits atbildēja, ka Valdeks šim neesot nekāds draugs. Ednai tas likās nekrietni. Kā nu ne? Abi reizē beidza lauksaimniecības skolu un arī vēlāk sagājās. Vairāki paziņas, kas bija sanākuši pagasta nama pagalmā, klausījās strīdā un smīnēja.

Tieši tai brīdī, kad Lembits saņēma Miku aiz iemauktiem, uz izpildkomitejas kāpnēm iznāca kalsens, ļoti enerģisks jauneklis baltā kreklā un melnās, krietni noputējušās biksēs.

— Rīt ap pusdienas laiku būs jābeidz, — viņš ātri un pavēloši teica. Šāds tonis kaut kā nesaderējās ar jaunekļa balss samtaino tembru.

Edna neticēja savām acīm. Tas bija pārāk liels pārsteigums. Šai brīdī arī jauneklis viņu ieraudzīja. Mirkli viņi klusējot vērās viens otrā, tad jauneklis ar ierastu žestu pārbrauca ar roku pār saviem gaišajiem,

kuplajiem matiem, un viņa brūni iedegušajā sejā at-plaiksnījās starojošs smaids.

— Sveika, Edna! — Jauneklis, izstiepis abas rokas, strauji tuvojās meitenei. — Tu! Kāds pārsteigums! Nu? ... Ak tā! Tu vēl arvien esi... Nūja, saprotu . ..

Varbūt vajadzēja citādi izturēties. Henns tagad pirmais sniedza roku. Abas rokas.

Šai brīdī Edna ienīda sevi savas mazdūšības dēļ. Vecajās, noputējušajās kurpēs apautās kājas pēkšņi kļuva bezspēcīgas, elpa sāpīgi aizrāvās, viņa nespēja parunāt. Taču kaut kas bija jādara, kaut kas bija jāsaka. Nolāpītās tupeles! It kā viņai nebūtu diezgan citu.

Lembits apjautājās, vai Edna un biedrs komisārs esot pazīstami. Viņš teica — biedrs komisārs, nevis biedrs Ontons, un tai brīdī viņa gaiši zilajās acīs pavīdēja viltība.

— Pārbaudi nu. Māte sūtīja Miku, — Edna uzsvērti jautri sacīja, pievērsdamās Lembitam.

— Jā, jā, nu redzēsim, kādu preci mums atsūtījusi tava māte, — atjokoja Lembits un tūlīt lietišķi piebilda, ka Edna gan būtu varējusi atnākt agrāk.

Ednai šķita, ka tas viss jau kādreiz ir bijis uz mata tāpat: Lembits noliecies aplūko zirga nagus, Pungs dod rīkojumus ciema pilnvarotajam, Henns samulsis stāv viņas priekšā. Bet kas tā par šauru siksniņu, kas pārmesta viņa plecam? Pistole! Viņš atsūtīts šurp apbruņots . . .

— Komisārs jau nu gan es neesmu. Vienkārši komisariāta pilnvarotais. Es nodošu zirgus pilsētā un tad atkal došos turp, kur tas būs vajadzīgs. Vienu mirklīti, Edna, es izsūtīšu cilvēkus pa lauku sētām ar atgādinājumu ...

Kādēļ viņš par visu to tik sīki stāsta Ednai?

Un tomēr viņš bija tik interesants, kad pārliecinoši instruēja ciema pilnvarotos, ka lauku ļaudīm nepieciešams izskaidrot, cik smagi patlaban igauņu darbaļaudīm jācīnās pret saviem mūžsenajiem ienaidniekiem. Likās, ka viņš tiešām pārliecināts, ka vācu baronu pēctečiem mūžam vairs nespert savu nagloto zābaku uz igauņu zemes ...

— Viņu izpletņu lēcēji jau redzēti Tartu apkārtnē, — iebilda drukns pusmūža zemnieks, kas, atspiedies pret ķieģeļu kaudzi, smīnēdams klausījās jauneklī.

— Kas to saka? Tā var runāt vienīgi mūsu ienaidnieki, kas aizmugurē grib radīt bailes un paniku. Vai tad jūs neesat dzirdējuši informbiroja pēdējās ziņas?

Lembits, beidzis Mikus pārbaudi, ļoti klusu kaut ko pateica Hennam. Henns tam dedzīgi piekrita:

— Protams! Ir jau zināms, no kurienes nāk šādas baumas. Klausās ārzemju ziņas. Bet to es gan saku, ka tie tur cita nekā neziņos kā tikai saltus melus un rupjus apmelojumus. Stāvoklis visās frontēs stabils. Ienaidnieks cietis smagus zaudējumus kā ieroču, tā dzīvā spēka ziņā. Tāpat arī izejvielu krājumi, ko Hitlers paredzējis zibeņkaram, jau pilnīgi izsīkst. Stāvoklis frontēs...

Kad viņš īsti beigs? Vai tad viņš neredz, ka visi to gaida? Ko viņš grib izskaidrot?

Pagasta nama pagalmā stāvēja kaudzēs sakrauti ķieģeļi, dēļu grēdas un kaļķu mucas. Cik tas būtu jocīgi, ja tagad te rosītos krāsotāji, galdnieki, mūrnieki.

Kad beidzot ciema pilnvarniekus atlaida, turpmāk viss norisinājās neticami ātri. Lembits atzina Miku par derīgu vezumniekos. Jūle, kas to tik bija gaidījusi, nu vairs neklusēja. Viņas raksturojumā Lembits Pībers izrādījās melnāks par melnu. Henns prasīja sīkākus paskaidroj umus.

— Tas taču viņu pašu kleperis, — Jūle ņēmās izklāstīt. — Mājās viņiem labs zirgs, bet saimniekdēls, lūk, valdībai iesmērē savu un draugu brāķi.

Kā gan Henns agrāk neesot pamanījis, ka Lembits Pībers esot tas pats Pībers? Vai brālis?

— Tā jau ir, — Lembits smējās. — Esmu gan brālis, bet nekādās iesmērēšanas nekad nav bijis un arī tagad nav.

— Re, ka ir gan! — priecīgi iesaucās Pungs. — Es jau tūlīt jutu, ka šitais vīrs mēģina blēdīties.

— Pilsoni Pīber, — tagad Henna balss skanēja

skarbi. — Komisijai jūsu pakalpojumi nav vajadzīgi. Jūs no komisijas esat izslēgts.

Smaids Lembita sejā kļuva pretīgs.

— Kā vēlaties. Katrā ziņā izpildkomiteja mani ir nozīmējusi kā speciālistu ...

— Šeit patlaban noteicējs esmu es kā kara komisariāta pilnvarotais. Bet izpildkomitejā mēs vēl par šādām nozīmēšanām parunāsim. Es nesaprotu, ko izpildkomitejas darbinieki vispār domā. Tagad, kad šķiras ienaidnieks paceļ galvu... — Henns dusmās aprāvās. Pēc mirkļa viņš pagriezās pret Jūli Paemurdu un laipni jautāja, vai viņa labi pazīstot zirgus.

— Pa visu savu mūžu esmu viņus diezgan izredzējusies. Pazīstu gan.

— Komisijai vajadzīga jūsu palīdzība.

— Lai notiek. Es gribu redzēt, kas man te vēl sāks māžoties. — To pateikusi, viņa sabozusies apsēdās pie galda.

— Tātad, Pīber, kā jūs jau zināt, mēs pieņemam zirgus šodien līdz pulksten deviņiem vakarā, — Henns teica Lembitam un uzvaras priekā mazliet ironiski pasmaidīja. Un neviena vārda, pat neviena skatiena Ednai, kas ātri devās projām. Viņai sekoja Lembits ar Miku. Aizejot Edna skaidri sadzirdēja Jūles un Punga jautros smieklus.

Pīberu mājās tas bija parasts, ka skolotā saimniekmeita vasaras vakaros mēdza pa pusbūvētās jumt-istabiņas logu vērot saulrietu. Bieži vien viņa palika sēžam uz palodzes līdz lielai rasai. Vēsā laikā viņa ņēma līdzi pelēko, bārkstaino, lielo lakatu. Par ko viņa domāja? Par ko sapņoja? Reizēm Lembits viņu par to ķircināja, izmezdams kādu divdomību. Tad* Ednas apskaidrotajai sejai pārslīdēja sāpīga sarūgtinājuma ēna, it kā viņas dvēselē sakustētos kaut kas pretīgs, un viņa atgāja nost no loga.

Uz jumtistabiņu viņa nāca tad, kad viņai bija slikts garastāvoklis, kad pār viņu nobira ļaunu vārdu krusa, kas mātes untumainā rakstura dēļ gadījās bieži. Naca tad, kad sirdī smeldza ilgas pēc skaistuma, ko tik izšķērdīgi solīja dzīve. Šeit viņa pērnvasar lasīja visas

Henna vēstules. Tur bija vietas, kuras lasot viņu pārņēma iekšējas trīsas pat tad, kad viņa šīs vēstules jau zināja no galvas. Viņa pārlasīja arī Henna pēdējo vēstuli, kurā viņš noliedza telepātiju; tā dziļi saviļņoja meitenes dvēseli un lika viņas sejai kaist aiz kauna.

Šovasar viņa šeit nesēdēja, lai gan bija ne mazums jauku saulrietu. Var būt, ka to kāds pamanītu, ja nebūtu kara. Tik tiešām, ja nebūtu kara, gan jau tad pamanītu, ka šovakar Edna pirmo reizi šajā vasarā uzkāpa jumta istabiņā vērot saulrietu.

Viņa apsēdās, kā parasti, uz palodzes un vērās krastā, kur biezs priedulājs aizsedza skatienam jūru. Vakara saules sārtotie priežu stumbri tik brīnum skaidri iezīmējās tālē, ka atgādināja senu gleznu. Pa ežu līdz krastam lēnā gaitā varēja aiziet dažās minūtēs. Ceļš pa taciņu gar grāvi bija garāks. Pa labi Tellingu sētā vīdēja sēru bērzs, pa kreisi pāri lielceļam — Puru māju eglājs un siena šķūnis, kuram nesen salaboja jumtu. Kas to bija salabojis? Jūle Paemurda? Saskaņā ar zemes reformu viņai piegrieza gabalus no Puru saimniecības laukiem un pļavām. Lieliskais zirgs, kuru viņa šodien brīvprātīgi nodeva armijai, bija piederējis Puru saimniekam. Edna saprata visu. Lembits teica, ka Jūlei Paemurdai un viņas Astai tik un tā būšot jālaižas lapās, kolīdz ienākšot vācieši, jo Asta bija komjauniete. Edna neapšaubīja brāļa vārdus, kaut arī viņai pašai diez vai kas tamlīdzīgs būtu ienācis prātā. Taču šo parādību izpratne nepadarīja dzīvi viņas acīs krāšņāku. Gluži otrādi — sīkumainība un zemiskais savtīgums, kas izpaudās vienmēr un visur, nomāca meiteni, un kauns, kas viņai bija jāpiedzīvo pagasta nama pagalmā, uzspieda viņas sejai stingu naida zīmogu.

Vestas niknā riešana izkliedēja meitenes drūmās pārdomas. Viņa instinktīvi parāvās sāņus no loga un sāka ausīties. Henns jautāja pēc viņas. Teicās esam Ednas skolas biedrs. Ai, vai tad viņš neaptvēra, ka šeit, viņas mājās, par Hennu un par viņa amatu viss jau bija zināms? Protams, viņš to saprata. Kā redzams, viņš vienkārši neviena nebaidījās, jo aiz jostas viņam bija pistole un uz mēles — aģitācija. Ednai tikai lūpu

kaktiņos pavīdēja smaids, viņas nāsis viegli iedrebējās. Vienā rokā zobens, otrā — bībele ...

