Vorsa Dženifere

Izsauciet vecmāti!

Dženifere Vorsa

Izsauciet vecmāti!

Šī grāmata ir veltīta manam mīļajam vīram Filipam.

Mērijas dzīvesstāsts ir veltījums arī mācītājam Džozefam Viljamsonam un Dafnei Džonsai.

Medicīnas māsas specialitāti Dženifere Vorsa apguva Karaliskajā Bērkšīras slimnīcā Rīdingā, bet vēlāk viņa strādāja par virsmāsu Elizabetes Garetas Andersones slimnīcā un Marijas Kirī slimnīcā Londonā. Dženiferes aizraušanās vienmēr ir bijusi mūzika, tāpēc 1973. gadā viņa pameta medmāsas darbu, lai ar sirdi un dvēseli pievērstos mūzikas apguvei. Divdesmit piecus gadus viņa pasniedza klavierspēli un vokālo mākslu. Pēc īsas slimības 2011. gada maijā Dženifere nomira, atstājot vīru Filipu, divas meitas un trīs mazbērnus. Visas viņas sarakstītās grāmatas ir kļuvušas par bestselleriem.

Dženiferes Vorsas darbi “Ekzēma un alerģija pret pārtikas produktiem”

(Eczema and Food Allergy)

“Izsauciet vecmāti!” (Call the Midwife)

“Nabagu darba nama ēnas” (Shadows of the Workhouse) “Ardievas īstendai” (Farewell to the East End)

“Dzīves vidū” (In the Midst of Life)

PATEICĪBAS

Visām medmāsām un vecmātēm, no kurām daudzas jau sen ir mirušas un ar kurām pirms pusgadsimta es strādāju kopā.

Terijai Koutsai, kura atdzīvināja manas atmiņas.

Kenonam Tonijam Viljamsonam, The Wellclose Trust prezidentam.

Elizabetei Fērbeirnai par iedrošināšanu.

Petai Skūlingai, kurai pietika drosmes publicēt šo darbu.

Naomi Stīvensai par palīdzību kokneja dialekta izmantošanā.

Sūzenai Hārtai, Dženijai Vaitfīldai, Doloresai Kūkai, Pegijai Sei-jerei, Betijai Haunijai, Ritai Perijai.

Visiem, kuri pārrakstīja, izlasīja un sniedza padomus.

Tauerhemletsas vēstures bibliotēkai un arhīvam.

Island History Trust vadītājam.

The Museum in Dockland arhivāram.

Simmons Aerofilms bibliotekāram.

PRIEKŠVĀRDS

1998. gada janvārī Midv/ives Journal publicēja Terijas Koutsas rakstu “Vecmātes tēls literatūrā”. Pēc rūpīgas angļu valodā un citās Eiropas tautu valodās rakstīto darbu izpētes Terijai nācās secināt, ka vecmātes tēls kā tāds literatūrā patiesībā nemaz nepastāv.

Svētā debess! Kāpēc? Grāmatu lappuses izdaiļo neskaitāmi izdomātu ārstu tēli, kuri bārsta gudrības pērles. Arī medmāsu - gan labu, gan ne tik labu - netrūkst. Bet vecmātes? Kurš ir dzirdējis par kādu literāro varoni, kura strādātu par vecmāti? Tomēr vecmātes darbs ir labs materiāls drāmai. Visi bērni tiek ieņemti mīlestībā vai kaislē, viņi piedzimst sāpēs, kurām seko prieks vai nožēla. Tad kādēļ vecmāte vienmēr paliek ēnā, noslēpusies aiz dzemdību zāles durvīm?

Savu rakstu Terija Koutsa nobeidza ar žēlošanos par to, ka tik nozīmīga profesija ir atstāta novārtā. Es izlasīju viņas rakstu, pieņēmu izaicinājumu un sameklēju pildspalvu.

IEVADS

Nonāta nams atradās pašā Londonas Doklendsas sirdī. Ārstu prakse aptvēra Stepniju, Laimhausu, Milvolu, Dogailendu, Kabit-taunu, Poplāru, Bouvu, Mailendu un Vaitčepelu. Šī teritorija bija blīvi apdzīvota, vairums ģimeņu šeit dzīvoja jau daudzās paaudzēs un bieži vien pārcēlās tikai vienas vai divu ielu attālumā no savām dzimtajām mājām. Saikne starp ģimenes locekļiem bija cieša, tāpēc bērnus audzināja visa lielā radu saime, to skaitā tantes, vecvecāki, māsīcas un brālēni, vecākie brāļi un māsas. Viņi visi dzīvoja tikai pāris māju vai - lielākais - pāris ielu attālumā cits no cita. Bērni nepārtraukti skraidīja iekšā un ārā gan savā mājā, gan citu, un es nevaru atcerēties gadījumu, izņemot naktīs, kad durvis bijušas aizslēgtas.

Bērni bija visur, un ielas bija viņu rotaļlaukumi. 20. gadsimta 50. gados mazajās ieliņās nebija automašīnu, jo nevienam tādas nepiederēja, tāpēc tur varēja droši spēlēties. Uz galvenajiem ceļiem - it īpaši uz tiem, kuri veda uz dokiem, - kravas automašīnu satiksme bija ļoti intensīva, bet šaurās ieliņas bija brīvas no automobiļiem.

Bumbu sagrautie rajoni bija briesmu pilni rotaļlaukumi. To bija ļoti daudz - šo baiso atgādinājumu par karu un pirms desmit gadiem notikušo spēcīgo Doklendsas bombardēšanu. No māju rindām bija pazuduši daudzi nami, un šie tukšumi nereti aptvēra divas vai trīs ielas. Teritoriju mēģināja norobežot ar dēļiem, lai vismaz daļēji aizsegtu novārtā atstāto zemi, ko klāja laukakmeņi un māju paliekas, no kurām puse vēl stāvēja, bet otra puse jau bija sagāzusies. Iespējams, kaut kur bija pienaglota brīdinājuma zīme “BĪSTAMI DZĪVĪBAI - NETUVOTIES!”, taču jebkuram sešus septiņus gadus vecam dzīvespriecīgam pārgalvim tā bija kā sarkana lupata bullim, un katrā bumbu sagrautajā vietā bija kāda slepena ieeja, kur dēļi bija rūpīgi noņemti, lai pa šo caurumu varētu izspraukties maza auguma zēns. Oficiāli neviens tur nedrīkstēja ieiet, tomēr visi, ari policija, uz to pievēra acis.

Bez šaubām, tas bija bīstams rajons. Naži tika laisti lietā bieži. Ielu cīņas - ikdienišķa parādība. Izkaušanās krogā vai skandāli -parasts notikums. Varētu domāt, ka mazajās, pārapdzīvotajās mājās notiek arī vardarbība ģimenē. Tomēr es nekad neko netiku dzirdējusi par uzbrukumiem bērniem vai veciem cilvēkiem: pret vājākajiem tika izrādīta zināma cieņa. Tas bija brāļu Kreju^1, bandu karu, asinsatriebības, organizētās noziedzības un spēcīgas konkurences laiks. Policisti bija visur un nekad nedevās apgaitā vienatnē. Taču es nekad netiku dzirdējusi, ka kāda veca sieviete būtu notriekta gar zemi un viņai būtu atņemta pensija, ne ari to, ka kāds bērns būtu nolaupīts vai nogalināts.

Lielākā daļa rajona vīriešu strādāja dokos.

Nodarbinātības līmenis bija augsts, algas - zemas, un darba stundas - garas. Vīriem, kuriem bija kvalificēts darbs, bija salīdzinoši augsts atalgojums un regulārs darbalaiks, tāpēc viņi cītīgi sargāja savas darbavietas. Viņu prasmes tika saglabātas ģimenes lokā, un tēvi tās nodeva tālāk dēliem vai brāļadēliem un māsasdēliem. Bet gadījuma darbu strādniekiem dzīve bija kā elle. Kad nebija kuģu, kurus vajadzēja izkraut, šie vīri visu dienu slaistījās gar doku vārtiem, smēķēja un strīdējās. Taču, kad ienāca kāds kuģis, tas nozīmēja četrpadsmit, varbūt pat astoņpadsmit stundu ilgu fizisko darbu bez apstājas. Viņi sāka strādāt piecos no rīta un beidza ap desmitiem vakarā. Nav nekāds brīnums, ka pēc tam viņi iegriezās krogos un dzēra līdz nemaņai. Zēni sāka strādāt dokos piecpadsmit gadu vecumā, un viņiem bija jāraujas tikpat smagi kā pieaugušajiem vīriešiem. Darbiniekiem bija jābūt arodbiedrību biedriem, un tās cīnījās, lai nodrošinātu taisnīgu atalgojumu un vienādas darba stundas. Taču nepārtrauktie streiki strādniekiem radīja tikpat daudz problēmu un naidīguma, cik labuma. Tomēr nebija ne mazāko šaubu, ka bez arodbiedrībām strādnieku ekspluatācija 1950. gadā būtu tikpat smaga kā 1850. gadā.

Agras precības bija ikdienišķa parādība. īstendas godājamo cilvēku vidū bija augsta morāles apziņa, pat klīrība. Būtībā neviens neko nezināja par neprecētiem partneriem, un neviena meitene nedzīvoja kopā ar savu puisi. Ja viņa to mēģināja darīt, tas ģimenē sacēla īstu brēku. Par to, kas notika bumbu sagrautajos rajonos, neviens nerunāja. Ja meitene palika stāvoklī, uz jauno vīrieti izdarīja tik lielu spiedienu, ka tikai daži spēja pretoties precībām. Ģimenes bija lielas, bieži vien pat ļoti lielas, un šķiršanās notika ļoti reti. Dedzīgi un vardarbīgi trači ģimenē bija ierasta lieta, tomēr vīrs un sieva parasti turējās kopā.

Sievietes reti strādāja ārpus mājām. Protams, meitenes to darīja, bet, tiklīdz jaunā sieviete nodibināja ģimeni, visi uz to raudzījās nosodoši. Kad sāka dzimt bērni, tas kļuva neiespējami: tagad viņas liktenis bija dzīve ar nebeidzamu bērnu audzināšanu, tīrīšanu, mazgāšanu, iepirkšanos un ēdiena gatavošanu. Es bieži vien brīnījos par to, kā šīs sievietes ar visu tika galā, jo ģimenēs bija pat trīspadsmit četrpadsmit bērni un tās dzīvoja mazā mājoklī ar divām vai trim guļamistabām. Dažas tik kuplas ģimenes dzīvoja mājās, kurās bija vienīgi divas istabas un maza virtuvīte.

Kontracepcija, ja tāda vispār tika izmantota, bija nedroša. Tā tika atstāta sieviešu ziņā, viņām bija bezgalīgas sarunas par “drošajām dienām”, sarkanlapu vīksnas pulveri, džinu un ingveru, karsta ūdens dušu un daudz ko citu, bet tikai dažas apmeklēja ārstu, lai konsultētos par pretapaugļošanās līdzekļiem. Es arī dzirdēju, ka lielākā daļa vīriešu kategoriski atsakās izmantot prezervatīvus.

Sievietes darbadienas lielāko daļu aizņēma drēbju mazgāšana, žāvēšana un gludināšana. Neviens neko nezināja par veļas mazgājamām mašīnām, bet veļas žāvētāji vēl nebija pat izgudroti. Veļas žāvēšanas pagalmi vienmēr bija pilni ar apģērba gabaliem, un mums, vecmātēm, bieži vien caur šo plīvojošo palagu mežu bija jāmeklē ceļš, lai nokļūtu pie savām pacientēm. Kad nonācām mājā vai dzīvoklī, mūs sagaidīja vēl lielāks daudzums veļas, kurai bija jāspraucas cauri: gaitenī, uz kāpnēm, virtuvē, dzīvojamā istabā un guļamistabā. Pašapkalpošanās veļas mazgātavas parādījās tikai 60. gados, līdz tam veļu mazgāja ar rokām mājās.

50. gados lielākajai daļai māju pagalmos jau bija aukstā ūdens krāni un tualetes ar skalojamo kasti. Dažviet bija pat vannasis-tabas. Tomēr daudzdzīvokļu mājās tādu nebija, tāpēc cilvēki vēl joprojām izmantoja publiskās pirtis. Stingrās mātes reizi nedēļā turp veda saīgušus zēnus. Vīrieši - iespējams, paklausot sieviešu pavēlēm, - arī veica šo iknedēļas mazgāšanos. Sestdienu pēcpusdienās varēja vērot, kā viņi visi dodas uz pirti, nesdami mazu dvielīti un ziepju gabaliņu, un viņu īgnā sejas izteiksme liecināja par to, ka šo iknedēļas kauju viņi kārtējo reizi ir zaudējuši.

Lielākajā daļā māju bija radio, taču laikā, ko pavadīju īstendā, es neredzēju nevienu televizoru, un tas droši vien deva ieguldījumu ģimeņu pieaugumā. Krogi, vīriešu klubi, deju vakari, kino, mūzikas zāles un suņu skriešanas sacensības bija galvenie izklaides veidi. Pārsteidzoši, bet jaunajiem cilvēkiem sabiedriskās izklaides centrs bieži vien bija baznīca, un katrai draudzei bija neskaitāmi jauniešu klubi, kuros katru vakaru visas nedēļas garumā notika dažādi pasākumi. Visu Svēto baznīcas draudzē, kas atradās milzīgā Viktorijas laika katedrālē īstindijas doku ceļā, bija klubs, kuru apmeklēja simtiem jauniešu. To vadīja draudzes mācītājs un vismaz septiņi jauni un enerģiski vikāri. Viņiem bija jāizmanto visa sava jaunības degsme un spēks, lai katru vakaru tiktu galā ar pasākumiem, kas paredzēti pieciem sešiem simtiem jauniešu.

Izskatījās, ka tūkstošiem dažādu tautību jūrnieki, kuri ieradās dokos, neapdraudēja vietējo iedzīvotāju dzīvi. “Mēs ir paš’ par sev’,” vietējie apgalvoja, un tas nozīmēja - nekādu kontaktu. Meitas tika rūpīgi sargātas: lai apmierinātu jūrnieku vēlmes izklaidēties, bija neskaitāmas priekamājas. Savās darba gaitās es biju spiesta pabūt divās vai trijās no tām un domāju, ka tās ir šaušalīgas vietas.

Es redzēju, kā prostitūtas uzmācas garāmgājējiem lielākajās ielās, taču nevienu no viņām nevarēja manīt mazajās šķērsieliņās -pat ne Dogailendā - pirmajā vietā, kur jūrnieki izkāpa krastā. Pieredzējusi profesionāle nekad lieki netērēja laiku rajonā, kas nesolīja panākumus, bet, ja kāda entuziasma pilna amatiere pārsteidzošā kārtā mēģināja to darīt, sašutušie vietējie iedzīvotāji - gan vīrieši, gan sievietes -, iespējams, pat ar spēku, viņu drīz vien no turienes padzina. Bordeļi bija labi zināmi un vienmēr pilni. Protams, tie darbojās nelegāli, un laiku pa laikam tos pārmeklēja policija, taču neizskatījās, ka tas kaut kādā mērā ietekmētu šo biznesu. Tieši tāpēc, ka eksistēja bordeļi, ielas bija tīras.

Pēdējo 50 gadu laikā dzīve ir būtiski mainījusies. Manas atmiņas par Doklendsas rajonu pilnībā atšķiras no tā, kas tur notiek mūsdienās. Agrākās attiecības ģimenē un sadzīvē ir zudušas uz neatgriešanos: trīs notikumi, kas desmit gadu laikā norisinājās vienlaikus, - doku slēgšana, graustu rajona māju nojaukšana un kontracepcijas tabletes - pielika punktu gadsimtiem ilgām tradīcijām.

Māju nojaukšana graustu rajonā sākās 50. gadu beigās, kad es vēl strādāju šajā apgabalā. Bez šaubām, ēkas bija gandrīz nekam nederīgas, taču tās bija cilvēku mājas, un viņi tās ļoti mīlēja. Es atceros daudzus cilvēkus - vecus un jaunus, vīriešus un sievietes -, kas turēja rokās municipalitātes izdotās papīra lapas, kurās bija rakstīts, ka viņu mājas vai dzīvokļi ir jānojauc un viņiem jāpārceļas uz citu dzīvesvietu. Lielākā daļa cilvēku raudāja. Viņi nepazina citu pasauli, un pārcelšanās sešus kilometrus tālāk viņiem bija kā došanās uz pasaules malu. Pārcelšanās sagrāva plašās ģimenes, un no tā cieta bērni. Pārvietošanās vārda tiešā nozīmē nogalināja arī daudzus vecos cilvēkus, kuri nevarēja pielāgoties. Kāda jēga ir lieliskam, jaunam dzīvoklim ar centrālo apkuri un vannasistabu, ja tev vairs nav iespēju redzēt mazbērnus, tev nav neviena, ar ko parunāties, un tavs iecienītais vietējais bārs, kurā var nopirkt vislabāko alu Londonā, tagad atrodas sešu kilometru attālumā?

60. gadu sākumā dzīvē ienāca pretapaugļošanās tabletes, un mūsdienu sieviete bija dzimusi. Sievietēm radās iespēja atsvabināties,

no nebeidzamu grūtniecību apburtā loka: viņas varēja dzīvot pašas sev. Līdz ar pretapaugļošanās tabletēm sākās arī tas, ko mēs tagad saucam par seksuālo revolūciju. Pirmo reizi visā cilvēces vēsturē sievietes varēja, tāpat kā vīrieši, izbaudīt seksu tikai seksa dēļ. 50. gadu beigās mēs reģistrējām no astoņdesmit līdz simts dzemdībām mēnesī. 1963. gadā šis skaits samazinājās līdz četrām vai piecām reizēm mēnesī. Tās tik bija sociālās pārmaiņas!

Doku slēgšana notika pakāpeniski apmēram piecpadsmit gadu laikā, bet 80. gadu sākumā ostā vairs neienāca un to nepameta neviens tirdzniecības kuģis. Vīrieši palika uzticīgi savam amatam, un arodbiedrības centās viņus aizstāvēt. 70. gados notika neskaitāmi dokeru streiki, taču viņu liktenis jau bija izlemts. Patiesībā šie streiki nevis aizsargāja darbavietas, bet tikai veicināja doku slēgšanu. Šī rajona vīriešiem doki nozīmēja daudz vairāk nekā tikai darbu, pat vairāk nekā dzīvesveidu - patiesībā tie bija visa viņu dzīve -, un šo vīru pasaule sabruka. Ostas, kuras gadsimtiem ilgi bija Anglijas galvenās artērijas, tagad bija kļuvušas nevajadzīgas. Un tāpēc arī šie vīri izrādījās lieki. Tās bija man pazīstamās Doklendsas beigas.

Karalienes Viktorijas laikā valsti sabangoja sociālās reformas. Pirmo reizi autori rakstīja par šausmām, kuras līdz tam tika slēptas, un tika pamodināta sabiedrības sirdsapziņa. Šo reformu vidū bija arī nepieciešamība slimnīcās nodrošināt labu medicīnisko aprūpi, un tas piesaistīja daudzu tālredzīgu un izglītotu sieviešu uzmanību. Slimnieku kopšana un dzemdniecība bija nožēlojamā stāvoklī. Valdīja uzskats, ka tā nav izglītotu sieviešu cienīga nodarbošanās, tāpēc šo robu aizpildīja neizglītotās. Sāras Gampas un Betsijas Prigas kariķētie tēli - neaptēstas, pretīgas un džinu iedzert mīlošas sievietes, kuras radīja Čārlzs Dikenss, - grāmatas lappusēs var šķist uzjautrinošas. Taču, ja, nabadzības spiestām, mums būtu jānodod viņu rokās sava dzīvība, tas nemaz vairs nebūtu smieklīgi.

Mūsu visslavenākā medmāsa ir Florensa Naitingeila: viņas enerģiskās organizatores prasmes uz visiem laikiem mainīja medicīnisko aprūpi. Taču viņa nebija vienīgā, vēstures liecībās ir ierakstīti ļoti daudzu aizrautīgu sieviešu vārdi, kuras ziedoja savu dzīvi, lai paaugstinātu medicīniskās aprūpes standartus. Šādas sievietes bija Svētā Reimunda Nonāta nama vecmātes^2. Tas bija anglikāņu mūķeņu reliģiskais ordenis. Viņas savu dzīvi bija ziedojušas, lai nabadzīgo sieviešu dzemdības kļūtu drošākas. Viņas atvēra aprūpes namus īstendā un daudzos Lielbritānijas lielo, industriālo pilsētu graustu rajonos.

19. gadsimtā (un, protams, arī agrāk) neviena nabadzīgā sieviete nevarēja atļauties samaksāt ārsta prasīto honorāru par palīdzību dzemdībās, tāpēc bija spiesta paļauties uz pakalpojumiem, kurus piedāvāja bērnu pieņēmēja vai kāda vecāka gadagājuma sieviete, kura bija neizglītota un šīs zināšanas bija apguvusi pašmācības ceļā. Dažas no viņām bija samērā pieredzējušas praktiķes, taču citas varēja “lepoties” tikai ar biedējoši augstu mirstības līmeni dzemdību laikā. 19. gadsimta vidū nabadzīgo slāņu dzemdētāju mirstības rādītāji bija no trīsdesmit pieciem līdz četrdesmit procentiem, bet jaundzimušo - apmēram sešdesmit procenti. Eklampsija, spēcīga asiņošana vai nepareiza augļa guļa dzemdību laikā neizbēgami nozīmēja mātes nāvi. Reizēm, ja dzemdību laikā notika kaut kas ārkārtējs, šīs bērnu pieņēmējas savu pacienti pameta mokāmies agonijā un mirstam. Nav ne mazāko šaubu, ka viņu darbošanās noritēja antisanitāros apstākļos, lai neteiktu skarbāk, tādējādi izplatījās infekcijas un slimības, kas nenovēršami beidzās ar nāvi.

Bērnu pieņēmējas bija neizglītotas, turklāt nebija pilnīgi nekādas šo sieviešu uzskaites un viņu darbības kontroles. Svētā Reimunda vecmātes saprata, ka šīs sociālās problēmas risinājumu var rast tikai atbilstošā vecmāšu apmācībā un viņu darba likumīgā uzraudzībā.

Gnoties par atbilstošu likumdošanu, šīs enerģiskās mūķenes un viņu atbalstītāji sadūrās ar nežēlīgu pretestību. Kauja sākās ap 1870. gadu. Viņas tika sauktas par “muļķēm”, “laika izniekotājām”, “savād-niecēm” un “neciešamiem nemiera gariem”. Viņas tika apvainotas par visu, sākot ar perversitāti un beidzot ar alkatību, lai gūtu finansiālos labumus. Tomēr Nonāta nama mūķenes nebija apturamas.

Šī cīņa turpinājās trīsdesmit gadus, līdz 1902. gadā tika pieņemts pirmais likums par vecmāšu darbību un izveidota Karaliskā Vecmāšu koledža.

Svētā Reimunda Nonāta vecmāšu darbs balstījās uz reliģisko principu pamatiem. Nešaubos, ka tolaik tas bija nepieciešams, jo darba apstākļi bija tik briesmīgi, bet pats darbs - tik nežēlīgs, ka tikai tās, kuras sajuta Dieva aicinājumu, spēja ar to nodarboties. Florensa Naitingeila atceras, ka apmēram divdesmit gadu vecumā viņa redzējusi Kristus vīziju, kurš pavēstījis, ka viņas dzīve ir lemta šim darbam.

Svētā Reimunda vecmātes strādāja starp Londonas Doklendsas visnabadzīgākajiem cilvēkiem, un gandrīz pusi no 19. gadsimta viņas bija vienīgās uzticamās vecmātes, kuras tur darbojās. Viņas bija nenogurdināmas ari holeras, tīfa, poliomielīta un tuberkulozes epidēmiju laikā. 20. gadsimta pirmajā pusē viņas strādāja arī abos pasaules karos. Otrā pasaules kara laikā mūķenes palika Londonā un izturēja masveida uzlidojumus un intensīvo doku bombardēšanu. Dzemdības tika pieņemtas bumbu patvertnēs, blindāžās, baznīcu kapenēs un pazemes metrostacijās. Tas bija nenogurdināms un pašaizliedzīgs darbs, kuram viņas bija apsolījušas veltīt savu dzīvi, un visi Doklendsas iedzīvotāji viņas pazina, cienīja un apbrīnoja. Visi par viņām runāja ar patiesu mīlestību.

Tādas bija Svētā Reimunda Nonāta nama vecmātes, kad es par viņām uzzināju: ordeņa mūķenes bija devušas trūkuma, šķīstības un padevības svinīgo solījumu, taču vienlaikus viņas bija arī prasmīgas medmāsas un vecmātes. Tas noteica manu piebiedrošanos viņām. Es nemaz necerēju, taču izrādījās, ka šis laiks kļuva par visnozīmīgāko manā dzīvē.

IZSAUCIET VECMĀTI!

Kāpēc es to visu uzsāku? Laikam biju zaudējusi prātu! Bija dučiem citu profesiju - modele vai lidmašīnu vai kuģu stjuarte ko es būtu varējusi apgūt. Dažādas idejas iešāvās man prātā, tās visas bija par satriecošiem un labi apmaksātiem darbiem. Tikai galīga muļķe izvēlētos kļūt par medmāsu. Un tagad vēl - par vecmāti...

Pulkstenis ir pustrīs naktī! Pusaizmigusi es ar grūtībām uzvelku savu formas tērpu. Pēc septiņpadsmit stundu garas darbadienas tikai trīs stundas miega. Kurš gan strādātu šādu darbu? Ārā ir ļoti auksts un līst lietus. Jau pats Nonāta nams ir gana auksts, bet velosipēdu novietne ir vēl ledaināka. Es tumsā pagrābju divriteni un ar to iebliežu sev pa apakšstilbu. Ar ierastu kustību nostiprinu dzemdību somu uz divriteņa bagāžnieka un izstumju to tukšajā ielā.

Es nogriežos ap stūri uz Leilendstrītu, dodos pāri īstindijas doku ceļam un tad tālāk - uz Dogailendu. Lietus ir mani pamodinājis, bet nepārtrauktā pedāļu mīšana mazina dusmas. Kāpēc es vispār izvēlējos kļūt par medmāsu? Manas domas aizlido uz laiku pirms pieciem vai sešiem gadiem. Protams, man nebija ne mazākā aicinājuma, ne arī kvēlas vēlēšanās dziedināt slimniekus, kas būtu jāizjūt katrai medmāsai. Bet kas tad tas bija? Bez šaubām -salauzta sirds, nepieciešamība aizbēgt, izaicinājums, seksīgais formas tērps ar piedurkņu atlokiem un sastīvinātu apkaklīti, ap-žmiegtu vidukli un elegantu, mazu cepurīti. Tomēr - vai tie ir īstie iemesli? Es nezinu. Kas attiecas uz seksīgo formas tērpu, tas ir joks - es domāju, minot pedāļus lietū, ģērbusies savā tumšzilajā gabardīna mētelī un ar cepurīti galvā, kas uzvilkta dziļi pār acīm. Patiešām seksīgi.

Es braucu pāri pirmajam paceļamajam tiltam, kas noslēdz sausos dokus. Visu dienu, kamēr tika iekrauti un izkrauti lielie kuģi, doki ņudzēja no trokšņiem un dzīvības. Tūkstošiem vīru - dokeri, krāvēji, šoferi, loči, jūrnieki, atslēdznieki, ceļamkrānu vadītāji -nemitīgi strādāja. Tagad dokos valda klusums un vienīgās skaņas rada ūdens kustēšanās. Ir ļoti tumšs.

Es dodos garām daudzdzīvokļu mājām, kurās savos mazajos divistabu dzīvokļos guļ neskaitāmi tūkstoši cilvēku, iespējams, pat pa četriem pieciem vienā gultā. Divas istabas ģimenei, kurā ir desmit vai divpadsmit bērnu. Kā viņiem tas izdodas?

Es minos tālāk, cieši apņēmusies nokļūt līdz savai pacientei. Pāris policistu pamāj un skaļi pasveicina mani: cilvēciskais kontakts lieliski uzlabo manu garastāvokli. Medmāsas un policisti vienmēr ir ļoti labi sapratušies, it īpaši īstendā. Es nodomāju, ka tas ir interesanti: lai viens otru varētu aizsargāt, viņi apgaitā vienmēr dodas divatā. Jūs nekad neredzēsiet policistu, kurš būtu viens pats. Tomēr mēs, medmāsas un vecmātes, ejot kājām vai braucot ar velosipēdu, vienmēr esam vienas. Neviens nekad mūs nav aizticis. Pat visrupjāko un negantāko dokeru cieņa, pat godbijība pret rajona vecmātēm ir tik liela, ka mēs bez mazākajām bailēm varam doties vienas pašas jebkur, vai tā būtu diena vai nakts.

Man priekšā ir tumšs, neapgaismots ceļš, kas vijas gar upes krastu, bet no tā krustām šķērsām atzarojas šauras ieliņas, kurās ir tūkstošiem rindu māju. Šim ceļam piemīt arī romantisks valdzinājums, jo to vienmēr pavada upes viļņošanās radītās skaņas.

Drīz vien no Vestferiroudas es nogriežos sānieliņā un uzreiz ieraugu savas pacientes māju - tā ir vienīgā, kuras logos deg gaisma.

Izskatās, ka iekšā ir sapulcējusies vesela sieviešu delegācija, lai mani sagaidītu: pacientes māte, vecmāmiņa (varbūt tur bija pat abas vecmāmiņas), divas vai trīs tantes, māsas, labākā draudzene, kaimiņiene. Es nodomāju: “Paldies Dievam, šoreiz tur nav Dženkinsas kundzes.”

Kaut kur šo stipro sieviešu armijas dibenplānā ir noslēpies viens vienīgs vīrietis - visas šīs kņadas pirmavots. Šādās situācijās es vienmēr esmu izjutusi žēlumu pret vīriešiem. Liekas, ka neviens viņiem nepievērš uzmanību.

Sieviešu pļāpāšana un viņu radītais troksnis apņem mani kā bieza migla.

- Sveika, dārgumiņ, kā iet? Tu nu gan ir ātri atbraukus’.

- Do’ šu’ sav’ mēteT un cepur’.

- Draņķīgs laiks. Nāc iekšā un sasildies.

- Kā būt’ ar kādu tējas tasi? Tas tevi iepriecinās, vai ne, dārgumiņ?

- Viņa ir turpat augšstāvā, kur viņ’ atstāji. Sāpes ir ik pēc piecām minūtēm. Viņa guļ jau kopš brīža, kad tu pirms pusnakts aizgāj’. Tad viņ’ pamodās, apmēram ap diviem, sāpes kļuva stiprākas un biežākas, tāpēc mēs domāj’, ka būtu jāsauc vecmāte, ja, mammu?

Māte pamāj ar galvu un autoritatīvi iznāk priekšā.

- Mēs uzsildīj’ ūdeni, savācām vesel’ kaln’ ar tīriem dvieļiem un iekūrām ugun’, lai mazajam būtu silti un jauki.

Man nekad nav padevusies gara runāšana, un šajā situācijā to nemaz nevajag. Es iedodu viņām savu mēteli un cepuri, bet atsakos no piedāvātās tējas, jo pēc pieredzes zinu, ka Poplārā gatavotā tēja parasti ir pretīga: pietiekami stipra, lai ar to varētu impregnēt sētas, un tā ir stundām ilgi karsēta, turklāt tai pieliets šķebīgs, salds kondensētais piens.

Esmu priecīga, ka Mjūrielu noskuvu jau dienā, kad bija pietiekami gaišs, lai neriskētu viņu savainot. Vienlaikus es viņai veicu arī klizmu. Šo darbu es ciest nevaru, un, paldies Dievam, tas jau ir aiz muguras. Turklāt kurš gan vēlētos pustrijos naktī veikt klizmu, izmantojot veselu litru ziepjūdens (it īpaši, ja tualete ir pagalmā), ar visu no tā izrietošo netīrību un smaku!

Es dodos augšā pie Mjūrielas, divdesmit piecus gadus vecas, raženas sievietes, kura gatavojas laist pasaulē savu ceturto bērnu. Gāzes apgaismojums istabā izstaro maigi siltu gaismu. Uguns spēcīgi liesmo, un karstums ir gandrīz smacējošs. Aši uzmetot skatienu

Mjūrielai, es redzu, ka viņa tuvojas dzemdību otrajai stadijai: viņa svīst un viegli elso un viņai ir dīvains, apgarots skatiens, kāds sievietei piemīt laikā, kad visu savu garīgo un fizisko spēku viņa koncentrē uz savu ķermeni un brīnumu, kuru gatavojas radīt. Viņa nerunā, tikai saspiež manu roku un noraizējusies pasmaida. Es no viņas šķīros pirms trim stundām, kad viņa bija dzemdību pirmajā stadijā. Visu dienu sieviete bija mocījusies pirmsdzemdību sāpēs un bija ļoti nogurusi, tāpēc ap desmitiem vakarā es viņai iedevu nomierinošas zāles, cerot, ka viņa nogulēs visu nakti un no rīta pamodīsies atpūtusies. Tas nebija līdzējis. Vai ir bijuši gadījumi, kad dzemdības norit tā, kā esi vēlējusies?