Jā, tieši par tiem, par kuriem tā bija rakstīts igauņu vēsturē, nupat aiz vārtiem izcēlās dedzīgs strīds:

— Jūs esat pieķērušies saviem zirgiem. Vai esat arī padomājuši, kādā laikā mēs dzīvojam? Patlaban ir karš! Un tas nav vienkāršs karš. Tas ir karš ar igauņu darbaļaužu mūžseno, nāvīgo ienaidnieku. Jeb varbūt jūs esat noilgojušies pēc baronu pātagas, ko?

— Pātagu un vēl ko labāku dabūs tādi kā jūs, ja vēl ilgi te maisīsaties pa kājām, — Ednas māte dusmās spalgi nokliedza. Tai pašā laikā viņa nopriecājās par savu asprātību, jo viņai reti laimējās atrast trāpīgu vārdu.

— Jūs pāragri priecājaties! Mēs sakausim mūsu ienaidnieku kā frontē, tā aizmugurē. Paturiet to prātā, jūs, mantkārīgie ļautiņi. Par savu tautu un par dzimteni jums maza bēda, ka tik pašiem vēders pilns. Bet tad arī neraudiet, kad mēs ar jums citur...

Vairāk Edna nesadzirdēja, jo Lembits, kas, acīm redzot, stāvēja turpat uz kāpnēm, vairs nekavēja Vestu izpildīt nikna mājas sarga pienākumus. Henns aizgāja. Viņš bija nācis, lai sameklētu Ednu, bet nu aizgāja. Aizgāja, atstādams gaisā karājamies baisus draudus.

Drīz arī kaimiņos sāka riet suns. Vai tiešām Henns pats gāja pa mājām ar atgādinājumiem? Tātad viņš nebija nācis Ednas dēļ, nebija nācis tikai viņas dēļ. Tā domāja meitene tur augšā, jumtistabiņā. Viņas acis atkal samiedzās šauras jo šauras un seja kļuva skarba.

Varbūt viss notiktu citādi, nepalikusi tovakar Edna tik ilgi augšā jumtistabiņā. No turienes viņa redzēja un dzirdēja visu. Redzēja, kā Valdeks Ulms apturēja pie viņu vārtiem motociklu, kā viņš strauji nolēca un, nopurinādams putekļus no savām šaurajām galifē biksēm, ienāca pagalmā. Redzēja Lembitu izsteidzamies pretim savam draugam. Edna nobrīnījās, kad jaunieši sniedza viens otram roku.

— Nu ir pēdējais laiks, — Valdeks steidzīgi izgrūda.

— Kad? — Lembits uztraukti jautāja.

— Šonakt. Tā ka met pie malas to savu komisijas būšanu ...

— Ir jau cauri. Pateica, es neesot viņu cilvēks, — nosmējās Lembits.

Valdeks atmeta ar roku, un, acis izvalbījis, kaut ko ļoti klusu pateica.

— Protams, tas ir noglabāts drošā vietā, — Lembits strauji pārtrauca viņu.

Tad Valdeks izņēma no motocikla blakusvāģa mazu, tumšā drānā ietītu sainīti un svinīgi sacīja:

— Še, paņem to katram gadījumam jau tagad. Varbūt ievajagas.

— Skaidrs, — Lembits atbildēja tādā pašā tonī un ātri attina sainīti. Viņa gaļīgajā, sarkanajā rokā blāvi pazibēja tērauds un tai pašā mirklī nozuda bikšu kabatā. Ednas sirds sāka strauji dauzīties.

Tieši tajā brīdī Valdeka tonis mainījās — kļuva brīvs un nepiespiests, kā parasti. Viņš jautāja, vai Edna esot mājās. Gribot no viņas atvadīties, tā — «katram gadījumam». Kas viņiem padomā? Vai tiešām viņi dosies uz mežu? Un to viņi izlēma tik vienkārši, tepat pie vārtiem?

Ednu pēkšņi pārņēma vieglas trīsas — tā „ nodreb koks, kura galotni sašūpo spēji sacēlies vējš. Atmiņā uzpeldēja reiz redzēts attēls: garai vīru kolonai pa priekšu tēvs, dēls un dēladēls ar šautenēm plecos trauc putenī. Triju paaudžu dvēseles cēlums, ko pauda šī pamatskolas vēstures grāmatas ilustrācija, arvien izraisīja Ednā apbrīnu un aizkustināja viņu. Vai tagad nebija pienācis laiks tvert pēc ieročiem arī igauņu mātei, meitai un meitasmeitai. Kaut augstais dievs palīdzētu Ednai, kaut dotu viņai spēku un izturību panest ieročus un doties cīņā, lai atriebtu tiem, ko viņa tik dziļi nīst. . .

Ka viņai šī varonīgā apņemšanās radusies tieši tai mirklī, kad saules ripa grima aiz apvāršņa, to Edna uztvēra kā dziļu simbolu. Varbūt viņa šeit, pa jumt-istabiņas logu, vēro saulrietu pēdējo reizi? Lai. Varbūt viņas dzīvībai lemts izdzist līdz ar šo saulrietu? Lai. Ja tas vajadzīgs, viņa nevilcināsies ne mirkli.

Henns gāja atpakaļ. Viņa platās bikses bija vēl vairāk noputējušas. Kā redzams, viņam nebija lauku

apstākļiem piemērota apģērba. Edna zināja, ka, ātri ejot, Henns sakumpa. Tagad viņš gāja taisni izslējies, kā toreiz, kad skolotājs Orass viņu nepelnīti izdzina no klases. Varbūt viņš juta, ka Edna viņu redz? Kas par to? Tur gāja cilvēks no pretinieku barikādēm.

Lembits un Valdeks stāvēja uz kāpnēm, jumts aizsedza viņus Ednas skatienam, bet viņu teiktie vārdi jo skaidri bija sadzirdami augšā.

— Ar to tur vēl nāksies parunāt, — teica Lembits.

— Kas tas tāds?

— Tas jau ir tas zirgu laupītājs . .. Izrādās, ka Ednas klases biedrs un . .. ha-ha-ha ... kaut kas tā kā uz to pusi. . . nu . . . ha-ha-ha . . .

— Interesanti. Pat neienāk.

— Projām ir. Piedraudēja izrēķināties ar mūsu ģimeni.

— Piedraudēja? — Valdeks nosvilpās. — Kas tur pavisam. Izrēķināsimies arī. Laika jau vēl maķenīt ir. Kur?

— Velns, kā būtu, ja pamēģinātu tieši pagasta valdes kancelejā, ko? Protams, zirgu sardze atrodas parkā, iznāk par tuvu ...

— Un ja Edna ...

— Stāvi klusu!

— Nē jau... lai tikai paaicina viņu. Pirmo sēdi noturēsim klusībā.

Ednas sirds sāka tik stipri dauzīties, ka viņa vairs nesadzirdēja tālāko sarunu, kas bija klusa, bet draudoši smaga kā vasaras nakts pirms negaisa. Ikviens jauniešu teiktais vārds šo jutoņu vēl padziļināja.

— Ienāc, — Lembits aicināja.

— Pagaidi, es domāju . ..

— Ka vēl nesaiet dēlī?

— Nē, to es nedomāju.

— Bet ja nu rotas komandieris uzskata, ka pāragri?

— Komandieris? Nu! Mēs viņiem aiztaupīsim zirgu zagšanu. Un tad lai tik komandieris liek galdā apbalvojumus. Tā, lūk!

Jaunieši iegāja iekšā.

Pagasta izpildkomitejā tikko beidzās sēde, kas bija ieilgusi līdz vēlam vakaram. Pēc sēdes gaiss kancelejā bija tik briesmīgi smacīgs, ka grūti bija elpot, taču abi jaunieši, palikuši vieni paši, nelikās to manām ... It kā pēc kādas mēmas norunas viņi turēja logus aizvērtus.

— Es tiešām nesaprotu, kas tie par cilvēkiem, — teica Henns.

Jauneklis bija atlaidies uz koka dīvāna. Pagalvī viņš bija pabāzis aktu vāku žūksni un apsedzies ar pelēkiem svārkiem.

— Te tik ar rungu! — jaunais milicis smiedamies nomirdzināja savus baltos, paretos zobus. Viņš sēdēja uz barjeras, aiz kuras atradās kancelejas galdi, un tīksmīgi šūpoja spožajos stulmeņos apautās kājas. Pa kuru laiku gan viņš-paguva tos spodrināt?

Henns nesaprata miliča vārdus. Pungs izteicās skaidrāk. Taču Henns tam nepiekrita, jo domāja, ka cilvēkiem vajadzēja pašiem saprast, cik dižā laikmetā tie dzīvo.

— Es šodien apstaigāju vairākas lauku sētas. Nevar teikt, ka visi viņi būtu šķiras ienaidnieki vai caur un cauri tādi sīkpilsoņi, kā Gorkijs apraksta. Bet pamēģini tu no viņiem dabūt zirgu valsts aizsardzībai! Un mēs taču viņiem par to izsniedzam kvītis, pēc kara viss tiks samaksāts.

— Tas gan. Bet tu jau dzirdēji, ko tev šodien tepat pagalmā viens večuks sacīja: — Kvīti arklā viss ne-iejūgsi.

— Tas taisnība, ka kvīti arklā neiejūgsi, bet kara laikā kaut kas taču jāupurē.

— Cilvēki ir dažādi. Ja mēs rīt gribam beigt, tad tiem jāgāž ar rungu, lai trūkstas.

— Tas ir pretīgi. To nevar darīt laikmetā, kad Sarkanā Armija gūst uzvaras un sargā visaugstāko sabiedrisko formāciju! Ja līdzšinējo revolūciju rezultātā vara no vienas ekspluatatoru šķiras rokām pārgāja citas tādu pašu ekspluatatoru šķiras rokās, tad mūsu revolūcija uz visiem laikiem ir darījusi galu ekspluatācijai vispār. — Henns mazliet piecēlās, atbalstīdamies uz elkoņiem, viņa lielās, tumši zilās acis sajūsmā

staroja. — Bet ko tas nozīmē? Pirmkārt, ja pēc katras revolūcijas neizbēgami iestājas reakcija, tad pēc mūsu revolūcijas reakcija neiestāsies un nevar iestāties. Otrkārt, tas nozīmē, ka milzīgā revolūcijas programa noteikti tiks izpildīta, tiks radīta cilvēka cienīga dzīve. Es runāju par cilvēku Gorkija izpratnē, par cilvēku ar lielo burtu, kas radījis tehniku, zinātni, mākslu un literatūru, par cilvēku, kas ir tās dzīves cienīgs, par kuru krievu strādnieki krita uz revolūcijas barikādēm un pilsoņu kara ierakumos. Vai mums ir tiesības noniecināt šos neskaitāmos upurus? Vai tam Pēterpils strādniekam, kas cīņā ar Deņikinu krita kaut kur dienvidu frontē, nebija māte, sieva, līgava?

— Par ko tu runā? — uz barjeras sēdošais Pungs ieinteresēts jautāja.

— Es runāju vispār.

— Ak tā. Velns tevi... esi gan tu varens runātājs.

— Kas nu es par runātāju. Žēl, ka tu neesi dzirdējis Pollaru, partijas komitejas otro sekretāru. Tas tik ir runātājs! Jā, tā es šīs lietas saprotu. Skolā mums bija diezgan tādu, kas nebija ar mums. Tie vēroja no malas, gaidīja, kad citi viņiem sagādās visus jaunās dzīves labumus. Tāda nostāja ir vienkārši riebīga. Es saprotu, ka tā domā vecs cilvēks, kas nevar atbrīvoties ... pirmkārt, no reliģijas mistikas pinekļiem, otrkārt, no bijušo sociālo attieksmju važām ... Bet, ka jauns cilvēks neizprot Marksa mācības dižumu, to es nevaru saprast. Tas izsauc manī riebumu un dusmas!

— Viņi nemācās. Taustās pa tumsu.

— Tas viņu vienīgais attaisnojums. Bet kas tad tiem liedz mācīties? Ir iznācis «Kapitāls», «Anti-Dīrings». Veselu gadu bija neierobežota iespēja mācīties ...

— Ar rungu, tikai ar rungu, — teica milicis un, zābakiem noklaudzot, nolēca no.barjeras. — Ek, būs jāizkustas! Trīs sutkas neesmu acu pievēris.

— Es pēdējo nedēļu vispār neesmu gulējis. Vienā braukšanā. Nosnaužot kaut kur minūtes desmit un dodos tālāk.

— Kara laiks.

— Jā, kara laiks.

Jaunieši draudzīgi saskatījās. Vēl vakar viņi nekā viens par otru nezināja. Bet tagad viņi vairs nevarēja viens bez otra iztikt. Strādādami vienā steigā, viņi bija paguvuši noskaidrot tikai to, ka abi ir viena gada gājuma un vēlas iestāties iznīcinātāju bataljonā, taču abiem bija radušies šķēršļi: vienu neatbrīvoja no līdzšinējiem pienākumiem milicijas nodaļas priekšnieks, otru — komjaunatnes apriņķa komitejas sekretārs.

— Tev gan runāšana padodas. Kaut es tā varētu ... — Pungs, acis piemiedzis, pavērās griestos. — Krituši cīņā pret... kā tu teici? ... Un līgava palika sērojam . . . Nē, nemāku vis . ..

Hennam bija neērti klausīties tādu uzslavu.

— Ikvienam cilvēkam, kas cīnās mūsu pusē, ir milzīga vērtība, liec to vērā, Pung. Mēs radām jaunu sabiedrību, kur nebūs ne rupjības, ne varmācības, kur cilvēku nepazemos. Ņemsim kaut vai dzeršanu ...

— Jā, dzeršana ir gan briesmīga sērga. Цп ko tu pēc kara domā darīt?

— Es? — Henns piecēlās sēdus. — Sākšu strādāt bibliotēkā. Iekārtošu kaut kur skaistā vietā milzīgu bibliotēku. Tur man būs runu un diskusiju zāle. Tur būs mācību telpas, kur cilvēki varēs apgūt dažādas zinības. Būs jautājumu un atbilžu kabineti, jaunāko notikumu informāciju galds. Jā, velns parāvis, šo mēnesi man bija jānolasa partijas kabinetā referāts par Ibsenu, bet Hitlers sajauca visus rēķinus.

— Nekas. Nolaidīsim asinis tam riebeklim, gan tad nolasīsi.

Jau bija vēla stunda, sen bija laiks iet gulēt, taču. pēkšņi sabangotā dzīve nedeva miera, raisīt raisīja valodas. Pasaules kultūras sasniegumi bija bagāta viela sarunām, taču tās visas nemanot pievērsās aktuālajiem notikumiem.

Pungam gribējās rīkoties — kaut ko darīt, kaut kur iet, kādu enerģiskāk sapurināt. Henns sūrojās, ka tagad vairs neesot iespējams sarīkot plašu mītiņu visa pagasta mērogā. Milicis atkal bija pārliecināts, ka zirgu nodošana veiktos daudz ātrāk, būtu viņi kādu nelabojamu sīkstuli ietupinājuši aiz restēm, ja vien izdotos «piesiet bumbu». Henns represijas neatzina.

— Nūjas disciplīna nekā laba nedod.

— Karš! Vai mums ir laika stiept gumiju? Ek, kā būtu, ja šonakt ņemtu un sakurtu viņiem krietnu pirti, ko? — Pungs sakārtoja savu zilo blūzi un, satvēris nagana maksti, pēkšņi iesmējās: — Ielavījās gan, velns, bet nekā — tik un tā pieķērām.

— Par ko tu runā?

— Par to pašu Pīberu, mūsu lietpratēju. Smalki gan tu viņam sadevi.

Kādu brīdi Henns stīvi lūkojās vecajā, mušu notraipītajā, nodzeltējušajā rīkojumā, kas viņam iepretim karājās pie sienas.

— Jā, dīvaini gan, ja tā padomā, — viņš lēni sacīja. — Ar māsu mēs gājām vienā skolā.

— Māsa šim gan ir, velns parāvis, smuks skuķis.

— Ko skaistums līdz. Viņa caur un cauri sīkpilsone.

— Nu viņi gan laikam kaut ko perina. Velns, Paemurdu Jūli ar viņas Astu būs jānogādā uz kādu citu apvidu, citādi, ja es gadījumā aiziešu uz fronti, šie viņas nolaidīs no kājas. Mežsarga Raivo esot uzvilcis aizsargu mundieri un nozudis. Derētu veci pamatīgi iztincināt.

— Tagad?

— Kaut vai tagad.

— Un kāds no tādas tincināšanas labums?

— Klausies! — milicis pēkšņi kļuva rosīgs. — Vecais taču arī vēl nav atdevis savu kleperi. Man pilnīgi pamats aiziet turp. Dzi, es ieiešu parkā, pateikšu sardzes puišiem, lai ūzmet aci arī izpildkomitejai.

— Vai viņi to apņemsies?

Varbūt viss būtu noticis citādi, ja šai brīdī kāds nepieklauvētu pie pagasta izpildkomitejas aizslēgtajām ārdurvīm. Pungs satrūkās, atrāva vaļā pistoles maksti un gāja uz durvīm. Henns darīja to pašu.

Uz kāpnēm stāvēja izbijies gadu četrpadsmit vecs ciema puika. Pungam zēns likās pazīstams, taču izrādījās, ka tas bija no citām mājām. Būtiski tam nebija arī nekādas nozīmes. Zēns bija atnesis milicim svarīgas ziņas. Viņš esot dzirdējis, ka kaimiņu mājās nobēdzinātas šautenes un patronas.

— Kur tad? Vai Rabavērē?

— Rabavērē, jā, — elsdams izdvesa zēns.

— Ko tu, jaunais cilvēk, nervozē. Runā mierīgi.

— Vairāk es nekā nezinu.

— Kas tev to teica?

— Puikas zināja stāstīt.

— Kādi puikas?

— Nu, Arvīds un Harijs.

— Un kur Arvīds un Harijs to ņēma?

— Tie zina visu, — zēns teica tik nopietni, ka pat Henns, ko šī negaidītā ziņa mazliet uztrauca, tikko novaldījās nepasmaidījis. Zēns aizskrēja. Skriedams viņš grieza zābaku purnus uz iekšu. Tas Hennam kaut ko atgādināja. Zēns likās kaut kur redzēts.

— Nu, tagad jāiet. Tagad man iešanas vaina, — sacīja Pungs, ko bija pārņēmis neatvairāms rosīgums. — Iesim mazliet papurināsim. Vai nāksi man par liecinieku? Jeb varbūt negribi?

— Klausies ... es tikai... es domāju ... redzi, nupat kā ienāca prātā, ka man jāpaziņo mājiniekiem. Es ka dulns apsolījos šovakar būt mājās.

— Kāds tam sakars ar mūsu nodomu?

— Nav jau ... bet tomēr ...

— Nieki.

— Protams, tēvs, tas sapratīs, bet māte ir briesmīgi bailīga un nervoza. Man būtu tomēr jāpaziņo.

— Labi! Tikai tagad tam vairs nav nozīmes. Iesim pastaigāsimies. Vakars ir varen jauks. Es pateikšu puišiem, ka izpildkomitejas telpas uz brītiņu paliek tukšas. Ja viņi ir ar mieru, tad . . .

Vakars tiešām bija jauks. Pēc dienas tveices, iznākot no piesmakušās kancelejas, gaiss likās sevišķi spirdzinošs, kaut gan laiks bija silts. Parkā sprauslāja un gremoja zirgi. Te nebija vēl savesti visi, taču to pašu jau bija daudz. Mūžīgi krēslainais vecais parks stāvgrūdām pilns. Hennu pārņēma spēja lepnuma sajūta. Lepnums par šoreiz veikto bija daudz daudz lielāks nekā par labi noliktu eksāmenu.

Jau dzisa saulriets, biezais priežu sils klinšainajā krastā saplūda blīvā, zaļā strēlē. Virs pļavas cēlās bieza migla, aizsegdama līdz pat galotnēm grāvmalas krūmus. Tālumā vīdēja nesen salāpītais siena šķūņa

jumts, ko Henns bija pamanījis, atgriežoties mājup no zemnieku sētu apstaigas.

— Labvakar, Henn.

Jauneklis, kas stāvēja uz kāpnēm, satrūkās.

— Edna!

Kad viņa bija atnākusi šurp? Jeb varbūt viņa bija te, aiz ceriņu krūma, jau kādu laiku stāvējusi?

— Vakars tiešām jauks.

— Tas gan, — Henns priecīgi iesmējās, taču tūlīt sajuta, ka smejas nevietā. Meitene vieglā kleitiņā un sniegbaltās tenisa kurpītēs atgādināja sen pagājušos laikus. Meitenes acis tā mirdzēja, ka pat krēslā Henns to pamanīja. Kā viņa iedegusi, cik veselīgs viņai izskats! Bet kas viņu mudināja atnākt šurp? Ziņkāre vai viltība? Bailes vai mīlestība?

— Tu biji šodien mūsmājās, es to zinu, es dzirdēju, — Edna sacīja, un viņas balsī bija tikko manāms izsmiekls.

Hennam kļuva neērti. Viņš varēja gan būt mazliet uzmanīgāks ar draudiem. Nebija taču ne īstais laiks, ne arī kāda jēga ņemties ar vecu budzieni.

— Galvenais, lai māte atsūta rīt no rīta zirgu, — Henns klusu atbildēja, pūlēdamies pieskaņoties viņas tonim.

— Es jau tādēļ nenācu šurp.

Tas bija iespējams. Edna neprata izlikties. Viņu bija mudinājušas kādas dziļākas jūtas, nevis tikai vēlēšanās izlīdzināt nepārdomāto saķeršanos. Un tomēr šai brīdī viņa nebija gluži vaļsirdīga. Grūti bija nojaust, ko viņa īsti .gribēja. Satraukums ieplestajās acīs un zobgalība valodā. Kas par dīvainu pretrunu! Tā mudināja ausīties.

— Kādēļ tad tu nāci?

— Varbūt es ... Es nevaru ... Varbūt tu vispār nevēlies mani uzklausīt, bet man ir tev kaut kas ļoti svarīgs sakāms.

— Interesanti, — jaunekļa atbildē ieskanējās pārākuma apziņa, — Es klausos.

Edna pavērās uz krasta pusi un it kā starp citu jautāja, kurp Henns domājis iet.