Man ir jāpārliecinās, cik tālu viņa ir nonākusi, tāpēc es sagatavojos veikt vaginālo izmeklēšanu. Kamēr mazgāju rokas, sākas nākamā sāpju lēkme. Var redzēt, ka tā pieņemas spēkā, līdz rodas iespaids, ka nabaga sievietes ķermenis sabruks. Ir aprēķināts, ka dzemdību kulminācijā katras dzemdes kontrakcijas spiediena spēks ir tikpat liels kā tas, kas nepieciešams, lai aizvērtu met-rovagona durvis. Vērojot Mjūrielas dzemdības, varu tam pilnībā noticēt. Māte un māsa sēž viņai blakus. Mjūriela ir abām pieķērusies mēmās, konvulsīvās sāpēs, un, kad tās ir pārgājušas, viņa izdveš aizturētu vaidu un nomocīta atslīgst atpakaļ, lai sakopotu spēkus nākamajām kontrakcijām.

Es uzvelku cimdus un ieeļļoju roku. Es palīdzu Mjūrielai saliekt ceļgalus un pacelt kājas, jo vēlos viņu izmeklēt. Viņa ļoti labi zina, ko es darīšu un kāpēc. Es palieku sterilu palagu zem viņas dibena un ieslidinu pirkstus vaginā. Augļa galviņa ir diezgan zemu priekšējā guļā, un dzemde ir gandrīz atvērusies, taču ūdeņi acīmredzot vēl nav nogājuši. Es paklausos augļa sirdspukstus - nemainīgi simt trīsdesmit sitieni minūtē. Labi. Tas ir viss, ko man vajag zināt. Es saku, ka viss norit normāli un ka necik ilgi vairs nav atlicis. Tad sākas vēl viena kontrakcija, un milzīgās dzemdību intensitātes dēļ visi vārdi un darbības uz kādu laiku ir jāatliek.

Man ir jāsagatavo paplāte ar piederumiem. Kumodes virsma jau iepriekš ir atbrīvota, lai es varētu izkārtot piederumus. Es izlieku šķēres, nabassaites skavas, lenti nabassaites nosiešanai, augļa stetoskopu, nierveida šālītes, marli un kokvilnas tamponus, artēriju knaibles. Nemaz tik daudz nav nepieciešams. Jebkurā gadījumā tam visam ir jābūt viegli pārvietojamam gan uz divriteņa, gan augšup un lejup pa bezgalīgi daudzajām mājokļu kāpnēm un galerijām.

Gulta ir sagatavota jau iepriekš. Mēs sagādājam dzemdību komplektu, kuru vīrs ir atnesis jau nedēļu vai divas pirms dzemdībām. Tajā ietilpst dzemdību pārklāji - mēs tos saucam par “lācīšiem” -lieli, mitrumu absorbējoši palagi, kurus pēc tam var izmest, un mitrumnecaurlaidīgs, brūns papīrs. Šis brūnais papīrs izskatās līdz absurdam vecmodīgs, taču tas ir ļoti efektīvs. Ar to var pārklāt visu gultu, virsū uzlikt mitrumu absorbējošos pārklājus, bet pēc dzemdībām to var satīt un visu sadedzināt.

Gulta ir kārtībā. Man tiek nodrošināta liela mazgājamā bļoda, bet pirmajā stāvā tiek sildīts litriem ūdens. Mājā nav karstā ūdens padeves, un es brīnos, kā viņi ar visu tika galā tad, kad vispār nebija ūdensvada. Droši vien tas bija darbs visas nakts garumā -iet ārā, piepildīt traukus ar ūdeni un pēc tam to sildīt. Uz kā? Uz virtuves plīts, kuru visu laiku vajadzēja kurināt ar oglēm, ja vien to varēja atļauties, bet, ja ne, - ar krastā izskalotiem kokiem.

Tomēr man nav daudz laika, lai sēdētu un visu apsvērtu. Dzemdībās bieži vien var paiet visa nakts, tomēr kaut kas man liek domāt, ka šoreiz tā nebūs. Kontrakciju pastiprināšanās un biežums, turklāt fakts, ka tas būs ceturtais bērns, norāda, ka dzemdību otrā stadija vairs nav aiz kalniem. Tagad kontrakcijas atkārtojas ik pēc trim minūtēm. Cik daudz viņa vēl spēs izturēt? Cik daudz gan sieviete spēj paciest? Pēkšņi pārplīst augļa apvalka pūslis, un ūdeņi noplūst gultā. Esmu ar to apmierināta. Es mazliet raizējos, ja augļūdeņi noplūst par agru. Pēc kontrakcijas mēs ar Mjūrielas māti pēc iespējas ātrāk nomainām piemirkušos palagus. Šajā dzemdību stadijā Mjūriela nevar piecelties, tāpēc mums viņa ir jāpārveļ. Nākamās kontrakcijas laikā es jau saskatu mazuļa galviņu. Tagad ir nepieciešama stipra koncentrēšanās.

Ar dzīvniecisku instinktu viņa sāk spiest. Ja viss norit gludi, pieredzējusi dzemdētāja galviņu bieži vien izstumj pāris sekundēs, tomēr no tā vajadzētu izvairīties. Visas labās vecmātes cenšas panākt, lai galviņas piedzimšana notiktu lēnām un vienmērīgi.

- Mjūriela, es vēlos, lai pēc šīs kontrakcijas tu pagrieztos uz kreisajiem sāniem. Pacenties nespiest, kamēr guli uz muguras. Tas nozīmē - pagriezies, mīļā, pret sienu. Velc labo kāju uz zoda pusi. Elpo dziļi un turpini elpot tādā pašā veidā. Koncentrējies uz dziļo elpošanu. Tava māsa tev palīdzēs. - Es pārliecos pār zemu ieliekušos gultu. Pie sevis nodomāju, ka visas gultas šajā brīdī parasti ieliecas tieši vidū. Reizēm man bērns ir jāpieņem, tupot uz ceļiem. Šobrīd nav laika par to domāt, jo tuvojas nākamā kontrakcija.

- Elpo dziļi. Mazliet paspied, bet ne stipri. - Kontrakcija ir beigusies, un es atkal paklausos augļa sirdspukstus: simt četrdesmit sitieni minūtē. Pagaidām viss rit samērā normāli, bet sirdspukstu paātrināšanās rāda, ka mazulis pārdzīvo pasaulē nākšanas mokas. Vēl viena kontrakcija.

- Mjūriela, mazliet paspied, bet ne stipri. Drīz tavs bērniņš būs piedzimis.

Sāpju dēļ viņa ir ārkārtīgi uztraukusies, taču dzemdību pēdējos mirkļos pār sievieti nāk sava veida neprātīga pacilātība, un tad sāpēm vairs nav nekādas nozīmes. Vēl viena kontrakcija. Galviņa nāk ārā ātri, pat pārāk ātri.

- Nespied, Mjūriela, bet tikai ātri elpo - ieelpo, izelpo - un turpini tā elsot.

Es pieturu galviņu, lai tā nelauztos ārā un nepārplēstu starpeni.

Ir ļoti svarīgi palīdzēt galviņai nākt laukā starp kontrakcijām, un, kamēr neļauju galviņai izkļūt, pamanu, ka esmu nosvīdusi no piepūles, koncentrēšanās, karstuma un šībrīža spraiguma.

Kontrakcija beidzas. Es mazliet atpūšos un kārtējo reizi paklausos augļa sirdspukstus - vēl joprojām normas robežās. Bērniņa nākšana pasaulē tuvojas. Es novietoju savas labās rokas delnu aiz ieplestās anālās atveres un stingri un vienmērīgi spiežu uz priekšu, līdz galviņas virsma ir atbrīvota no vulvas.

- Mjūriela, nākamās kontrakcijas laikā galviņa būs piedzimusi. Es gribu, lai tu tagad nemaz nespied. Ļauj, lai vēdera muskuļi strādā tavā vietā. Tev ir tikai jāpamēģina atpūsties un jāelso kā trakai.

Es sakopoju visus spēkus nākamajai kontrakcijai, kura tuvojas pārsteidzošā ātrumā. Mjūriela nepārtraukti elso. Es pavelku nost starpenes ādu no labi saskatāmā mazuļa paura, un nu galviņa ir piedzimusi.

Mēs visas atviegloti nopūšamies. Mjūriela ir nogurusi no pārpūles.

- Tu esi lieliska, Mjūriela! Tev iet brīnišķīgi, un tagad ir atlicis pavisam nedaudz. Vēl tikai nākamā kontrakcija, un mēs uzzināsim, vai tas ir zēns vai meitene.

Mazuļa sejiņa ir zilgana un krunkaina, klāta ar gļotām un asinīm. Es pārbaudu sirdspukstus. Vēl joprojām normas robežās. Es sekoju līdzi galviņas iznākšanai, griežot to pa vienai astotdaļai no apļa. Redzamais pleciņš tagad var viegli nākt laukā no kaunuma velves.

Vēl viena kontrakcija.

- Nu ir laiks, Mjūriela. Tagad vari spiest - spēcīgi.

Viegli glaudot uz priekšu un uz augšu, es palīdzu izspraukties pleciņam. Tam seko otrs plecs un roka, un viss mazuļa ķermenītis bez pūlēm izslīd ārā.

- Vēl viens mazs puisītis, - iesaucas māte. - Paldies Dievam! Vai viņš ir vesels, māsiņ?

Mjūrielas acīs ir prieka asaras. - Ak, lai viņš ir svētīts! Ļaujiet man uz viņu paskatīties. Ai, viņš ir tik jauks!

Esmu tikpat satraukusies kā Mjūriela - atvieglojums par veiksmīgām dzemdībām ir milzīgs. Es mazuļa nabassaiti divās vietās nospiežu ar skavām un tad starp tām pārgriežu. Lai mazulis neie-elpotu gļotas, es viņu turu aiz potītēm ar galvu uz leju.

Viņš elpo. Tagad šis bērns ir patstāvīga būtne.

Es viņu ietinu dvieļos un pēc tam pasniedzu Mjūrielai, kura viņu aijā, samīļo, skūpsta un sauc par “skaistulīti, jaukumiņu un eņģelīti”. Atklāti runājot, mazulis, kurš ir klāts ar asinīm, mazliet zilgans un ar izvalbītām acīm, pirmajās minūtēs pēc dzimšanas nav nekāds skaistuma iemiesojums. Taču māte viņu tādu nesaredz. Viņai šis bērns ir pati pilnība.

Tomēr es vēl neesmu beigusi savu darbu. Ir jāgaida placentas atdalīšanās, un tā ir jāizstumj laukā pilnīgi visa, lai netiktu noplēsts ne gabaliņš, kas varētu palikt dzemdē. Ja tā notiek, sievietei var sākties nopietnas problēmas: infekcija un nepārtraukta, varbūt pat spēcīga asiņošana, kas var izrādīties liktenīga. Iespējams, tā ir visgrūtākā dzemdību daļa - dabūt ārā pilnīgi visu placentu, lai tā nebūtu bojāta.

Dzemdes muskuļi, kuri ir veiksmīgi tikuši galā ar bērniņa iz-stumšanu, bieži vien vēlas “paņemt brīvdienas”. Reizēm nākamo desmit piecpadsmit minūšu laikā nav nevienas kontrakcijas. Tas ir patīkami māmiņai, kuras vienīgā vēlēšanās ir atpūsties un samīļot mazuli un kurai ir pilnīgi vienalga, kas notiek ķermeņa lejasdaļā, taču vecmātei šis laiks ir raižu pilns. Kad atsākas kontrakcijas, bieži vien tās ir ļoti vājas. Veiksmīga placentas izdalīšanās ir rūpīgas laika noteikšanas, novērtēšanas un, pats galvenais, pieredzes jautājums.

Parasti saka, ka par labu vecmāti var kļūt tikai pēc septiņus gadus ilga darba. Šis bija mans pirmais darba gads, un es biju viena pati, nakts vidū kopā ar šo paļāvīgo sievieti un viņas ģimeni, turklāt šajā mājā nebija telefona.

Mīļais Dievs, neļauj man kļūdīties, - es lūdzos.

Kad esmu novākusi no gultas visus sasmērētos pārklājus, es noguldu Mjūrielu uz muguras siltos un sausos dzemdību palagos un apsedzu viņu ar segu. Viņas pulss un asinsspiediens ir normas robežās, un bērniņš mierīgi dus viņas rokās. Man atliek tikai gaidīt.

Es sēžu uz krēsla blakus Mjūrielas gultai, un mana roka ir uzlikta uz viņas vēdera lejasdaļas, lai varētu sajust un novērtēt notiekošo. Reizēm trešā dzemdību stadija var ilgt divdesmit līdz trīsdesmit minūtes. Es pārdomāju to, cik svarīga ir pacietība, un to, ka visas iespējamās nelaimes rodas no vēlēšanās sasteigt. Vēdera lejasdaļa ir mīksta un plata, un tas nozīmē, ka placenta acīmredzot vēl joprojām ir piestiprināta pie dzemdes augšdaļas. Desmit minūšu laikā nav nevienas kontrakcijas. No vaginas sāk parādīties nabassaite, un parasti es to saspiežu ar ķirurģiskajām knaiblēm tieši zem kaunuma, lai varētu redzēt, vai nabassaite pagarinās - tā ir zīme, ka placenta atdalās un pārvietojas uz dzemdes lejasdaļu. Tomēr nekas nenotiek. Man iešaujas prātā, ka, dzirdot stāstus, kā taksometru šoferi vai autobusu konduktori ir veiksmīgi pieņēmuši dzemdības, nekad neviens to nav pieminējis. Jebkurš autobusa vadītājs ārkārtas situācijā var pieņemt dzemdības, bet kuram ir kaut mazākā nojausma, kā tikt galā ar dzemdību trešo stadiju? Es iztēlojos, ka lielākā daļa nekompetentu cilvēku pavilktu aiz nabassaites, domādami, ka tādējādi palīdzēs dabūt ārā placentu, taču tas var izraisīt lielu nelaimi.

Kamēr Mjūrielas māte visu uzkopj, viņa pati aijā un skūpsta savu mazuli. Uguns sprakšķ. Es sēžu, klusām gaidu un domāju.

Kāpēc neviens neuzskata vecmātes par sabiedrības varonēm, kaut gan tā vajadzētu būt? Kāpēc viņas netiek novērtētas? Visiem būtu viņas jāceļ vai debesīs. Tomēr tā nenotiek. Viņu atbildības līmenis ir nenovērtējams. Viņu prasmes un zināšanas ir nesalīdzināmas, taču uz viņām skatās kā uz kaut ko pašu par sevi saprotamu, un bieži vien viņām nepievērš nekādu uzmanību.

50. gados visus medicīnas studentus apmācīja vecmātes. Protams, viņiem bija lekcijas ginekoloģijā, taču bez klīniskās prakses teorijai nav nekādas vērtības. Tāpēc visās klīniskajās slimnīcās studentus apmācīja skolotāja-vecmāte, kopā ar viņu studentiem bija jādodas uz iecirkni un jāapgūst vecmāšu darba praktiskā puse. Ikvienu ģimenes ārstu bija apmācījusi vecmāte, taču par šo faktu neviens nezināja.

Kad kontrakcijas sagrābj muskuļus, vēdera lejasdaļa kļūst stingrāka un mazliet paceļas uz augšu. Es nodomāju, ka tieši tagad tas notiek. Tomēr ne. Kaut kas nav īsti labi. Vēders pēc kontrakcijas ir pārāk mīksts.

Atkal gaidīšana.

oo

Es prātoju par neiedomājamo progresu, kas gadsimta laikā ir Izmainījis dzemdniecību; par cīņu, kas noveda pie tā, ka aizrautīgas sievietes ieguva atbilstošu izglītību un iespēju apmācīt citas vecmātes. Jau gandrīz 50 gadus ir pieejama atzīta apmācība. Manu mammu un visus viņas brāļus un māsas pieņēma neizglītota sieviete, kuru parasti sauca par “sieviņu” vai “bērnu saņēmēju”. Man stāstīja, ka neviens ārsts dzemdībās nepiedalījās.

Tuvojas nākamā kontrakcija. Vēdera lejasdaļa zem manas plaukstas paceļas un kļūst stingra. Vienlaikus mazliet sakustas arī ķirurģiskās knaibles, ar kurām es esmu saspiedusi nabassaiti. Es to pārbaudu. Jā, desmit līdz piecpadsmit centimetri no nabassaites viegli iznāk ārā. Placenta ir atdalījusies.

Es palūdzu, lai Mjūriela atdod mazuli savai mātei. Viņa zina, ko es gatavojos darīt. Es ar roku masēju viņas vēdera lejasdaļu, līdz tā kļūst stingra, apaļa un kustīga. Tad es to cieši satveru un stumju uz leju atpakaļ iegurnī. Kad uzspiežu, placenta parādās starpenē, un es ar otru roku to izņemu. Apvalks izslīd ārā, un tam seko svaigu asiņu straume ar dažiem recekļiem.

Es jūtos nogurusi un atvieglota. Tas ir beidzies. Es uzlieku uz kumodes nierveida šālīti, lai tā tur stāv, līdz varēšu to apskatīt, un nosēžos blakus Mjūrielai. Turpmākās desmit minūtes es masēju viņas vēdera lejasdaļu, lai pārliecinātos, ka tā kļūst stingra un apaļa, tādējādi varēs izdalīties vēl atlikušās sarecējušās asinis.

Vēlākajos gados sievietēm pēc bērniņa piedzimšanas sāka injicēt oksitocīnu, kurš izraisa tūlītēju un spēcīgu dzemdes saraušanos, un placenta tiek izstumta jau trīs līdz piecu minūšu laikā pēc dzemdībām. Medicīnas zinātne soļo uz priekšu! Bet 50. gados mums vēl nebija šādu medikamentu.

Vēl tikai atliek visu sakopt. Kamēr Hokinsa kundze nomazgā un pārģērbj savu meitu, es apskatu placentu. Tā izskatās vesela, un arī apvalks nav bojāts. Tad es izmeklēju mazuli, kurš šķiet veselīgs. Es viņu nomazgāju un uzvelku drēbītes, kuras puisēnam ir aplam lielas, un domāju par Mjūrielas prieku un laimi un viņas mierīgo sejas izteiksmi. Es nodomāju, ka viņa izskatās nogurusi, tomēr nav nekādu stresa vai sasprindzinājuma pazīmju. Tādu nekad nav! Laikam sievietēm piemīt kāda iekšēja spēja pilnīgi aizmirsties -kāda ķīmiska viela vai hormons, kas uzreiz pēc dzemdībām iekļūst smadzeņu daļā, kura kontrolē atmiņu, lai viņas pilnīgi neko neatcerētos par mokām, kuras pirms brīža bija jāizcieš. Ja tā nebūtu, neviena sieviete nedzemdētu otro bērnu.

Kad viss ir pilnīgā kārtībā, tiek dota atļauja ienākt laimīgajam tēvam. Mūsdienās lielākā daļa tēvu ir kopā ar savām sievām visa dzemdību procesa garumā un piedalās bērniņa nākšanā pasaulē. Taču tā ir tikai pēdējā laika mode. Cik man zināms, līdz šim cilvēces vēsturē par šādu praksi nekas nebija dzirdēts. Nešaubos, ka 50. gados visi būtu šokēti par šādu ideju. Dzemdības tika uzskatītas par sieviešu darīšanu. Pretojās pat ārsta (līdz 19. gadsimta beigām tie bija tikai vīrieši) klātbūtnei, un tikai tad, kad dzemdniecība tika atzīta par vienu no medicīnas nozarēm, vīrieši varēja piedalīties dzemdībās.

Džims ir maza auguma vīrietis. Varbūt viņš ir jaunāks par trīsdesmit gadiem, taču izskatās, ka viņam drīz būs četrdesmit. Kautrīgs un apmulsis viņš ielavās istabā. Varbūt mana klātbūtne padara viņu nerunīgu, taču es šaubos, vai viņš vispār labi prot angļu valodu. Viņš nomurmina: - Viss kārtībā, meitēn? - un viegli noskūpsta Mjūrielu uz vaiga. Blakus savai raženajai sievai, kura viņam varētu atdot vairākus desmitus kilogramu svara, viņš izskatās vēl tievāks. Viņas sasārtusī, tikko nomazgātā āda liek Džimam izskatīties vēl pelēcīgākam, nomocītākam un iztukšotākam. Es pie sevis nodomāju, ka tās ir sešdesmit stundu garās darba nedēļas dokos sekas.

Tad viņš paskatās uz mazuli, mazliet nokrekšķinās - acīmredzot viņš nopietni meklē piemērotu epitetu -, norij siekalas un saka: - Ak Dievs! Viņš takš ir ļoti smuks, ja? - Un tad Džims dodas prom.

Man žēl, ka neesmu varējusi iepazīt īstendas vīriešus. Taču tas ir gandrīz neiespējami. Es piederu pie sieviešu pasaules un tabu tēmas, kas saistīta ar bērna nākšanu pasaulē. Vīrieši pret mums, vecmātēm, izturas pieklājīgi un cieņpilni, taču pilnībā atturas no jebkādas tuvības, nemaz nerunājot par draudzību. Tā sauktie viriešu un sieviešu darbi ir pilnībā nodalīti. Līdzīgi Džeinai Ostinai, kura savos darbos nekad nav aprakstījusi nevienu sarunu, kas notiek tikai starp vīriešiem, jo, būdama sieviete, viņa nevarēja zināt, kādai jābūt sarunai tikai vīriešu starpā, arī es neko vairāk kā virspusīgus novērojumus par Poplāras vīriešiem nevaru pastāstīt.

Esmu gandrīz gatava doties projām. Tā bija gara diena un nakts, tomēr dziļa gandarījuma un apmierinātības sajūta padara vieglākus gan manus soļus, gan sirdi. Kad izzogos ārā no istabas, Mjūriela un viņas mazulis saldi guļ. Labie cilvēki pirmajā stāvā man vēl piedāvā tēju, no kuras es atkal atsakos tik pieklājīgi, cik vien varu, un saku, ka Nonāta namā mani gaida brokastis. Es sniedzu norādījumus mums zvanīt, ja ir kaut mazākais iemesls uztraukumam, un pasaku, ka atkal iegriezīšos ap pusdienlaiku un arī vakarpusē.

Šajā mājā es ierados tumsā un lietū. Tajā valdīja satraukuma drudzis un gaidas, kā arī nemiers, kuru pirms jaunas dzīvības laišanas pasaulē izjūt dzemdētāja. Es atstāju mierīgu, aizmigušu ģimeni, kurā nu ir vēl viena jauna dvēselīte, un izeju rīta saules gaismā.

Šurp es devos cauri tukšām ielām un klusiem dokiem, garām aizslēgtiem vārtiem un mierīgām ostām. Tagad es braucu spožā, agrā rītā. Saule lēnām aust pār upi, doku vārti ir jau atvērti vai tikai vēl veras, vīrieši straumēm plūst pa ielām, cits ar citu sasaucoties, sāk darboties dzinēji, sakustas ceļamkrāni. Caur milzīgajiem vārtiem iegriežas kravas automašīnas, un var dzirdēt, ka kāds kuģis dodas ceļā. Kuģu remontrūpnīca nav valdzinoša vieta, taču jaunu meiteni, kura divdesmit četru stundu garas darbadienas laikā ir gulējusi tikai trīs stundas un ir saviļņota, ka palīdzējusi nākt pasaulē veselīgam mazulim, tā var apreibināt. Es pat nejūtos nogurusi.

Tagad paceļamais tilts ir atvērts, un tas nozīmē, ka man ceļš ir slēgts. Ostas ūdeņos lēnām un majestātiski ienāk liels okeāna kravas kuģis; tā priekšgals un dūmeņi atrodas tikai pāris centimetru attālumā no abās pusēs esošajām mājām. Es gaidu un sapņaini noraugos, kā loči un stūrmaņi to aizvada līdz enkurvietai. Es labprāt uzzinātu, kā viņi to dara. Viņu meistarība ir apbrīnojama, un tās apgūšanai ir nepieciešami gadi. Runā, ka šīs prasmes tēvi nodod tālāk dēliem vai tēvoči - saviem māsas vai brāļa dēliem. Viņi ir doku rajona aristokrāti, un parastie strādnieki uz viņiem raugās ar visdziļāko cieņu.

Lai kuģis izbrauktu cauri paceļamajam tiltam, ir vajadzīgas aptuveni piecpadsmit minūtes. Ir laiks padomāt. Cik savādi ir izvērtusies mana dzīve - no bērnības, kuru pārrāva karš, un kaislīgas mīlas dēkas sešpadsmit gadu vecumā līdz brīdim pirms trim gadiem, kad sapratu, ka man no tā visa ir jātiek prom. Tieši tādēļ pilnīgi pragmatisku apsvērumu vadīta es izvēlējos medicīnas māsas profesiju. Vai es to nožēloju?

Asa un griezīga skaņa pamodina mani no pārdomām, un paceļamais tilts sāk vērties ciet. Tagad ceļš ir vaļā, un satiksme sāk kustēties. Es ar velosipēdu braucu tuvu ietves malai, jo apkārt esošās kravas automašīnas ir mazliet biedējošas. Milzīgs vīrs ar tēraudam līdzīgiem muskuļiem paceļ cepuri un nokliedzas: - ‘brīt, māsiņ!

Es uzsaucu viņam pretī: - Labrīt, jauku dienu! - un minos tālāk, pie sevis gavilējot par rīta gaisu, par doku skurbinošo rosīgumu, bet pāri visam - par nepārspējamo sajūsmu, ka esmu palīdzējusi laimīgai māmiņai laist pasaulē lielisku mazuli.

Kāpēc es to visu uzsāku? Vai es to nožēloju? Nekad, nekad, nekad. Savu darbu es nemainītu ne pret ko citu uz pasaules.

1

Ronalds un Redžinalds Kreji bija organizētās noziedzības vadoņi īstendā 20. gadsimta 50. un 60. gados. (Red. piez.)

2

Svētā Reimunda Nonāta nama vecmātes ir pseidonīms. Es to aizguvu no Svētā Reimunda - vecmāšu, akušieru, grūtnieču, dzemdību un jaundzimušo svētā aizbildņa. Viņš piedzima ar ķeizargrieziena palīdzību 1204. gadā Katalonijā Spānijā. Vārds “Nonāts” ir cēlies no jēdziena “non natus”, kas latīniski nozīmē “nedzimis”. Tas, ka viņa māte nomira dzemdībās, nav nekāds pārsteigums. Viņš kļuva par priesteri un nomira 1240. gadā. (Aut. piez.)

NONĀTA NAMS

Ja pirms diviem gadiem kāds man būtu teicis, ka došos uz sieviešu klosteri apgūt vecmātes profesiju, es teiktu, ka tās ir pilnīgas muļķības. Es nebiju no tādām meitenēm. Klosteri bija paredzēti svētulēm - drūmām un neizskatīgām. Tikai ne man! Es biju domājusi, ka Nonāta nams ir maza privātā slimnīca, kādu tolaik valstī bija simtiem.

Ar somu un saiņiem rokās es tur ierados kādā drēgnā oktobra vakarā. Līdz tam es pazinu tikai Londonas Vestendu. No Oldgei-tas ar autobusu es nokļuvu pavisam citā Londonā - ar šaurām, neapgaismotām ieliņām, bumbu sagrautiem rajoniem un pelēkām ēkām. Ar grūtībām sameklēju Leilendstritu un lūkojos pēc slimnīcas. Tās tur nebija. Varbūt man iedota nepareiza adrese?

Es apturēju kādu garāmgājēju un vaicāju pēc Svētā Reimunda Nonāta nama vecmātēm. Šī sieviete nolika zemē savu iepirkumu somu un sirsnīgi man uzsmaidīja. Priekšzobu viņai nebija, tas sejas vaibstus padarīja vēl izteiksmīgākus. Tumsā iemirdzējās matu ruļļi. Viņa izņēma no mutes cigareti un pateica kaut ko, kas izklausījās pēc: - Tu ir nākt pakaļā pēc nonātiem, ja, mīļā?

Es lūkojos uz viņu un mēģināju saprast teikto. Es neko nebiju minējusi par kaut kādu “pakaļu”.

- Nē, es meklēju Svētā Reimunda Nonāta nama vecmātes.

- Nu, ka. Tieši tā, kā es teic’, zaķīt. Nonāta nams. Re, ku’ tas ir, mīļumiņ. Te ir tā māj’.

Viņa nomierinoši paplikšķināja man pa roku, norādīja uz ēku, ielika atpakaļ mutē cigareti un aizslāja prom; viņas mājas čības viegli noklaudzēja uz bruģa.

Šajā brīdī mana stāsta lasītājam būtu lietderīgi paskaidrot, cik grūti ir atspoguļot kokneja dialektu. Cilvēkam no malas īsts koknejs^1 bija un ir galīgi nesaprotams, tomēr ausis galu galā pierod pie patskaņiem un līdzskaņiem, savdabīgām skaņu mijām un idiomām, un pēc kāda laika tas viss kļūst pilnībā skaidrs. Kad rakstu par Doklendsas ļaudīm, es spēju sadzirdēt viņu balsis, taču izrādās, ka mēģināt attēlot viņu dialektu rakstībā ir īsts izaicinājums.

Bet esmu novirzījusies no tēmas.

Ar aizdomām palūkojos uz ēku. Es ieraudzīju netīrus, sarkanus ķieģeļus, Viktorijas laika arkas, tornīšus un dzelzs margas, bet neredzēju nevienu lampu, turklāt tas viss atradās blakus uzlidojumu laikā sagrautām ēkām. Es nodomāju - kur, ellē, es esmu nonākusi? Tā nav slimnīca.

Es parāvu durvju zvana rokturi, un iekšpusē atskanēja dobja šķindoņa. Pēc pāris mirkļiem es izdzirdēju soļus. Durvis atvēra dīvaini ģērbta sieviete - ne īsti medmāsa, ne mūķene. Viņa bija gara un tieva, un ļoti, ļoti veca. Ne vārdu nesakot, viņa vismaz minūti cieši uz mani skatījās, tad paliecās uz priekšu un saņēma manu roku. Viņa palūkojās sev apkārt, ievilka mani gaitenī un sazvērnieciski nočukstēja: - Poli sāk novirzīties no ass, mana mīļā.

Es aiz pārsteiguma zaudēju valodu, bet, par laimi, viņai mana atbilde nebija vajadzīga, un viņa gandrīz bez elpas, satraukumā turpināja: - Jā, Marss un Venera ir nostājušies vienā līnijā. Tu, protams, zini, ko tas nozīmē?

Es pakratīju galvu.

- Ak, mana mīļā. Statiskie spēki, šķidrumu un cieto vielu konverģence, ētera sešstūru struktūras atklāšana. Mēs piedzīvojam unikālu laiku. Tas ir tik aizraujoši. Mazie eņģelīši sasit savus spārnus.

Viņa iesmējās, sasita savas kaulainās plaukstas un pat mazliet palēcās.

- Bet nāc vien iekšā, nāc iekšā, mana mīļā. Tev jāiedzer tēja un jāapēd kāds kūkas gabaliņš. Kūka ir ļoti garšīga. Vai tev garšo kūkas?

Es pamāju.

- Man arī. Apēdīsim kopā, mana mīļā, un tev būs man jāpastāsta, ko tu domā par teoriju, ka debess ķermeņu gravitācijas procesa ietekmē kosmosa dzīles nemitīgi paplašinās.

Viņa pagriezās un steigšus devās prom pa akmens flīzēm klāto gaiteni, un baltais plīvurs vilkās viņai aiz muguras. Es nedaudz šaubījos par to, vai man būtu viņai jāseko, jo domāju, ka nepārprotami esmu nonākusi nepareizajā vietā, taču izskatījās - viņa gaidīja, ka turēšos līdzi, un visu laiku runāja un uzdeva jautājumus, uz kuriem atbildes pilnīgi noteikti nemaz negaidīja.

Viņa iegāja ļoti lielā Viktorijas laika virtuvē, kurā bija akmens grīda, akmens izlietne, koka paliktnis trauku žāvēšanai, koka galdi un trauku skapji. Telpā bija vecmodīga gāzes plīts, virs kuras bija koka trauku žāvējamais rāmis. Virs izlietnes bija pielikts liels Ascot ūdens sildītājs, bet pie sienām bija piestiprinātas skārda caurules. Vienā stūri stāvēja liela ar koksu kurināma krāsns, un dūmvads stiepās līdz pat griestiem.

- Un tagad sameklēsim kūku, - mana sarunu biedrene teica.

B. kundze šorīt to izcepa. Es to redzēju pati savām acīm. Kur

gan tā nolikta? Mīļā, tev vajadzētu to pameklēt.

Viena lieta ir nokļūt nepareizajā mājā, bet pavisam kas cits -okšķerēt svešā virtuvē. Es pirmo reizi ierunājos: - Vai šis ir Nonāta nams?

Vecā sieviete teatrāli pacēla rokas un skaidrā un skanīgā balsī iesaucās: - Nedzimis, tomēr dzimis nāvē. Dzimis, lai kļūtu dižens. Dzimis, lai radītu un iedvesmotu. - Viņa pacēla acis pret griestiem un pazemināja balsi līdz saviļņojuma pilnam čukstam: - Dzimis, lai kļūtu par svēto!