— Vai tas tik svarīgi?

— Pat tik daudz tu man neuzticies?

Henns kādu mirkli klusēja.

— Klausies, Edna, runāsim skaidru valodu. Kādēļ tu atnāci, un ko tu gribi?

Meitene vēl arvien skatījās uz krasta pusi, kodīja lūpas un likās cīnāmies ar raudām. Henns saprata, ka viņš ar savu straujumu Ednu sāpinājis. Bet ko viņam bija iesākt, reiz viņas izturēšanās bija tik dīvaina?

— Henn!

— Jā?

— Vai tu tagad nāktu man līdzi? *

— Kurp? — paliecies uz priekšu, jauneklis jautāja.

— Turp, uz kurieni es tevi aicināšu.

— Tad pasaki taču, uz kurieni!

Edna papurināja galvu, un viņas sejā pavīdēja ironija. Henns saprata. Viņa kalsenajos vaigos iesitās kauna sārtums

— Man būtu gan vēl kaut kas darāms... bet lai paliek. Es iešu.

— Iesim.

— Pagaidi, es pateikšu Pungam.

— Ak tā! Tev katrā ziņā, tas jāpasaka biedram.

— Nē, man nekas nav jāsaka, — Hennu pārņēma spīts. Šis skuķis tiešām prata izvest no pacietības. Vai pērn pavasarī Edna tāpat nevadāja viņu vēlā miglainā vakarā pa kapsētu? Dīvains raksturs! Viņai arvien nez kāpēc jāpārbauda citu drosme, arvien jāmeklē romantika tur, kur tās nemaz nav. Šoreiz gan likās, ka viņai padomā kaut kas nopietns, un tomēr viņa it kā jautāja: vai tev pietiks drosmes?

— Manis tev nav ko baidīties. Tu esi stiprs, es zinu. Bez tam tu esi apbruņots.

Henns noņēma no jostas naganu un klusēdams sniedza to Ednai.

— Nē, nē, kas tev nāk prātā! Es jau ne ...

— Tādā gadījumā atstāšu to biedra Punga ziņā.

— Neblēņojies. Nāc ar visu naganu. Es vairs nezobošos. Nudien ne! Man tev šodien sakāms kas ļoti svarīgs.

Un viņi gāja. Edna gāja pa priekšu. Viņa nogriezās no lielceļa pa kreisi uz ežu. Pēc maza brītiņa viņa

devās taisni pāri āboliņa rugainei līdz krūmiem apaugušam grāvim, viegli pārlēca tam pāri un tad pa zālēm aizaugušu taciņu, kas aizvijās gar grāvmalu, gāja uz tālē melnējošo eglāju. Grāvī auga kārkli un alkšņi, baltie, rūgteni smaržojošie suņu burkšķi sniedzās līdz krūtīm.

Kurp viņi dodas? Kādēļ? Vai tādēļ kara komisārs atsūtīja Hennu šurp uz pagastu, lai viņš skraidītu pa rasotām pļavām pakaļ lauku jaunkundzītei?

No pagasta izpildkomitejas puses atskanēja svilpiens. Pungs sauca Hennu. Edna apstājās un jautājoši paskatījās uz Hennu. Viņš tomēr atsaucās draugam un nokliedza, ka uz brītiņu aizejot. Pungs aizsūtīja Hennu pie velna. Hennam kļuva neērti, pat sanāca dusmas. Tik tiešām, kādēļ jālamājas? Cilvēkiem ir tieksmes domāt par citiem vissliktāko. Henns nekad nelauza vārdu. Viņš nebija solījies iet Pungam līdzi. Un vispār, kāda tam nozīme, ka Rabavēru mājās noslēptas dažas šautenes, ja pa lielceļu no rīta vairākas stundas no vietas devās uz fronti Sarkanās Armijas daļas. Tie ļautiņi tikai iedomājas, ka spēs pretoties padomju varai, viņi paļaujas uz vāciešu varenību un nemaz neapjēdz, ka mūsu zemē ikviens pauguriņš, ikviena upīte kļuvusi par nocietinājumu, kas vājina pretinieka spēkus.

— Bet varbūt tomēr ir slikti, ka tu tā bez ziņas aizgāji? — Edna jautāja, kad viņi bija nogājuši jau krietnu gabalu. Tagad viņa bija pavisam nopietna un jautāja Hennam tikai tādēļ, lai mazliet izkliedētu sasprindzināto klusēšanu.

Nē, Hennam par to nekādas nepatikšanas nebūšot.

Grāvis kļuva arvien dziļāks un brikšņi biezāki. Šur tur no miglas kā melni draudoši pirksti slējās siena gubu kārtis. Kaut kur iepēkšķējās pīles. Citos apstākļos tas Hennu uzjautrinātu, taču tagad visa apkārtne padziļināja viņā ļaunu nojautu. Jo tālāk viņi gāja, jo mazāk viņam gribējās uzsākt sarunu. Viņi tuvojās šķūnim ar salāpīto jumtu. Henns pūlējās par to nedomāt. Taču domas ne ikreiz pakļaujas gribai. Ja dienā ierauga šādu šķūni, tad tas nav nekas cits kā kopējā peizāžā labi iekļāvusies detaļa. Turpretim vakarā tā neskaidrajos apveidos jau šķiet slēpjamies

baiss noslēpums, īpaši, ja ir ziņas par mežsarga dēlu, kas savā aizsarga mundieri pazudis bez pēdām.

Edna nogriezās no grāvmalas nost un sāka brist pa garo zāli taisni uz šķūni.

— Ai, cik slapjš! — Viņa sacēla savu kleitu mazliet augšpus ceļiem. — Tev bikses samirks.

— Nav nekāda nelaime.

— Kā nu ne, ja samirkst.

— Ieiesim šķūni, ierušināsimies sienā, gan izžūs, — Henns mēģināja jautri atjokot.

— Ak tu pilsētnieks tāds! Siens taču vēl aug.

Pēc šiem klusi teiktajiem vārdiem viņi vairāk nerunāja, kamēr nonāca līdz galam.

Tātad tomēr pie šķūņa.

Lietū un saulē izbalējušās sienas no vecuma jau bija sašķiebušās, ar šķērskoku aiztaisāmās durvis aizdomīgi pamestas pusviru.

Klusa graboņa lika Hennam sastingt uz vietas, roka instinktīvi tvēra pēc nagana maksts.

— Kas tev ir? — jautāja Edna, pagriezdama galvu pret Hennu. Viņas zobi kaut kā nepatīkami nomirdzēja.

— Nekas, tāpat vien, — Henns atbildēja, tikko pavērdams lūpas.

— Es nejauši uzgrūdos kādam vecam spainelim. — Un, apgājusi šķūnim visapkārt, viņa smiedamās piebilda: — Nebaidies. Te neviena nav. Tikai mēs abi.

— Kas to saka, ka es baidos?

— Ak tā ... Nūja ... Nu tad apsēdīsimies te uz šiem akmeņiem.

Pie šķūņa bija kaudzē sakrauti lieli un mazi laukakmeņi. Henns mazliet nomierinājās: aizmugurē šķūņa siena, bet akmeņu kaudze varēja pasargāt gadījumā, ja kāds uzbruktu no sāniem. Taču turpat radās jaunas bažas — ko tad, ja uzbruks uzreiz no abām pusēm vai pat ielenks?

Edna apsēdās pirmā.

— Ai! — viņa skaļi iekliedzās.

— Kas ir? — Hennam šis kliedziens likās kā noru-224

nāta zīme, un pēkšņi viņam neatvairāmi gribējās nozust pienbaltajā miglā.

— Nātras! Pielūko, ka ari tevi nesadzeļ, — meitene smējās, berzēdama savu stilbu. Viņas sniegbaltās te-nisa kurpītes, rasā sabristas, izskatījās pēc pelēkām čībām.

— Mani jau nu nesadzels. Man taču bikses kājās.

— Ak jā! Nu kā tad ...

Henns lēni un piesardzīgi apsēdās blakus meitenei. Viņam negribējās, ka akmeņi veļoties grabētu, kā tas bija gadījies Ednai, kurai, acīm redzot, te nebija ko baidīties. Ar sasprindzinātu uzmanību viņš pavērās visapkārt. Meitene dziļi nopūtās. Un tieši tai brīdī skaidrajās vasaras nakts debesis ziemeļu pusē atskanēja draudīga rūkoņa. Tie bija ienaidnieku bumbvedēji. Jaunieši klusēdami sekoja virzienam, kurā attālinājās kaucošās skaņas. Somu līcis. Vienmērīgā rūkoņa pamazām kļuva klusāka, nu tā jau atgādināja vilciņa dūkšanu, beidzot apklusa pavisam.

— Zini ko, Henn, — it kā no miega pamodusies, Edna pusčukstus priecīgi iesāka. — Es dabūju zināt kaut ko ļoti interesantu. Pareizāk sakot, es jau sen gribēju tev pajautāt. Kāds koks tev visvairāk patīk?

— Kā tu to domā?

— Nu, pasaulē aug daudz dažādu koku. Saki, — kurš tev liekas visskaistākais?

— Kāds koks man liekoties... Un tādēļ tu mani atvedi šurp?

Edna smējās. Viņas acīs Henns likās vienkārši smieklīgs. Viņa nesaprata, kas kavē jaunekli minēt savu iemīļoto koku.

— Ikvienam kokam savs skaistums, — Henns izvairīgi atbildēja.

— Bet kurš visskaistākais? — joprojām uzstāja meitene.

Kādu brīdi viņi abi klusēja. Hennam nez kāpēc bija grūti sakopot domas un atcerēties visus redzētos kokus. Vai mazums viņš tos bija redzējis? Pilsētas parkā auga ozoli, tiem pavasaros vēlu plauka lapas. Aizpērn pavasarī, tad, kad viņi ar Ednu vēl labi satika, viņi reiz izbrauca no pilsētas (skolā par viņiem jau sāka

tenkot). Atpakaļ viņi nāca kājām. Tad viņš uzrāpās ziedošā ievā un salauza Ednai baltos, reibinoši smaržīgos zarus. Partijas apriņķa komitejas ēkas priekšā auga kaut kādi milzīgi koki, tos Henns nepazina: vai tās liepas vai vīksnas, vai arī... Viņš gandrīz jau gribēja Ednai atbildēt — liepa, lai tikai izbeigtu šo muļķīgo rotaļu. Bet viņam pēkšņi atausa atmiņā tālas bērnības aina: māte no kaut kurienes bija atnesusi un iestādījusi dārzā mazu pīlādzīti. Tas bija skaistā pavasara novakarē. Tad pārnāca tēvs savās kaļķainajās darba drēbēs un, kā parasti, galīgi piedzēries. Viņš sāka izsmiet māti — pīlādzim taču vajagot pavisam citas augsnes. Toreiz mātes sk.aistā seja kļuva bezgala skumja. Pīlādzis tomēr ieaugās. Henns sasita soliņu zem tā, un viņam gaužām patika tur sēdēt, īpaši siltajos vasaras vakaros, kad dzīve likās tik daudzsološa ...

— Pīlādzis, — Henns it kā pie sevis klusu teica.

Edna dziļi ievilka elpu un, abām rokām satvērusi jaunekļa roku, satraukti čukstēja:

— Vai tiešām? Vai tu tiešām teici — pīlādzis?

— Jā, man patīk pīlādzis.

Viņi apklusa. Bet tas bija sasprindzināts klusums. Hennam vairs nebija ko teikt, bet Edna meklēja īstos vārdus, kas kaut aptuveni spētu izteikt viņas cēlās jūtas. Kādēļ tieši pīlādzis bija tik pēkšņi sabangojis viņas jūtas, ka viņa pilnīgi aizmirsa visu apkārtni un pašreizējos apstākļus, savus pienākumus un nodomus. Varbūt kādreiz vēlāk viņa sapratīs, ka viņas satraukumam par cēloni nebūt nebija pīlādzis. Edna taču nebija ņēmusi visai nopietni kaut kur nejauši dzirdētos māņus, it kā pēc kāda cilvēka iemīļotā koka varot noteikt viņa raksturu. Tikpat spēcīgi Ednu būtu saviļņojis ikviens cits Henna nosauktais koks, vai nu tas būtu vītols, vai sēru bērzs, vai ķirsis, vai egle, arī tad viņa kļūtu nopietna un uz mirkli satvertu jaunekļa spēcīgo roku. Viss nupat notikušais bija kā brīnum smalks raksts uz kristāla, ko Edna pati bija uzbūrusi: paklausot viņas lūgumam, Henns bija atnācis šurp, paklausot viņas lūgumam, viņš bija nosaucis savu iemīļoto koku. Tagad, ja, tagad gan viņi bija palikuši tikai divatā vien. Un tālāk? Viens

vienīgs ļauns, pat tikai nepārdomāts vārds, un ar vieglo rakstu klātais kristāls saplīsīs sīkās drumslas.

— Es ticu ...

— Kam tad tu tici?

— Es ticu, ka tu vari kļūt ļoti laimīgs. Jā, Henn, nedomā, ka es...

— Ikviens cilvēks, kas var brīvi darīt to, ko viņš grib, ir laimīgs. Es to varu. Kas tur vēl ko ticēt?

— Nē, tu mani nesaprati. Es visu laiku baidījos. Redzi, nāks reiz laiks — tas nevar nenākt — un tu sapratīsi, ka tev vairs nav nekā, nav neviena. Pagaidi, Henn, uzklausi! Nāks laiks, kad tu visu sapratīsi (tu taču esi inteliģents cilvēks), bet tad būs jau par vēlu. . .

— Kas tad man būtu jāsaprot? — sarunā iezagās ironijas ledainais tonis.

Edna runāja ātri ātri, lai Henns nevarētu viņu pārtraukt. Viņa saprotot, cik briesmīga nelaime piemeklējusi mazo igauņu tautiņu. Bet Henns vēl joprojām esot tik akls, ka to neredzot. Viņa zinot, ka Henns esot cēls, esot gatavs ziedot dzīvību par šo postu, jo viņu apžilbinājuši skaistie meli, kas solot igauņiem paradīzi zemes virsū. Viņš vēl neredzot, ka tas viss, kas te notiekot kopš 1940. gada vasaras, faktiski esot varmācība pret igauņu tautu.

Henns uzmanīgi klausījās Ednas steidzīgajos vārdos, un viņa smalki veidotās lūpas sastinga ironiskā smaidā. Kas par nodrāztu valodu! Cik novazāti vārdi!

Pirmkārt, igauņu tauta kā tāda vispār neeksistējot. Esot bijuši igauņu strādnieki, zemnieki, kapitālisti un pelēkie baroni un visu šo šķiru starpslānis — inteliģence. Kā pilsētas, tā lauku buržuāziju gan esot piemeklējusi briesmīga nelaime, taču viņš. Henns, par to tikai priecājoties. Otrkārt, viņš esot gatavs atdot dzīvību taču ne par postu, bet gan par igauņu darbaļaužu laimi, par visaugstāko demokrātiju, par proletariāta diktatūru, kurā vairākums valda pār mazākumu. Treškārt, nekādu melu par paradīzi zemes virsū neesot, tos Edna pati izgudrojusi. Eksistējot zinātniskais sociālisms, kas pierādījis: pirmkārt — neizbēgamo kapitālisma bojā eju, otrkārt — neizbēgamo sociālisma uzvaru.

Hennam patika precīzi, loģiski formulējumi, tāpat kā

grāmatas, no kurām viņš tos smēlās. Un, lai gan viņš lasīja ļoti ātri, tomēr visu labi atcerējās.

— Tu tikai to vien zini: igauņi, igauņi. Pirmkārt, bez igauņiem eksistē tūkstošiem citu tautu. Un, otrkārt, pašreiz izšķiras sociālisma liktenis visas pasaules mērogā. Mēs, igauņu darbaļaudis, arī ejam šīs izšķirīgās cīņas avangardā un līdz ar citām tautām nesam tās uzvaras karogu. Es nesaprotu, kā cilvēks var būt tik akls un neredzēt, nesaprast un nesajust lepnumu ... Ar Oktobra revolūciju sākās sociālistisko revolūciju un pilsoņu karu laikmets. Pašreizējais karš ir viens no šī laikmeta posmiem. Tu saki — nākšot laiks. Jā, nāks! Nāks laiks, tikai ne tāds, kādu tu iztēlojies un spēji saskatīt pa savas sētas vārtiem.

— Un tāds jau nu arī ne, kādu tu to iztēlojies, tu, nožēlojamais fanātiķi!

Pār Hennu, ko viņa paša vārdi bija stipri aizrāvuši, «nožēlojamais fanātiķis» nāca kā spainis auksta ūdens. Viņš cieši saknieba lūpas.

— Es tiešām negribēju tevi apvainot. Bet mūsu saruna ievirzījās tik nelāgi, kaut gan es nemaz netaisījos runāt ar tevi par šādiem jautājumiem. Tam nav nekādas nozīmes. Tu nepārliecināsi mani un es tevi... vismaz tagad ... ne. Gan tu pats reiz redzēsi, kad tādus kā tu dabūs pie malas vai arī ar visu igauņu tautu izsūtīs uz Sibīriju.

Ednas balss kļuva maigāka:

— Es ļoti priecājos, ka tev patīk pīlādzis. Tagad es vismaz zinu tavu raksturu. Tev būs ļoti grūti, bet reiz tu tiksi uz pareizā ceļa, reiz tu kļūsi par īstu cīnītāju...

Henns spēji pietrūkās kājās. Kāda nozīme bija tik piesardzīgi apsēsties — tagad akmeņi vēlās, ka rīb vien.

— Henn, kurp tu iesi?

Jaunekļa lokanais, mazliet sakumpušais augums spēji traucās pāri pļavai taisni uz krūmāju, kas tālumā vīdēja kā tumša strēle.

— Henn!

Edna skrēja jauneklim pakaļ, panāca viņu un aizstājās ceļā. Viņi apstājās. Abi smagi elpoja.

— Tu nedrīksti aiziet. Dzirdi! Es neļaušu! Es nevaru tev ļaut tagad tā aiziet. Tici, man ir kaut kas vēl tev sakāms... Es tev pateikšu... Nāc šurp, nāc atpakaļ!

Ziemeļrietumos, bāli zilajā debess pamalē pēkšņi parādījās sīksīciņas zeltainas dzirkstelītes. Zenītartilērija. Pēc kāda brīža atskanēja bumbu sprādzieni, kas tālumā saplūda pērkona dunoņā. Tur notika kauja! Tur karavīri nesa šāviņus, pielādēja lielgabalus, tur skanēja pavēles, šķīda ugunis un dūmi. Tur bija īsti pārbaudījumi. Droši vien arī upuri.

Bet ko šī meitene gribēja? Kāpēc viņa par visu vari centās aizturēt Hennu te, pie šā baigā šķūņa ar salāpīto jumtu?

— Ko tu gribi? — Henns beidzot pusčukstus jautāja neparasti skarbi.

— Nāc atpakaļ.

— Turp? Kādēļ?

— Nu labi. Bet te taču ir slapjš.

— Slapjš? Ha-ha-hā! Ko tad mēs te pēc tavām domām darīsim?

Meitene mirkli vērīgi palūkojās jauneklī, un viņas sejai pārslīdēja sāpīga sarūgtinājuma ēna, it kā viņas dvēselē sakustētos kaut kas pretīgs.

— Tu esi... rupjš. Tu esi kļuvis rupjš.

Kādēļ viņš to teica? Henns apzinājās, ka nekad nav bijis un nekad arī nevarētu kļūt rupjš. Pārāk daudz rupjību viņš bija redzējis mājās, kad viņiem ar māti nācās smagi ciest tēva biežās un ilgstošās dzeršanas dēļ. Vai viņš senāk par to mazums bija stāstījis Ednai? Vai toreiz viņi abi nesapņoja par tādu nākotni, kurā nebūs vairs vietas ne rupjībai, ne nekrietnībai? Protams, toreiz Henns pats vēl taustījās pa ideālisma miglu, un tagad viņam bija jāpasmīn, atceroties, ar kādiem līdzekļiem viņi bija domājuši cīnīties pret rupjību.

— Rupjš? Un tu? — Henns jautāja, piemiegdams acis. — Tu runā par mani kā par nez kādu... man pat trūkst vārdu. Ne jau tādēļ es tev pateicu savu iemīļoto koku, lai tu par mani neglīti zobotos.

— Klausies, es taču...

— Pagaidi! — jauneklis pārtrauca meitenes lūgšanos tik spēji, ka no eglāja divas reizes atbalsojās «aidi»,

«aidi». Varbūt viņam nevajadzēja iesaukties tik skaļi, jo klusinātais tonis, kādā viņš turpināja, vairs nemīkstināja skarbumu.

— Man ir māte. Viņa mīl kokus un puķes. Reiz viņa dārzā iestādīja pīlādzi. Cik nu viņa pa veļas mazgātavas logu to dabūja redzēt... Mūžīgi stāvot pie gludināmā dēļa, viņas slimās kājas ... — Hennam iespriedās rīklē kamols. — Nē! Es nevienam neļaušu par viņu zoboties.

— Ak dievs! Es taču negribēju ... — Ednai pēkšņi atausa atmiņā rudens rīts skolā, kad Rita smiedamās ienāca klasē un stāstīja, ka Henns mazgājot veļu. Tad, jā, tieši kopš tā brīža, viņa bija iemīlējusi Hennu. Ednas pleci zem plānās kleitiņas notrīcēja, asaru straumītes tecēja no aizvērtajām acīm uz trīsošu lūpu kaktiņiem. Vairākkārt viņa pūlējās pabeigt iesākto frāzi, taču kaklā iespriedās asaru kamols un vārdu vietā skanēja tikai šņuksti. Vienu mirkli viņa pacēla kreiso roku, it kā gribēdama atbalstīties pret jaunekļa plecu, taču roka nevarīgi atkrita atpakaļ.

Kā svilinoša šalts Hennu pēkšņi pārņēma kauns un nožēla. Edna raudāja! Edna bija nākusi šurp ar skaidrām jūtām. Ne viņai bija kāds slepens nodoms, ne viņa to gribēja ievilināt kaut kādās briesmīgās lamatās! Tikai neprātīgais, riebīgais pašaizsardzības instinkts varēja iedvest viņam tik neiedomājami drausmīgu domu par šo meiteni, ar kuras vārdu bija saistīti visi viņa nesenie jūsmīgie sapņi par varoņdarbiem, kas veicami tikai ar drosmi un vīrišķību ...

— Tu raudi, Edna?