Vai viņa bija zaudējusi prātu? Es pilnīgi apstulbusi raudzījos uz viņu un tad atkārtoju savu jautājumu: - Jā, bet vai šis ir Nonāta nams?

- Ak, mana mīļā! Jau brīdī, kad tevi ieraudzīju, es zināju, ka tu sapratīsi. Aizsegs paliek neskarts. Jaunība tiek piešķirta par brīvu, zvani skandina par tumši zilu un spilgti sarkanu krāsu. Paskatīsimies, ko mēs no tā varam gūt. Uzliec vārīties tējkannu, mīļā. Nestāvi tāpat vien.

Izskatījās, ka nav nekādas jēgas atkārtot manu jautājumu, tāpēc es ielēju tējkannā ūdeni. Kad atgriezu ūdens krānu, visas caurules virtuvē ar briesmīgu troksni nograbēja un notrīcēja. Vecā sieviete okšķerēja visās malās, atverot trauku skapjus un kārbas, un visu laiku pļāpāja par kosmiskajiem stariem un ētera saplūšanu. Pēkšņi viņa priecīgi iesaucās: - Kūka! Kūka! Es zināju, ka to atradīšu.

Viņa pagriezās pret mani un ar nebēdnīgu mirdzumu acīs nočukstēja: -Viņas domā, ka no māsas Monikas Džoanas ir iespējams kaut ko noslēpt, taču viņas nav tik gudras, mana mīļā. Lēnām vai ātri, smieklos vai izmisumā - neviens neko nevar noslēpt, viss nāk atklātībā. Paņem divus šķīvjus un nazi un neslaisties apkārt. Kur ir tēja?

Mēs apsēdāmies pie milzīga koka galda. Es ielēju tēju, un māsa Monika Džoana nogrieza divus lielus kūkas gabalus. Savējo viņa sadrupināja mazos gabaliņos un ar garajiem, kaulainajiem pirkstiem stumdīja tos pa šķīvi. Murminot ekstātiskā tīksmē, viņa ēda un, kad norija kumosiņu, pamirkšķināja man ar aci. Kūka bija lieliska, un, kad mēs vienojāmies, ka nebūtu slikti apēst vēl vienu gabaliņu, starp mums radās sazvērnieciska savienība.

- Viņas to nekad neuzzinās, mana mīļā. Viņas domās, ka to ir apēdis Freds vai tas nabaga zellis, kurš sēž uz lieveņa pakāpieniem un tiesā savas sviestmaizes.

Vecā sieviete palūkojās ārā pa logu. - Debesīs var redzēt gaismu. Kā tu domā - vai tā ir planētas eksplozija vai citplanētiešu nolaišanās?

Es domāju, ka tā bija lidmašīna, taču nosliecos par labu planētas eksplozijai un tad teicu: - Varbūt iedzersim vēl tēju?

- Tieši to es arī grasījos ierosināt. Un kā būtu ar vēl vienu kūkas gabaliņu? Zini, līdz pulksten septiņiem vēl neviens nebūs atgriezies.

Viņa turpināja pļāpāt. Es nesapratu pilnīgi neko no tā, par ko viņa runāja, taču viņa pati bija apburoša. Jo ilgāk es uz sievieti raudzījos, jo vairāk saskatīju trauslu skaistumu viņas augstajos vaigu kaulos, skaidrajās acīs, grumbainajā bāla ziloņkaula krāsas Ada un ideālajā harmonijā starp viņas galvu un garo, slaido kaklu. Izteiksmīgo roku nemitīgā kustēšanās, kuras laikā viņas garie pirksi i atgādināja desmit baletdejotājus, bija hipnotiska. Mani sāka pārņemt sajūta, ka esmu noburta.

Bez mazākām grūtībām mēs apēdām visu kūku, jo izlēmām, ka tukša kārba radīs daudz mazāk aizdomu nekā uz šķīvja atstāts mazs kūkas gabaliņš. Viņa nebēdnīgi pamirkšķināja un ieķiķinājās: Pirmā, kas to pamanīs, būs apnicīgā māsa Evandželīna. Mīļā, tev vajadzētu viņu redzēt, kad šī sadusmojas. Ak, pretīgā meiča! Viņas sarkanā seja kļūst vēl sārtāka, un viņai sāk tecēt deguns. Jā, tas patiešām pil! Es esmu to ievērojusi. - Viņa augstprātīgi atmeta galvu. - Bet ko tas nozīmē man? Apziņas noslēpuma pierādījums Ir dievnams norādītajā laikā apvienojumā ar darbību un rezultātu, un patiešām maz ir to izredzēto, kuri spēj pieņemt šādu izpratni. Het - klusu! Kas tad tas? Pasteidzies!

Vecā sieviete pielēca kājās, izbārstot kūkas drupatas pa visu galdu, grīdu un arī sev virsū, paķēra kārbu un aizsteidzās ar to uz pieliekamo. Tad viņa atkal apsēdās un viņas sejā parādījās pār-ipīlētas nevainības izteiksme.

Uz gaiteņa akmens grīdas varēja dzirdēt soļus, un skanēja sieviešu balsis. Virtuvē ienāca trīs mūķenes. Viņas sarunājās par klizmām, aizcietējumiem un vēnu varikozi. Pretēji visām cerībām es secināju, ka esmu nonākusi īstajā vietā.

Viena no mūķenēm apstājās un uzrunāja mani: - Tu laikam esi medmāsa Lī. Mēs tevi jau gaidījām. Esi sveicināta Nonāta namā! Ks esmu māsa Džuljena, galvenā mūķene. Pēc vakariņām mēs nedaudz parunāsimies manā kabinetā. Vai esi kaut ko ēdusi?

Viņas seja un balss bija tik atklāta un godīga, bet jautājums -tik dabisks, ka es nevarēju atbildēt. Es jutu, kā kūka smagi guļ manā vēderā. Es spēju tikai nomurmināt “jā, paldies” un slepus notrausu drupatas no saviem svārkiem.

- Ceru, tu neiebildīsi, ja mēs ieturēsim vieglu maltīti. Parasti, ja atgriežamies dažādos laikos, katra pati sev gatavo vakariņas.

Mūķenes rosījās pa virtuvi - no pieliekamā nesa šķīvjus, nažus, sieru, cepumus un citas lietas un nolika tās uz virtuves galda. Aiz durvīm atskanēja kliedziens, un, nesdama rokās kūkas kārbu, parādījās mūķene ar sarkanu seju.

- Tā ir pazudusi. Kārba ir tukša. Kur ir B. kundzes kūka? Viņa tikai šorīt to pagatavoja.

Tā laikam bija māsa Evandželīna. Kamēr mūķene lūkojās apkārt, viņas seja kļuva arvien sarkanāka.

Visas klusēja. Visas trīs mūķenes skatījās cita uz citu. Māsa Monika Džoana sēdēja savrup, ārpus jebkādām aizdomām, un viņas acis bija aizvērtas. Kūka manā vēderā uzvedās nelāgi, un es sapratu, ka mana nozieguma neģēlību nevarēs noslēpt. Mana balss bija aizsmakusi, kad nočukstēju: - Es to mazliet ieēdu.

Sarkanā seja un lielais augums pavirzījās uz māsas Monikas Džoanas pusi. - Un viņa ir apēdusi pārējo. Paskatieties uz viņu! Viņa visa ir vienās drupatās. Tas ir pretīgi. Ak tu rīma! Viņa nespēja pievaldīt rokas. Kūka bija paredzēta mums visām. Tu... Tu...

Māsa Evandželīna dusmās trīcēja, izslējusies pār māsu Moniku Džoanu, kura sēdēja pilnīgi nekustīgi. Viņas acis bija aizvērtas, it kā viņa nebūtu dzirdējusi nevienu vārdu. Viņa izskatījās trausla un aristokrātiska. Es to nevarēju izturēt un atguvu runas spējas: - Nē, jūs nesapratāt pareizi. Māsa Monika Džoana apēda vienu gabaliņu, pārējo apēdu es.

Trīs mūķenes izbrīnījušās paskatījās uz mani. Es jutu, ka nosarkstu. Ja es būtu suns, kurš pieķerts, zogot svētku cepeti, es būtu palīdusi zem galda ar kājstarpē iežmiegtu asti. Ierašanās svešā mājā un lielākās kūkas daļas apēšana bez likumīgo īpašnieku piekrišanas bija nepieklājība, par kuru pienācās bargs sods. Es tikai spēju nomurmināt: - Atvainojiet. Es biju izsalkusi. Es tā vairs nedarīšu.

Māsa Evandželīna nošņaukājās un trieca kārbu pret galdu.

Māsa Monika Džoana, kuras acis vēl joprojām bija aizvērtas un galva aizgriezta prom, pirmo reizi sakustējās. Viņa no kabatas izņēma kabatlakatiņu un, pieturot to aiz viena stūrīša tikai ar īkšķi un rādītājpirkstu, kamēr pārējie pirksti bija izsmalcināti atliekti, pasniedza mutautiņu māsai Evandželīnai. - Varbūt ir pienācis laiks mazliet noslaucīt degunu, mīļā, - viņa sirsnīgi noteica.

Dusmas uzmutuļoja ar jaunu sparu. Māsas Evandželīnas sārtā seja ieguva purpursarkanu nokrāsu, un āda ap viņas nāsīm kļuva vēl mitrāka.

- Nē, paldies, mīļā. Man ir pašai savs, - viņa caur sakostiem zobiem nošņāca.

Māsa Monika Džoana veica mazu, iespaidīgu palēcienu, ar kabatlakatiņu eleganti noslaucīja viņas seju un it kā pie sevis nomurmināja: - Man šķiet, ka līst. Es nevaru ciest lietu. Es aizeju. Lūdzu, atvainojiet mani, māsas! Tiksimies vakara lūgšanu laikā.

Viņa laipni uzsmaidīja visām trim mūķenēm, tad pagriezās pret mani un tik lielīgi un nerātni pamirkšķināja, ka es nevarēju atcerēties jebkad kaut ko tamlīdzīgu redzējusi. Māsa Monika Džoana majestātiski izsoļoja no virtuves.

Kad durvis aizvērās un es paliku viena ar trim mūķenēm, jutu, ka aiz apmulsuma saraujos. Es gribēju ielīst zemē vai aizbēgt. Māsa Džuljena lika uznest somu augšstāvā, kur es atradīšu istabu ar manu vārdu uz durvīm. Es biju gaidījusi, ka iestāsies nomācošs klusums, un, kad iešu ārā no virtuves, mani pavadīs trīs acu pāri, taču māsa Džuljena sāka stāstīt par kādu vecu sievieti, kuru viņa tikko bija apciemojusi un kuras kaķis bija iesprūdis skurstenī. Viņas visas iesmējās, un, man par lielu atvieglojumu, gaisotne acumirklī kļuva patīkamāka.

Gaitenī es nopietni pārdomāju, vai man vajadzētu laisties lapās vai ne. Tas, ka biju nonākusi sieviešu klosterim līdzīgā vietā, nevis slimnīcā, un visa tā jezga ar kūku bija pazemojoši. Es būtu varējusi paņemt savu somu un nozust tumsā. Tas bija kārdinoši. Patiesībā es tā arī būtu rīkojusies, ja tieši tobrīd neatvērtos ārdurvis un tajās neparādītos divas jaunas, smejošas meitenes. Viņu sejas bija naksnīgajā gaisā sasārtušas un spirgtas, bet matus bija sajaucis vējš. Uz viņu garajiem gabardīna lietusmēteļiem laistījās dažas lietus lāses. Meitenes bija apmēram manā vecumā un izskatījās laimīgas un dzīvespriecīgas.

- Sveika! - teica dobja, klusa balss. - Tu laikam esi Dženija Lī. Cik jauki! Tev te patiks. Mēs nemaz tik daudzas šeit neesam. Mani sauc Sintija, un tā ir Triksija.

Taču Triksija pa gaiteni jau bija nozudusi virtuves virzienā, nosakot: - Esmu izsalkusi. Tiksimies vēlāk.

Sintijas balss bija pārsteidzoša - maiga, zema un nedaudz piesmakuši. Viņa runāja ļoti lēnām, un viņas balss tonim bija neliela smieklu pieskaņa. Cita tipa meitenei tā būtu izsmalcināta, seksīgas kārdināšanas balss. Četrus gadus strādājot par medmāsu, es biju sastapusi dučiem šādu meiteņu, taču Sintija nebija no tādām. Viņas balss bija pilnīgi dabiska, un citādi viņa nemācēja runāt. Mana neomulība un šaubas bija pazudušas, un mēs viena otrai uzsmaidījām kā draudzenes. Es nolēmu palikt.

Vēlāk tajā pašā vakarā mani izsauca uz māsas Džuljenas kabinetu. Es turp devos baiļu pārņemta, gatava uzklausīt bargu “galvas mazgāšanu” par kūku. Es četrus gadus biju pacietusi slimnīcas vecāko medmāsu tirāniju, tāpēc biju sagatavojusies uz ļaunāko un jau iepriekš trinu zobus.

Māsa Džuljena bija maza auguma apalīte. Todien viņa bija strādājusi vismaz piecpadsmit vai sešpadsmit stundas, taču izskatījās svaiga kā gurķītis. Viņas starojošais smaids mani nomierināja un izkliedēja visas bailes. Pirmie vārdi bija: - Par kūku mēs vairāk nerunāsim.

Mana atvieglojuma nopūta bija tik dziļa, ka māsa Džuljena sāka smieties. - Dzīvojot kopā ar māsu Moniku Džoanu, mums visām atgadās dīvainas lietas. Tomēr tici man - neviens to vairs nepieminēs. Pat māsa Evandželīna.

Pēdējos vārdus viņa pateica ar īpašu uzsvaru, un ari es iesmējos. Tas mani pilnībā pārliecināja, un es priecājos, ka nebiju pārsteigusies un aizbēgusi prom.

Viņas nākamie vārdi bija negaidīti. - Kāda ir tava reliģiskā piederība, māsiņ?

- Nu... Ē... Nekāda... Ē... Tas ir - metodiste, man šķiet.

Jautājums izklausījās pārsteidzošs, pilnīgi nevietā un pat nedaudz muļķīgs. Ja man taujātu par manu izglītību, apmācību, pieredzi aprūpes darbā un nākotnes plāniem, tā būtu paredzama un pieņemama interese. Bet reliģiskā piederība? Kāds tam visam sakars ar reliģiju?

Viņa izskatījās ļoti nopietna un lēnām teica: - Šeit mūsu spēks un vadītājs ir Jēzus Kristus. Varbūt kādā svētdienā tu tomēr piebiedrosies mūsu dievkalpojumam?

Tad mūķene turpināja stāstīt par manu turpmāko apmācību un Nonāta nama ikdienu. Apmēram trīs nedēļas visās mājas vizītēs man būs jādodas pieredzējušas vecmātes pavadībā, bet pēc tam pirmsdzemdību un pēcdzemdību aprūpi es veikšu viena pati. Visas dzemdības uzraudzīs vēl kāda vecmāte. Teorētiskās nodarbības notiks reizi nedēļā vakaros pēc darba. Mācības būs no darba brīvajā laikā.

Māsa mierīgi sēdēja un izskaidroja citus sīkumus, kuri lielākoties paslīdēja man garām. Es patiesībā nemaz neklausījos, bet domāju par viņu un to, kāpēc viņas sabiedrībā jutos tik patīkami un labi.

Atskanēja zvans. Viņa pasmaidīja. - Ir laiks vakara lūgšanām. Man jāiet. Mēs tiksimies no rīta. Ceru, ka tev būs mierīga nakts.

Iespaids, kādu māsa Džuljena atstāja uz mani un, kā es atklāju, arī uz citiem cilvēkiem, neatbilda viņas vārdiem vai izskatam. Viņa nebija ne iespaidīga, ne uzstājīga, ne arī kaut kādā ziņā pievilcīga. Viņa pat nebija īpaši gudra. Taču no viņas nāca starojums, un, lai kā es prātotu, es to nespēju saprast. Tolaik es neapjēdzu, ka šim starojumam piemita garīga dimensija un tam nebija nekā kopīga ar laicīgās pasaules vērtībām.

RITA VIZĪTES

Kad pēc Mjūrielas dzemdībām atgriezos Nonāta namā, bija seši no rīta un es jutos izsalkusi. Nekas tā neizraisa jauna cilvēka apetīti kā strādāšana naktī un teju divpadsmit ar velosipēdu nobraukti kilometri. Kad ierados, klosterī valdīja klusums. Mūķenes bija lūgšanu kapelā, bet pārējais personāls vēl gulēja. Es biju nogurusi, taču zināju, ka, pirms varu ķerties pie ēšanas, man ir jāiztīra dzemdību piederumu soma, jānomazgā un jāsterilizē instrumenti, jāpabeidz rakstīt pacientes kartīti un tā jānoliek kabinetā uz galda.

Brokastu galds bija uzklāts ēdamistabā, un man bija jāpaēd pirmajai, bet pēc tam pāris stundu jāpaguļ. Es pārmeklēju pieliekamo. Tējas kanniņa, vārītas olas, mājās gatavots ērkšķogu ievārījums, brokastu pārslas, paštaisīts jogurts un plāceņi. Augstā debess! Es biju atklājusi, ka mūķenēm ir ļoti daudz mājās gatavotu ēdienu. Konservi bija no neskaitāmajiem baznīcas tirdziņiem, kuri, kā likās, notika cauru gadu. Garšīgās kūkas, cepumus un kraukšķīgo maizi cepa mūķenes vai vietējās sievietes, kuras nāca strādāt Nonāta namā. Ikviens darbinieks, kurš bija nokavējis ēdienreizi, jo bijis izsaukumā, drīkstēja brīvi izmantot pieliekamo. Es biju ļoti pateicīga par šo augstsirdību, kas tik ļoti atšķīrās no kārtības slimnīcās, kur pat mazumiņš ēdiena bija jāizlūdzas, ja kaut kāda iemesla dēļ maltīte bija nokavēta.

Tās bija karaliskas dzīres. Es atstāju zīmīti, lai mani pamodina ap pulksten pusdivpadsmitiem, un pierunāju savas nogurušās kājas uznest mani augšstāvā uz guļamistabu. Es gulēju kā zīdainis, un, kad kāds mani modināja un piedāvāja tasi tējas, es nevarēju atcerēties, kur atrodos. Tēja man to atgādināja. Tikai laipnās mūķenes varēja sūtīt tasi tējas medmāsai, kura visu nakti bija strādājusi. Slimnīcā tā vietā būtu spēcīga dauzīšana pie durvīm.

Apakšstāvā es ielūkojos savā darba grafikā. Pirms pusdienām bija paredzētas tikai trīs vizītes. Viena bija pie Mjūrielas, un divas -pie pacientēm daudzdzīvokļu mājās, kurām man tik un tā bija jābrauc garām. Četras miega stundas bija pilnībā atjaunojušas manus spēkus, un es izvilku divriteni. Saulei spīdot, možā garastāvoklī devos ceļā.

Lai kādi būtu laikapstākļi, daudzdzīvokļu mājas vienmēr izskatījās drūmas. Tās bija četrkantainas ēkas, kurām vienā pusē bija ieeja, bet visi dzīvokļi bija ar skatu uz iekšpagalmu. Ēkām parasti bija seši stāvi, un iekšpagalmos, kuri bija šo māju sabiedriskais centrs, reti iespīdēja saule. Tur bija novilktas veļas auklas, un, tā kā katrā mājas korpusā bija simtiem dzīvokļu, uz tām vienmēr plīvoja veļa. Arī atkritumu tvertnes atradās pagalmā.

Laikā, par kuru es rakstu, - 20. gadsimta 50. gadi - katrā dzīvoklī bija tualetes telpa un aukstā ūdens krāns. Pirms šo labierīcību ieviešanas tualete un ūdens atradās iekšpagalmā, tāpēc vajadzības gadījumā visiem bija jādodas turp. Dažās daudzdzīvokļu mājās vēl bija saglabājušies šķūnīši atejai, kurus tagad izmantoja velosipēdu un motociklu glabāšanai. To nebija daudz - varbūt trīsdesmit, un es brīnījos, vai ar to kādreiz pietika apmēram piecsimt dzīvokļu iemītniekiem.

Es izspraucos cauri veļas gabaliem un nonācu pie vajadzīgajām kāpnēm. Tās visas atradās ēkas ārpusē. Kāpnēm bija akmens pakāpieni, un tās veda augšup līdz galerijai, kas stiepās visapkārt mājai un bija atvērta uz iekšpagalmu. No šīs galerijas varēja nokļūt katrā dzīvoklī. Iekšpagalms bija sabiedriskās dzīves centrs, savukārt galerijas bija kā takas, kurās ņudzēja dzīvība un baumas. Sievietēm daudzdzīvokļu mājās galerijas bija tas pats, kas rindu māju iedzīvotājiem ielas. Dzīvojamās telpas bija tik tuvu cita citai, ka es šaubos, vai kādam bija iespējams kaut ko noslēpt, lai kaimiņi par to neko neuzzinātu. īstendas ļaudīm pārējā pasaule interesēja ļoti maz, tāpēc citu cilvēku dzīve bija galvenais sarunu temats - daudziem tās bija vienīgās intereses, vienīgās izpriecas un laika kavēklis. Nav brīnums, ka daudzdzīvokļu namos ļoti bieži izcēlās nežēlīgi kautiņi.

Todien, kad tur ierados, mājas pusdienlaika saulē izskatījās neparasti jaukas. Es izgāju cauri netīrumu un atkritumu kalniem un iekšpagalmā izkārtajai veļai. Apkārt drūzmējās mazi bērni. Vecmātes dzemdību piederumu soma izraisīja īpašu interesi - viņi domāja, ka tajā tiek atnests mazulis.

Es atradu ieeju un uzkāpu piektajā stāvā, lai nokļūtu meklētajā dzīvoklī.

Visi dzīvokļi bija līdzīgi - divas vai trīs caurstaigājamas istabas. Vienā no galvenās istabas stūriem atradās akmens izlietne; virtuvē bija gāzes plīts un trauku skapis. Kad sāka izbūvēt tualetes telpas, tās bija jāierīko pie ūdens padeves vietām, tāpēc tās atradās stūrī blakus izlietnei. Tualetes ierīkošana katrā dzīvoklī bija liels solis sabiedrības higiēnas virzienā, jo uzlaboja apstākļus iekšpagalmā. Vairs nevajadzēja katrā dzīvoklī turēt naktspodu, kas ik dienu bija jāiztukšo; sievietes to nesa lejā izliet notekā. Man stāstīja, ka netīrumu dēļ pagalmi toreiz esot bijuši vienkārši pretīgi.

īstendas daudzdzīvokļu nami tika būvēti 19. gadsimta vidū galvenokārt tādēļ, lai būtu kur dzīvot Londonas doku strādniekiem un viņu ģimenēm. Tolaik tos droši vien uzskatīja par piemērotiem mitekļiem, kas bija pietiekami labi jebkurai ģimenei. Šie mājokļi noteikti bija uzlabojums salīdzinājumā ar būdām un klona grīdām, kuras tik tikko pasargāja cilvēkus no dabas stihijām. Daudzdzīvokļu mājas bija celtas no ķieģeļiem, un tām bija šīfera jumts. Lietus tajās neiekļuva, tāpēc iekšā bija sauss. Nešaubos, ka pirms 150 gadiem šādas mājas uzskatīja par greznību. To, ka no desmit līdz divpadsmit cilvēku liela ģimene mitinājās divās vai trijās istabās, neuzskatīja par pārapdzīvotību. Galu galā cilvēces lielākā daļa šādos apstākļos dzīvoja jau kopš senseniem laikiem.

Tomēr laiki mainās, un 20. gadsimta 50. gados daudzdzīvokļu namus sāka uzskatīt par graustu rajoniem. īre šajos namos bija lētāka nekā rindu mājās, tāpēc tur ievācās tikai nabadzīgākās ģimenes, kuras neko labāku nevarēja atļauties. Pastāv likumsakarība, ka tieši nabadzīgākajās ģimenēs bieži vien ir lielākais bērnu skaits, tāpēc daudzdzīvokļu namos vienmēr ņudzēt ņudzēja mazuļi. Infekcijas slimības šajās ēkās izplatījās zibens ātrumā. Tāpat notika arī ar parazītiem: blusām, utīm, ērcēm, kašķi, kaunuma utīm, pelēm, žurkām un tarakāniem. Vīriem no municipālās kaitēkļu apkarošanas iestādes vienmēr bija darba pilnas rokas. Daudzdzīvokļu namus atzina par dzīvošanai nederīgiem, un 60. gados cilvēkiem tie bija jāpamet. Turpmāk vairāk nekā desmit gadus šīs mājas stāvēja tukšas, bet 1982. gadā tās beidzot nojauca.

Edīte bija maza auguma sieviete, stiegraina un sīksta. Viņa izskatījās daudz vecāka par četrdesmit gadiem. Viņa bija izaudzinājusi sešus bērnus. Kara laikā ģimenes rindu māja tika sabombar-dēta, tomēr tas nebija tiešais trāpījums, tāpēc viņi izdzīvoja. Pēc tam bērnus evakuēja. Edītes vīrs strādāja dokos, bet viņa - ieroču rūpnīcā. Pēc bombardēšanas abi pārvācās uz daudzdzīvokļu namu, kur bija zemāka īres maksa. Viņi tur nodzīvoja visu vācu armijas intensīvo uzlidojumu laiku. Brīnumainā kārtā daudzdzīvokļu mājām, kuras bija visblīvāk apdzīvotās vietas, neviena bumba netrāpīja. Savus bērnus Edīte neredzēja piecus gadus, tomēr 1945. gadā ģimene atkal apvienojās. Viņi visi turpināja dzīvot daudzdzīvokļu mājā ne tikai zemās īres maksas dēļ, bet arī tāpēc, ka bija pieraduši pie šādas dzīves. Es nekad neesmu varējusi saprast, kā ir iespējams dzīvot divās istabās, ja ģimenē ir seši augoši bērni. Taču viņi spēja un par to nemaz neuztraucās.

Edīte nebija īpaši priecīga, ka atkal ir stāvoklī. Patiesībā viņa bija nikna, tomēr, kā jau lielākā daļa sieviešu, kuras dzemdē vēlīnā vecumā, viņa jutās kā apreibusi un, kad mazulis bija nācis pasaulē, visu laiku dūdoja ar viņu. Visā dzīvoklī bija izkārti autiņi - tolaik vienreizējās lietošanas autiņbiksīšu vēl nebija -, turklāt bērnu ratiņi vēl vairāk samazināja dzīvojamo platību jau tā pārpildītajā dzīvoklī.

Edīte bija ļoti enerģiska. Bija desmitā diena pēc dzemdībām. Tolaik pēc dzemdībām māmiņām ilgu laiku lika gulēt gultā -apmēram desmit līdz četrpadsmit dienas sauca par “gultas režīmu”. No medicīniskā viedokļa tā nebija laba prakse, jo sievietei ir ieteicams sākt kustēties pēc iespējas ātrāk, lai samazinātu komplikāciju risku, piemēram, trombozi. Taču tolaik tas nebija zināms, tāpēc parasti pēc dzemdībām sievietēm bija jāguļ gultā. Šīs metodes lielākā priekšrocība bija tā, ka sieviete varēja pienācīgi un pelnīti atpūsties. Visi mājas darbi bija jāveic citiem, bet sieviete neilgu laika sprīdi varēja pavadīt laiskojoties. Mātei bija jāuzkrāj spēki, jo, tiklīdz viņa būs uz kājām, viss atkal tiks uzkrauts uz viņas pleciem. Ja padomā, kādu fizisku piepūli prasa pirkumu uznešana pa stāvajām kāpnēm - ziemā ogles, malka un petroleja plītij - vai atkritumu nonešana līdz tvertnēm iekšpagalmā; ja padomā: lai izietu pastaigāties ar mazuli, bērnu ratiņi pakāpienu pa pakāpienam ir jādabū lejā pa kāpnēm, bet pēc tam atkal - augšā, turklāt tajos vēl ir mazulis un tie bieži vien ir piekrauti ar pirkumiem. Tikai tad var saprast, cik izturīgām ir jābūt šīm sievietēm. Gandrīz ikreiz, ienākot daudzdzīvokļu mājā, var ieraudzīt sievieti, kura augšup vai lejup pa kāpnēm stiepj bērnu ratiņus. Ja viņa dzīvo augšstāvā, tas nozīmē, ka katru reizi ir jāpārvar septiņdesmit pakāpieni. Uzdevums bija paveicams, jo bērnu ratiņiem bija lieli riteņi un labas atsperes, kuru dēļ mazulis guļot kratījās. Bērniņiem tas patika, viņi smējās un līksmi spiedza. Ja kāpnes bija slidenas, tas bija arī bīstami, jo visu ratiņu smagumu vajadzēja noturēt tikai ar rokturi, un, ja sieviete paklupa vai kaut kas atgadījās un viņa to atlaida, ratiņi kopā ar mazuli gāzās lejup visu kāpņu garumā. Kad redzēju sievieti ar bērnu ratiņiem, es vienmēr palīdzēju, pieturot ratiņu otru galu, tādējādi ievērojami atviegloju viņas darbu. Ja sieviete nesa ratiņus viena pati, svars bija milzīgs.

Edīte bija ģērbusies netīros rītasvārkos, kājās bija nonēsātas čības, bet matos - ruļļi. Viņa baroja mazuli un vienlaikus smēķēja. No radio aparāta dārdēja popmūzika. Viņa izskatījās absolūti laimīga. Patiesībā viņas ādas krāsa bija labāka un viņa izskatījās jaunāka nekā pirms pāris mēnešiem. Acīmredzot atpūta viņai bija nākusi par labu.

- Sveika, mīļā! Nāc iekšā. Vai vēlies tasi tējas?

Es paskaidroju, ka man ir paredzētas vēl citas vizītes, un atteicos no tējas. Man bija iespēja redzēt, kā notika barošana. Mazulis alkatīgi zīda, tomēr man ienāca prātā, ka Edītes mazajās, plakanajās krūtīs varbūt nemaz nav pietiekami daudz piena. Tomēr bija labāk, ka viņa turpina barot ar krūti, nevis uzreiz pāriet uz piena maisījumiem, tāpēc es neko neteicu. Nodomāju, ka par to mēs runāsim tikai tādā gadījumā, ja mazulis nepieņemsies svarā vai izrādīs izsalkuma pazīmes. Mums bija pieņemts pēcdzemdību periodā vismaz divas nedēļas katru dienu ierasties mājas vizītēs, tāpēc varējām pienācīgi novērot katru pacienti. Tolaik modē nāca zīdaiņu barošana ar piena maisījumiem un māmiņām apgalvoja, ka tas bērniņam ir vislabākais. Tomēr Svētā Reimunda Nonāta nama vecmātes to neatbalstīja, tāpēc mēs visām pacientēm ieteicām barot bērnu ar krūti un rūpējāmies, lai tas notiktu pēc iespējas ilgāk. Divu nedēļu gultas režīms to veicināja, jo jaunā māmiņa sevi nenogurdināja ar mājas darbiem un visi viņas organisma resursi tika veltīti piena sekrēcijai.

Kad aplūkoju pārpildīto istabu, mazītiņo virtuvīti un pamanīju pat visparastāko labierīcību trūkumu, man ienāca prātā, ka barošana ar pudelīti bērniņam nāktu tikai par sliktu. Kur gan Edīte varētu glabāt piena maisījuma kārbas un pudelītes? Kā viņa tās sterilizētu? Vai viņa vispār to darītu? Vai viņai ienāktu prātā doma tās turēt tīras, nemaz nerunājot par sterilizēšanu? Mājā nebija ledusskapja; es ļoti labi varēju iztēloties, ka apkārt mētājas pustukšas pudelītes un bērniņam tās dod otro vai pat trešo reizi, neiedomājoties par to, ka atdzisušā, bet pēc tam vēlreiz uzsildītā pienā ļoti ātri vairojas baktērijas. Nē, barošana ar krūti ir daudz drošāka, pat ja piena nav īpaši daudz.

Es atceros lekcijas, kuras klausījos, mācoties par vecmāti. Tajās «tastīja par priekšrocībām, ja bērns tiek barots no pudelītes, un toreiz viss izklausījās ļoti pārliecinoši. Kad sāku strādāt kopā ar Nonāta nama vecmātēm, es uzskatīju, ka viņas ir ļoti vecmodīgas, Jo vienmēr ieteica barot bērnu ar krūti. Es nebiju ņēmusi vērā sociālos apstākļus, kādos mūķenēm bija jāstrādā. Lekcijām nebija ne mazākās saistības ar reālo dzīvi. Tajās bija izdomātas situācijas un ideālas jaunās māmiņas, kuras eksistēja tikai iztēlē: viņas nāca no vidusšķiras, ievēroja noteikumus un izpildīja pilnīgi visu, ko viņām ieteica. Šie skolotie lekciju visziņi bija tālu no tām jaunajām muļķa meitenēm, kuras varēja sajaukt piena maisījumu kārbas un nosaukumus, nepareizi nolasīt mērvienības, aizmirst uzvārīt ūdeni un izmazgāt pudelītes, kā arī nespēt nosterilizēt pudelītes un knupīšus. Šiem teorētiķiem pat prātā neienāca, ka pustukšu pudelīti var atstāt uz divdesmit četrām stundām un pēc tam ar to barot mazuli, ne arī tas, ka pudelīte varēja aizripot pa grīdu un aplipt ar kaķa spalvām un citiem netīrumiem. Šie pasniedzēji ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja iespēju, ka piena maisījumam var pievienot vēl kaut ko citu, piemēram, cukuru, medu, rīsus, sīrupu, kondensēto pienu, mannas putraimus, alkoholu, aspirīnu vai iesalu. Varbūt šo mācību grāmatu autori nekad ne ar ko tādu nebija saskārušies, taču Nonāta nama mūķenes to pieredzēja pietiekami bieži.