Šī maigā, satrauktā un reizē tik pazīstamā balss lika izgaist it visam, kas traucēja jauniešu tuvību. Viņi vēl ne reizi nebija uzdrošinājušies skūpstīties, kaut gan tās bija viņu kādreizējās mīlas kvēlākās ilgas. To viņi nedarīja arī tagad, lai gan sajuta gluži kā senāk viens otra tuvumu un lai gan viņu balsis bija atguvušas to toni, kāds tām bija senāk, viņu satikšanās skaistajos mirkļos.

— Vai tu vēl vari piedot, Henn?

— Nejautā man tā. Es biju pret tevi ļauns.

— Nē, tā biju es ...

— Iesim atpakaļ. Parunāsimies.

— Iesim.

Vēsie pirksti sakļāvās. Henns un Edna gāja atpakaļ. Kas gan nepriecāsies, pamodies no smagiem murgiem? Kas gan, laimīgi ticis garām baisam, melnam bezdibenim, no kura rēgojas nāve, neraudzīsies apskaidrotām acīm savas dzimtās puses druvās un birztalās?

Tagad Edna dabūja zināt, cik grūti tomēr Hennam nācies skolā paiet viņai garām kā svešiniecei, izlikties nīstam viņu kā šķiras ienaidnieku. Toreiz Henns vēl nezinājis, ka lielā, nesaudzīgā cīņā iespējama novirzīšanās no normām, iespējami daži izņēmumi. Edna esot viens no šādiem izņēmumiem. Viņam arvien bijis grūti iedomāties, ka Edna varētu līdzināties banālajai Ritai, kas izplatījusi sliktas anekdotes un jaunās skaistās dziesmas dziedājusi, neglīti sagrozot vārdus. Henns saprotot Ednas dvēseli un viņas ciešanas un jūtoties šobrīd kā nelietis, tādēļ ka tik cietsirdīgi nelicies ne zinis par viņas mokām.

— Henn, atļauj, es tev tagad ko teikšu...

— Nu?

— Bet ar vienu noteikumu. Nerunāsim vairs šodien par politiku.

Kaut arī Henns bija aizkustināts, viņam tomēr grūti bija iedomāties, kā var par kaut ko sarunāties, nepieskaroties politikai.

— Zini, Henn, es tev gribēju pateikt... Varbūt mēs nekad vairs neredzēsimies ...

— Kādēļ?

— Nē, nejautā, tu nezini. Es esmu nolēmusi. Tu teici, es esot izņēmums. Varbūt. Bet tādā gadījumā arī tu esi izņēmums. Pagaidi! Šodien mēs vēl esam kopā. Saki, vai tu atceries to vakaru, kad mēs nācām no skolas sarīkojuma un sēdējām manas krustmātes dārzā uz sola ...

Henns nopūtās un meklēja vārdus.

— Nē, Henn, es šobrīd neprasu no tevis, lai tu atkārtotu visu toreiz teikto. Tad mēs abi bijām vēl pārāk bērnišķīgi. Taču kaut ko es tev gan atgādināšu. Tu teici, ka tev gribētos piedzīvot tādu gadījumu, kur tev nāktos izglābt mani, upurējot savu dzīvību.

Tagad es saku: neraugoties uz visu, es vēl arvien tevis dēļ esmu gatava ...

— Edna!

— Jā. Es pūlējos izdzēst tevi no atmiņas, gribēju tevi nicināt, nīst, bet... nespēju.

Laikam šī kvēlā, vaļsirdīgā atzīšanās tā saviļņoja jaunekļa jūtas, ka viņš pat lāgā nesadzirdēja pirmo dobjo šāvienu. Tikai tad, kad viens pēc otra spalgi atskanēja divi nākošie, viņš kā bulta uzšāvās kājās.

— Kur šauj? — it kā elpu aizturēdams, Henns klusu jautāja.

— Šķiet, Rabavērē, — arī meitene sāka ausīties.

— Rabavērē!? — Henns ar šausmām paskatījās uz Ednu. Nu viņam ienāca prātā puika, kas bija atnesis ziņu. Tas bija tas pats, kas, griežot zābaku purnus uz jekšu, mīņājās blakus Lembitam, kad to izslēdza no komisijas. Un kāds sakars Ednai ar šo drausmīgo sazvērestību?

— Tu! Tu zināji! Tu izšķīri mūs ...

— Henn, kurp tu skriesi? ... Henn! Neej, viņi tevi nošaus!

Tumšais mežs, kurš aizsedza skatu uz dienvidiem un no kura bija atskanējuši šāvieni, atradās diezgan tālu. Turp bija jānoskrien labs gabals pa garu, slapju zāli, kas vietām bija tik bieza, ka tajā sapinās kājas. Skriet bija grūti — tā tas mēdz būt sapnī. Ednas izmisīgie saucieni skanēja jau tālu aiz muguras. Henns bija sasniedzis kādu netīru, brikšņiem aizaugušu grāvi. Lēciens! Sejā sāpīgi iesitās zars. Uz priekšu! Vēl mazu gabaliņu, un mežs jau būs klāt. Nu mežs jau ir klāt. Atkal atskanēja šāvieni, šoreiz — divi spalgi vispirms, pēc tam viens dobjāks. Sadursme bija tagad citā vietā, tuvāk ... Henns izrāva no maksts naganu. Tie vairs nebija nekādi joki. Tās vairs nebija baumas, ka šur tur darbojas naidīgie elementi. Lūk, ar ko tas varēja beigties ... Aizmirst savu biedru tādā brīdī, kad ... O-o! Te taču ir taciņa, kas ved tieši mežā. Tagad varēs paskriet ātrāk. Tagad vēl pagūs ierasties laikā. Mežā bija pavisam tumšs. Zinājusi māte, ko viņas dēls pastrādājis. Nodevis savu biedru mirklī, kad šķiras ienaidnieks...

Mežā norībēja spalgs šāviens. Pavisam tuvu, mazliet uz priekšu, pa labi. Henns palēcās pa kreisi, izspraucās cauri avenājiem un piespiedās pie resnas egles stumbra.

— Pung? Vai tu tas esi? Atsaucies, citādi šaušu! — Henns dzirdēja savu balsi — tā likās viņam tik dīvaini sveša. Viņa saucienam sekoja dziļš un baigs klusums. Pēkšņi pa labi pāri ceļam kaut kas klusu nobrikšķēja. Un tai pašā mirklī, kad jauneklis pacēla rokā sažņaugto naganu, lai šautu brikšķa virzienā, tur kaut kas no-zibsnīja, un Hennu apdullināja kaucoša skaņa ...

Viņš nekad vairs nedabūja zināt, ka Pungs, kam bija izdevies veikli atkāpties un kas drāzās uz ciemu pēc palīgiem, tobrīd atradās jau meža viņā malā un šāvienu, ko Henns vairs nedzirdēja, noturēja kā sev domātu.

Viņš nekad vairs nedabūja zināt, ka sadursme ilga tikai dažas minūtes un ka drīz pēc tam viņu izmisīgi meklēja un sauca meitene saplosītā kleitiņā un dubļainās tenisa kurpītēs, meitene, kas bija gribējusi viņam apzvērēt vienīgi to, ka viņa nav vainīga.

Henns bija stings un nejūtīgs. Vai meitene bija gribējusi viņu izglābt no draudošām briesmām vai ne, tas viņam tagad bija gluži vienalga. Vienīgi Ednai par to neizturami skaudri sāpēja sirds.

Būtu Henns palicis dzīvs, viņš pateiktu neprātīgajai Ednai, ka vislabākais, ko viņa būtu varējusi darīt, — atnākt un viņus abus ar Pungu brīdināt.

Būtu Henns palicis dzīvs, viņš vēl pateiktu, lai Jūle Paemurda nogādā zirgus uz pilsētu un lai ziņo kara komisāram, ka uzdevums izpildīts. Bet iznīcinātāju bataljona karavīri, kas no rīta, ķemmējot mežu, atrada Hennu, guldīja viņu auto kravas kastē, apsedza ar brezentu un aizveda uz pilsētu. Ceļā mašīna apdzina milzīgu zirgu baru, kuram pakaļ, plīkšķinādama pātagu, gāja Jūle Paemurda.

Būtu Henns vēl dzīvojis kaut tikai mazu laiciņu, viņš pateiktu iznīcinātāju bataljona karavīriem, lai tie viņu tādā stāvoklī neved uz mājām: viņš taču savai mātei bijis vienīgais dēls, un viņa jau kopš paša kara sākuma arvien baidījusies, ka tikai ar Hennu kas nenotiek.

JAUNĀ DZĪVĒ

Viņas tik tikko paguva noteiktā laikā ierasties pie vagoniem, kas stāvēja uz rezerves ceļiem. Bija ļoti daudz mantu. Eije domāja, ka nevajadzētu ņemt līdzi nekā sevišķa. Māte atkal, nobažījusies par ilgām bēgļu gaitām, saiņoja un saiņoja, aicinādama meitu palīgā gan šur, gan tur.

Tagad viņas atradās stacijā jau septīto stundu. Tur bija trīs vagoni ar mantām, sievietēm, bērniem un sirmgalvjiem. Ik brīdi vajadzēja pienākt vilcienam, kuram bija paredzēts piekabināt vagonus ar evakuētajiem raktuvju strādniekiem. Sākumā neviens neuzdrošinājās izkāpt no vagoniem. Tad pienāca lokomotīve un aizveda vagonus uz attālāku atzarojumu pie degvielu tvertnēm un tukšām platformām.

Stacijas dežurants nezināja precīzi vilciena atiešanas laiku. Cirkulēja baumas, ka vācu lidmašīnas bombardējušas Soldino, ka dzelzceļu kustība Narvas virzienā traucēta, tādēļ radies vilcienu sastrēgums Oru, Toilas un Jehvi stacijā.

Vienā no tām, vai nu Oru, vai Toilā, izgājušu nakti bandīti uzbrukuši evakuēto ešelonam. Eije ieteica mātei neklausīties tenkās, kurām nebija nekāda pamata. Viņai bija briesmīgi žēl mātes, kuras seja patlaban pauda vienu vienīgu izmisumu un bailes.

Karstā diena gāja uz vakara pusi. Aiz stacijas ēkas snauda simtgadīgās vīksnas, un viņu miers bija tik dīvainā_ pretrunā ar nemieru, kas plosījās cilvēku dvēselēs. Ūdens, kas tecēja no krāna spainī, bija auksts un spirdzinošs. Tagad viss, kas bija tik pazīstams un piederējās miera laiku dzīvei, bija jāpamet iebrucējiem postīšanai un iznīcināšanai. Vai spēs viņus apturēt tai vietā, kur patlaban it kā esot fronte?

Eije nolika spaini uz perona un palika klausāmies diktora zemo balsi:

— Iznīcinājuši ar trāpīgiem šāvieniem ienaidnieka virsnieku un vairākus karavīrus, mūsu izlūki izlauzās no ielenkuma ...

Diktora balss meitenei atgādināja Heino, un sirds viņai sāpīgi sažņaudzās. Aizbraukt, viņa neredzējušai,

nezinot, kur viņš atrodas... Kur visi pārējie klases biedri? Vai Ņina būs saņēmusi vēstuli, kuru viņa aizvakar nosūtīja?

— Daudzi sagūstītie vācu karavīri nopratināšanā liecināja, ka viņi pārvietoti no okupētās Francijas garnizoniem. Viņiem ticis pavēlēts iekāpt vagonos, bet neesot teikts, uz kurieni tos nosūtīs ...

Kāda tam nozīme? Vai tie pārvietoti no Francijas vai no citurienes, vai tiem ir kas teikts vai nav — tagad tie iebrukuši mūsu zemē, lai izrautu cilvēkus no viņu ikdienas dzīves un parastās vides kā stādus no zemes.

— Holandē ar katru dienu rodas lielākas simpātijas pret padomju tautu, kas varonīgi cīnās ar vācu fašismu. Daudzi holandieši saka: «Krievi ir spējuši turēties pretim mongoļu iebrukumam, krievi sakāvuši zviedru karali Kārli XII, viņi padzinuši no savas zemes Napoleonu. Krievu tauta ar tai raksturīgo spēku un drošsirdību iznīcinās ikvienu ienaidnieku.»

Tēvijas karš! Karš! Tagad tas norisinās dzimtajā zemē...

Kā viņi ziemā strīdējās! Viņi visi bija lieli teorētiķi. Henns Ontons bija tas, kas toreiz likās visgudrākais — viņš prata no galvas citēt Marksu un Engelsu. Taču tas pats Henns sapinās kara jautājumu pretrunīgajā mudžeklī. Par Heino toreiz vēl neviens nedomāja, ka viņš politiskajās debatēs pieveiks skolas spēcīgāko teorētiķi, zināšanās un loģikā viņš izrādījās pārāks par Hennu. Tajā reizē komjauniešu sanāksme beidzās vēlu.

Ārā putināja. Eije gribēja iet reizē ar Heino. Bet Henns neļāva viņiem palikt divatā — viņš jutās neveikli, un viņam gribējās ar vārdu plūdiem un no vēstures sagrābstītiem piemēriem izlabot savu kļūdu. Taču tieši vēsture bija Heino stiprā puse, un nabaga teorētiķis Henns tā ņēmās, ka otrā dienā bija gluži bez balss.

Tajā vakarā Eije uzkliedza Hennam, lai taču viņš reiz saprotot, ka Heino neoperējot tik daudz ar savām subjektīvajām domām, cik ar vispāratzītām patiesībām.

Kur nu ir visi tie, kas tovakar debatēja? Vai ari viņi patlaban jūtas kā stādi, kuru saknes izrautas no valgas, barojošas zemes un kuri pamesti svilinoša sausvēja postošajā varā?

— Šajā frontes sektorā komandiera Semjonova apakšvienība parādīja izcilu varonību. Hitlerieši ar saviem daudzajiem tankiem ...

Ai, māte taču gaida ūdeni! Vajadzēja uzvārīt tēju, kaut ko ieēst. Bija taču jāgaida. Jāgaida vaļējām acīm miegs, jāgaida lokomotīve, kurai piekabinās uz rezerves ceļiem aizmirstos vagonus, jāklausās lidmašīnu dūkšanā, jāklausās tālajos sprādzienos, kas atskanēja no Somu līča puses un varbūt pat no dzelzceļa. Bija jāpacieš stindzinošas bailes no vasaras nakts krēslas, kuras aizsegā jau rīkojās tie, kas teicās esam īstie igauņi. Droši vien viņu pulkā tagad ir arī Valdurs Pastaks, kas jau aprīlī pazuda no pilsētas, kā ūdenī iekritis. Varbūt arī garais Reinis Kits, kas, Heino un Antsam iestājoties komjaunatnē, bija teicis: «To jūs vēl rūgti nožēlosiet!» Varbūt viņi slepeni uzglūn tepat, aiz biezā apsāja, kurā aizvijas neskaitāmas reizes staigātais ceļš. Taču, rāpjoties vagonā, šādas bažas jāatmet. Mātei vajadzīgs atbalsts.

Tikko Eije bija nomazgājusies aukstā ūdenī, viņa tūlīt sajuta stacijas priekšnieka dārzā smaržojam puķes un dilles. Tieši tad viņa atklāja lielo patiesību: ja cilvēkam sāk sašļukt dūša, lai nomazgājas aukstā ūdenī, tūlīt pavisam cita oma. Vagonos par to visi sāka smieties. Ceļotāji uz brīdi atmeta domas par nākotni, un stinguma vietā iestājās rosība. Prīmusos uzpumpēja dzīvības liesmu, grabināja traukus, meklēja ceļā vajadzīgos kastroļus un pannas, ņēmās izdomāt jautrus salīdzinājumus apstākļiem, kādos viņus negaidot bija nostādījusi dzīve. Apbrīnojami sīksts ir cilvēku radošais spēks!

Nakts. Klusums. Vagonos dzirdama krākšana. No raktuvju puses tusnīdama, gausinādama gaitu, pienāca lokomotīve. Stacija atdzīvojās. Pārmijnieka un lokomotīves svilpieni it kā nodziedāja atvadu dziesmu pagātnei, bezbēdīgajai bērnībai. Lokomotīves lietišķā tusnīšana un piekabes graboņa pamodināja gulētājus.

Vai vēl nebrauc? Protams, ne! Degviela ir svarīgāka. Degvielu vajadzēja nakts aizsegā nogādāt uz maģistrāles. Cilvēki* varēja pagaidīt.

Eijei nācās aiziet, lai nedzirdētu īdzīgās balsis. Viņai gribējās sapņot, gribējās atcerēties mierīgās vasaras naktis, kad logi stāvēja atvērti, atcerēties rudens rītus tepat stacijā, kad viņa gaidīja vilcienu, kas viņu aizveda uz skolu.

Tagad bija jābrauc pretim nezināmai nākotnei, uz svešām vietām, pie nepazīstamiem cilvēkiem. Viņai nebija ne mazākā priekšstata par to, kā lai iekļaujas šajā dzīvē, kā lai rod savu īsto vietu šajā briesmīgajā cīņā.

Tagad bija jākļūst par kravu, kas kopā ar visiem šiem krāmiem aizsprostos dzelzceļus, kuri bija nepieciešami karaspēkam un armijas apgādei. Tā bija krava, kas domāja, juta, smējās un kurnēja ...

Soli uz perona atgādināja miera laikus. Tagad uz tiem neviens nesēdēja, jo nebija vairs parasto pasažieru. Tādēļ likās dīvaini vienai pašai apsēsties siltajā vasaras naktī uz perona sola, nezinot, cik vēl atlicis laika līdz vilciena atiešanai, nezinot, kad beigsies ceļš.

Varbūt tādēļ, slaidajam tumšmatim parādoties uz perona, Eijei pirmajā mirklī likās, ka tas ir sapnis. Varbūt viņa tiešām bija iesnaudusies, un tagad, ieraugot jaunekli īstenībā, viņai šķita, ka sapnis vēl turpinās.

— Redzi nu, ka iznāca vēl satikties.

— Heino!

— Jā, es!

Pār plecu viņam bija šautene, mugurā bieza blūze un kājās treniņbikses, seja — tumši iedegusi. Kā tas viss viņam piestāvēja!

— Mēs te esam vesels autobuss. Operācija liekas, nav nekāda nopietnā.

Meitene tikai tagad atgriezās reālajā pasaulē.

— Tu atnāci?

— Mēs braucām garām stacijai, lai uzņemtu benzīnu. Un pēkšņi ieraudzīju tevi!

— Bet kā tad tu ... kā tu nokļuvi? ...

— Es esmu iznīcinātāju bataljonā. Mēs jau cīnāmies ar bandītiem. Nolādētie!

Eije pamanīja Heino plecā šauteni un aiz jostas granātas. Viņa gribēja pateikt to, kas viņai bija uz sirds. Taču dzirdēja sevi runājam tīrās muļķības:

— Redzi, mēs braucam projām. Vienkārši briesmīgi. Vagons pilns visādām mantām, it kā mēs dotos ekspedīcijā uz ziemeļpolu.

— Zini, Eije, es... par tevi biju gaužām nobažījies.

— Heino, es par tevi arī. Vienkārši briesmīgi ir domāt par to, kas notiks. Ar ko tas viss beigsies?

— Ar uzvaru. Ar spožu uzvaru! Mūsu karš ir taisnīgs karš.

— O-o! Es tieši šodien atcerējos debates, toreiz tik briesmīgi putināja. Henns kaut ko nesakarīgu stāstīja par armijām kā par cilvēces ilkņiem, un tu...

— Eije ...

— Jā?

— Henna vairs nav ...

— Kā?!

Klusums. No rietumiem atskanēja lokomotīves svilpiens. Semafora stieples jauniešu aizmugurē spalgi noknakšķēja.

— Velns, cik muļķīgi viņš aizgāja bojā ... šī pārliecinātā dvēsele. Bandīti. Viņš aizgāja mobilizēt zirgus, un ... un mūsu puiši šorīt atveda viņu ar cauršautu galvu uz pilsētu.

— Šorīt! Ak dievs!

— Dieva nav, Eije. Ir bandīti, un esam mēs. Un mēs paliksim.

— Es nespēju to iedomāties. Ak, viņam jau vienmēr viss iznāca citādi, nekā viņš bija iedomājies. Henns Ontons! Un viņa vairs nav. Un mēs viņu nekad vairs neredzēsim, nekad! Ne pēc gada, ne pēc desmit gadiem. Mēs taču skolas beigšanas vakarā nozvērējāmies ... sapulcēties ... pēc desmit gadiem.

— Eije, met to visu tagad ārā no galvas. Nevajag. Patlaban ir pārāk smagi, lai dzīvotu tā ... nu ... vārdu sakot, tu saproti. Patlaban jādzīvo acumirklim. Kaut kas jādara, jārīkojas. Mani gaida. Karavīri gaida.

— Tu aizej? Tu taču arī vari... — meitenei vārdi iesprūda kaklā.

— Jā gan. Tas ļoti iespējams. Es to teicu savai mātei un... tēvam. Viņi arī evakuējas, varbūt ceļā satiksieties. Es teicu viņiem, un atļauj, ka ari tev to saku: es negribu mirt muļķīgi, nevajadzīgi, nejēdzīgi. Bet es arī netrīcu par savu ādu. Tā. Un atceries — mēs paliksim. — Heino stāvēja, kā parasti, izslējies taisns, un skatījās kaut kur tālē.

— Mēs paliksim, — meitene mehāniski atkārtoja, nenovērsdama skatienu no jaunekļa.

— Vai tu tam tici? — Heino cieši noprasīja, it kā no meitenes atbildes būtu atkarīgs viss.

— Ticu. Vai tu paliksi? Vai mēs abi paliksim?

Tuvojās vilciens. Ratu rīboņa it kā atgādināja

viņiem abiem, ka kaut kas vēl jādara, ka vēl steigā jāpagūst viens otram kaut ko pateikt, jo sajūta bija tāda, it kā vienam no viņiem būtu jāaizbrauc, bet otram — jāpaliek uz perona. Garš preču vagonu ešelons ātri aizrībināja viņiem garām. Kad rīboņa sāka pierimt un beidzot aiz pagrieziena pilnīgi apklusa, meitene vairs neatkārtoja pēdējo jautājumu, un tas palika bez atbildes.

Jauneklis sakārtoja šautenes siksnu.

Meitene strauji satvēra viņa roku un teica:

— Nāc!

Viņi piegāja pie preču noliktavas. No šejienes viņus nevarēja redzēt. Atskanēja autobusa signāls. Trīs gari pūtieni.

— Ardievu, Heino. Varbūt vairs neredzēsimies ...