Edīte un viņas mazulis izskatījās gluži laimīgi, tāpēc es viņus netraucēju, bet pateicu, ka nākamajā dienā mēs ieradīsimies, lai nosvērtu mazuli un izmeklētu jauno māmiņu.

Man bija paredzēta vēl viena vizīte pie Mollijas Pīrsas, deviņpadsmitgadīgas meitenes, kura gaidīja trešo bērnu un kura pēdējos trīs mēnešus nebija rādījusies uz pirmsdzemdību pārbaudēm. Tā kā grūtniecība jau tuvojās beigām, mums vajadzēja viņu izmeklēt.

Kad pienācu pie durvīm, caur tām skanēja troksnis. Tas izklausījās pēc trača. Es nekad neesmu varējusi ciest skandālus un scēnas un instinktīvi atrāvos nost. Tomēr mani gaidīja darbs, tāpēc pieklauvēju pie durvīm. Iekšpusē acumirklī iestājās klusums. Tas ilga vien pāris minūšu, bet šis klusums šķita vēl draudīgāks nekā troksnis. Es pieklauvēju vēlreiz. Klusums ieilga. Tad tika atvilkts aizbīdnis un pagriezta atslēga - šī bija viena no retajām reizēm, kad īstendā durvis bija aizslēgtas.

Pa durvju spraugu uz mani aizdomīgi lūkojās saīguša vīrieša neskūtā seja. Tad viņš rupji nolamājās, nospļāvās uz grīdas tieši man pie kājām un devās prom pa galeriju kāpņu virzienā. Pie manis pienāca meitene. Viņa izskatījās dusmīga un uztraukusies un viegli elsoja. - Laimīgu ceļu! - viņa nokliedzās uz kāpņu pusi un ar kāju iespēra pa durvju stenderi.

Izskatījās, ka viņa ir devītajā grūtniecības mēnesī, un man ienāca prātā, ka šādi trači var izraisīt dzemdības, it īpaši, ja tiek pielietota vardarbība. Tomēr pagaidām tam nebija nekādu pierādījumu. Es pajautāju, vai varu viņu izmeklēt, jo viņa nebija nākusi uz pirmsdzemdību pārbaudēm. Sieviete negribīgi piekrita un ielaida mani dzīvoklī.

Dzīvoklī valdīja neiedomājama smaka. Tas bija pretīgs sviedru, urīna, fekāliju, cigarešu, alkohola, petrolejas, sasmakuša ēdiena, ieskābuša piena un nemazgātas veļas smārds. Acīmredzot Mollija bija liela nevīža. Lielākā daļa sieviešu, kuras es satiku, patiesi lepojās ar sevi un savām mājām un ārkārtīgi smagi strādāja. Tikai ne Mollija. Viņai nepiemita mājas pavarda veidošanas instinkts.

Viņa ieveda mani tumšā guļamistabā. Gulta bija netīra. Uz tās nebija palagu - tikai pliks matracis un spilveni. Uz gultas gulēja pāris pelēku armijas rezervju segu, un istabas stūri stāvēja bērnu koka gultiņa. Es pie sevis nodomāju, ka šī vieta nemaz nav piemērota dzemdībām. Pirms pāris mēnešiem viena no vecmātēm bija novērtējusi, ka tā ir pietiekami laba, taču acīmredzot kopš tā laika sadzīves apstākļi bija pasliktinājušies. Par to būs jāziņo mūķenēm.

Es palūdzu, lai Mollija atlaiž vaļīgāk apģērbu un apguļas. Kamēr viņa to darīja, es ieraudzīju uz viņas krūtīm lielu zilumu. Es pajautāju, kā viņa to ir ieguvusi. Viņa noņurdēja un atmeta galvu. - Viņš, - Mollija noteica un nospļāvās uz grīdas. Viņa neko šikāk nepaskaidroja un apgūlās. Es nodomāju, ka mana negaidītā ierašanās varbūt pasargāja viņu no vēl viena sitiena.

Es izmeklēju Molliju. Mazuļa galviņa bija pietiekami zemu. Izskatījās, ka viņš guļ normāli, un es varēju sajust kustības. Es paklausījos augļa sirdspukstus, tie bija simt divdesmit seši sitieni minūtē. Par spīti visam, likās, ka gan viņa, gan mazulis ir veseli un viss ir normas robežās.

Un tikai tad es ieraudzīju bērnus. Es gandrīz palēcos gaisā, kad izdzirdēju, ka no tumšās guļamistabas stūra atskan kaut kāds troksnis. Nodomāju, ka tā ir žurka. Pavērsu skatienu trokšņa virzienā un aiz krēsla ieraudzīju divas mazas sejiņas, kas pētoši lūkojās uz mūsu pusi. Mollija bija dzirdējusi, ka man aizraujas elpa, un teica: - Viss ir labi, Tom. Nāk tik šurp.

Pie sevis nodomāju, ka, protams, te vajadzēja būt maziem bērniem. Tā bija viņas trešā grūtniecība, turklāt viņai bija tikai deviņpadsmit gadu, tātad bērniem ir jābūt pirmsskolas vecumā. Kāpēc es viņus nebiju pamanījusi jau agrāk?

No krēsla aizmugures izlīda divi puisēni - apmēram divus vai trīs gadus veci. Viņi neizdvesa nevienu skaņu. Šajā vecumā bērni parasti skraida apkārt, radot nebeidzamu troksni, bet ne šie divi. Viņu klusēšana bija nedabiska. Zēniem bija lielas, baiļu ieplestas acis; viņi panāca soli vai divus uz priekšu, tad pieķērās viens pie otra, it kā gribētu pasargāt, un atkal paslēpās aiz krēsla.

- Viss ir kārtībā, mazie. Tā ir tikai medmāsiņa. Viņa jums nedarīs pāri. Nāk tik šurp.

Divi mazie, netīrie puisēni atkal izlīda ārā, un uz viņu sejiņām varēja redzēt puņķu un asaru atstātās pēdas. Viņiem mugurā bija tikai džemperi. Poplārā šādu ģērbšanās paradumu es biju ievērojusi ļoti bieži, un nez kāpēc tas man likās sevišķi atbaidošs. Mazākais, kurš pavisam nesen bija sācis staigāt, bija apģērbts tikai līdz viduklim - kājiņas un dibentiņš bija pilnīgi pliks. Šķiet, ka tā ģērba tieši mazos zēnus. Man stāstīja, ka tādējādi sievietes ietaupīja uz veļas mazgāšanas rēķina. Tas ļāva bērnam, kurš vēl nemācēja iet uz podiņa, čurāt jebkurā vietā, tāpēc nebija jāmazgā ne autiņi, ne drēbes. Šādā paskatā bērni visu dienu skraidīja pa daudzdzīvokļu māju galerijām un pagalmiem.

Toms un viņa mazais brālis izrāpoja no istabas stūra un pieskrēja pie mammas. Izskatījās, ka viņi vairs tik ļoti nebaidījās. Mollija sirsnīgi pastiepa roku, un puisēni pieglaudās mammai. Es nodomāju - labi, ka sievietei ir vismaz kaut kāds mātes instinkts. Interesanti, cik ilgu laiku šie mazie bērni slēpās aiz krēsla, kad mājās bija viņu tēvs?

Taču es nebiju ne patronāžas māsa, ne arī sociālā darbiniece, tāpēc nebija nekādas jēgas prātot par šādām problēmām. Nolēmu par saviem novērojumiem pastāstīt mūķenēm un teicu Mollijai, ka nedēļas beigās mēs atkal atnāksim, lai pārliecinātos, vai viss ir sagatavots mājas dzemdībām.

Man vēl bija jāapciemo Mjūriela, un no šī dzīvokļa nepatīkamās gaisotnes es devos prom, jūtot lielu atvieglojumu.

Dzidrais, aukstais āra gaiss un brauciens uz Dogailendu mani uzmundrināja, un es minu pedāļus arvien ātrāk.

- Sveika, mīļumiņ! Kā t’ iet? - šādi mani sveicināja vairākas sievietes - gan pazīstamas, gan nepazīstamas. Cilvēki uz ielas mani tā sveicināja vienmēr.

- Paldies, labi. Un kā pašai? - es vienmēr atbildēju. Bija ļoti grūti noturēties nerunāt kokneja dialektā.

Es tam nespēju noticēt, pie sevis nodomāju, kad iegriezos Mjūrielas ielā. Viņa taču jau nevarētu būt te. Bez šaubām, Dženkinsas kundze bija tur - tajā pašā vecajā, ar pelējuma traipiem izraibinātajā mētelī, kuru viņa valkāja gan ziemā, gan vasarā, ar spieķi un iepirkumu somu, ar ruļļiem matos, kas bija apsieti ar lakatu. Viņa sarunājās ar kādu sievieti un kāri tvēra katru vārdu. Ieraudzījusi, ka es nobremzēju, viņa pienāca man klāt un ar saviem netīrajiem, garajiem nagiem satvēra manu piedurkni.

- Kā viņai iet? Un kā mazajam? - viņa ieķērcās.

Man tas nepatika, un es atrāvu roku. Dženkinsas kundze uzradās vienmēr, kad kādai sievietei bija dzemdības. Vienalga, cik liels bija attālums, cik slikti laikapstākļi, cik agra vai vēla stunda, Dženkinsas kundzi vienmēr varēja redzēt slaistāmies uz ielas turpat tuvumā. Neviens nezināja, kur viņa dzīvo un kā viņa iegūst informāciju, ne arī to, kā viņa spēj aiziet piecus vai sešus kilometrus līdz mājai, kurā piedzimis bērniņš. Taču viņai tas vienmēr izdevās.

Biju aizkaitināta un, nesakot ne vārda, pagāju viņai garām. Es viņu uzskatīju par ziņkārīgu, vecu pļāpu. Biju jauna, pārāk jauna, lai saprastu. Pārāk jauna, lai saskatītu sāpes viņas acīs vai saklausītu mokpilnu neatlaidību viņas balsī.

- Kā viņai ir? Un mazajam? Kā i’ mazajam?

Es taisnā ceļā bez klauvēšanas devos iekšā mājā, kur Mjūrielas māte, rosīga un smaidoša, nekavējoties iznāca man pretī. Vecākās paaudzes sievietes labi apzinājās, ka grūtos brīžos viņas ir ļoti vajadzīgas, un tas viņām deva milzīgu gandarījuma sajūtu un nezūdošu dzīves mērķi. Viņa bija īsts nemiera gars un informācijas krātuve. - Kopš jūs aizgājāt, viņa visu laiku gulēj’. Viņa bij’ tualetē un pačurāj’. Viņa iedzēr’ mazliet tējas, un tagad es viņai iedoš’ kād’ zivs gabaliņ’. Mazulis bij’ pielikts pie krūts, es par to parūpējos, taču viņai vēl nav parādījies piens.

Es viņai pateicos un devos uz istabu augšstāvā. Tā bija tīra, svaiga un gaiša, un uz kumodes stāvēja puķes. Salīdzinājumā ar Mollijas dzīvokļa netīrību šeit izskatījās kā paradīzē.

Mjūriela bija pamodusies, tomēr miegaina. Viņas pirmie vārdi bija: - Es negrib’ nekādu zivi. Vai varat to pateikt manai mammai? Es negrib’ to ēst, taču viņa manī neklausās. Varbūt jūs viņa paklausīs.

Bija skaidri redzams, ka starp māti un meitu valda domstarpības. Es negribēju tajās iesaistīties. Pārbaudīju Mjūrielas pulsu un asinsspiedienu - normas robežās. Izdalījumu no vaginas nebija pārmērīgi daudz, un arī dzemde šķita normāla. Pārbaudīju viņas krūtis. Kā jau viņas māte bija teikusi, no tām nenāca piens, tikai nedaudz pirmpiena. Es gribēju panākt, lai bērniņš sāktu ēst. Patiesībā tas arī bija manas vizītes mērķis.

Mazulis cieši gulēja savā gultiņā. Bija pazudis krunkainais izskats un nedabiskā ādas krāsa, kuru bija radījusi dzemdību trauma un stress, kā ari nemiera un baiļu pilnie kliedzieni par ierašanos šajā pasaulē. Bērniņš bija atpūties, jauks un mierīgs. Gandrīz visi apgalvo, ka tikko dzimuša mazuļa uzlūkošana viņos izraisa emocijas - no bijības līdz pat izbrīnam. Mani vienmēr ir iespaidojusi jaundzimušā cilvēkbērna bezpalīdzība. Visiem citiem zīdītājiem mazuļi jau dzimšanas brīdī ir kaut nedaudz neatkarīgi: daudzi jau pēc stundas vai divām var nostāties uz savām kājām un skriet, sliktākajā gadījumā - spēj atrast pupu un zīst. Bet bērns pat to nevar izdarīt. Ja krūtsgals vai pudelītes knupītis netiek ielikts bērniņa mutē un veicināta zīšana, mazulis var nomirt badā. Es uzskatu, ka visi cilvēkbērni dzimst priekšlaicīgi. Ja cilvēka dzīves ilgumu salīdzina ar dzīvnieku dzīves ilgumu, tad grūtniecības periodam vajadzētu būt diviem gadiem, taču divu gadu vecumā bērna galva ir tik liela, ka neviena sieviete to nevarētu dzemdēt. Tāpēc mūsu mazuļi dzimst priekšlaicīgi, turklāt pilnīgi bezpalīdzīgi.

Es izcēlu mazo radībiņu no gultiņas un aiznesu viņu Mjūrielai. Viņa zināja, kas jādara, tāpēc sāka spiest no krūtsgala pirmpienu. Mēs mēģinājām ar to apsmērēt mazuļa lūpas. Viņu tas nemaz neinteresēja - viņš tikai mēģināja izvairīties un grieza prom galviņu. Mēs pamēģinājām vēlreiz, bet reakcija bija tieši tāda pati. Pacietīgi cenšoties pamudināt mazuli ēst, pagāja apmēram stundas ceturksnis, tomēr beidzot mēs viņu piespiedām atvērt mutīti tik daudz, lai tajā iebāztu krūtsgalu. Viņš trīs četras reizes iesūca un atkal aizmiga. Viņš gulēja tik cieši, it kā būtu pārguris no lielas piepūles. Mēs ar Mjūrielu iesmējāmies.

- Izskatās, ka tieši viņš ir strādājis vissmagāk, - viņa teica, - nevis jūs un es, vai ne, māsiņ?

Mēs nolēmām, ka pagaidām neko nedarīsim. Es atkal atgriezīšos vakarā, bet viņa, ja vēlas, var vēlreiz pamēģināt kaut kad pēcpusdienā.

Dodoties lejup pa kāpnēm, sajutu ēdiena smaržu. Varbūt Mjūrielai tas nemaz nepatiktu, taču mans kuņģis pavisam noteikti uz to reaģēja. Es biju izsalkusi, un Nonāta namā mani gaidīja gardas pusdienas. Atvadījos un devos pēc sava divriteņa. Tam priekšā, it kā to sargātu, bija nostājusies Dženkinsas kundze. Nodomāju: kā gan es tikšu no viņas vaļā? Es negribēju runāties, gribēju tikt atpakaļ pie savām pusdienām, bet viņa bija ieķērusies velosipēda sēdeklī. Bija skaidrs, ka viņa neļaus man doties projām, kamēr neko nebūs uzzinājusi.

- Kā viņai klājas? Un mazajam? Kā i’ mazajam? - viņa man uzķērca, ne acu nepamirkšķinot.

Apsēsti cilvēki ir īpaši nepatīkami. Par Dženkinsas kundzi tas bija maz teikts. Viņa bija atbaidoša. Būdama septiņdesmit gadus veca, viņa bija sīka auguma, salīkusi, un viņas tumšās acis caururbjoši lūkojās manī, pilnībā sagraujot patīkamās domas par pusdienām. Pēc maniem augstprātīgajiem uzskatiem, viņa bija bezzobaina un neglīta, un viņas netīrās, ķetnām līdzīgās rokas ložņāja lejup pa manu piedurkni, nonākot bīstami tuvu plaukstas locītavai. Es izslējos visā augumā, kas bija gandrīz divas reizes lielāks par viņu, un mierīgā, profesionālā balsī sacīju: - Smitas kundze ir dzemdējusi mazu puisīti. Gan māte, gan bērns jūtas labi. Un tagad atvainojiet mani, jo man ir jāiet.

- ‘Īdies Dievam, - viņa noteica un atlaida vaļā manu mēteļa piedurkni un velosipēdu. Vairāk viņa neko neteica.

Trakā vecene, es pie sevis nodomāju, braucot prom. Viņu nevajadzētu laist ārā no mājas.

Tikai apmēram pēc gada, kad es jau biju rajona galvenā medmāsa, par Dženkinsas kundzi uzzināju kaut ko vairāk... Un uzzināju arī to, ko nozīmē pazemība.

1

Koknejs ir Londonas īstendas iedzīvotājs, kā ari Istendas mazizglītoto iedzīvotāju dialekts. (Red. piez.)

ČAMIJA

Kad pirmo reizi ieraudzīju Kamillu Forteskjū-Čamliju-Braunu, es nodomāju, ka tas ir vīrietis sieviešu kleitā. Viņa bija vairāk nekā divus metrus gara, ar platiem pleciem kā priekšējās līnijas uzbrucējam regbijā un valkāja četrdesmit sestā izmēra apavus. Viņas vecāki bija iztērējuši kaudzēm naudas, lai padarītu meitu kaut nedaudz sievišķīgāku, tomēr bez panākumiem.

Mēs ar Čamiju bijām jauniņās. Viņa ieradās nākamajā rītā pēc tā neaizmirstamā vakara, kad mēs ar māsu Moniku Džoanu nolocījām kūku, kas bija paredzēta divpadsmit cilvēkiem. Es, Sintija un Triksija pēc brokastīm jau devāmies prom no virtuves, kad atskanēja durvju zvans un parādījās šis kleitā tērptais milzis. Tuvredzīgi samiedzot acis, viņa palūkojās uz mums caur bieziem briļļu stikliem tērauda rāmjos un vissulīgākajā balsī, kāda vien iespējama, vaicāja: - Vai šis ir Nonāta nams?

Triksija, kurai bija asa mēle, palūkojās ārā uz ielas. - Vai te kāds ir? - viņa iesaucās un ienāca atpakaļ gaitenī, uzskrienot virsū svešiniecei.

- Vai, atvaino! Es tevi nemaz nepamanīju, - viņa noteica un devās prom uz klīnikas telpu.

Sintija paspēra soli uz priekšu un sagaidīja sievieti ar to pašu sirsnību un draudzīgumu, kas iepriekšējā vakarā bija izkliedējis manu vēlmi aizlaisties prom. - Tu laikam esi Kamilla.

- Ak, sauciet mani vienkārši par Čamiju!

- Labi, Čamij, nāc iekšā, bet mēs sameklēsim māsu Džuljenu. Vai esi brokastojusi? Esmu pārliecināta, ka B. kundze to nokārtos.

Čamij a paņēma savu somu, paspēra divus soļus un paklupa aiz paklāja malas. - Ak Dievs! Esmu gan es neveikla, - meitenīgi ķiķinot, viņa noteica. Viņa noliecās, lai iztaisnotu paklāju, un uzgrūdās virsū drēbju pakaramajam, nogāžot zemē divus mēteļus un trīs cepures.

- Ļoti atvainojos. Es tūlīt tos pacelšu. - Bet, baidoties no ļaunākā, Sintija jau bija tos pacēlusi.

- Vai, paldies, draudziņ, - Čamija noteica, kā ierasts iesmejoties.

Vai viņa tāda ir īstenībā vai tikai izliekas? - es nodomāju. Tomēr balss vienmēr šķita patiesa, un arī izteiksmes veids palika nemainīgs. Vienmēr bija “lieliski” vai “labs cilvēks”, vai “kā iet?”, un, lai cik dīvaini tas arī būtu, par spīti viņas masīvajam augumam, balss bija maiga un jauka. Patiesībā, iepazīstot viņu arvien labāk, es sapratu, ka viss, kas bija saistīts ar Čamiju, bija maigs un jauks. Par spīti izskatam, viņā nebija nekā vīrišķīga. Viņai bija bikls un kautrīgs maigas un neveiklas sievietes raksturs. Čamijai piemita ari aizkustinoša vēlme iepatikties.

Forteskjū-Čamliji-Brauni bija no grāfistes augstākajām aprindām. Čamijas vecvecvectēvs 19. gadsimta 20. gados iestājās Britu Indijas civildienestā, un šī tradīcija turpinājās arī nākamajās paaudzēs. Viņas tēvs bija gubernators Rādžastānā, kuru viņš vēl

20. gadsimta 50. gados apsekoja, jājot zirga mugurā. To visu mēs uzzinājām no fotogrāfijām, kuras bija izkārtotas Čamijas istabā. Ģimenē bez Čamijas bija vēl seši brāļi. Visi bija gara auguma, taču, kā par nelaimi, viņa bija mazliet garāka par pārējiem ģimenes locekļiem.

Visi bērni izglītību bija ieguvuši Anglijā: zēni mācījās ītonā, bet Čamija - Rodīnā. Viņi visi dzīvoja pie aizbildņiem, jo māte kopā ar savu vīru palika Indijā. Acīmredzot Čamija internātskolā dzīvoja jau kopš sešu gadu vecuma un citādu dzīvi nemaz nepazina. Ģimenes fotogrāfiju kolekcijai viņa bija pieķērusies ar aizkustinošu dedzību - varbūt tā viņa varēja justies savai ģimenei tuvāka. Čamijai īpaši mīļa bija fotogrāfija, kurā viņa četrpadsmit gadu vecumā bija kopā ar mammu.

- Tas bija brīvdienās, kuras pavadīju kopā ar mammu, - viņa lepni noteica, nemaz neapzinoties savas piezīmes patosu.

Pēc Rodīnas viņa pabeidza skolu Šveicē, tad atgriezās Londonā, lai Lūsijas Kleitonas Labo manieru skolā sagatavotos tikt ievestai galmā. Tās bija augstdzimušo meiteņu debitanšu balles, kad "labāko” ģimeņu meitām pirmo reizi bija “jāiziet sabiedrībā” -mūsdienās ar šo izteicienu tiek saprasts pavisam kas cits. Toreiz tas nozīmēja formālu vizīti pie monarha Bakingemas pilī. Čamija tika iepazīstināta ar karali, un par šo notikumu liecināja divas fotogrāfijas. Pirmajā no tām nekļūdīgi varēja atpazīt Čamiju. Viņa bija ģērbusies smieklīgā mežģīņu balles kleitā, rotātā ar lentēm un puķēm, un stāvēja līdzīgi tērptu jaunu, skaistu meiteņu bariņā. Viņas milzīgie, kaulainie pleci slējās pāri šo meiteņu galvām. Otrajā fotogrāfijā bija redzama viņas iepazīstināšana ar karali Džordžu VI. Čamijas lielais un lempīgais augums izcēla karalienes pievilcību un abu princešu, Elizabetes un Mārgaritas, izsmalcināto skaistumu. Es brīnījos, ka Čamija neapzinājās to, cik smieklīga viņa izskatījās fotogrāfijās, kuras ar tādu laimi un prieku izrādīja.

Debitanšu ballei sekoja gads izmeklētā internātskolā, kurā uzņēma nelielu skaitu īpaši izraudzītu jauno dāmu. Čamija apguva visas ideālās namamātes prasmes - lielisku uzkožamo un zosu aknu pastēšu gatavošanu -, tomēr joprojām palika lempīga, neveikla un liela auguma - nepiemērota jebkuras sabiedrības namamātes lomai. Tāpēc tika nolemts, ka viņai vispiemērotākās būs mācības vislabākajā rokdarbu skolā Londonā. Divus gadus Čamija tamborēja, izšuva un darināja mežģines, stepēja segas un veidoja baltos izšuvumus. Divus gadus viņa darbojās ar šujmašīnu - iešuva piedurknes un atšuva svārku apakšmalas. Un viss veltīgi. Strādājot rokdarbus, citas meitenes priecīgi vai skumīgi pļāpāja par saviem puišiem un mīļotajiem, vienīgi Čamija, kura visiem patika, bet kuru neviens zēns nemīlēja, turpināja klusēt, kā vienmēr būdama lieka.

Viņa nevarēja izskaidrot, kā tas gadījās, bet pavisam negaidīti viņa atrada savu aicinājumu - medicīnu un Dievu. Čamija nolēma kļūt par misionāri.

Ārkārtīgi saviļņota viņa iestājās Londonas Svētā Tomasa slimnīcas Naitingeilas medmāsu skolā. Viņa ātri guva panākumus un trīs gadus pēc kārtas saņēma Florensas Naitingeilas balvu. Čamija dievināja darbu slimnīcā un pirmo reizi mūžā jutās pārliecināta un lietpratīga, saprotot, ka šī ir viņas īstā vieta. Pacienti viņu mīlēja, vecākās medmāsas cienīja, bet jaunākās - apbrīnoja. Par spīti lielajam augumam, viņa bija maiga un intuitīvi izprata pacientus, it īpaši vecos, ļoti slimos vai mirstošos. Pat viņas lempīgums pazuda. Slimnīcā viņa nekad neko nenometa zemē un nesalauza, nekad nekur neveikli neuzgrūdās un neietriecās. Likās, ka visas šīs likstas viņu vajāja un mocīja, tikai izejot sabiedrībā, kurai viņa tā arī palika pilnīgi nepiemērota.

Protams, jaunie ārsti un medicīnas studenti, no kuriem deviņdesmit procenti bija vīrieši un kuri vienmēr meklēja kādu jauku medmāsiņu, Čamiju izsmēja un bārstīja rupjus jokus par grūtībām apseglot vezumnieku zirgu un par to, kura “ērzeļa orgāns” būtu piemērots šim “darbam”. Jauniņajiem viņi stāstīja par kādu valdzinoši jauku medmāsu no slimnīcas ziemeļu spārna, ar kuru būtu iespējams sarunāt “aklo randiņu”, taču, kad jauniņie šo noslēpumaino būtni ieraudzīja paši savām acīm, viņi šausmās laidās prom, zvērēdami atriebties jokdarim. Par laimi, šādi stāstiņi un draiskulības nekad nenonāca līdz Čamijas ausīm vai paslīdēja viņai garām nepamanīti. Ja viņa to uzzinātu, visticamāk, neko nesaprastu un draudzīgi uzsmaidītu saviem pāridarītājiem, tādējādi liekot tiem nokaunēties.

Čamijas piebiedrošanās vecmātēm bija mazāk veiksmīga, tomēr visai iespaidīga. Tā notika dažas dienas pirms tam, kad viņa varēja sākt doties mājas vizītēs. Pirmām kārtām neviens formas tērps viņai nederēja. - Tas nekas, es pati to uzšūšu, - viņa līksmi sacīja. Māsa Džuljena šaubījās, vai vispār mēdz būt tik lielas piegrieztnes. - Neuztraucieties, es pati tās varu pagatavot no avīzēm. - Par lielu pārsteigumu visiem, viņa to izdarīja. Tika sameklēts audums, un pavisam drīz dažas kleitas bija gatavas.

Ar velosipēdu gan negāja tik viegli. Par spīti izsmalcinātajai izglītībai un apgūtajām labajām manierēm, nevienam nebija ienācis prātā iemācīt viņai braukt ar divriteni. Toties ar zirgu jāt viņa prata.

- Tas nekas, es iemācīšos, - viņa līksmi noteica. Māsa Džuljena gan apgalvoja, ka pieaugušajiem to ir grūti apgūt. - Neuztraucieties. Es varu patrenēties, - skanēja Čamijas enerģiskā atbilde.

Sintija, Triksija un es kopā ar Čamiju aizgājām uz velosipēdu novietni un izvēlējāmies vislielāko - milzīgu, vecu Raleigh firmas divriteni, kas bija ražots aptuveni 1910. gadā un izgatavots no tīras dzelzs, ar izliektu priekšu un augstu stūri. Velosipēdam bija izturīgas, septiņus centimetrus biezas riepas, bet nebija ātruma pārnesumu. Visa šī uzparikte svēra teju pustonnu, tāpēc neviens ar to nebrauca. Triksija ieeļļoja ķēdi, un mēs bijām gatavas sākt.

Tas notika uzreiz pēc pusdienām. Mēs nolēmām Čamiju stumdīt šurpu turpu pa Leilendstrītu, līdz viņa iemācīsies noturēt līdzsvaru, bet pēc tam pavadīt līdz kādai klusākai un līdzenākai ielai. Lielākā daļa cilvēku, kuri jau pieauguši ir mēģinājuši iemācīties braukt ar divriteni, jums apgalvos, ka tas ir šaušalīgs pārdzīvojums. Daudzi sacīs, ka tas ir neiespējami, un atmetīs šai domai ar roku. Bet Čamija bija veidota no daudz izturīgāka materiāla. Viņas senči bija Impērijas pamatlicēji, un viņai dzīslās ritēja senču asinis. Turklāt viņa gribēja kļūt par misionāri, tāpēc viņai vajadzēja apgūt vecmātes profesiju. Ja šī mērķa sasniegšanai vajadzēja braukt ar velosipēdu, tad tas notiks - viņa ar to brauks.

Milzīgu un trīcošu, mēs viņu stūmām, kliedzot: “Min pedāļus, min pedāļus, augšā lejā, augšā lejā,” - līdz bijām galīgi nomocījušās. Viņas lielie kauli un muskuļi svēra vairāk par septiņdesmit pieciem kilogramiem, bet divritenis - vēl kādus četrdesmit, tomēr mēs turpinājām stumt. Ap pulksten četriem beidzās mācības vietējā skolā un laukā iznāca bērni. Bērnu pulciņš pārņēma stafeti, ļaujot mums, meitenēm, baudīt pelnītu atpūtu, kamēr viņi skrēja līdzi velosipēdam, to stumjot un izkliedzot uzmundrinošus saukļus.

Čamija vairākas reizes smagi nokrita. Viņa sasita galvu pret ietves apmali un noteica: - Neuztraucieties, nav jau smadzeņu, ko savainot. - Viņa iegrieza kājā un nomurmināja: - Tikai skramba. -Viņa sāpīgi nogāzās uz vienas rokas un paziņoja: - Man ir vēl otra. - Čamija bija nelokāma. Mēs sākām viņu cienīt. Pat īstendas bērni, kuri uz viņu skatījās kā uz komisku izklaidi, mainīja savu attieksmi. Kāds divpadsmit gadu vecs delveris, kurš sākumā bija atklāti ņirgājies, tagad skatījās uz viņu ar apbrīnu.

Bija pienācis laiks riskēt un doties tālāk par Leilendstrītu. Čamija jau mācēja noturēt līdzsvaru un mīt pedāļus, tāpēc nolēmām visas kopā pusstundu pavizināties pa ielām. Triksija brauca Čamijai pa priekšu, mēs ar Sintiju - viņai katrā pusē, bet bērni kliegdami skrēja nopakaļ.

Mēs tikām līdz Leilendstrītas galam. Nevienam nebija ienācis prātā parādīt Čamijai, kā ir jānogriežas ap stūri. Triksija nogriezās pa kreisi, nokliedzās: “Tikai seko man,” - un aizbrauca. Mēs ar Sintiju arī nogriezāmies pa kreisi, bet Čamija turpināja braukt taisni uz priekšu. Viņas apņēmības pilno sejas izteiksmi es ieraudzīju brīdī, kad viņa brauca man tieši virsū, bet pēc tam iestājās pilnīgs juceklis. Acīmredzot tobrīd kāds policists šķērsoja ielu, un mēs abas uztriecāmies viņam virsū. Mēs apstājāmies tikai ielas pretējā pusē uz ietves. Skats, kā divas vecmātes frontālā triecienā uzbrauc virsū likuma pārstāvim, bērnos radīja lielu prieku. Viņi sajūsmā kliedza, un visas ielas garumā atvērās durvis, pa kurām izskrēja vēl vairāk bērnu un ziņkārīgie pieaugušie.

Es gulēju uz muguras renstelē, neapjaušot, kas noticis, kad izdzirdēju vaidu. Tad policists piecēlās sēdus un izdvesa: - Kurš idiots to izdarīja? - Es pamanīju, ka arī Čamija apsēžas. Viņa bija pazaudējusi savas brilles un, meklējot tās, lūkojās apkārt. Tas izskaidroja viņas nākamo rīcību, bet varbūt viņa vienkārši bija apstulbusi. Ar savu milzīgo roku viņa spēcīgi uzsita vīrietim pa muguru un sacīja: - Lai nebūtu nekādas čīkstēšanas! Saņemies, vecīt! Nezaudē dūšu vai kā tur vēl saka, ja? - Varēja skaidri redzēt -viņa nesaprata, ka tas ir policists.

Viņš bija liela auguma vīrietis, bet ne tik liels kā Čamija. Sadursmē viņš bija kritis uz priekšu, ar seju ietriecies vienā no velosipēdiem un pārgriezis lūpu. Čamija tikai noteica: - Ak, tā jau tikai maza skrambiņa. Nav par ko uztraukties, vecīt, - un vēlreiz uzsita viņam pa muguru.

Policists kļuva ārkārtīgi nikns. Viņš izņēma piezīmju grāmatiņu un ar mēli saslapināja zīmuli. Bērni nozuda. Iela kļuva tukša. Policists draudīgi paskatījās uz Čamiju. - Es pierakstīšu jūsu vārdu un adresi. Uzbrukums policistam ir nopietns pārkāpums. Domāju, ka jūs to zināt.

Varu zvērēt, ka tikai Sintijas seksīgā balss izglāba mūs no soda. Ja nebūtu viņas, jau nākamajā dienā mēs stāvētu miertiesneša priekšā. Es tā arī nekad nesapratu, kā Sintijai tas izdevās, jo viņa nemaz neapzinājās savu šarmu. Viņa neko daudz nepasacīja, bet vīrieša dusmas ātri vien izplēnēja, un pavisam drīz viņš jau bija pilnīgā Sintijas varā. Policists pacēla abus velosipēdus un pavadīja mūs līdz Nonāta namam. Viņš atvadījās ar vārdiem: - Bija patīkami ar jums iepazīties, jaunās dāmas! Ceru, ka mēs vēl kādreiz tiksimies.

Čamijai trīs dienas bija jāpavada gultā. Ārsts teica, ka viņai ir aizkavēts šoka stāvoklis un neliels smadzeņu satricinājums. Pirmās trīsdesmit sešas stundas viņa nogulēja, viņai bija paaugstināta temperatūra un neregulārs pulss. Ceturtajā dienā Čamija varēja piecelties sēdus un pajautāt, kas atgadījies. Kad mēs visu izstāstījām, viņa bija pārbijusies un dziļas nožēlas pilna. Tiklīdz Čamija varēja iet ārā, viņa vispirms devās uz policijas iecirkni, lai sameklētu policistu, kuru bija savainojusi. Viņa paņēma līdzi konfekšu kasti un viskija pudeli.

MOLLIJA

Kad es iegriezos Kanādas namos, lai satiktu Molliju un vēlreiz pārliecinātos, ka noruna pieņemt dzemdības mājās ir spēkā, viņas dzīvoklī nebija. Man bija jānāk trīs reizes, līdz es viņu satiku. Otrajā mēģinājumā man likās, ka dzirdu kādu staigājam pa dzīvokli, un vairākas reizes pieklauvēju. Biju pārliecināta, ka tur kāds ir, taču durvis bija aizslēgtas un neviens nenāca tās atvērt.

Trešajā apmeklējuma reizē Mollija atvēra durvis. Viņa izskatījās briesmīgi. Viņai bija tikai deviņpadsmit gadu, taču viņa bija bāla un izvārgusi. Pār Mollijas nemazgāto seju karājās taisni, taukaini mati, un abi mazie, netīrie puisēni stāvēja, ieķērušies viņai svārkos. Kopš manas pirmās vizītes, kad es iztraucēju kautiņu, bija pagājusi nedēļa, un, aplūkojot istabu, es sapratu, ka sadzīves apstākļi bija kļuvuši vēl sliktāki. Pateicu, ka, novērtējot viņas dzīvokļa piemērotību dzemdībām mājās, varbūt labāk būtu, ja viņa dotos dzemdēt uz slimnīcu. Mollija vienaldzīgi paraustīja plecus. Es norādīju, ka viņa grūtniecības laikā nav apmeklējusi ārstu un tas var būt bīstami. Viņa atkal paraustīja plecus. Es neko nevarēju panākt.

Es pajautāju: - Kā tas var būt, ka pirms četriem mēnešiem vecmātes jūsu dzīvokli novērtēja kā atbilstošu dzemdībām mājās, bet tagad tā vairs nav?

Viņa atbildēja: - Nu, mana mamma nāca un uzkopa, ja?

Beidzot - vismaz kaut kāda komunikācija. Pie apvāršņa bija parādījusies māte. Es pajautāju, kur māte dzīvo. Tas bija blakus-ielā. Labi.

Dzemdības slimnīcā vajadzēja pieteikt jau iepriekš. Topošajai māmiņai bija jālūdz, lai to izdara viņas ārsts. Es biju pilnīgi pārliecināta, ka Mollija to nelūgs. Viņa izskatījās pārāk nevīžīga un vienaldzīga, lai vispār par kaut ko interesētos. Ja viņa neaizies uz pirmsdzemdību konsultāciju, tad neparūpēsies par to, lai tiktu mainīta vienošanās par dzemdību vietu. Es jau varēju iztēloties, kā pēc divām vai trim nedēļām Nonāta namā nakts vidū atskanēs telefona zvans, uz kuru mums būs jāreaģē. Es nolēmu apciemot viņas māti un par visu paziņot viņas ārstam.

Kanādas nami, kuriem katrai ēkai bija savs nosaukums, piemēram, Ontārio, Bafina, Hudzona, Otavas māja u. c., bija seši blīvi apdzīvoti daudzdzīvokļu māju bloki, kas atradās starp Blekvo-las tuneli un Blekvolas kāpnēm. Tās bija ļoti vienkāršas sešstāvu mājas, kur katras galerijas galā bija ūdens krāns un tualete. Es nevarēju saprast, kā cilvēki tur varēja dzīvot un saglabāt tīrību un pašcieņu. Runāja, ka Kanādas namos dzīvo pieci tūkstoši cilvēku.

Es uzmeklēju Mollijas mātes Mārdžorijas dzīvokli Ontārio namā un pieklauvēju. Līksma balss uzsauca: - Nāc iekšā, mīļumiņ! - Tas bija ierasts īstendas iedzīvotāju uzaicinājums, lai kas arī ierastos. Durvis nebija aizslēgtas, un es uzreiz nokļuvu dzīvojamā istabā. Kad ienācu, Mārdžorija pagriezās un viņas sejā bija sirsnīgs smaids. Tiklīdz viņa mani ieraudzīja, smaids nozuda un viņas rokas nolaidās gar sāniem.

- Ak nē! Nē. Vairāk ne. Jūs ir atnākusi par mūsu Mollu, vai ne? -Viņa apsēdās uz krēsla, aizklāja ar rokām seju un sāka šņukstēt.

Es samulsu. Nezināju, ko teikt un kā rīkoties. Ir cilvēki, kuri ļoti labi prot tikt galā ar citu problēmām, bet es ne. Patiesībā, jo emocionālāki kļuva cilvēki, jo sliktāk man veicās. Es noliku savu somu uz krēsla un klusēdama apsēdos viņai blakus. Man radās iespēja aplūkot istabu.

Es zināju par Mollijas netīrību, tāpēc biju gaidījusi, ka viņas mātes dzīvoklis izskatīsies līdzīgi, tomēr tas bija kā diena pret nakti. Istaba bija tīra un kārtīga un patīkami smaržoja. Pie spodrajiem logiem karājās jauki aizkari. Paklāji bija tīri, kārtīgi izsukāti un izdauzīti. Uz gāzes plīts burbuļoja tējkanna. Mārdžorijas kleita un priekšauts bija tīri, viņas mati bija kārtīgi sasukāti.

Tējkanna mani uzvedināja uz kādu domu, un, kad šņuksti mazinājās, sacīju: - Kā būtu, ja mēs abas iedzertu kādu tasi tējas? Esmu izslāpusi.

Viņa atdzīvojās un ar tipisku kokneja pieklājību teica: - Atvainojiet, māsiņ! Neņemiet mani galvā. Es tād’ kļūst’, kad uztraucos par Mollu, tā ir.

Viņa piecēlās un pagatavoja tēju. Darbošanās palīdzēja, un viņa noslaucīja asaras. Nākamo divdesmit minūšu laikā atklājās viss -viņas cerības un sirdssāpes.

Mollija bija jaunākā no pieciem bērniem. Viņa nekad nebija redzējusi savu tēvu, kurš bija kritis karā pie Arnemas. Visa ģimene tika evakuēta uz Glosteršīru.

Mārdžorija sacīja: - Es nezin’, vai tieši tas viņu sarūgtināja vai kas cits, bet ar citiem bērniem viss ir kārtībā, tā ir.

Ģimene atgriezās Londonā un apmetās Kanādas namos. Šķita, ka Mollija ir apradusi ar jaunajiem apstākļiem un jauno skolu, un stāstīja, ka viņai klājas labi.

- Viņa bija tik gudra, - Mārdžorija stāstīja. - Vienmēr labākā klasē. Viņa varēj’ kļūt par sekretāri un strādāt kādā kantorī Vestendā, tiešām varēj’. Ak, sirds vai lūst, kad par to domāj’, tā ir.

Viņa nošņaukājās un izvilka kabatlakatiņu. - Viņai bija četrpadsmit gad’, kad viņa satik’ to mērgli. Viņa vārds ir Ričards, bet es viņu sauc’ par Ričardu Smerdeli. - Viņa ieķiķinājās par savu jociņu. - Tad viņa sāk’ vēlu nākt mājās, atrunājoties, ka bijus’ jauniešu klubā. Taču man domāt, ka viņa meloj’, tāpēc es paprasīj’ draudzes mācītājam, un viņš teic’, ka Molla nav pat viņu biedre. Tad viņa nenāc’ mājās pa naktīm. Ak, māsiņ, jūs pat iedomāt nevar’, ko tas nodar’ mātei!

No mazā, glītā auguma puķainajā priekšautā atskanēja klusi šņuksti.

- Katru nakti es staigāj’ pa ielām, viņu meklējot, taču nekad nevarēj’ atrast. Protams, nekad. Viņa bij’ atpakaļ mājās no rīta, stāstot pasaciņas, it kā es būtu kāda muļķe, un devās uz skolu. Kad viņai bija sešpadsmit, viņa pateic’, ka precēsies ar to Diku. Es

domāt, ka to vajag darīt, jo viņa jau gaidīj’ bērnu, tāpēc es sacīj’: “Tas ir vislabākais, ko vari darīt, manu mīļumiņ.”

Viņi apprecējās un pārcēlās uz divām istabām Bafina mājā. Jau no paša sākuma Mollija mājās neko nedarīja. Mārdžorija gāja pie viņas un mēģināja iemācīt meitai, kā istabas uzturēt tīras un kārtīgas, tomēr bez panākumiem. Nākamajā reizē, kad viņa tur ieradās, dzīvoklis, kā vienmēr, bija netīrs.

- Es nesaprot’, kur viņai radās tāds slinkums, - Mārdžorija sacīja.

Sākumā likās, ka Diks un Mollija ir gluži laimīgi, un, lai gan izskatījās, ka Dikam nav pastāvīga darba, Mārdžorija cerēja, ka viņas meitai klāsies labi. Piedzima viņu pirmais bērniņš, un šķita, ka Mollija ir laimīga, taču pavisam drīz viss kļuva sliktāk. Mārdžorija ievēroja zilumus uz meitas kakla un rokām, ievainojumus virs acs, un reiz Mollija pat kliboja. Viņa vienmēr apgalvoja, ka esot nokritusi. Mārdžorijai radās aizdomas, bet attiecības ar Dīku, kuras nekad nebija īpaši sirsnīgas, sāka pasliktināties.

- Viņš man’ ienīst, - Mārdžorija teica, - un neļauj tuvoties Mollijai vai puisēniem. Es neko nevar’ padarīt. Es nemaz nezin’, kas ir sliktāk - zināt, ka viņš sit manu meitu, vai to, ka viņš sit bērnus. Vislabākais laiks bij’ tad, kad viņš sešus mēnešus sēdēj’ “ķurķī”. Tad es varēj’ būt mierīga, ka viņi visi ir drošībā.

Viņa atkal sāka raudāt, un es pajautāju, vai sociālais dienests varētu kaut kā palīdzēt.

- Nē, nē. Mollija nekad neko sliktu par viņu neteiks, nekad. Dikam ir tik liela vara pār viņu, ka es domāj’ - viņai savas galvas nemaz vairs nav.

Man bija ļoti žēl šīs nabaga sievietes un viņas muļķa meitas. Bet visvairāk man bija žēl to divu mazo puisēnu, kuri izskatījās tik nožēlojami toreiz, kad iztraucēju kautiņu. Un tagad būs vēl trešais bērns.

Es sacīju: - Galvenais iemesls, kāpēc es pie jums atnācu, ir gaidāmais bērniņš. Mollija ir pieteikta dzemdībām mājās, tomēr es domāju, ka tas ir tikai tāpēc, ka pirms tās vizītes, kad novērtējām apstākļus, jūs bijāt uzkopusi dzīvokli. - Viņa pamāja ar galvu. - Tagad mēs uzskatām, ka būtu labāk, ja bērns nāktu pasaulē slimnīcā, bet viņai pašai dzemdības ir jāpiesaka un jādodas uz pirmsdzemdību pārbaudi. Baidos, ka viņa nedarīs ne vienu, ne otru. Vai varat palīdzēt?

Mārdžorija atkal izplūda asarās. - Es esmu gatav’ uz visu viņas un bērniņa dēļ, bet tas mērglis... Viņš takš man neļauj viņiem pat tuvoties. Ko es var’ izdarīt?

Viņa sāka grauzt nagus un izšņauca degunu.

Biju nokļuvusi sarežģītā situācijā. Man ienāca prātā, ka mēs varbūt varētu atteikties no dzemdībām mājās un par to informēt ārstus. Tad Mollijai varētu pateikt, ka, tiklīdz sākas dzemdības, viņai jādodas uz slimnīcu. Ja viņa atteiktos no pirmsdzemdību aprūpes, tā būtu tikai viņas pašas vaina.

Es atstāju Mārdžoriju ar viņas skumjajām pārdomām, bet par radušos problēmu paziņoju mūķenēm. Dzemdības slimnīcā tika sarunātas bez Mollijas piekrišanas, un es domāju, ka tā ir pēdējā reize, kad mēs par viņu dzirdam.

Tomēr tā nenotika. Apmēram pēc trim nedēļām mums piezvanīja no Poplāras slimnīcas un palūdza, vai kāda no mūsu vecmātēm varētu veikt Mollijas pēcdzemdību aprūpi, jo jau trešajā dienā pēc dzemdībām viņa kopā ar mazuli bija pametusi slimnīcu.

Tas bija kaut kas nedzirdēts. Tolaik pilnīgi visi - gan mediķi, gan nespeciālisti - uzskatīja, ka jaunajai māmiņai ir jāpaliek gultā divas nedēļas. Acīmredzot Mollija bija devusies mājās ar mazuli rokās, un tas bija ļoti bīstami. Māsa Bernadeta taisnā ceļā devās uz Bafina namu.

Viņa pastāstīja, ka Mollija ir tur un izskatās daudz tīrāka, tomēr tikpat drūma kā vienmēr. Dika mājās nebija. Bija paredzēts, ka viņš pieskatīs bērnus, kamēr Mollija ir slimnīcā, taču varēja tikai minēt, vai viņš to bija darījis vai ne. Mārdžorija bija piedāvājusi parūpēties par viņiem, taču Diks tam nebija piekritis, sakot, ka tie ir viņa bērni un viņš neļaus tai vecenei bāzt degunu ģimenes darīšanās.

Mājās nebija nekā ēdama. Droši vien Mollija to jau bija paredzējusi un tāpēc pameta slimnīcu. Naudas viņai nebija, tomēr mājupceļā ar mazuli rokās viņa bija iegājusi veikaliņā un palūgusi uz parāda pāris gaļas pīrāgu. Miesnieks viņu pazina un cienīja viņas māti, tāpēc bija ar mieru tos Mollijai iedot. Kad ieradās māsa Bernadeta, abi mazie puisēni, ģērbušies vienīgi netīros svīteros, sēdēja uz grīdas un alkatīgi ēda pīrāgus.

Mollija gandrīz nemaz nerunāja. Viņa bija ļāvusi izmeklēt gan sevi, gan arī mazuli - mazu meitenīti -, tomēr visu laiku bija drūmi klusējusi. Mūķene bija teikusi, ka pastāstīs Mārdžorijai, ka meita ir atgriezusies mājās.

- Dariet, kā gribat, - bija vienīgā atbilde.

Mārdžorija pilnīgi neko nebija zinājusi par notikumu pavērsienu, tāpēc uzreiz aizsteidzās uz Bafina namu. Par nelaimi, arī Diks tieši tobrīd bija nolēmis atgriezties mājās, un viņi abi kāpnēs saskrējās. Viņš bija piedzēries un metās Mārdžorijai virsū, taču viņa paspēja izvairīties. Ja Diks būtu viņai iesitis, viņa būtu noripojusi pa akmens kāpnēm. Pēc šī atgadījuma vienīgais, ko nabaga sieviete uzdrošinājās darīt, bija nopirkt ēdamo un atstāt to pie meitas dzīvokļa durvīm.

Parasti pēc dzemdībām mēs jauno māmiņu apmeklējām divas reizes dienā divu nedēļu garumā. No medicīnas viedokļa Mollijas un mazuļa stāvoklis bija apmierinošs, tomēr sadzīves apstākļi bija tikpat slikti kā vienmēr. Reizēm Diks bija mājās, reizēm - ne. Nabaga Mārdžorija tur vairs nekad netika redzēta. Viņa būtu spējusi pilnībā mainīt Mollijas un mazo puisīšu dzīvi. Mārdžorijas dzīvesprieks vien būtu varējis gaisotni mājās padarīt cerīgāku, taču viņu neviens nelaida iekšā. Viņai bija jāsamierinās ar Nonāta nama apmeklējumu, lai pajautātu mūķenēm, kā klājas viņas meitai un mazbērniem. Kādu dienu viņa mums iedeva somu ar bērnu drēbītēm, lai nākamreiz, kad dosimies pie Mollijas, mēs tās viņai aiznestu. Viņa nevēlējās somu atstāt pie ārdurvīm, lai drēbītes nesamirktu.

Nākamajās dienās vairākas medmāsas apmeklēja Molliju un visas stāstīja par briesmīgajiem sadzīves apstākļiem. Vienai medmāsai istabā gandrīz kļuvis nelabi un viņai vajadzējis skriet ārā svaigā gaisā, lai atgūtos. Astotās dienas vakarā es devos turp, tomēr uz manu klauvēšanu neviens neatbildēja. Durvis bija aizslēgtas, tāpēc pieklauvēju vēlreiz. Atbildes nebija. Man ienāca prātā, ka Mollija varbūt ir aizņemta ar mazuli, tāpēc nevar atvērt durvis. Pulkstenis bija tikai pieci pēcpusdienā, tāpēc es turpināju savu apgaitu un nolēmu šeit iegriezties vēlāk.

Kad atgriezos Bafina namā, pulkstenis bija gandrīz astoņi vakarā. Biju nogurusi, un man ļoti negribējās kāpt piektajā stāvā. Man prātā pat iešāvās doma izlaist šo vizīti. Galu galā Mollijas un mazuļa veselības stāvoklis bija apmierinošs, un tieši par to mēs bijām atbildīgas. Tomēr kaut kas mani mudināja izpildīt pienākumu, tāpēc pārgurusi devos augšup pa kāpnēm.

Es pieklauvēju, un atkal nekādas atbildes. Pieklauvēju vēlreiz -šoreiz jau skaļāk. Nodomāju, ka varbūt viņa vēl joprojām ir aizņemta. Galerijas galā atvērās durvis un parādījās kāda sieviete.

- Viņas nav, - sieviete teica. Lūpu kaktiņā viņai bija cigarete.

- Kā nav? Tas nevar būt. Viņa ir tikko kā dzemdējusi bērnu.

- Viņas nav, ka es jums sak’. Redzēj’, kā viņa aizgāj’. Uzpucē-jusies, jā, tā bij’.

- Un kur viņa aizgāja? - Man iešāvās prātā, ka viņa varbūt ir aizgājusi pie mātes. - Vai viņa paņēma līdzi visus trīs bērnus?

Sieviete sāka histēriski smieties, un cigarete nokrita uz grīdas. Viņa pieliecās, lai to paceltu, un matu ruļļi klabēdami sitās cits pret citu.

- Ko! Trīs bērnus! Tu laikam joko. Trīs bērni viņai neko daudz nepalīdzēs, vai ne?

Man šī sieviete nepatika. Visnejaukākais bija viņas viltīgais smīns. Es pagriezu viņai muguru, vēlreiz pieklauvēju un caur pastkastītes spraugu uzsaucu: - Lūdzu, ielaidiet mani, esmu medmāsa!

Aiz durvīm pilnīgi noteikti kaut kas sakustējās. Es to skaidri dzirdēju. Es zināju, ka sieviete stāv un vīpsnā par mani, tāpēc kautrīgi pietupos un palūkojos caur pastkastītes spraugu.

Divas acis, pavisam tuvu manējām, sastapa manu skatienu. Tās bija bērna acis, kas bez mirkšķināšanas raudzījās uz mani un tad pazuda. Tas man deva iespēju ielūkoties istabā.

No nenorobežotā petrolejas sildītāja nāca blāva, zaļi zila gaisma. Turpat blakus stāvēja ratiņi, kuros, iespējams, gulēja mazulis. Redzēju, kā viens no mazajiem puisēniem skraidīja pa istabu. Otrs sēdēja stūrī.

Man aizrāvās elpa. Sieviete laikam to izdzirdēja. Viņa teica:

- Vai tagad man tici? Es takš teic’, ka viņas nav mājās, vai ne?

Sapratu, ka man jātic šai sievietei. Varbūt viņa var palīdzēt.

- Mēs nedrīkstam atstāt bērnus vienus pašu pie petrolejas sildītāja. Ja kāds to apgāzīs, viņi sadegs. Ja jau Mollijas nav mājās, kur tad ir tēvs?

Sieviete pienāca tuvāk. Varēja skaidri manīt, ka viņai patika pavēstīt sliktās ziņas. - Viņš ir ļoti slikts, tas Diks. Tāds viņš ir. Piemin’ manus vārdus. Tev labāk nevajag ar viņu sapīties. Viņš viņai ir tikai par skādi, un viņai neklājas nemaz tik lab’, kā vajag būt. Ak, kāds kauns! Es jau sak’ mūsu Betijai, ka tāds kauns, es sak’. Nabaga mazie knēveļi. Viņiem nevajadzēj’ piedzimt, vai ne? Es vienmēr sarij’, ka...

Es viņu pārtraucu. - Petrolejas sildītājs ir bīstams. Man jāziņo policijai. Mums ir jātiek tur iekšā.

Sievietes acis iemirdzējās, un viņa nosprauslojās. Tad viņa sagrāba manu roku un sacīja: - Tu sauks’ kruķus, ja? Velns parāvis!

Viņa aizmetās pa galeriju un pieklauvēja pie citām durvīm. Es spēju iedomāties, kā viņa izplatīs šīs ziņas pa visu Bafina namu, pat ja tas viņai prasītu visu nakti. Nogurums bija pazudis, un es metos lejā pa kāpnēm un skrēju uz tuvāko telefona būdiņu. Policijā ar bažām noklausījās manu stāstu un paziņoja, ka tūlīt pat kāds ieradīsies. Nospriedu, ka to vajadzētu pateikt Mārdžorijai, tāpēc devos uz Ontārio namu.

Nabaga sieviete. Kad es Mārdžorijai visu izstāstīju, viņa saliecās tā, it kā es būtu iesitusi pa vēderu.

- Ak nē! Es to vairs nespēj’ izturēt, - viņa vaidēja. - Tā jau es domāj’. Viņa atkal ir uzsākus’ vecās spēlītes.

Biju tik naiva, ka nesapratu, ko viņa ar to domāja.

- Kādas spēlītes? - es jautāju, domādama, ka viņa runā par šautriņām, biljardu vai spēlēšanu uz naudu vietējā krogā.

Mārdžorija līdzjūtīgi palūkojās uz mani. - Nekas, nekas, balodīt! Būs labāk, ja tu par tādām lietām neko nezinās’. Man jāiet un jāpieskata bērniņi.

Mēs gājām klusēdamas. Policisti jau bija pie Mollijas durvīm un mēģināja tās atvērt. Domāju, ka ar viņiem kopā būs atslēdznieks, tomēr nebija, jo lielākā daļa policistu ir slēdzeņu atmūķēšanas eksperti. Man ienāca prātā - vai viņi to apgūst koledžā?

Apkārt bija sapulcējies bariņš cilvēku. Neviens neko negribēja palaist garām. Mārdžorija izgāja priekšā un teica, ka viņa ir vecmāmiņa, un, kad durvis bija vaļā, viņa iegāja iekšā pirmā. Tad sekoja policisti un es.

Istaba bija smacīgi karsta, un gaiss pretīgi smirdēja. Zīdainis svētlaimīgi gulēja, bet lielākos bērnus nekur nemanīja. Es piegāju pie mazulītes. Viņa izskatījās pārsteidzoši labi aprūpēta, tīra un pabarota. Toties istaba izskatījās šausmīgi: tā bija pilna ar mušām, bet pa stūrī nomesto netīro autiņu kaudzi un ekskrementiem rāpoja tārpi.

Klusiņām saucot zēnu vārdus, Mārdžorija iegāja guļamistabā. Viņi bija aiz krēsla. Mārdžorija paņēma tos rokās, un asaras ritēja pār viņas vaigiem.

- Neuztraucieties, mani zaķīši. Omīte ir te.

Policisti kaut ko pierakstīja, un es nodomāju, ka varbūt man jādodas prom, jo tagad par bērniem parūpēsies vecmāmiņa. Taču tieši tobrīd ārpusē sākās kņada, un durvīs parādījās Dīks. Acīmredzot viņš nezināja, ka dzīvoklī ir policisti. Tiklīdz viņš tos ieraudzīja, tā pagriezās, lai muktu prom, taču ziņkārīgie viņam aizsprostoja ceļu. Viņi negrasījās to atkal laist ārā. Varbūt starp Diku un kaimiņiem bija kādi nenokārtoti rēķini? Policisti viņu brīdināja par nevērīgu izturēšanos pret trim bērniem, kuri vēl nav sasnieguši piecu gadu vecumu.

Diks nolamājās, nospļāvās un sacīja: - Kas tad viņiem kaiš? Ar bērniem viss ir kārtībā. Cik var’ redzēt, nekas ļauns nav noticis.

- Tas ir labi, ka ar bērniem nekas slikts nav atgadījies. Bērnu atstāšana bez uzraudzības pie iedegta un nenorobežota petrolejas sildītāja varēja izraisīt ugunsgrēku, ja kāds no viņiem būtu apgāzis krāsniņu.

Diks sāka činkstēt. - Tā nav mana vaina. Es neiededzināj’ sildītāju. Mana kundze būs to izdarījus’. Es nezināj’, ka viņa ir izgājus’ un to atstājus’. Slinkā maita. Kad es viņu satiks’, viņa pamatīgi norausies.

Policists jautāja: - Kur ir jūsu sieva?

- Kā lai es to zin’?

Mārdžorija viņam uzkliedza: - Tu, nelieti! Tu zin’ gan, kur viņ’ ir. Un tu lik’ viņai tur iet, vai ne? Tu, riebekli!

Diks tēloja svēto nevainību. - Par ko tā vecā govs tagad runā?

Mārdžorija jau gribēja izkliegt atbildi, taču policists viņu apturēja. - Savas domstarpības varēsiet kārtot, kad mēs būsim aizgājuši. Mēs pierakstījām, ka esat brīdināts par to, ka bīstamos apstākļos bērnus atstājāt bez uzraudzības. Ja tas atkārtosies, jūs tiksiet saukts pie atbildības.

Diks lika lietā lišķīgus glaimus. - Policista kungs, es jums apsol’, ka tas nekad vairs neatkārtosies. Es atvainojos, un es parūpēsies, lai tā vairs nenotiktu.

Policisti grasījās iet projām. Norādot uz Mārdžoriju, Diks teica:

- Un viņu jūs var’ ņemt līdzi un arī visus pārējos.

No Mārdžorijas lūpām izlauzās sāpju pilns kliedziens, un viņa abus mazos zēnus piespieda sev vēl ciešāk. Viņa policistiem lūdzās:

- Es nevar’ viņus atstāt šeit - ne zīdaini, ne puisēnus. Vai tad jūs neredzat? Es viņus nevar’ te atstāt.

Mierinošā un līksmā balsī Diks paziņoja: - Neuztraucies, vecā dāma. Es var’ parūpēties par bērniem. Nav par ko uztraukties. -Tad viņš vērsās pie policista: - Jūs viņus var’ atstāt ar mani. Es jums dod’ sav’ vārd’.

Policisti nebija muļķi un ne uz mirkli nenoticēja šai tēva jūtu izrādīšanai. Tomēr viņi drīkstēja vienīgi izteikt brīdinājumu - neko vairāk.

Policists uzrunāja Mārdžoriju: - Jūs šeit drīkstat atrasties tikai tādā gadījumā, ja esat uzaicināta, turklāt bez tēva piekrišanas bērnus nevarat ņemt.

Diks triumfēja: - Tu dzirdēj’? Tev ir jāsaņem tēva piekrišan’. Es ir tēvs, un es nepiekrīt’, tu saprat’? Un tagad ej prom.

Es pirmo reizi ierunājos: - Un kā ar zīdaini? Viņa ir tikai astoņas dienas veca un ir jābaro ar krūti. Drīz viņa būs izsalkusi un pamodīsies. Kur ir Mollija?

Domāju, ka līdz šim Diks mani nemaz nebija pamanījis. Viņš pagriezās un ar baudkāru skatienu nopētīja mani no galvas līdz kājām. Es gandrīz varēju sajust, kā viņš ar skatienu mani izģērbj. Viņš bija pretīgs savas “sugas” pārstāvis, un es nešaubījos - viņš domāja, ka sievietes viņu uzskata par Dieva dāvanu. Viņš pienāca man klāt.

- Neraizējieties, māsiņ. Mana kundze viņu pabaros, kad atgriezīsies. Viņa izskrēj’ tikai uz mirklīti.

Viņš ar abām rokām satvēra manu plaukstu un noglāstīja delnas locītavu. Es to strauji atrāvu. Man gribējās iesist pļauku pa viņa glūnīgo seju, kura bija piebāzta man tik tuvu, ka varēju saost smirdīgo elpu. Es riebumā aizgriezos. Viņš pienāca vēl tuvāk, un acīs iemirdzējās izsmējīga interese. Viņš pieklusināja balsi, lai neviens cits nevarētu dzirdēt.

- Vīzdegune, ja? Es zin’, kā parādīt tav’ īsto viet’, vīzdegunes jaunkundz.

Es zināju, kā ir jāizturas pret šāda tipa vīriešiem. Mēs bijām vienāda auguma, un tas šajā situācijā bija mans trumpis. Man nevajadzēja sacīt ne vārda. Es lēnām pagriezu galvu, lai ieskatītos viņam tieši acīs, un izturēju viņa skatienu. Smīns lēnām izdzisa, un viņš novērsās. Ir maz tādu vīriešu, kuri spēj izturēt nicinājuma pilnu sievietes skatienu.

Mārdžorija bija nometusies ceļos uz grīdas un, nevaldāmi raudot, apskāva mazos puisēnus. Policists piegāja pie viņas, satvēra viņu aiz elkoņa, lai palīdzētu piecelties, un mierīgi teica: - Nāciet, mammīt, jūs nevarat te palikt.

Mārdžorija piecēlās, un bērni klusiņām devās krēsla virzienā. Viņa izdvesa izmisīgu vaidu un ļāva policistam sevi pavadīt līdz ārdurvīm. Tad bēdu sagrauztā sieviete izklunkurēja ārā. Viņa izskatījās par divdesmit gadiem vecāka nekā brīdī, kad te ieradās. Kad viņa gāja cauri pūlim pie durvīm, varēja sadzirdēt daudzas līdzjūtīgas balsis.

- Ak, nabaga dvēsel’!

- Ak, kāds kauns!

- Vai tad jums nav žēl šī nabaga cilvēk’?

- Viņš ir slikts, tā gan.

- Tāds kauns, es sak’.

Mārdžoriju pavadīja uz Ontārio māju, bet es atgriezos Nonāta namā, un tonakt man bija tik daudz, par ko domāt.

DIVRITENIS

Nākamo pāris nedēļu laikā, kamēr Čamija apguva prasmi braukt ar velosipēdu, mums atklājās Forteskjū-Čamliju-Braunu ģimenes rakstura stingrība. Pēc negadījuma māsa Džuljena stipri šaubījās, vai Čamija jebkad brauks ar velosipēdu, taču viņa bija nelokāma. Viņa gribēja iemācīties un iemācīsies.