— Uz redzēšanos, — jauneklis dzīvespriecīgi atsmaidīja. — Kas tev par iedomām? Katrā ziņā — uz redzēšanos. Tu citādi ir domāt nedrīksti. Mēs tiksimies, ja ... tu gaidīsi. Vai gaidīsi?

— Gaidīšu!

Jauneklis aizgāja. Smiltis čirkstēja zem viņa smagajiem zābakiem. Viņš vēl pagriezās un pacēla roku. Vēl pasmaidīja. Tik vienkārši, it kā aizbraukdams vasāras brīvlaikā. Aizgāja. Nozuda. Nē! Tieši tai mirklī, kad Eije dzīrās steigties viņam pakaļ, Heino panācās atpakaļ uz perona.

— Es gribēju tev vēl kaut ko pateikt.

— Un es tev arī.

Viņi skatījās viens otrā. Jaunekļa skatienā vairs nebija pārgalvības, taču nebija arī šķiršanās skumju. Tur bija sāpes, tās pašas sāpes, ko pauda satrauktās meitenes acis. Ne vārda nebilzdami, viņi atcerējās aizgājušo dienu jaukumu, spirgtās ziemas un reibinošā pavasara burvību. Pavisam nesen taču viņi vēl stāvēja ziedoņa nakts krēslā uz kāpnēm un ar katru asins lāsīti, kas viņos pulsēja, viņi juta viens otra tuvumu, vēroja acu mirdzumu un uztvēra balss intonāciju. Arī tagad bija krēsla. Bija tās pašas acis, rokas, balsis. Bet bija arī skaudras sāpes par to, ka drīz tā visa vairs nebūs. Tā vairs nebūs... Ko lai viņi viens otram saka? Vārdu nebija ...

Neatlaidīgais autobusa signāls atsauca viņus reālajā pasaulē. Tas, ko viņi viens otram bija teikuši bez vārdiem, tomēr drusku atviegloja. Citādi šķiršanās būtu pārāk pēkšņa, pārāk briesmīga.

Kad autobuss bija nozudis Eijes skatienam, viņa gurdi piegāja pie perona sola un labu brīdi stāvēja pie tā. Pēkšņi viņas šaurajiem, trauslajiem pleciem pārskrēja trīsas. Meitene noslīga uz sola un sāka ne-nevaldāmi šņukstēt.

Kaut kur no pašiem sirds dziļumiem izlauzās raudas un strāvoja pa visu meitenes augumu; tas trīcēja aiz nevaldāmiem šņukstiem.

Viens no viņiem bija kritis. Pirmais. Tas, kuram Eije nekad nebija spējusi veltīt neviena laipna vārda, pat ne drusciņas jūtu siltuma, kas tik bieži bija meiteni izvedis no pacietības un licis tai nosarkt viņa dēļ. Tas, par kuru Ņina bija pārliecināta, ka viņš reiz kļūs stiprs un nosvērts cilvēks. Tas, kuru Heino uzskatīja par labu zēnu. Arī viņš droši vien netrīcēja par savu ādu, tāpat kā Heino, kas to tikko apzvērēja, stāvot tepat uz perona.

Apzvērēja un aizgāja.

Nebija vairs simfoniskā orķestra ar melno flīģeli vidū, no kura Eije Heinaru izvilināja Bēthovena dumpīgās brāzmas, skumjās pārdomas un gavilējošo prieku. Nebija vairs publikas pilnās zāles, nebija vairs melnīgsnējā jaunekļa, kas klausījās viņā.

Arī vistrauslākajiem un visgaistošākajiem sapņiem, lai tie varētu rasties un eksistēt, ir nepieciešams kaut graudiņš realitātes.

Cilvēka izturība ir daudzkārt pārbaudīta. Cilvēkam var uzkraut plecos zirga vezumu un piespiest viņu iet, viņu var spīdzināt ar nokaitētām maiglēm un tai pašā laikā pavēlēt klusēt. Cilvēks iztur. Bet, kad cilvēkam atņem pamatu, uz kura balstās viņa būtības labākā daļa — viņa sapņi, viņš sabrūk, jļ Tovakar meitene ilgi raudāja.

Toreiz viņa vēl nezināja, ko nozīmē nepieciešamība, nezināja, ka drīz vien viņas dzīve ieies skarbā ritmā un ka nāks jaunu sapņu laiks, pilns sāpju un nemiera, taču bagāts un nebeidzams.

Toreiz viņai nebija ne jausmas, kā ietrīsēsies rokas, atplēšot no frontes saņemto vēstuli, kā kvēlā un neizsīkstošā cerība uz brīvību un mieru nejaus aizkrist , no negulētām naktīm uztūkušajiem plakstiem. Heino teica: mēs paliksim. Mēs uzvarēsim! Jā!

Toreiz viņa nespēja pat iedomāties, kā uzvārētāju maršs svinīgi pušķotās ielās liks sakāpt acīs asarām, tikai citām nekā tām, kas tagad plūda pār vaigiem un krita uz sāpēs sažņaugtajām rokām.

ie*

DAžI VāRDI PAR VILLEMU GROSU

Villems Gross dzimis 1922. gada 11. Janvāri Kohtla-Jerves deg-akmens raktuvju strādnieku ģimenē. Līdz 1940. gadam Villems mācījās vietējā vidusskolā. Vasaras brīvlaikos viņš pelnīja sev skolas naudu, strādādams gan pie saimniekiem par ganu, gan raktuvēs par būvstrādnieku. 1941. gadā viņš pārgāja uz Rakveres vidusskolu. Jaunajā skolā Villems aktīvi darbojās komjaunatnes organizācijā un Virumā rajona komitejā kā instruktors. V. Gross piedalījās Lielajā Tēvijas karā izlūku vienībā un tika apbalvots ar Slavas ordeni.

Kopš 1946. gada V. Gross ir partijas biedrs, un 1951. gadā viņu uzņem Rakstnieku savienībā.

Vēl būdams Padomju Armijas karavīrs, Gross spēra pirmos soļus rakstniecības laukā, bet pēc kara pilnīgi pievērsās literāta darbam. Vairākus gadus viņš strādāja dažādu laikrakstu, pēc tam žurnāla «Jaunatne» redakcijā.

V. Gross galvenokārt pievēršas jaunatnes literatūrai. Viņa spalvai pieder lugas — «Ledus kūst» (1950. g.), «Lielajā saimē» un «Anketa» (abas 1951. g.). 1956. g. iznāk stāsts «Kāda zēna vasara», 1958. g. — jaunatnes romāns «Izplestie spārni», pēc gada iznāk romāna atkārtotais izdevums un 1962. g. otrs romāns — «Pārdodama nepabeigta savrupmāja».

«Izplestie spārni» daļēji ir autobiogrāfisks romāns, kurā attēlota igauņu jauniešu dzīve laika posmā no 1939. līdz 1941. g. Grāmata iznākusi arī Maskavā krievu valodā.

Igauņu jaunatnes literatūrā «Izplestie spārni» ir pirmais plašākais darbs par šo tēmu. Un, kaut arī romānā attēloti pagātnes notikumi, darbs ir visai aktuāls, tajā jūtama mūsu šodiena, jo tas rakstīts ar mūsdienu rakstnieka sirdsdedzi un sirdsapziņu. Romānā autors traktē ideoloģiskas un ētiskas problēmas, atrisinādams tās prasmīgi veidotajos raksturos un aizraujošajā notikumu gaitā. Romāns saista jaunos lasītājus ar savu skaisto romantiku un labo humoru, kā arī skarbā laikmeta notēlojumu.

Tulkotāja

SATURS

PIRMĀ DAĻA

Jaunā skolniece ....

Prezidenta kļūmes.....

Smiekli un asaras . . . . ,

Tuvināšanās vakars . . . ,

Romantisms......

Reālisms.......

Skaidrās jūtas.....

OTRA DAĻA

Grēku nožēlošanas vakars . .

Dienu ritms......

Mākoņi un vēji......

Oratora oreols.....

Maldi........

Ģenerālmēģinājums . . . ,

Skarbos vējos......

Jaunā dzīvē.......

Daži vārdi par Villemu Grosu .

Villems Gross IZPLESTIE SPĀRNI

Redaktors I. L a s m a n 1 s. Māksliniec, redaktore V. š e l к о v s. Tehn. redaktors J. č а к š s. Korektore T. Vilsone.

Nodota salikšanai 1963. g. 26. februāri. Parakstīta iespiešanai 1963. g. 17. aprīli. Papīra formāts В4Х 18l/a*. 7.75 fiz. Iespiedi.; 12,71 uzsk. Iespiedi.; 12,90 Izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 49 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 16412-J1558. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 184.

S(Ig)

Tulkots pēc izdevuma Viļiem Gross T1IVASIRUTUS

Teine triikk

Eesti Riiklik Kirjastus

Tallinn 1959

Виллем Гросс КРЫЛЬЯ РАСПРАВЛЯЮТСЯ Роман Латвийское

государственное издательство Художники

М. Ольвет, JI. Васильев и И. Ранка

На латышском языке

1

«Pāevaleht» («Dienas Lapa») — buržuāziskās Igaunijas laikraksts. (Tulk.)

2

Jūliuss Kuperjanovs — igauņu baltgvardu barvedis 1918.— 1919. g. (Tulk.)

3

Mania grandiosa (lat. vai.) — lieluma mānija. (Tulk.)

4

— Izplestie spārni

5

Tirgotāji — skolnieku argo — tirdzniecības skolas audzēkņi. (Tulk.)

6

F. R. Fēlmanis — viens no ievērojamākiem 19. gs. igauņu apgaismības laikmeta darbiniekiem un pazīstams folklorists. (Tulk.)

7

«Kalevipoegs» — igauņu tautas eposs, ko apstrādāt bija sācis Fēlmanis. Darbu pabeidza pazīstamais 19. gs. igauņu rakstnieks F. R. Kreicvalds. (Tulk.)

8

«ņeitrāge» — saīsināts pirmā igauņu lingvistikas žurnāla nosaukums. (Tulk.)

9

— Izplestie spārni

10

Buržuāziskas Igaunijas valsts karoga krasas — zils, melns, balts. (Tulk.)

11

Skilla un Haribda, kā vēstī sengrieķu teikas, bijušas divas jūras briesmones, kas mitušas jūras šaurumā starp Itāliju un Sicīliju. (Tulk.)

12

Efte —'sakropļots vācu «das Heft» — burtnīca. (Tulk.)

13

Domkalns — ig. Toompea. Tallinas pilskalns. Šeit domāta valdības ēka. (Tulk.)

14

Deputātnieki — buržuāziskajā iekārtā laukstrādnieki, kas līga uz vienu gadu un lielāko daļu darba algas saņēma t. s. deputātā respektīvi dažādās naturālijās. (Tulk.)

15

Domātā Krilova fabula «Ceļinieki un suņi». (Tulk.)

Content

Gross Villems Izplestie spārni

PIRMĀ DAĻA

JAUNĀ SKOLNIECE

PREZIDENTA KĻŪMES

SMIEKLI UN ASARAS

TUVINĀŠANAS VAKARS

ROMANTISMS

REĀLISMS

SKAIDRAS JŪTAS

OTRA DAĻA

GRĒKU NOŽĒLOŠANAS VAKARS

DIENU RITMS

MĀKOŅI UN VĒJI

ORATORA OREOLS

ĢENERĀLMĒĢINĀJUMS

SKARBOS VĒJOS

JAUNĀ DZĪVĒ

DAžI VāRDI PAR VILLEMU GROSU

SATURS

1