Katrs brīvais brīdis tika pavadīts vingrinoties. Visās vizītēs Ča-mijai bija jādodas kājām, un tas prasīja daudz vairāk laika nekā tad, ja brauktu ar velosipēdu. Tādēļ viņai bija mazāk brīvā laika nekā citiem, taču viņa izmantoja katru minūti. Viņa stūma veco Raleigh divriteni augšup pa nedaudz ieslīpo Leilendstrītu un tad ripinājās lejup - simtiem reižu augšup un lejup, līdz iemācījās noturēt līdzsvaru. Katru rītu viņa cēlās pāris stundu agrāk un katru vakaru no astoņiem līdz desmitiem devās ārā, un vienmēr atgriezās nogurusi un aizelsusies. - Patiesībā nav nekādas jēgas mācīties braukt, kamēr ārā ir gaišs, - viņa līksmi apgalvoja, un tajā bija neapstrīdama loģika.

Šos braucienus tumsā parasti pavadīja uzmundrinošu vai ņirdzīgu bērnu bariņi. Tas varēja kļūt par traucēkli, ja vien Čamija nebūtu iemantojusi kāda puiša cieņu, kurš mums piebiedrojās pirmajā dienā, kad mēs ar Sintiju un Triksiju sākām apmācību. Džeks bija īpaši spēcīgs, apmēram trīspadsmit gadus vecs puisis, kurš bija pieradis cīnīties par savām tiesībām. Viņš ātri izdzenāja mazos bērnus: pāris vēzienu, pāris spērienu - un viņi bija prom. Tad viņš uzradās Čamijas divriteņa priekšā kā aizstāvis.

-Jaunkundz, ja jums ir kād’ problēm’ no šiem, pasauc tik man’. Džeku. Es par to parūpēsies.

- Ak, tas nu gan ir ļoti jauki no tavas puses, Džek. Esmu tev ļoti pateicīga. Šis vecais divritenis gan ir nevaldāms draiskulis, vai ne?

Čamijas elegantais runas veids Džekam droši vien bija tikpat neizprotams kā viņa kokneja dialekts Čamijai, tomēr, par spīti tam, tieši šajā mirklī viņi sadraudzējās.

No šī brīža Čamija visu sāka apgūt ļoti strauji. Džeks bija uz ielas gan agri no rīta, gan vēlu vakarā, skrienot, stumjot un palīdzot viņai, kā vien varēja. Viņš izgudroja īpaši asprātīgu paņēmienu, kā viņai iemācīt stūrēt un nogriezties ap stūri: Džeks mina pedāļus, bet Čamija stūrēja! Viņa turēja stūri, sēžot uz sēdekļa, un kājas viņai vilkās pa zemi, kamēr Džeks stāvēja uz pedāļiem, paveicot grūtāko darbu. Dabūt uz priekšu viņas septiņdesmit piecus kilogramus bija smagi, bet Džeks jau nebija nekāds trispadsmitgadīgs nīkulis un lepojās ar savu vīrišķību. Rītos un vakaros varēja dzirdēt viņa kliedzienus: - Grieziet pa kreis’, jaunkundz! NĒ, PA KREISI, auša! Mierīg’. Ne tik strauji. Tēmējiet uz to telefona būdiņu, skatieties uz to.

Ne vienam, ne otram pat prātā neienāca padoties, un pēc triju nedēļu pūliņiem tumšos novembra rītos viņi jau varēja nobraukt visu ceļu no Bouvas līdz pat Dogailendai.

Džekam pašam nebija divriteņa, un viņam ar smagu sirdi nācās atzīt, ka ir pienācis laiks Čamijai pamēģināt braukt vienai pašai. Viņš iestūma divriteni, un viņa pašapzinīgi aizbrauca pa ielu un nogriezās ap stūri. Džeks skumji māja, līdz viņa pazuda skatienam. Viņš bija lieliski palīdzējis, bet tagad prieki bija beigušies. Viņš ar kāju paspēra akmeni un, rokas kabatās sabāzis, lempīgā gaitā devās mājās - viena kāja renstelē, bet otra - uz ietves.

Bet Čamija nebija no tām, kas ļautu draudzībai izdzist, vēl vairāk - kas laipnību un palīdzību varētu atstāt bez ievērības. Viņa to pārrunāja ar mums pie pusdienu galda, un mēs vienojāmies, ka ir vajadzīga piemērota dāvana. Priekšlikumu bija daudz - trauks ar saldumiem, futbolbumba, spalvu nazītis -, bet Čamijai nepatika neviena no šīm idejām. Māsa Džuljena, kura vienmēr bijusi praktiska un saprātīga, norādīja, ka Džeka ieguldītais laiks, pūles un apņēmība bija ievērības cienīgi, tāpēc arī atlīdzībai ir jābūt lielai.

- Es nedomāju, ka mēs puisim varēsim atlīdzināt ar kādu banālu dāvanu. No vienas puses, viņam ir jāsaņem tas, ko viņš patiešām vēlas un ko spētu novērtēt. No otras puses, tas ir atkarīgs tikai no tā, ko tu kā devējs vari atļauties, un vienīgi tu zini, kas tas ir.

Čamijas skatiens iemirdzējās, un viņas seja atplauka platā smai-dā. - Patiesībā es zinu, ko Džeks vēlas vairāk par visu pasaulē. Divriteni! Un, ja es visu paskaidrošu, esmu gandrīz pārliecināta, ka mans tēvs viņam tādu nopirks. Viņš ir lādzīgs vīrs un vienmēr atver maku labiem mērķiem. Es jau šovakar pat viņam uzrakstīšu.

Protams, tēvs atvēra maku, laimīgs par to, ka viņa vienīgā meita beidzot ir atradusi dzīves piepildījumu. Tieši tāpat, kā viņš nesaprata Čamijas apņēmību kļūt par misionāri, viņš nevarēja saprast viņas aizraušanos ar vecmātes darbu, tomēr bija pilnībā gatavs to atbalstīt.

Džekam jauns velosipēds nozīmēja jaunu dzīvi. Tikai dažiem zēniem tolaik kaut kas tāds piederēja. Viņam tas nozīmēja daudz vairāk par sabiedrisko stāvokli. Tas zēnam nozīmēja brīvību. Džekam patika piedzīvojumi, un ar savu divriteni viņš no īstendas varēja aizbraukt kilometriem tālu. Viņš iestājās Degenhemas riteņbraucēju klubā un piedalījās šosejas sacensībās un velokrosos. Viņš vienatnē devās izbraucienos pa Eseksas laukiem. Viņš nokļuva līdz pat piekrastei un pirmo reizi mūžā ieraudzīja jūru.

Čamija bija laimīga, un šī draudzība viņai sagādāja vislielāko prieku. Džeks uzskatīja, ka viņai ir vajadzīga aizsardzība, tāpēc katru dienu pēc stundām ieradās Nonāta namā, lai pavadītu viņu vakara vizītēs. Džeka nojautas, ka Doklendsas bērni Čamiju ķircinās un kaitinās, bija pareiza, jo vietējiem viņa tā arī neiepatikās un aiz muguras tika izsmieta. Skats, kā milzīgā auguma sieviete uz veclaicīgā velosipēda ar lielajām riepām uzmanīgi pārvietojās pa ielām, lika bērnu bariņiem apstāties. Viņi stāvēja uz ietves un izkliedza “kā iet?” vai “tā tik ir izrāde”, vai arī “uzmanīgi, vecenīt”, un to visu pavadīja zviegšana pilnā kaklā. Lai vēl vairāk bērtu sāli brūcēs, viņi Čamiju sauca par Nīlzirgu. Nabaga Čamija pret to izturējās ar humoru, tomēr mēs zinājām, cik ļoti tas viņai sāpēja. Taču, kad spēcīgais un kauslīgais ielaspuika Džeks bija kopā ar viņu, bērni turējās pa gabalu. Mēs Džeku redzējām gan gaidām uz ielas, gan daudzdzīvokļu māju pagalmos pieturam abus velosipēdus. Viņa apakšžoklis vienmēr bija izvirzīts uz priekšu, kājas nedaudz ieplestas, un aukstasinīgais skatiens slīdēja apkārt pārliecībā, ka ar to pilnīgi pietiek, lai aizsargātu “jaunkundzi”.

* * *

Pēc divdesmit pieciem gadiem kautrīga, jauna meitene, kuru sauca lēdija Diāna Spensere, saderinājās ar troņmantnieku princi Čārlzu. Vienmēr, kad viņa ieradās kādā pasākumā, automašīna apstājās, atvērās priekšējās durvis, un pa tām izkāpa miesassargs, kurš lēdijai Diānai atvēra automašīnas durvis. Tad viņš nostājās, nedaudz iepleta kājas, pastiepa uz priekšu žokli un aukstasinīgi nolūkojās uz pūli - tas bija jau pieaugušais Džeks, kurš vēl joprojām izmantoja prasmes, kuras bija apguvis bērnībā, rūpējoties par savu lēdiju.

PIRMSDZEMDĪBU KLINIKA

Katram darbam piemīt kaut kas nepatīkams. Man nepatika pirmsdzemdību aprūpe. Es pat uzdrošinos apgalvot, ka ienīdu pirmsdzemdību klīniku un ar šausmām gaidīju katru otrdienas pēcpusdienu. Vecmātes savu darbu centās organizēt tā, lai rīta vizītes beigtos līdz pulksten divpadsmitiem dienā. Tad mēs pusdienojām un ap pusdiviem sākām gatavot klīniku darbam, lai tās durvis varētu atvērt divos pēcpusdienā. Mēs strādājām tik ilgi, līdz viss bija padarīts, un bieži vien tas bija ap sešiem septiņiem vakarā. Pēc tam devāmies vakara vizītēs.

Man tas nelikās par grūtu - smags darbs mani nekad nav biedējis. Šķiet, vienīgais, ko nevarēju ciest, bija nemazgātas sieviešu miesas, pulsējoša siltuma un mitruma, nebeidzamu sarunu un -pats galvenais - smakas spēcīgais “kokteilis”. Lai cik rūpīgi pēc tam es mazgātos un pārģērbtos, vienmēr pagāja pāris dienu, līdz varēju atbrīvoties no šķebinošās vaginālo izdalījumu, urīna, sasmakušu sviedru un nemazgāta apģērba smakas. Tas viss sajaucās spēcīgos, noturīgos tvaikos, kas iesūcās manā apģērbā, matos, ādā - it visur. Daudzas reizes, strādājot pirmsdzemdību klīnikā, man vajadzēja iziet ārā svaigā gaisā pie durvīm un noliekties pāri margām. Tad es dziļi elpoju un mēģināju apslāpēt nepieciešamību izvemties.

Tomēr mēs visi esam atšķirīgi, un es nezinu nevienu citu vecmāti, kas būtu saskārusies ar šādu problēmu. Ja es pieminēju savu problēmu, viņas reaģēja ar neviltotu pārsteigumu: “Kāda smaka?” -vai: “Varbūt tur kļuva mazliet par karstu?” Tāpēc es vairs nepieminēju savu specifisko reakciju. Es sev nepārtraukti atgādināju par pirmsdzemdību aprūpes milzīgo nozīmi, jo tā ievērojami samazināja māmiņu mirstību. Brīdī, kad šķita, ka nespēšu sevi piespiest izmeklēt vēl vienu sievieti, atmiņas par dzemdniecības vēsturi un nebeidzamajām sieviešu ciešanām dzemdību laikā man palīdzēja turpināt strādāt.

Pilnīga nevērība pret sievietēm grūtniecības laikā un dzemdībās ir bijusi ierasta parādība. Daudzās pirmatnējās sabiedrībās pret sievieti, kurai bija mēnešreizes, kura bija gaidībās, dzemdēja vai baroja bērnu ar krūti, izturējās kā pret kaut ko netīru un apgānītu. Sieviete tika izolēta, un bieži vien viņai nedrīkstēja pieskarties pat citas sievietes. Visas mokas viņai bija jāizcieš vienai pašai. Izdzīvoja tikai spēcīgākās, un evolūcijas procesā pamazām izzuda iedzimtās patoloģijas, piemēram, iegurņa neatbilstība augļa galvas lielumam, tāpēc dzemdības kļuva vieglākas. īpaši tas raksturīgs izolētās sabiedrībās grūti sasniedzamos reģionos.

Rietumu sabiedrībā tā nenotika, un desmitiem riska faktoru, no kuriem daži bija nāvējoši, kļuva bīstamāki par dabiskajām komplikācijām. Tie bija pārapdzīvotība, stafilokoku un streptokoku infekcija, infekcijas slimības, piemēram, skarlatīna, tīfs un tuberkuloze, venēriskās slimības, rahīts, daudzas un biežas dzemdības un piesārņots ūdens. Ja visam vēl pievieno vienaldzīgu un nevērīgu attieksmi pret dzemdētāju, nav grūti saprast, kāpēc dzemdības sāka saukt par “Ievas lāstu” un kāpēc sievietes bieži baidījās, ka nomirs, laižot pasaulē jaunu dzīvību.

Svētā Reimunda Nonāta nama vecmātes savu klīniku bija izveidojušas baznīcas zālē. Mūsdienās doma par to, ka pilnas aprūpes pirmsdzemdību klīnika varētu atrasties pārveidotā vecas baznīcas zālē, liekas šokējoša, un sanitārā inspekcija, veselības inspekcija un visas citas inspekcijas, kādas vien varat iedomāties, būtu klāt, lai to atzītu par darbam neatbilstošu. Taču 20. gadsimta 50. gados to nekādā gadījumā negrasījās slēgt - patiesībā mūķenes tika ārkārtīgi slavētas par iniciatīvu un izdomas spējām, kuras viņas bija parādījušas, lai pārveidotu zāli. Nekādas būtiskas izmaiņas netika veiktas, izņemot tualetes un aukstā ūdens krāna ierīkošanu. Karsto ūdeni nodrošināja Ascot ūdens sildītājs, kurš bija piestiprināts pie sienas blakus krānam.

Apkurei izmantoja lielu koksa krāsni zāles vidū. Tā bija čuguna konstrukcija, kuru agri no rīta vajadzēja iekurināt kurinātājam Fre-dam. Tolaik šādas koksa krāsnis bija ļoti izplatītas, un es tās esmu redzējusi pat slimnīcās. (Atceros vienu slimnīcu, kurā uz krāsns virsmas kastrolī bija ierasts sterilizēt šļirces un adatas.) Šīs krāsnis bija ļoti stabilas, ar plakanu virsmu, un tās varēja piepildīt, atverot apaļu vāku un ieberot koksu no ogļu spaiņa. Tam bija nepieciešams liels spēks. Lai siltums izplatītos uz visām pusēm, krāsns atradās telpas vidū. Dūmvads stiepās uz augšu līdz pat jumtam.

Mēs izmantojām dažas izmeklējumu kušetes ar pārvietojamiem aizslietņiem, lai nodrošinātu privātumu, un koka galdus ar krēsliem, kur rakstījām piezīmes. Pie izlietnes bija gara marmora virsma, uz kuras novietojām savus instrumentus un citus piederumus. Uz šīs virsmas stāvēja gāzes deglis, bet tam blakus - sērkociņu kastīte. Šo vienīgo degli nepārtraukti izmantoja, lai vārītu urīnu. Pat pēc piecdesmit gadiem es vēl joprojām to varu saost!

Mūsdienās šāda klīnika var šķist primitīva, bet tai līdzīgas bija daudzviet, un tās ir izglābušas dzīvību tūkstošiem māmiņu un mazuļu. Mūsu klīnika bija vienīgā visā rajonā līdz pat 1948. gadam, kad Poplāras slimnīcā tika atvērta neliela dzemdību nodaļa ar astoņām gultasvietām. Līdz tam slimnīcā vispār nebija dzemdību nodaļas, kaut gan runāja, ka Poplārā uz vienu kvadrātkilometru bija vairāk nekā deviņpadsmit tūkstoši iedzīvotāju. Kad pēc kara pieņēma lēmumu atvērt slimnīcas nodaļu, nekāds īpašais nodrošinājums netika paredzēts. Dzemdniecībai piešķīra divas mazas palātas: viena bija paredzēta gultasvietām, bet otra - dzemdībām. Abas kopā tās veidoja pirmsdzemdību klīniku. Ar to nepietika, tomēr tas bija vairāk nekā nekas. Ērtībām, aprīkojumam un iekārtām nebija īpašas nozīmes. Būtiska nozīme bija vecmātes zināšanām, prasmēm un pieredzei.

Klīniskie izmeklējumi bija tā mana darba daļa, no kā es visvairāk centos izvairīties. Nevar taču būt tik slikti kā pagājušajā nedēļā, es nodomāju, kamēr gatavojāmies klīnikas atvēršanai. Es to atcerējos un nodrebēju šausmās. Nodomāju: paldies Dievam, ka man rokās bija cimdi. Kas būtu noticis, ja tie man nebūtu uzvilkti?

Visu pēdējo nedēļu es ik pa brīdim domāju par viņu. Viņa iebrāzās klīnikā ap pulksten sešiem vakarā. Viņai matos bija ruļļi, kājās - čības, bet mutes kaktiņā vīdēja cigarete. Viņai līdzi bija pieci bērni vecumā līdz septiņiem gadiem. Sieviete bija pierakstījusies uz pulksten trijiem pēcpusdienā. Pēc samērā mierīgas pēcpusdienas es uzkopu telpu. Divas studentes, kuras izmeklēja grūtnieces, bija jau aizgājušas, bet trešā vēl aprūpēja savu pēdējo pacienti. No mūķenēm bija palikusi tikai novice Rūta (viņa bija “novice” vienīgi reliģiskā izpratnē). Viņa palūdza, lai es pieņemu Lilu Hoskinu.

Tā bija Lilas pirmā vizīte grūtniecības laikā, lai gan mēnešreizes viņai bija beigušās jau pirms pieciem mēnešiem. Pie sevis nopūtos, ka tas prasīs vēl vienu pusstundu, un paņēmu pacientes kartīti. Es pārlūkoju ierakstus: trīspadsmitā grūtniecība; desmit bērni piedzimuši dzīvi; infekcijas slimību nav bijis; reimatiskā drudža un sirds slimību nav; tuberkulozes nav bijis; ir bijuši cistīta gadījumi; nav pierādījumu par nefrītu; pēc trešā un septītā bērna piedzimšanas bijis mastīts, tomēr visi bērni ir baroti ar krūti.

Iepriekšējie pieraksti man deva ieskatu viņas dzemdību vēsturē, tomēr man vajadzēja uzdot jautājumus par pašreizējo grūtniecību.

- Vai jums ir bijusi asiņošana?

- Nē.

- Jebkādi izdalījumi no vaginas?

- Mazliet.

- Kādā krāsā?

- Lielākoties dzeltenīgi.

- Vai potītes ir pietūkušas?

- Nē.

- Elpas trūkums?

- Nē.

- Vemšana?

- Mazliet. Ne visai daudz.

- Aizcietējumi?

- Jā, briesmīgi!

- Vai esat pārliecināta, ka gaidāt bērniņu? Neviens jūs nav izmeklējis, un arī analīzes nav veiktas.

- Man tā kā vajadzētu to zināt, - viņa izteiksmīgi noteica un histēriski iesmējās.

Visu šo laiku bērni skraidīja apkārt pa telpu. Zāle, kas bija liela un praktiski tukša, viņiem bija kā milzīgs rotaļlaukums. Es pret to neiebildu - neviens normāls bērns nevar pretoties plašas telpas vilinājumam, un, ja tev ir tikai pieci gadi, vēlme skraidīt ir nepārvarama. Tomēr Lila domāja, ka viņai ir jāizrāda sava vara. Viņa sagrāba garām skrienošo bērnu aiz rokas un pievilka sev klāt. Ar spēcīgu vēzienu viņa iesita pļauku pa vienu vaigu un ausi un iekliedzās.

- Apklusti un uzvedies kārtīgi, mazais palaidni! Un tas attiecas arī uz jums visiem.

Bērns iespiedzās no sāpēm un nepelnītās pļaukas. Viņš atkāpās kādus desmit metrus, drošā attālumā no savas mātes un sāka kliegt un dauzīt kājas, līdz gandrīz vairs nevarēja paelpot. Tad viņš uz brīdi pārstāja, ievilka dziļu elpu un atsāka no jauna. Pārējie bērni vairs neskraidīja, un daži sāka šņukstēt. Šī muļķa sieviete laimīgu, kaut arī trokšņainu ainiņu ar pieciem maziem bērniem acumirklī bija pārvērtusi par kaujas lauku. No šī brīža es sāku viņu ienīst.

Novice Rūta piegāja pie bērna un mēģināja viņu nomierināt, taču viņš to atgrūda un spārdīdamies un kliegdams nokrita zemē. Lila pasmīnēja un man sacīja: - Neuztraucieties par viņu. Viņš tiks tam pāri. - Tad uzbļāva bērnam: - Apklusti, citādi dabūs’ vēl.

Es to nevarēju izturēt, tāpēc, lai viņa nevarētu nodarīt vēl vairāk ļaunuma, pateicu, ka man jāveic urīna analīzes, iedevu viņai trauciņu un palūdzu aiziet uz tualeti, lai varētu dabūt paraugu. Teicu, ka pēc tam man vajadzēs viņu izmeklēt, tāpēc viņai būs jāizģērbjas no jostasvietas uz leju un jāatguļas uz vienas no kušetēm.

Šļūkājot čības pa koka grīdu, Lila aizgāja. Viņa atgriezās ķiķinādama, iedeva man trauciņu ar urīna paraugu un ar troksni iegāzās vienā no kušetēm. Es sakodu zobus. Par ko gan viņai būtu jāķiķina, pie sevis nodomāju. Bērns vēl joprojām gulēja uz grīdas, bet vairs tā nekliedza. Pārējie bērni izskatījās saīguši un pat nemēģināja rotaļāties.

Es aizgāju veikt urīna analīzes. Lakmusa papīriņš iekrāsojās sarkanā krāsā, parādot, ka skābums ir normas robežās. Urīns bija duļķains, un tā īpatnējais svars bija liels. Gribēju noteikt cukura līmeni un aizdedzināju gāzes degli. Es mēģeni līdz pusei piepildīju ar urīnu, pievienoju pāris pilienu Fēlinga reaģenta un sāku to karsēt. Cukurs neparādījās. Visbeidzot man bija jānosaka albumīns, tāpēc atkal ielēju mēģenē urīnu un karsēju tikai mēģenes augšdaļu. Urīns nekļuva balts vai biezs, un tas nozīmēja, ka albumīna nav.

Analīžu veikšana man prasīja piecas minūtes, pa to laiku bērns bija pārstājis kliegt. Viņš sēdēja, un novice Rūta rotaļājās ar viņu, ripinot uz priekšu un atpakaļ bumbiņas. Novices smalkos sejas vaibstus aizsedza balts muslīna plīvurs. Brīdī, kad viņa noliecās, tas nokrita. Bērns to satvēra un pavilka. Citi bērni iesmējās. Viņi atkal izskatījās laimīgi. Dodoties pie Lilas, kura gulēja uz kušetes, es nodomāju, ka tas noticis ne jau ar viņu rupjās un nežēlīgās mātes gādību.

Lila bija resna, un viņas ļenganā āda bija netīra un mikla no sviedriem. No ķermeņa nāca spēcīga nemazgātas miesas smaka. Kad piegāju klāt, es sev vaicāju: vai tiešām man būs viņai jāpieskaras? Es centos sev iestāstīt, ka viņa ar vīru un visiem bērniem droši vien dzīvo divās vai trīs istabās, ka dzīvoklī nav vannasista-bas vai pat karstā ūdens, tomēr tas nespēja kliedēt manu riebumu. Ja viņa nebūtu tik nežēlīgi iesitusi savam bērnam, varbūt manas jūtas pret viņu būtu kļuvušas siltākas.

Es uzvilku ķirurģiskos cimdus un ar palagu apsedzu viņas ķermeņa apakšdaļu, jo gribēju izmeklēt krūtis. Es palūdzu pavilkt uz augšu džemperi. Viņa ieķiķinājās un, velkot to uz augšu, nogrīļojās. Kad atklājās viņas paduses, smaka kļuva vēl spēcīgāka. Divas lielas, ļenganas krūtis smagi nozvēlās uz sāniem, un līdz milzīgajiem, gandrīz melnajiem krūtsgaliem stiepās uz āru izspiedušās vēnas. Šīs vēnas bija droša grūtniecības pazīme. No krūtsgala varēja izspiest nedaudz šķidruma. Es nodomāju, ka uz šiem simptomiem var paļauties. Es to pateicu arī viņai.

Lila histēriski iesmējās: - Es takš teic’, vai ne?

Tobrīd es viņai mērīju asinsspiedienu. Tas bija samērā augsts. Nodomāju, ka sievietei vajadzētu vairāk atpūsties, tomēr šaubījos, vai viņai tas izdosies. Bērni bija atguvuši dzīvesprieku un atkal skraidīja apkārt.

Es pavilku uz leju viņas džemperi un atsedzu lielu vēderu, kura āda bija vienās strijās. Pat pēc viegla uzspiediena ar roku virs nabas varēja samanīt dzemdes augšdaļu.

- Kad bija pēdējās mēnešreizes?

- Man nav ne jausmas. Pagājušajā gadā, man domāt. - Viņa ieķiķinājās, un viņas vēders tricinājās augšup lejup.

- Vai jau esat sajutusi kustības?

- Nē.

- Es paklausīšos bērna sirdspukstus.

Es paņēmu augļa stetoskopu. Tas bija mazs, trompetei līdzīgs instruments, kuru izmantoja, platāko galu pieliekot pie vēdera, bet pie šaurākā, plakanā gala piespiežot ausi. Parasti ļoti skaidri varēja saklausīt vienmērīgus sirdspukstus. Es klausījos vairākās vietās, taču neko nedzirdēju. Pasaucu novici Rūtu. Arī viņa nevarēja saklausīt sirdspukstus, taču domāja, ka citas pazīmes liecina par grūtniecību. Lai par to varētu pārliecināties, viņa palūdza mani veikt iekšķīgu izmeklēšanu.

Es jau to gaidīju un no tā baidījos. Palūdzu Lilu ceļgalos saliekt kājas un paplest tās. Kad viņa to izdarīja, man pretī sitās sasmakuša urīna, vaginālo izdalījumu un sviedru smaka. Es visiem spēkiem centos apvaldīt nelabumu. Es nedrīkstu izvemties - tas bija vienīgais, par ko tobrīd spēju domāt. Kaunuma apmatojuma kušķi bija samudžinājušies un saķepuši kopā ar lipīgu miklumu un netīrumiem. Es nodomāju, ka viņai droši vien ir kaunuma utis. Novice Rūta mani vēroja. Varbūt viņa saprata, kā es jūtos, - lai arī mūķenes runāja maz, viņas bija ļoti iejūtīgas. Es samitrināju tamponu, lai notīrītu mitro, zilgano vulvu, un ievēroju, ka tās viena puse bija stipri pietūkusi un pilna ar šķidrumu, kamēr otrā pusē nekā tāda nebija. Ar diviem pirkstiem es sāku atplest vulvu, un tieši tobrīd pietūkušajā pusē mans pirksts sataustīja mazu, cietu bumbuli. Es to vairākas reizes paberzēju ar pirkstu. Tas bija labi sataustāms. Cieti bumbuļi mīkstās ķermeņa daļās parasti liek domāt par vēzi.

Es sajutu, ka novice Rūta mani visu laiku vēro. Pacēlu acis un jautājoši palūkojos uz viņu. Viņa teica: - Es paņemšu cimdus. Pagaidām neturpini, māsiņ.

Viņa pēc brīža atgriezās un ieņēma manu vietu. Kamēr novice Rūta nebija atvilkusi savu roku un atkal apsegusi Lilu ar palagu, viņa neteica ne vārda.

- Lila, tagad varat nolaist kājas, tomēr, lūdzu, palieciet, kur esat, jo mēs pēc brīža jūs izmeklēsim vēlreiz. Nāc pie galda, māsiņ.

Pie galda, kas atradās telpas otrā galā, viņa man ļoti klusām teica: - Es domāju, ka bumbulis ir sifilisa cietais šankrs. Es tūlīt pat zvanīšu dakterim Tērneram un palūgšu, lai viņš nāk un izmeklē Lilu, kamēr viņa vēl ir te. Ja mēs viņu palaidīsim mājās ar norādījumu aiziet pie ārsta, iespējams, ka viņa nekur neaizies. Sifilisu izraisošā bālā treponēma var izkļūt cauri placentai un inficēt augli. Tomēr šankrs ir sifilisa pirmā stadija - ar medikamentiem ir lielas iespējas to izārstēt, un mazulis būs pasargāts.

Es gandrīz noģību. Atceros, ka, pirms varēju apsēsties, es pieķēros galdam. Es pieskāros viņai - šim pretīgajam radījumam - un viņas sifilisa šankram. Es nespēju parunāt, bet novice Rūta man laipni teica: - Neuztraucies. Tev rokās bija cimdi. Tu nevari būt inficējusies.

Viņa devās uz Nonāta namu, lai piezvanītu ārstam. Es nevarēju pakustēties. Cīnoties ar nelabuma viļņiem un trīcot, es nosēdēju pie galda veselas piecas minūtes. Man apkārt spēlējās bērni - viņi bija pilnīgi laimīgi. Aiz aizslietņa nevarēja manīt nekādu kustēšanos, un tad līdz manām ausīm nonāca vienmērīga, apmierināta krākšana. Lila bija aizmigusi.

Ārsts ieradās pēc piecpadsmit minūtēm, un novice Rūta palūdza mani piebiedroties viņam. Es laikam izskatījos bāla, tāpēc viņa jautāja: - Vai tev ir labi? Vai tu tiksi galā?

Es klusējot pamāju ar galvu. Es nevarēju pateikt “nē”. Galu galā es biju profesionāla medmāsa, kas pieradusi pie dažādām biedējošām situācijām. Tomēr pēc pieciem slimnīcā nostrādātiem gadiem -nelaimes gadījumiem, operācijām, vēža pacientiem, amputācijām, mirstošiem cilvēkiem un nāves - nekas un neviens man nebija izraisījis tādu pretīgumu kā šī sieviete Lila.

Ārsts viņu izmeklēja un no šankra paņēma audu paraugu patoloģijas laboratorijai. Viņš arī paņēma asins paraugu, lai veiktu Vasermana testu. Tad viņš Lilai teica: - Man liekas, ka jums ir venēriskā slimība pavisam agrīnā stadijā. Mēs...

Pirms viņš pabeidza teikumu, Lila sāka rejoši smieties. - Ak Dievs! Tikai ne atkal! Tas ir smieklīgi, tā gan!

Ārsta seja pārakmeņojās. Viņš teica: - Mēs to atklājām agri. Tagad es jums iedošu penicilīnu, un jums būs vajadzīgas injekcijas vēl desmit dienas pēc kārtas. Mums ir jāpasargā jūsu bērniņš.

- Man vienalga, - viņa ieķiķinājās. - Es ir ar mieru, - un pamirkšķināja viņam.

Ārsta sejā neatspoguļojās nekādas emocijas, kad viņš ievilka šļircē milzīgu penicilīna devu un iešļircināja to viņas ciskā. Mēs Lilu atstājām, lai viņa varētu apģērbties, un devāmies pie galda.

- Mēs dabūsim no patoloģijas laboratorijas asins un seruma analīžu rezultātus, - viņš sacīja novicei Rūtai, - bet nedomāju, ka varētu būt jebkādas šaubas par diagnozi. Vai jūs, mūķenes, parūpēsieties par vizītēm, lai katru dienu injicētu zāles? Manuprāt, ja mēs viņai liksim nākt uz ārsta praksi, viņa to nedarīs vai arī aizmirsīs. Ja auglis vēl ir dzīvs, mums ir jādara viss iespējamais.

Pulkstenis bija jau krietni pāri septiņiem. Lila bija apģērbusies un kliedza uz bērniem, lai tie nāk pie viņas. Viņa aizsmēķēja vēl vienu cigareti un līksmi iesaucās: - Nu tad, sveiki visiem!

Viņa paskatījās uz novici Rūtu ar glūnošu skatienu un zīmīgi teica: - Uzvedies labi, - un spalgi iesmējās.

Es sievietei teicu, ka katru dienu iesim pie viņas, lai injicētu zāles. - Man vienalga, - viņa paraustīja plecus un aizgāja.

Man vēl viss bija jāuzkopj. Es jutos tik nogurusi, ka tik tikko spēju pavilkt kājas. Nogurumu laikam bija izraisījis garīgais un emocionālais šoks.

Novice Rūta labsirdīgi pasmaidīja: - Tev ir jāpierod pie visa šajā dzīvē. Vai tev šodien ir paredzētas vakara vizītes?

Es pamāju. - Trīs pēcdzemdību vizītes. Viena no tām ir Bouvā.

- Tad ej un dari to. Es te visu satīrīšu.

Kad devos prom no klīnikas, es Rūtai no visas sirds pateicos. Svaigais gaiss mani atspirdzināja, bet braukšana ar velosipēdu izkliedēja nogurumu.

Nākamajā rītā, kad ielūkojos dienas grafikā, ieraudzīju, ka man ir uzdots veikt penicilīna injekcijas Lilai Hoskinai Pībodija namos. Klusām novaidējos. Zināju, ka tā būšu es. Rīkojumā bija rakstīts, ka tai ir jābūt manai pēdējai vizītei pirms pusdienām, ka šļirce un adata ir jāglabā atsevišķi no dzemdību piederumiem, kā ari tas, ka man ir jāuzvelk cimdi. Man to vairs nevajadzēja atgādināt.

Pībodija nami Stepnijā bija bēdīgi slaveni. Tos bija paredzēts nojaukt jau pirms piecpadsmit gadiem, tomēr tie vēl joprojām stāvēja un tajos vēl aizvien mitinājās ģimenes. Tas bija vissliktākais daudzdzīvokļu namu plānojums, jo ūdeni varēja dabūt tikai no viena krāna katras galerijas galā, un turpat atradās ari vienīgā tualete. Dzīvokļos nebija nekādu labierīcību. Mana attieksme pret Lilu kļuva labvēlīgāka. Varbūt ari es būtu tāda pati kā viņa, ja man būtu jādzīvo šādos apstākļos.

Durvis bija vaļā, tomēr es pieklauvēju.

- Nāc iekšā, mīļumiņ. Es jau tevi gaidīj’. Es tev pat uzvārij’ ūdeni.

Cik mīļi! Droši vien viņai bija krietni jānopūlas, lai sagādātu un uzkarsētu ūdeni. Dzīvoklis bija netīrs un smirdēja. Tikai ar grūtībām uz grīdas varēja saskatīt kādu brīvu laukumiņu, un mazie bērni ar plikiem dibeniem skraidīja klūpot un krītot.

Savā ierastajā vidē Lila šķita citāda. Varbūt klīnika kaut kādā veidā bija viņu iebiedējusi, tāpēc viņa sajuta nepieciešamību aizstāvēties ar izrādīšanos. Savās mājās viņa nelikās tik skaļa un nekaunīga. Es aptvēru, ka kaitinošā ķiķināšana nebija nekas vairāk kā pastāvīgs un nevaldāms labs humors. Viņa grūstīja bērnus, taču tas nebija ar bardzību.

- Paej malā, mazais nerātneli. Māsiņa nevar tikt iekšā. - Viņa pagriezās pret mani: - Lūdzu. Savas mantas jūs var’ nolikt te.

Viņa bija papūlējusies un uz galda atbrīvojusi nelielu laukumiņu, bet tam blakus bija nolikta mazgājamā bļoda ar ziepēm un netīru dvieli.

- Domāj’, ka jums vajadzēs smuku, tīru dvieli, ja, mīļumiņ?

Viss ir relatīvs.

Es uzliku somu uz galda, bet izņēmu tikai šļirci, adatu, ampulu, cimdus un spirtā samitrinātu kokvilnas tamponu. Bērni skatījās kā apburti.

- Ejiet malā, vai arī es jūs iepļaukās, - Lila līksmi sacīja. Tad pagriezās pret mani: - Vai jums vajadzēs manu kāju vai pakaļu?

- Tas ir vienalga. Kā jūs vēlaties.

Viņa pacēla svārkus un noliecās. Lielā, apaļā sēžamvieta izskatījās kā neapšaubāms solidaritātes apliecinājums. Bērni skatījās ar atplestām mutēm un spiedās arvien tuvāk. Skaļi iesmeļoties, Lila atmuguriski iespēra ar kāju kā zirgs.

- Lasieties! Vai tad neesat to redzējuš’ jau agrāk?

Viņa rēca no smiekliem, un dibens kratījās tā, ka nebija iespējams iedurt adatu.

- Lūdzu, pieturieties pie krēsla un nekustieties kādu brīdi, - arī es tagad smējos.

Viņa paklausīja, un nepagāja ne minūte, kad zāles biju iešļircinājusi. Lai šķidrums uzsūktos, es spēcīgi paberzēju dūriena vietu, jo deva bija ļoti liela. Es visu saliku atsevišķi brūnā papīra maisā. Pēc tam nomazgāju rokas un Lilai par prieku noslaucīju tās viņas dvielī. Mums vienmēr bija līdzi savs dvielis, bet domāju, ka šobrīd tā izmantošana būtu skaidri redzams apvainojums.

Viņa pavadīja mani līdz durvīm un iznāca ārā galerijā. Visi bērni mums sekoja. - Līdz rītam. Es gaidīs, kad jūs atkal atnāks. Es uztaisīs kād’ tasi tējas.

Braucot prom, man bija par ko padomāt. Savā ierastajā vidē Lila bija nevis pretīga vecene, bet gan varone. Drausmīgajos apstākļos viņa spēja saturēt kopā ģimeni, un bērni izskatījās laimīgi. Viņa bija priecīga un nežēlojās. Kā viņa saķēra sifilisu, nebija mana darīšana. Es šeit atrados tāpēc, lai ārstētu, nevis lai tiesātu.

Kad ierados nākamajā dienā, es biju tā pārņemta ar domām par to, kā man atteikties no tējas tases, ka brīdī, kad atvērās durvis, stāvēju un neveikli un stulbi raudzījos uz Lilu, kura nemaz neizskatījās pēc Lilas. Viņa izskatījās mazliet īsāka un resnāka, tādās pašās čībās, ar tādiem pašiem ruļļiem matos, tādu pašu cigareti zobos, tomēr - citāda.

Man labi zināmie spalgie smiekli skatienam atklāja bezzobainas smaganas. - Jūs domā, ka es ir Lila, vai ne? Visi tā domā. Mēs esam līdzīgas kā divas ūdens lāses, tā ir. Lilai izkrita bērns, un viņu aizved’ uz slimnīcu. Paldies Dievam, es sak’. Viņai jau pietiek ar desmit, bet viņš - tik iekšā ārā visu laiku.

Pāris jautājumu ļāva noskaidrot faktus. Drīz pēc tam, kad es iepriekšējā vakarā biju aizgājusi, Lilai bija kļuvis slikti, bet vēlāk viņa bija vēmusi. Viņa bija atgūlusies gultā un aizsūtījusi vienu no bērniem pēc vecmāmiņas. Bija sākušās kontrakcijas, un viņai atkal bijusi nelaba dūša. Un tad viņa laikam bija zaudējusi samaņu.

Vecmāmiņa man sacīja: - Es var’ tikt galā ar izkrituš’ mazo, bet ne ar beigt’ sievišķi. Nē, paldies.

Viņa bija izsaukusi ārstu, un Lila tika aizvesta uz Londonas slimnīcu. Vēlāk mēs uzzinājām, ka nedzīvais auglis ticis izoperēts. Iespējams, viņš bija miris jau trīs vai četras dienas.

RAHĪTS

Mūsdienās ir ļoti grūti iedomāties, ka līdz pat pagājušā gadsimta sākumam sievietēm grūtniecības laikā nebija pieejama nekāda dzemdniecības speciālistu aprūpe. Pirmā reize, kad sieviete redzēja ārstu vai vecmāti, bija tikai tad, kad sākās dzemdības. Tieši tādēļ mātes vai bērna, vai abu divu nāve vai komplikācijas dzemdībās bija ikdienišķa parādība. Šādas traģēdijas uzskatīja par Dieva gribu, kaut gan patiesībā tās bija nevērības un vienaldzības sekas, ko varēja novērst. Augstākās sabiedrības dāmas grūtniecības laikā apmeklēja ārsts, tomēr šādas vizītes nevarēja uzskatīt par pirmsdzemdību aprūpi. Drīzāk tas bija draudzīgs apciemojums, jo neviens ārsts nebija šīs jomas profesionālis.

Šīs dzemdniecības nozares pionieris bija ārsts Dž. V. Belentains no Edinburgas Universitātes. (Tā nu ir sanācis, ka lielākie medicīnas atklājumi un jaunievedumi ir radušies tieši Edinburgā.) 1900. gadā Belentains uzrakstīja ziņojumu, kurā norādīja uz kritiski lielo pirmsdzemdību patoloģiju skaitu un uzstāja, ka ir jāveido pirmsdzemdību slimnīcas. Ar 1000 mārciņu liela anonīma ziedojuma atbalstu 1901. gadā Simpsona memoriālajā slimnīcā svinīgi tika atklāta pirmā pirmsdzemdību aprūpes gultasvieta. (Dž. J. Simpsons ir vēl viens skotu tautības pārstāvis, kurš pirmais dzemdniecībā lietojis anestēzijas līdzekļus.)

Tā bija pirmā šāda veida gultasvieta pasaulē. Tas bija neticami. Medicīna attīstījās ļoti strauji. Stafilokoka, kā arī tuberkulozes baktēriju izplatība tika ierobežota. Bija radusies izpratne par sirds un asinsrites darbību. Aknu, nieru un plaušu funkcijas - noskaidrotas. Strauji progresēja anestezioloģija un ķirurģija. Tomēr neviens neiedomājās, ka grūtnieces un viņas mazuļa dzīvībai un drošībai ir nepieciešama pirmsdzemdību aprūpe.

Tikai pēc desmit gadiem, 1911. gadā, Bostonā (ASV) atklāja pirmo pirmsdzemdību klīniku. Vēl viena tika atvērta 1912. gadā Sidnejā (Austrālijā). Dr. Belentainam bija jāgaida piecpadsmit gadus pēc viņa darba publicēšanas - līdz 1915. gadam, lai piedzīvotu pirmsdzemdību klīnikas atklāšanu Edinburgā. Viņam un citiem tālredzīgajiem akušieriem bija jāsaskaras ar niknu kolēģu un politiķu pretestību, kuri uzskatīja, ka pirmsdzemdību aprūpe ir nevajadzīga sabiedrības līdzekļu un mediķu laika tērēšana.

Vienlaikus pieauga arī aizrautīgu sieviešu cīņa par iespējām iegūt atbilstoši izstrādātu apmācību dzemdniecībā. Pat Dr. Belentainam klājās smagi, bet šīm sievietēm gāja vēl grūtāk. Varat iedomāties, kāda ir sajūta, ja esat kļuvis par ļauna naida un izsmiekla objektu: ņirgāšanās, nicinājums, izsmiekls un necieņa pret jūsu prātu, godīgumu un mērķiem. Tolaik par savu uzskatu paušanu sievietes pat riskēja zaudēt darbu. Un šādu attieksmi viņas saņēma arī no citām sievietēm, ne tikai vīriešiem. “Iekšējā cīņa” starp vairākām skolām, kurās medmāsas varēja apgūt kaut ko līdzīgu apmācībām dzemdniecībā, bija sevišķi nežēlīga. Kāda ievērojama dāma - Svētā Bartolomeja slimnīcas virsmāsa - mērķtiecīgās vecmātes nodēvēja par “anahronismu, uz kuru nākotnē raudzīsies kā uz vēsturisku kuriozu”.

Mediķu pretestība laikam radās galvenokārt tādēļ, ka “sievietes pārāk daudz cenšas iejaukties visās dzīves jomās”.1 Akušieri arī šaubījās par sieviešu prāta spējām apgūt anatomiju un dzemdību fizioloģiju un pat pieļāva domu, ka tieši tāpēc viņas nebūs iespējams apmācīt. Tomēr vislielākās bailes bija - uzminiet, par ko! Jūs sapratāt, tomēr balvu par attapību nesaņemsiet. Tās bija par naudu. Lielākā daļa ārstu par dzemdību aprūpi parasti prasīja vienu gineju. Paklīda baumas, ka profesionālās vecmātes strādās par zemāku samaksu - par bērna pieņemšanu viņas prasīs pus-gineju! Cīņa bija sākusies.

19. gadsimta 60. gados Akušieru padome bija aplēsusi, ka no aptuveni 1 250 000 dzemdībām, kas ik gadu notiek Anglijā, tikai desmit procentos gadījumu ir piedalījies ārsts. Daži pētnieki pat apgalvoja, ka tie ir tikai trīs procenti. Tādējādi visām pārējām sievietēm - krietni vien vairāk par miljonu - dzemdībās līdzās bija sievietes, kurām nebija atbilstošas izglītības, vai arī tās bija tikai draudzenes vai radinieces. 19. gadsimta 70. gados Florensa Naitingeila publicēja rakstu “Dzemdību nodaļas piezīmes”, kurā pievērsa uzmanību “pilnīgam apmācības trūkumam visās pastāvošajās iestādēs”, sakot, ka “tas ir farss vai parodija saukt par vecmātēm sievietes, kuras ir bijušas klāt dzemdībās. Francijā, Vācijā un pat Krievijā to, kas notiek pie mums, uzskata par sieviešu slepkavošanu. Šajās valstīs visu regulē valdība, bet pie mums - privāti uzņēmumi.” Par dzemdību uzraudzību nopelnītā gineja veidoja ievērojamu daļu no ārstu ienākumiem. Draudiem, ka apmācītas vecmātes par darbu prasīs mazāku samaksu, vajadzēja pretoties. Faktam, ka katru gadu tūkstošiem sieviešu un bērnu nomira, nesaņemot atbilstošu aprūpi, nebija nekādas nozīmes.

Tomēr drosmīgās, centīgās un aizrautīgās sievietes galu galā uzvarēja. 1902. gadā tika pieņemts likums par vecmātēm, un 1903. gadā Centrālā vecmāšu padome izsniedza pirmo profesionālās vecmātes sertifikātu. Pēc piecdesmit gadiem es varēju būt lepna, ka esmu viena no šo lielisko sieviešu darba turpinātājām un varu piedāvāt savas prasmes daudz cietušajām Londonas Dok-lendsas rajona sievietēm.

Baznīcas zālē atkal tika iekārtota pirmsdzemdību klīnika. Bija ziemas vidus, un koksa krāsns stipri kurējās. Lai pasargātu mazos bērnus, kas skraidīja apkārt, tā no visām pusēm bija kārtīgi norobežota. Pēdējo pāris nedēļu laikā es ik pa brīdim iedomājos par Lilu un savām izjūtām - neparasto riebuma un sajūsmas apvienojumu.

Kaut gan es apbrīnoju viņas spēju tikt ar visu galā, cerēju, ka man nekad vairs nevajadzēs ar viņu tikties - vismaz ne tik tuvās attiecībās kā pacientei un vecmātei.

Kartīšu blāķis uz galda vēstīja, ka šī būs rosīga pēcpusdiena -nebūs laika nodoties domām par Lilu un viņas sifilisu. Tur bija septiņas kaudzes, un katrā no tām bija aptuveni desmit mapes. Atkal beigsim ap pulksten septiņiem vakarā - ja paveiksies.

Es uzmetu acis vienai no kaudzēm un pašā augšā izlasīju: “Bren-da, četrdesmit sešus gadus veca sieviete ar rahītu.” Sievietei bija paredzēts veikt ķeizargriezienu, un viņa operācijai bija pieteikta slimnīcā Vaitčepelā, bet mums par viņu bija jārūpējas pirmsdzemdību periodā. Tieši tobrīd Brenda iekliboja zālē - precīzi laikā, jo viņa bija pierakstīta uz pulksten diviem. Es atrados pie rakstāmgalda, bet pārējās darbinieces bija aizņemtas, tāpēc pati uzņēmos izmeklēšanu un apskati.

Man bija žēl mazās Brendas. Rahīts bija deformējis kaulus. Jau gadsimtiem ilgi neviens nevarēja pateikt, kas to izraisa. Uzskatīja, ka tas, iespējams, ir iedzimts defekts. Rahītiski bērni vienmēr sāka celties kājās un staigāt ļoti vēlu, tāpēc bērnus uzskatīja par nīkulīgiem, vārgiem vai pat vienkārši slinkiem. Rahīta gadījumā kauli ir saīsināti, galos sabiezējuši un spiediena dēļ saliekušies. Mugurkauls ir deformējies, jo daudzi skriemeļi ir saspiesti. Krūšu kauls ir ieliecies, tāpēc krūškurvis izspiežas uz āru un bieži vien deformējas. Galva ir liela un stūraina, ar izvirzītu un saplacinātu apakšžokli. Bieži vien izkrīt zobi. It kā jau nepietiktu ar šīm deformācijām, rahītiskiem bērniem ir arī vājāka imunitāte, tāpēc viņi nepārtraukti slimo ar bronhītu, plaušu karsoni un gremošanas trakta slimībām.

Rahīts bija izplatīta slimība visā Ziemeļeiropā, it īpaši pilsētās, un neviens nezināja, kas to izraisa. 20. gadsimta 30. gados tika atklāts, ka tā cēlonis ir D vitamīna trūkums pārtikā, kas kaulos izraisa kalcija deficītu.

Tik daudz ciešanu pavisam vienkārša iemesla dēļ! D vitamīns lielā daudzumā ir pienā, gaļā, olās un it īpaši gaļas un zivju taukos.

Jūs domājat, ka lielākā daļa bērnu uzturā lieto pietiekami daudz šo produktu, vai ne? Tomēr ne jau nabadzīgie bērni no trūcīgo ģimenēm. D vitamīns organismā veidojas ari ultravioleto staru ietekmē. Jums varbūt šķiet, ka Ziemeļeiropā ir pietiekami daudz saules. Tomēr industriālo pilsētu nabadzīgie bērni nesaņēma saules gaismu, jo namu blīvums neļāva pagalmos iespīdēt saules stariem, turklāt bērniem ilgas stundas bija jāpavada, strādājot fabrikās, cehos vai darbnīcās.

Tāpēc šie bērni izauga kroplīgi, zem ķermeņa svara kāju kauli saliecās un deformējās. Pusaudža vecumā, kad augšana apstājās, tie pārkaulojās un tādi arī palika.

Pat mūsdienās, 21. gadsimtā, vēl joprojām var sastapt ļoti vecus maza auguma cilvēkus, kuri staigā klibodami, jo kājas ir deformējis rahīts. Šie drosmīgie izdzīvotāji visu mūžu ir cīnījušies, lai pārvarētu gandrīz pirms simts gadiem piedzīvotās nabadzības un trūkuma sekas.

Brenda man uzsmaidīja. Viņas savādā seja ar dīvaini veidoto apakšžokli staroja kvēlās cerībās. Viņa zināja, ka būs ķeizargrieziens, tomēr tas viņu neuztrauca. Viņai būs bērns un šoreiz - dzīvs. Tas bija vienīgais, kas interesēja sievieti, un viņa bija līdz sirds dziļumiem pateicīga visiem - mūķenēm, slimnīcai un ārstiem, bet visvairāk -Nacionālajam veselības dienestam un tiem brīnišķīgajiem cilvēkiem, kuri bija nokārtojuši, ka viņai ne par ko nebūs jāmaksā.

Brendas dzemdību pieredze bija traģiska. Viņa apprecējās ļoti agri, un jaunībā viņai bija četras grūtniecības. Neviens bērns neizdzīvoja. Ar rahītu slimu sieviešu traģēdija ir tā, ka deformējas iegurnis, tas kļūst šaurs un plakans. Tādēļ nav iespējams dzemdēt bērnu vai ari tas piedzimst ar lielām grūtībām. Brenda bija pārcietusi četras ilgas un mokošas dzemdības, un ikreiz bērns bija nomiris. Viņai bija paveicies, ka pati palikusi dzīva, jo agrāk smagās dzemdībās sieviešu mirstība bija ļoti augsta.

Mazām meitenēm saslimstība ar rahītu vienmēr ir bijusi izplatītāka nekā zēniem. Iemesli, iespējams, bija vairāk sociāla, nevis fizioloģiska rakstura. Lielās un nabadzīgās ģimenēs mātes parasti labvēlīgāk izturējās (un vēl joprojām tā dara!) pret dēliem, tāpēc zēni dabūja vairāk pārtikas. Zēni vienmēr ir bijuši daudz kustīgāki un vairāk laika pavadījuši, rotaļājoties ārā. Poplārā tieši zēnus bieži varēja redzēt ūdensmalā, kuģu piestātnēs vai bumbu sagrautajos rajonos. Tādējādi viņi saņēma vairāk saules gaismas nekā viņu māsas, kuras rotaļājās telpās. Daudzi atsaucīgi filantropi organizēja brīvdienu pasākumus. īpaši izplatītas bija vasaras nometnes laukos, kurās nabadzīgi puikas veselu mēnesi dzīvoja teltīs; šīs nometnes izglāba dzīvību tūkstošiem zēnu. Tomēr nekad neesmu dzirdējusi, ka pirms simts gadiem būtu bijusi kāda nometne, kas paredzēta meitenēm. Varbūt toreiz uzskatīja, ka nebūtu pareizi sūtīt meitenes prom no mājām un likt viņām dzīvot teltīs. Varbūt arī meiteņu vajadzības vienkārši netika ņemtas vērā. Lai vai kā, tādu nometņu nebija. Vasarās meitenes nesaņēma dzīvību sniedzošo saules gaismu, tāpēc izauga par kroplīgām sievietēm, kuras spēja ieņemt bērnus un deviņus mēnešus tos iznēsāt, taču nespēja viņus laist pasaulē.

Mēs tā arī nekad neuzzināsim, cik daudz sieviešu mokošās dzemdībās nomira no spēku izsīkuma; nabagi nebija nekā vērti, tāpēc viņus neviens neskaitīja. Kādā vecā rokasgrāmatā “Norādījumi sievietēm, kuras piedalās dzemdībās” es izlasīju; “Ja sievietei dzemdības ir ieilgušas līdz desmit vai divpadsmit dienām, būtu ieteicams meklēt ārsta palīdzību.” Desmit vai divpadsmit dienas ilgas mokošas dzemdības neizglītotas sievietes uzraudzībā! Augstā debess! Vai tiešām toreiz nebija ne kripatiņas žēlastības vai sapratnes? Man bija jāizmet no galvas šīs domas un klusībā jāpateicas Dievam, ka dzemdniecība ir progresējusi. Tomēr pat laikā, kad es mācījos par vecmāti, visjaunākajās mācību grāmatās bija rakstīts, ka rahītiskai sievietei sākotnēji ir jāizcieš “astoņu līdz divpadsmit stundu ilgas dzemdības, lai pārbaudītu mātes un mazuļa izturību”.

Brenda jau bija pārcietusi četras šādas pārbaudes dzemdības. Es nevarēju saprast, kāda velna pēc jau pēc pirmās nelaimes netika izlemts, ka nākamajiem bērniem ir jānāk pasaulē ar ķeizargrieziena palīdzību? Iespējams, viņa nevarēja atļauties par to samaksāt, jo līdz 1948. gadam par visiem medicīniskajiem pakalpojumiem bija jāmaksā.

Brendas vīrs 1940. gadā krita karā, tāpēc grūtniecību viņai vairs nebija. Tomēr četrdesmit sešu gadu vecumā viņa bija apprecējusies vēlreiz un tagad atkal bija stāvoklī. Likās, ka viņas prieks un satraukums par izredzēm, ka bērniņš izdzīvos, piepildīja pirmsdzemdību klīniku, visu pārējo atstājot ēnā. Brenda uzsauca: “Sveika, māsiņ! Kā klājas?” - visiem, ko vien redzēja, un uz jautājumiem par veselību atbildēja: “Brīnišķīgi. Nekad vēl neesmu jutusies tik labi. Visu laiku esmu kā septītajās debesīs.”

Pavadīju viņu līdz kušetei, un man iedūrās sirdī, kad redzēju, ar kādām mokām viņa pārvietojas. Ar katru soli labā kāja izliecās uz ārpusi, bet kreisais gurns bīstami sasvērās pretējā virzienā. Lai viņa varētu uzrausties uz kušetes, man bija jāpieliek divi ķebļi un krēsls, tomēr viņa to izdarīja. Uz to bija sāpīgi noskatīties. Tikusi augšā, viņa elsoja un triumfējoši smaidīja. Šķita, ka visas dzīves grūtības viņa uztvēra kā izaicinājumu un katra, ko viņa veiksmīgi pārvarēja, bija iemesls priekam. Bija krietni jāpiepūlas, lai viņu nosauktu par izskatīgu sievieti, tomēr es nemaz nebiju pārsteigta, ka viņa atradusi otro vīru, kurš viņu nepārprotami mīlēja.

Brenda bija tikai sestajā grūtniecības mēnesī, taču vēders izskatījās milzīgs, jo viņa bija sīka auguma un deformētais mugurkauls dzemdi spieda uz priekšu un uz augšu. Viņa sajuta augļa kustības, un es varēju saklausīt tā sirdspukstus. Viņas pulss un asinsspiediens bija normas robežās, tomēr elpošana bija apgrūtināta. Es uz to norādīju.

- Neuztraucieties. Tas nekas nav, - viņa mundri noteica. Es nebiju pārliecināta par Brendas izmeklējumiem, tāpēc palūdzu māsu Bernadetu, lai viņa tos apstiprinātu, un viņa to arī izdarīja. Brenda bija tik vesela, cik mēs bijām cerējušas, un viņa gaidīja veselīgu bērniņu.

Nākamo sešu nedēļu laikā mēs Brendu redzējām katru nedēļu: viņa pārvietojās ar vēl lielāku piepūli un nu jau, lai tiktu uz priekšu, izmantoja divus spieķus, tomēr viņa bija laimīga un nekad nežēlojās. Trīsdesmit septītajā grūtniecības nedēļā Brenda tika uzņemta Londonas slimnīcā, lai atlikušo laiku ievērotu gultas režīmu, bet trīsdesmit devītajā nedēļā viņai tika izdarīta veiksmīga ķeizargrieziena operācija.

Piedzima jauka, veselīga meitenīte, kuru viņa nosauca par Greisu Miraklu - žēlastības brīnumu.

EKLAMPSIJA

Kopš cilvēces pirmsākumiem līdz pat Otrā pasaules kara beigām lielākā daļa bērnu dzima mājas apstākļos. Pēc tam sākās cīņa par dzemdībām slimnīcās, un tā bija tik veiksmīga, ka jau 1975. gadā tikai viens procents bērnu dzima mājās. Apgabala vecmāte kļuva par gandrīz izmirstošu sugu.

Mūsdienās šī mode jeb tendence pamazām sāk mainīties pretējā virzienā, un mājās dzimst jau aptuveni divi procenti bērnu. Varbūt tas notiek tādēļ, ka dzemdības slimnīcās ir radījušas jaunus un pavisam negaidītus riskus māmiņām un bērniem.

Sallija pie mums ieradās tāpēc, ka savai mātei uzticējās vairāk nekā ārstam, kurš bija ieteicis doties uz slimnīcu, lai viņa laistu pasaulē savu pirmo bērniņu.

Māte bija teikusi: - Neklausies viņā! Ej, mīļā, pie Nonāta vecmātēm. Tur par tevi parūpēsies.

Arī vecmāmiņa bija pievienojusi savu artavu ar neskaitāmiem seniem un šaušalīgiem nostāstiem par dzemdību nodaļām, no kurām sievietes baidījās vēl vairāk nekā no nāves.

Ārsts bija veltīgi centies pārliecināt Salliju, ka modernās slimnīcas vairs nelīdzinās vecajām dzemdību nodaļām, tomēr viņš nespēja mēroties spēkiem ar māti un vecmāmiņu, tāpēc izstājās no cīņas, bet Sallija pieteicās dzemdībām Svētā Reimunda Nonāta vecmāšu uzraudzībā.

Pirmsdzemdību periodā pirmos sešus mēnešus mēs ar pacientēm tikāmies reizi mēnesī, pēc tam nākamās sešas nedēļas - ik pārnedēļu, bet pēdējās sešas grūtniecības nedēļas apskate notika katru nedēļu. Pirmos septiņus mēnešus Sallijas grūtniecība noritēja labi. Viņa bija jauka, maza divdesmit gadus veca sieviete, kura ar vīru dzīvoja divās istabās viņas mātes mājā. Sallija strādāja par telefonisti, un viņas māte, kura piedalījās katrā pirmsdzemdību vizītē, ļoti lepojās ar viņu.

Mēs abas ar Salliju apsēdāmies, un es pārlūkoju viņas kartīti. Pirmos sešus mēnešus asinsspiediens bija samērā normāls. Iepriekšējās vizītes laikā tas bija nedaudz paaugstināts. Es sāku raizēties, kad atklājās, ka tas ir vēl paaugstinājies. Es palūdzu viņu aiziet līdz svariem un ieraudzīju, ka pāris nedēļu laikā viņa ir pieņēmusies svarā par vairāk nekā diviem kilogramiem. Manā galvā sāka skanēt trauksmes zvani.

Es pateicu Sallijai, ka vēlos viņu izmeklēt, un pavadīju līdz kušetei. Ejot aiz viņas, es pamanīju, ka sievietes potītes ir pietūkušas. Manā prātā jau sāka veidoties diagnoze. Viņa apsēdās uz kušetes, un es pavisam skaidri varēju sajust, ka tūska jau ir nonākusi līdz pat ceļgaliem - tā nebija izteikta, tomēr ar pieredzējušiem pirkstiem to varēja sataustīt. Šķidruma uzkrāšanās varētu būt palielinātā svara cēlonis. Izmeklēju viņu, tomēr citur tūsku nemanīja.

- Vai jums vēl joprojām ir nelaba dūša? - es vaicāju.

- Nē.

- Sāpes vēderā?

- Nē.

- Galvassāpes?

- Jā, ja jau jūs to pieminējāt, tad var teikt, ka ir gan. Taču tas varētu būt saistīts ar telefonistes darbu.

- Kad jūs iesiet prom no darba?

- Es jau pagājušajā nedēļā aizgāj’ prom.

- Un jums vēl joprojām sāp galva?

-Jā, tā ir, tomēr mamma sak’, lai neuztraucos. Tas esot normāli.

Es palūkojos sāņus uz viņas māti Enīdu, kura smaidīja un viszinoši māja ar galvu. Paldies Dievam, ka meita bija atnākusi uz pirmsdzemdību klīniku! Mātēm ne vienmēr ir taisnība.

- Palieciet šeit, Sallij. Es vēlos veikt urīna analīzes. Vai atnesāt paraugu?

Viņa bija atnesusi, un Enīda man to pasniedza pēc tam, kad bija pārmeklējusi savu milzīgo somu.

Es piegāju pie Bansena degļa, kurš atradās uz marmora plātnes, un to aizdedzināju. Urīns bija gandrīz caurspīdīgs, un, kad ielēju nelielu daudzumu mēģenē, tas izskatījās normāls. Es turēju stikla mēģenes augšējo galu virs liesmas. Uzkarsētais urīns iekrāsojās baltā krāsā, bet urīns, kas atradās mēģenes apakšējā daļā, kura netika karsēta, palika caurspīdīgs.

Albuminūrija. Diagnoze - preeklampsija. Es kādu brīdi nekustīgi stāvēju un domāju.

* * *

Jocīgi, bet mēs aizmirstam daudzus pat ļoti nozīmīgus faktus. Es jau sen biju aizmirsusi par Mārgaritu, bet, kamēr stāvēju pie izlietnes un lūkojos uz mēģeni, man atmiņā atausa viņa un viss, kas saistīts ar manu pirmo un vienīgo šausminošo pieredzi ar eklampsiju.

Mārgarita bija divdesmit gadus veca un droši vien ir bijusi ļoti skaista sieviete, lai gan es tā arī nekad neieraudzīju viņas daiļumu. Taču es redzēju dučiem fotogrāfiju, ko man parādīja dziļi satriektais vīrs Deivids, kurš viņu dievināja. Tolaik visas fotogrāfijas bija melnbaltas. Tām bija īpaša burvība, kuru radīja gaismēnu efekti. Dažās fotogrāfijās uzmanību piesaistīja Mārgaritas inteliģence un jūtīgums, citās viņas smejošā seja un šķelmīgais noskaņojums radīja vēlēšanos pasmaidīt. Vēl bija fotogrāfijas, kurās viņas milzīgās, dzidrās acis bezbailīgi lūkojās nākotnē, un visos momentuzņēmumos pār viņas pleciem vijās gaišbrūnas matu cirtas. Vienā neaizmirstamā fotogrāfijā bija redzama smejoša, jauna meitene, kura, ģērbusies peldkostīmā, stāvēja jūras krastā Devonā, un viļņu šļaksti sitās pret klinti, bet viņas mati plīvoja vējā. Viņas augums ar garajām, slaidajām kājām un slīpie rietošās saules stari veidoja harmoniju, kas šo fotogrāfiju padarīja izsmalcinātu. Viņa izskatījās pēc meitenes, kuru es gribētu iepazīt, tomēr tas man tā ari nekad neizdevās, ja nu vienīgi ar Deivida palīdzību. Viņa bija mūziķe, vijolniece, bet es nekad netiku dzirdējusi viņu spēlējam.

Visas šīs fotogrāfijas Deivids man parādīja to divu dienu laikā, kamēr mēs novērojām Mārgaritu. Kad pirmo reizi satiku Deividu, es nodomāju, ka viņš ir meitenes tēvs. Tomēr ne - viņš bija viņas vīrs un mīļākais un pielūdza zemi zem viņas kājām. Viņš bija zinātnieks un izskatījās pēc ļoti atturīga, savaldīga un nepieejama, varbūt pat auksta un bezkaislīga cilvēka. Taču klusie ūdeņi ir tie dziļākie, un šo divu garo dienu laikā viņa kaisles un sāpju spēks gandrīz uzspridzināja slimnīcu. Reizēm viņš runājās ar Mārgaritu, reizēm - pats ar sevi, šad un tad - ar personālu. Reizēm viņš murmināja lūgšanas vai caur asarām izmocīja kādu vārdu. No šīm lauskām un slimības vēstures es pa gabaliņam saliku kopā viņu dzīvesstāstu. Deividā nebija nekā no auksta un atturīga zinātnieka.

Viņi iepazinās mūzikas klubā, kurā Mārgarita uzstājās. Viņš nevarēja novērst no viņas skatienu. Starpbrīdī un vakara saviesīgajā daļā viņš ar acīm pavadīja katru viņas kustību. Viņš iedomājās, ka varētu ar Mārgaritu parunāties, tomēr sāka stostīties un nevarēja pateikt ne vārda. Deivids nesaprata, kāpēc tā: viņam taču bija labas runas dotības. Viņš nesaprata, kas ar viņu notiek. Viņa turpināja smieties un sarunāties ar citiem cilvēkiem, kamēr viņš stāvēja telpas stūrī, sirdij dauzoties, un tik tikko spēja paelpot.

Nākamo dienu un nedēļu laikā Deivids nespēja nedomāt par Mārgaritu. Viņš vēl joprojām neko nesaprata. Viņš domāja, ka uz viņu tik lielu iespaidu bija atstājusi mūzika. Viņš jutās nemierīgs un nevesels, un viņa omulīgie vecpuiša paradumi nesniedza nekādu mierinājumu. Tad viņš nejauši sastapa Mārgaritu Lyons Corner House kafejnīcā, un pārsteidzošā kārtā viņa atcerējās Deividu, kaut gan viņš nespēja iedomāties, kāpēc. Viņi kopā paēda pusdienas, un šoreiz nebija ne miņas no klusēšanas - viņa runas plūdus nevarēja apturēt. Patiesībā viņi sarunājās stundām ilgi. Bija tūkstošiem lietu, ko viņi viens otram gribēja pateikt, un savos četrdesmit deviņos diezgan savrupi nodzīvotajos gados Deivids vēl nekad ne ar vienu nebija juties tik brīvs un laimīgs. Viņš nodomāja: “Tas nav iespējams, ka viņu varētu ieinteresēt tāds sažuvis, vecs savādnieks kā es, kurš smaržo pēc formaldehīda un medicīniskā spirta.” Tomēr Mārgaritu interesēja. Varbūt viņa šajā klusajā vīrā saskatīja godīgumu, garīgo spēku un neskartu emociju dziļumu. Viņa bija Deivida pirmā un vienīgā mīlestība, un kopā ar jaunības kaisli viņš viņai dāsni sniedza arī brieduma maigumu un uzmanību.

Vēlāk viņš man sacīja: - Esmu pateicīgs par to, ka viņu vispār iepazinu. Ja mēs nebūtu satikušies vai arī tikai satikušies, bet pagājuši viens otram garām, visi pasaules literatūras šedevri -dzeja un brīnišķīgie mīlas stāsti - man nenozīmētu pilnīgi neko. Nav iespējams izprast to, ko pats neesi piedzīvojis.

Viņi bija precējušies sešus mēnešus, un Mārgarita bija sestajā grūtniecības mēnesī, kad tika uzņemta Londonas pilsētas dzemdību nama pirmsdzemdību nodaļā, kurā es strādāju. Saskaņā ar viņas slimības vēsturi visas grūtniecības laikā Mārgarita bija jutusies ļoti labi. Pirms divām dienām viņa bija apmeklējusi klīniku un viss bijis normas robežās. Svars, pulss, asinsspiediens, urīna analīzes, nekādas vemšanas - nekas neliecināja par to, kas notiks.

Dienā, kad Mārgarita tika uzņemta pie mums, viņa bija pamodusies agri un viņai bija slikta dūša. Tas šķita savādi, jo rīta nelabumi bija pazuduši jau pirms astoņām nedēļām. Viņa atgriezās guļamistabā, sakot, ka zvaigznītes ņirb gar acīm. Deivids uztraucās, bet viņa teica, ka atkal atgulsies. Tās esot nelielas galvassāpes, kas pāriešot, ja viņa vēl mazliet pagulēs. Tad Deivids devās uz darbu, sakot, ka piezvanīs pulksten vienpadsmitos, lai apjautātos, kā viņa jūtas. Telefons zvanīja bez mitas. Viņš iztēlojās, kā tas atbalsojas tukšajā mājā. Protams, viņa varēja būt izgājusi, jo bija labi atpūtusies, tomēr nelāga nojauta lika viņam steigties mājup.

Deivids atrada Mārgaritu bezsamaņā guļam uz grīdas. Ap viņas muti, uz vaiga un matos bija asinis. Pirmajā brīdī viņam ienāca prātā, ka ir notikusi zādzība, kuras laikā viņai uzbrukts, taču nevarēja manīt nekādu ielaušanās pazīmju, bet acīmredzamais bezsamaņas dziļums, gārdzošā elpa un spēcīgie sirdspuksti, kurus varēja sajust pat caur naktskreklu, liecināja, ka ir atgadījies kaut kas nopietns.

Atbildot uz viņa izmisīgo telefona zvanu, slimnīca nekavējoties nosūtīja neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnu.

Ieradās arī ārsts, jo Deivida aprakstītie simptomi bija ļoti nopietni. Pirms Mārgaritu veda prom, viņai tika iedota nomierinoša morfija injekcija.

Mums paziņoja, lai sagatavojam gultu ar augstu apmali, jo jaunajai pacientei, iespējams, ir eklampsija. Tas notika manas vecmātes prakses pirmajos sešos mēnešos, tāpēc nodaļas vecākā māsa man un vēl vienai studentei parādīja, kas jādara. Gulta tika piestumta pie sienas, bet sprauga aizbāzta ar spilveniem. Galvgalī novietoja vēl vairākus spilvenus un tos stingri nostiprināja ar palagiem. Tika ienests skābekļa balons, mutes ieliktnis un skābekļa caurule, arī atsūknēšanas aparāts bija gatavībā. Logs tika aizklāts ar tumšu audumu, lai telpā pēc iespējas mazāk iespīdētu gaisma.

Uzņemšanas brīdī Mārgarita bija dziļā bezsamaņā. Viņas asinsspiediens bija ļoti augsts: sistoliskais bija pāri diviem simtiem, bet diastoliskais - simt deviņdesmit. Temperatūra bija 40 °C, un pulss - simt četrdesmit sitieni minūtē. Ar katetra palīdzību tika paņemts urīna paraugs un veiktas analīzes. Albumīna sāļu nogulšņu bija tik daudz, ka karsēšanas laikā urīns kļuva stingrs kā olas baltums. Par diagnozi vairs nebija ne mazāko šaubu.

Eklampsija bija un vēl joprojām ir reta un noslēpumaina grūtniecības toksikozes forma, kuras cēlonis nav zināms. Parasti var novērot brīdinošas pazīmes, kuras liecina par preeklampsijas stāvokli. Tas ir ārstējams, tomēr, ja to nedara, var attīstīties eklampsija. Reti, ļoti reti tā var parādīties bez jebkādām brīdinošām pazīmēm pat ļoti veselīgai sievietei un pāris stundu laikā progresēt līdz pat krampju stadijai. Kad iestājas šī stadija, grūtniecība ir apdraudēta un auglis, visticamāk, neizdzīvos. Vienīgā ārstēšanas metode ir tūlītēja ķeizargrieziena operācija.

Operāciju zāles personāls bija brīdināts, un mēs bijām pilnā gatavībā uzņemt Mārgaritu. Bērniņš piedzima nedzīvs, un Mārgaritu aizveda atpakaļ uz nodaļu. Viņa tā arī nenāca pie samaņas. Viņai turpināja dot spēcīgus nomierinošos līdzekļus, viņa gulēja aptumšotā istabā, tomēr pat šādos apstākļos viņai atkārtojās krampji, uz kuriem bija biedējoši noraudzīties. Vieglu raustīšanos pavadīja spēcīga visu ķermeņa muskuļu saraušanās. Viss augums kļuva stīvs, un muskuļu spazmas to atlieca atpakaļ tik spēcīgi, ka aptuveni divdesmit sekundes ar gultu saskārās tikai viņas galva un papēži. Viņa pārstāja elpot un kļuva zila no asfiksijas. Stīvums pārgāja samērā ātri; tam sekoja spēcīgas konvulsīvas kustības un spazmas visos locekļos. Bija ļoti grūti panākt, lai viņa pati sevi neizmestu ārā no gultas, bet gandrīz neiespējami - noturēt vietā mutes ieliktni. Žokļiem krampjos saspiežoties, viņas mēle bija sakosta gabalos. Viņa stipri siekalojās, un ap muti veidojās putas, kuras sajaucās ar asinīm, kas tecēja no sakostās mēles. Mārgaritas seja bija pieplūdusi ar asinīm un šausmīgi izkropļota. Tad krampji norima un viņa iegrima dziļā komā, kas ilga apmēram stundu, tad sākās nākamās konvulsijas.

Šīs briesmīgās lēkmes ik pa brīdim atkārtojās vairāk nekā trīsdesmit sešas stundas, un otrās dienas vakarā viņa nomira sava vīra rokās.

Tas viss atausa manā atmiņā pāris sekunžu laikā, kamēr stāvēju pie izlietnes un lūkojos uz Sallijas urīna paraugu. Deivids. Kas notika ar šo nabaga vīru? Viņš bija izstreipuļojis no slimnīcas, pa pusei akls, pa pusei ārprātīgs, mēms no šoka un bēdām. Diemžēl medmāsas darbā, it īpaši, strādājot slimnīcā, nākas satikt cilvēkus viņu grūtākajos brīžos, bet tad viņi pazūd no jūsu dzīves uz visiem laikiem. Deivids taču nevarēja tāpēc vien, lai nomierinātu medmāsu satrauktos prātus, palikt dzemdību namā, kur nomira viņa sieva. Un tieši tāpat slimnīcas personāls nevarēja skriet viņam pakaļ, lai pārliecinātos, ka ar viņu viss ir kārtībā. Es ar pateicību atceros to, ko viņš man pateica uzreiz pēc tam, kad viņa sieva nomira. Man nāk prātā kāda diža rakstnieka (neatceros tieši, kura) vārdi:

Tas, kurš mīl, zina to. Tas, kurš nemīl - to nezina.

Man viņa ir žēl, un es nevaru viņam atbildēt.

Nebija laika nodoties grūtsirdībai. Man bija jāsatiek mūķene un jāziņo par Sallijas stāvokli.

Todien atbildīgā bija māsa Bernadeta. Viņa noklausījās manu ziņojumu, aplūkoja urīna paraugu un sacīja: - Te varētu būt arī vaginālo izdalījumu piemaisījumi, tāpēc urīna analīzes paņemsim ar katetru. Vai tu, lūdzu, varētu visu sagatavot katetrizācijai, kamēr es aiziešu pie Sallijas un viņu izmeklēšu?

Kad aiznesu instrumentus līdz kušetei, mūķene jau bija veikusi izmeklēšanu un apstiprināja visu, par ko biju ziņojusi.

Viņa teica Sallijai: - Mēs ievietosim urīnpūslī nelielu caurulīti, lai varētu iegūt urīnu analīzēm patoloģiju laboratorijā.

Sallija protestēja, tomēr beigās piekrita, un es veicu katetrizā-ciju. Tad mūķene viņai sacīja: - Mēs uzskatām, ka ar grūtniecību ir problēma, tāpēc būs nepieciešams pilnīgs miers, īpaša diēta un zāles, kuras jālieto katru dienu. Tāpēc jums jādodas uz slimnīcu.

Sallija un viņas māte satraucās.

- Kas nu? Es jūtos labi. Tikai mazliet sāp galva, tas arī viss.

Sarunā iejaucās viņas māte: - Ja ar mūsu Salu kaut kas nav lab’,

es var’ par viņu parūpēties. Viņa pilnīgi mierīg’ var gulēt mājās.

Mūķene palika nelokāma. - Nav runa par nepārpūlēšanos un atpūšanos kādu laiku. Sallijai ir nepieciešams pilnīgs gultas režīms -divdesmit četras stundas diennaktī nākamās četras sešas nedēļas. Viņai ir vajadzīga īpaša diēta bez sāls un ar ierobežota šķidruma daudzuma uzņemšanu. Četras reizes dienā viņai būs jādzer īpašas nomierinošās zāles. Viņa būs rūpīgi jāuzrauga, un viņai vairākas reizes dienā būs jāmēra pulss, temperatūra un asinsspiediens. Arī bērna attīstība būs jāpārbauda katru dienu. To nav iespējams izdarīt mājas apstākļos. Sallijai ārstēšanās slimnīcā ir nepieciešama nekavējoties, un, ja viņa to nesaņems, bērniņa un arī viņas pašas veselība būs apdraudēta.

Māsai Bernadetai, kura parasti bija ļoti klusa, šī bija īpaši gara runa. Tomēr tā neapšaubāmi bija iedarbīga, jo apklusināja Sallijas māti, kura gan iepīkstējās, bet neko neteica.

- Es tagad piezvanīšu ārstam, lai uzzinātu, vai viņš var uzreiz sameklēt gultasvietu kādā no dzemdību namiem. Jums jāpaliek šeit, mierīgi guļot uz kušetes. Jūs nedrīkstat doties mājās.

Tad viņa uzrunāja Enīdu: - Jūs varbūt varētu aiziet uz mājām un sagādāt Sallijai slimnīcā nepieciešamās lietas - naktskreklus, zobu birsti un visu pārējo - un atnest tās šurp.

Enīda aiztraucās prom - priecīga, ka vismaz tā var palīdzēt.

Sallijai bija jāgaida pāris stundu, līdz atbrauca neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīna, un uz to viņu aizveda ratiņ-krēslā. Domāju, ka viņa bija apmulsusi no kņadas un sev pievērstās uzmanības, it īpaši tādēļ, ka nejutās slima. Viņa pati bija ienākusi klīnikā un bija spējīga no tās arī iziet.

Salliju aizveda uz Londonas slimnīcu Mailendroudā un uzņēma pirmsdzemdību nodaļā, kur jau atradās desmit divpadsmit citas jaunas sievietes tādā pašā grūtniecības laikā un stāvoklī kā viņa pati. Viņai bija pilns gultas režīms - pat uz tualeti viņu veda ratiņ-krēslā. Viņai deva nomierinošus medikamentus, īpašus diētiskos ēdienus un samazināja uzņemtā šķidruma daudzumu. Nākamo četru nedēļu laikā Sallijas asinsspiediens pamazām pazeminājās, tūska mazinājās un galvassāpes pārgāja. Grūtniecības trīsdesmit astotajā nedēļā tika stimulētas dzemdības. Dzemdību laikā Sallijas asinsspiediens sāka celties, un, tiklīdz viņas dzemde bija pilnībā atvērusies, viņai iedeva vieglu anestēziju, un ar knaibļu palīdzību pasaulē nāca jauks, veselīgs bērniņš.

Pēcdzemdību periodā gan māte, gan mazulis jutās labi.

* * *

Arī mūsdienās eklampsija ir tikpat noslēpumains stāvoklis kā pirms piecdesmit gadiem. Uzskatīja un vēl joprojām uzskata, ka to izraisa kāds placentas bojājums. Tomēr nav nekādu pierādījumu, lai gan pētnieki ir izmeklējuši pat tūkstošiem placentu, mēģinot atrast šo iespējamo “defektu”.

Sallijas gadījumā bija tipiska preeklampsija. Ja viņai nebūtu noteikta šī diagnoze un viņa nebūtu saņēmusi tūlītēju un prasmīgu ārstēšanu, viņai būtu sākusies eklampsija. Taču vienkāršā ārstēšana, kuru es aprakstīju, - gultas režīms un nomierinošie līdzekļi - varbūt novērsa tās attīstību.

Mārgaritai, kura nomira tik briesmīgā nāvē, bija ļoti reti sastopams straujš eklampsijas sākums, bez jebkādām brīdinošām pazīmēm un bez preeklampsijas fāzes. Es vairs nekad neesmu saskārusies ar šādiem gadījumiem, tomēr laiku pa laikam tādi vēl joprojām mēdz atgadīties.

Lai arī Lielbritānijā mūsdienās ir pirmsdzemdību aprūpe, pre-eklampsija un eklampsija joprojām ir viens no galvenajiem nāves cēloņiem dzemdībās un perinatālajā periodā. Kas notika ar sievietēm, kurām bija preeklampsija, toreiz, kad vēl nebija nekādas pirmsdzemdību aprūpes? Nav jābūt īpaši attīstītai fantāzijai, lai atbildētu uz šo jautājumu. Tomēr pirms simts gadiem ārstus, kuri atbalstīja pienācīgu pirmsdzemdību aprūpi, uzskatīja par savādniekiem un laika izniekotājiem. Ar tādu pašu attieksmi tika izsmieta doma par sakārtotu un regulētu vecmāšu apmācību.

Mums visām, kuras ir laidušas pasaulē bērnus, ir jāpateicas Dievam, ka šie laiki nu jau ir pagātnē.

1

“Aiz zilajām durvīm. Karaliskās vecmāšu koledžas vēsture”. (Behind the Blue Door in A History of the Royal College of Midwives), Hansard, 23.1pp. Šis ir citāts no parlamenta locekļa Čārlza Bredlova runas par ierosināto “Vecmāšu reģistrācijas likumprojektu” 1890. gadā. (Aut. piez.)

FREDS

Klosteris būtībā ir sieviešu iestāde, tomēr nepieciešamības gadījumā tur uzturējās arī vīriešu dzimuma pārstāvji. Freds bija Nonāta nama kurinātājs un palīgstrādnieks. Viņš bija tipisks tā laika un vecuma koknejs. Nīkulīgs augums, īsas un līkas kājas, izteikti spalvainas rokas, kauslīgums, stūrgalvība un atjautība -visas šīs īpašības bija apvienotas ar bezgalīgu pļāpīgumu un nevaldāmu, labu humora izjūtu. Viņa visspilgtākā pazīme bija šķielēšana. Viena acs pastāvīgi bija vērsta uz ziemeļaustrumiem, tikmēr otra aizklīda dienvidrietumu virzienā. Ja tam vēl pievieno vienīgo dzelteno zobu, kurš bija izvirzījies no augšžokļa un kuru viņš parasti turēja pāri apakšlūpai un čāpstināja, viņu nevarēja nosaukt par skaistu cilvēku sugas pārstāvi. Tomēr viņa optimisms, labais humors un dabiskā pašpārliecinātība bija tik apburoša, ka mūķenes bija viņam ļoti pieķērušās un visās praktiskajās lietās pilnībā paļāvās uz viņu. Māsai Džuljenai piemita īpaši spēcīga vājā dzimuma pievilcība: - Ak, Fred, augšstāva vannasistabā nevar aizvērt logu. Es mēģināju, bet tam nebija nekādas jēgas. Vai tu nedomā, ka...? Ja tev ir laiks, tas ir...?

Protams, Fredam bija laiks. Māsas Džuljenas dēļ viņš būtu atradis laiku, pat lai pārvietotu Alberta dokus. Māsa Džuljena bija no sirds pateicīga un slavēja viņa prasmes un pieredzi. Fakts, ka no tā brīža augšstāva vannasistabas logs uz visiem laikiem bija nostiprināts tā, ka to nevarēja atvērt, nevienam nesagādāja neērtības un neviens to pat nepieminēja.

Vienīgais cilvēks, kurš uz Freda īpašo kokneja šarmu nereaģēja ar sajūsmu, bija B. kundze, kura pati bija no koknejiem un to visu jau bija redzējusi. Uz viņu tas neatstāja nekādu iespaidu. B. kundze bija virtuves karaliene. Viņa strādāja no astoņiem rītā līdz diviem pēcpusdienā un gatavoja mums lieliskus ēdienus. Viņa bija steiku, nieru pīrāgu, biezu sautējumu, pikantas maltās gaļas, mīklā ceptu desiņu, sīrupa pudiņu, ar ievārījumu pildītu biksvīta rulešu, makaronu pudiņa un vēl daudz kā cita pagatavošanas eksperte, turklāt cepa vislabāko maizi un kūkas. Viņa bija liela auguma sieviete ar iespaidīgām krūtīm un īpaši niknu skatienu, kad noņurdēja: - Nē, i’ nedomājiet piemēslot manu virtuvi! - Virtuve bija mūsu satikšanās vieta, kad bieži vien atgriezāmies nogurušas un izsalkušas, tāpēc ik pa brīdim dzirdējām šo piezīmi. Mēs, meitenes, bijām ļoti paklausīgas un cieņpilnas, it īpaši tāpēc, ka no pieredzes zinājām: glaimi parasti nebija veltīgi - to dēļ mēs dabūjām dažus tortes vai kūkas gabaliņus tieši no cepeškrāsns.

Taču Fredu nevarēja tik viegli pakļaut. Pirmkārt, tāpēc, ka viņa acu virziens bija tāds, kāds bija, un viņš patiešām neredzēja to netīrību, kuru radīja, un, otrkārt, Freds nemaz nedomāja zemoties kāda priekšā. Viņš ļauni pasmīnēja uz B. kundzes pusi, nočāp-stināja savu zobu, paplikšķināja pa viņas izplūdušo dibenu un ieķiķinājās: - Liekas nu mierā, vecenīt! - B. kundzes niknais skatiens pārvērtās par kliedzienu: - Vācies ārā no manas virtuves, vecais muļķi, un turies pa gabalu! - Diemžēl Freds nevarēja turēties pa gabalu, un viņa to zināja. Koksa krāsns atradās virtuvē, un viņš bija atbildīgs par ogļu ielikšanu, pelnu izgrābšanu, dūmvada atvēršanu un aizvēršanu un krāsns uzturēšanu darba kārtībā. B. kundze uz tās gatavoja daudzus ēdienus un krāsnī cepa kūkas, tāpēc zināja, ka ir atkarīga no Freda. Starp viņiem valdīja saspīlēts pamiers. Tikai reizēm - aptuveni divas reizes nedēļā - izcēlās kliegšanas sacīkstes. Es novēroju ko interesantu: šo strīdu laikā neviens no viņiem nelamājās. Bez šaubām, tas bija tikai aiz cieņas pret mūķenēm. Ja viņi atrastos citā vietā, esmu pārliecināta, ka gaiss virmotu no rupjībām.

Freda pienākums bija rītos un vakaros iekurt uguni boileram, un vēl papildus pēc vienošanās viņš veica gadījuma darbus. Septiņas dienas nedēļā viņš ieradās, lai kurinātu, un šis darbs viņam bija ļoti piemērots. Tas bija pastāvīgs darbs, tomēr viņam atlika milzum daudz laika arī citām nodarbēm, kuras viņš bija apguvis gadu gaitā.

Freds kopā ar savu neprecēto meitu Dolliju dzīvoja divās apakšstāva istabās mazā mājiņā, aiz kuras atradās doki. Kara laikā viņu iesauca karadienestā, taču sliktās redzes dēļ viņš tika nosūtīts uz armijas palīgdienestu, kurā, ja var ticēt Fredam, kalpojot Karalim un valstij, viņš pavadīja sešus gadus un tīrīja atejas.

1942. gadā viņam piešķīra īslaicīgu atvaļinājumu, jo sieva un trīs no sešiem bērniem bija gājuši bojā tiešā bumbas trāpījumā. Pirms trīs izdzīvojušie bērni, kuri pēc notikušā bija satriekti, tika evakuēti uz Somersetu, Fredam bija iespēja kopā ar viņiem pavadīt nedaudz laika hostelī Londonas ziemeļos. Tad viņu nosūtīja atpakaļ pie atejām.

Pēc kara viņš nopirka divas lētas istabiņas un vienatnē audzināja to, kas bija palicis pāri no ģimenes. Viņam nebija viegli atrast pastāvīgu darbu, jo bija problēmas ar redzi. Turklāt viņš nebija gatavs pamest mājas uz ilgu laiku, jo zināja, ka ir vajadzīgs saviem bērniem. Tāpēc viņš sāka nodarboties ar dažādiem naudas pelnīšanas veidiem, no kuriem tikai daži bija legāli.

Kamēr mēs, personāls, virtuvē brokastojām, Freds parasti darbojās ap boileru, tāpēc mums bija daudz iespēju pieprasīt viņam stāstus. Mēs bijām jaunas un uzbāzīgi ziņkārīgas un to darījām bez mazākā kauna. Savukārt Freds vienmēr bija gatavs pakalpot, jo viņam ļoti patika gari un plaši stāstīt, un ikreiz viņš iesāka: “Jūs nekad tam neticēsiet...” Četras jaunas, smejošas meitenes klausītāju lomā viņam bija kā medusmaize. Jaunas meitenes smiesies par visu!

Viens no pastāvīgajiem darbiem - un, kā viņš pats apgalvoja, vislabāk apmaksātais - bija Whitbreads alus darītavas mucu dibenu klaudzinātājs. Skeptiķe Triksija strupi noteica: - Es uzklaudzināšu tev pa dibenu. - Bet Čamija tam visam ticēja un nopietni sacīja: - Patiesībā tas izklausās ļoti interesanti. Pastāsti kaut ko vairāk. -Fredam Čamija patika: viņš sauca viņu par “Diženo”.

- Nu, tās alus mucas, zin’, tām ir jābūt labas kvalitātes, jā. Un vienīgais veids, kā to pārbaudīt, ir klaudzināt pa diben’ un klausīties. Ja tām ir vien’ skaņ’, tās ir labas. Ja tās skan citādi, - tās ir nederīgas. Viegli paveicams, bet es jums sak’, ka paiet gad’, kamēr tu to apgūst’.

Mēs bijām redzējušas, kā Freds tirgū pārdod sīpolus, bet nezinājām, ka viņš tos arī audzē. Viņa dzīvoklis atradās mazas mājiņas pirmajā stāvā, tāpēc viņam pienācās mazs dārziņš, kurš viss tika atdots sīpoliem. Viņš bija mēģinājis audzēt kartupeļus - “ar tupeņiem naud’ nenopelnīs” bet sīpoli izrādījās ienesīgi. Freds arī turēja vistas un pārdeva gan olas, gan putnus. Viņš tos nepārdeva miesniekam - “es takš’ netaisos atdot pusi peļņas kādam citam” -, bet gan tirgū. Viņam nepiederēja tirdzniecības stends - “es takš’ nemaksās liel’ īres maks’ vietējai varai” -, tāpēc viņš kādā brīvā pleķītī uz zemes noklāja segu un tirgoja sīpolus, olas un vistas.

Vistu audzēšana noveda pie paipalām, kuras viņš piegādāja Vestendas restorāniem. Paipalas ir vārīgi putni, tāpēc viņš tās turēja istabā. Tās ir mazas, un tām nevajag daudz vietas, tāpēc viņš paipalas audzēja kastēs, kuras turēja zem gultas. Viņš pats putnus nokāva un virtuvē noplucināja.

Čamija, kā vienmēr ieinteresēta, sacīja: - Ziniet, man liekas, ka tas patiesībā ir ļoti prātīgi. Bet vai tās tomēr nesmird?

Triksija viņu pārtrauca: - Apklusti! Mēs taču ēdam brokastis, -un pasniedzās pēc kukurūzas pārslām.

Ar Freda sajūsmu par kanalizācijas caurulēm pilnībā pietika, lai visiem izraisītu riebumu pret brokastīm. Notekcauruļu tīrīšana acīmredzot bija viņa aizraušanās, un, kad viņš aizgūtnēm stāstīja par cauruļu tīrīšanas detaļām, viņa ziemeļaustrumu acs staroja. Triksija noteica: - Ja nebeigsi, es tevi pašu iebāzīšu tajā caurulē! -un ar grauzdiņu rokā devās uz durvju pusi. Bet Fredu - dzejnieku ar trosi un cauruļu atsūcēju - neviens nespēja apturēt. - Ziniet, vislabākais darbs, kādu es jebkad strādāj’, bija Hempstedā. Vienā no tām lepnajām mājām. Dāma bij’ pavisam švītīg’ un uzpūtīg’. Es pacēl’ atejas vāk’, un te nu tas bij’, ziniet: aizdambēj’s viss

kambar’ - nu tas, ziniet, prezervatīvs - iesprūdis ietekas galā un pilns ar mēsliem un ūden’. Milzīgs. Tas bij’ milzīgs.

Kad viņš izstiepa rokas, viņa acis izteiksmīgi izbolījās katra uz savu pusi. Čamija pilnībā pievienojās viņa entuziasmam, bet ne viņa teiktajam.

- Jūs nekad nebūs redzējus’ neko tamlīdzīg’ - veselu metru garš un vairākus desmitus centimetru plats, lai sasper mani jods! Dāma, kā vienmēr eleganta, skatās uz to un sak’: “Ak mans Dievs, kas gan tas varētu būt?" - bet es sak’: “Nu, ja jūs to nezin’, tad jau laikam bijāt aizmigus’,” - bet viņa sak’: “Nees’ nu tik bezkaunīg’, mans draugs.” Nu es to vis’ dabūj’ ārā un paprasīj’ dubult’ maksu, un viņa, vientiesīte, arī samaksāj’.

Viņš nebēdnīgi pasmīnēja, saberzēja rokas un nočāpstināja savu zobu.

- Ak, labi pastrādāts, Fred! Tev paveicās. Tas patiesībā bija ļoti gudri prasīt divkāršu samaksu.

Freda vislabākā nodarbošanās ar vislielāko peļņu bija spridzināšanas darbi. Armijas palīgdienesta vienība, kurā viņš bija iesaukts, kādu laiku tika pievienota Karalisko inženieru korpusam Ziemeļāfrikā. Spridzekļi tika izmantoti katru dienu. Ikvienam, pat visvienkāršākajam cilvēkam, strādājot kopā ar sapieriem, bija kaut kas jāiemācās par spridzekļiem, un Freds bija apguvis pietiekami daudz, lai pēc kara ar pārliecību varētu ķerties klāt spridzekļu izgatavošanai savas mazās mājiņas virtuvē.

- Tas ir viegl’. Vajag tik’ pietiekami daudz pareizo minerālmēslu, kas jāsamais’ ar šo un vēl to, un - darīts! - tavs spridzeklis ir gatavs.

Čamija bažīgi iepleta acis un pavaicāja: - Bet vai tad tas nav ļoti bīstami, Fred?

- Nē. Ne tad, ja zin’, ko dar’ - tā, kā es to dar’. Gāj’ riktīg’ no rokas, es tirgoj’ visā Poplārā. Visi gribēj’ nopirkt. Es būt’ kļuvis stāvus bagāts, ja tie asinssūcēji, atvainojos par izteicien’, jaun-kundz’, būtu likuš’ man’ mierā.

- Kurš? Kas notika?

- Kruķi kaut kur sadabūj’ manus spridzekļus un pārbaudīj’ tos. Viņi sarij’, ka tie ir bīstami un ka es apdraudot cilvēk’ dzīvīb’. Es jums pras’ - es jums pras’: vai tad es kaut ko tād’ darīt’? Vai tiešām? - Viņš bija pietupies un palūkojās augšup, izstiepdams savas pelniem klātās rokas nevainīgā lūgšanā.

- Protams, ne, Fred, - mēs visas korī iesaucāmies. - Kas notika?

- Nu, mani apsūdzēj’, jā, bet miertiesnesis mani atlaid’ tikai ar soda naud’, jo man bij’ trīs bērn’. Viņš bij’ lāga dvēsel’, jā, šis miertiesnesis. Tomēr viņš sarij’, ka man būs jāiet ķurķī, ja mani vēlreiz pieķers, un tad vairs nebūs no svar’ - ir bērn’ vai nav. Tāpēc es ar to vairs nenodarbojos.

Viņa pēdējā biznesa avantūra bija īrisā glazēti āboli, un arī tā bija veiksmīga. Mazajā virtuvītē Dollija gatavoja īrisu masu, bet Freds Koventgārdenas tirgū iepirka groziem lētu ābolu. Vienīgais, kas bija vajadzīgs, bija kociņš, uz kura uzspraust ābolu, lai to iemērktu īrisa masā. Drīz vien uz žāvējamā paliktņa rindojās īrisā glazēti āboli. Freds nevarēja saprast, kāpēc par to nebija iedomājies jau agrāk. Simts procentu tīrā peļņa un stabils noieta tirgus, jo apkārt bija pilns ar bērniem. Viņš jau iztēlojās rožainu nākotni ar neierobežotu tirgu un peļņu.

Pēc nedēļas vai divām bija skaidrs, ka kaut kas ir nogājis greizi, jo no mazā auguma, kas, sarāvies čokurā pie krāsns, darbojās ap dūmvadu, nenāca ne skaņas. Ne līksms sveiciens, ne pļāpāšana, ne arī nemelodiska svilpošana - tikai drūms klusums. Viņš pat neatbildēja uz mūsu jautājumiem.

Visbeidzot Čamija piecēlās no galda un piegāja pie Freda.

- Klau, Fred! Kas noticis? Varbūt mēs varam palīdzēt? Pat ja mēs nevarēsim, tu jutīsies labāk, ja mums visu izstāstīsi. - Ar savu milzīgo roku viņa pieskārās Freda plecam.

Freds pagriezās un palūkojās augšup. Viņš nodūra ziemeļaustrumu aci, bet dienvidrietumu acī atspīdēja neliels miklums. Kad viņš ierunājās, balss bija aizsmakusi.

- Spalvas. Paipalu spalvas. Tas ir noticis. Kāds bij’ redzējis, ka maniem āboliem ir pielipuš’ spalvas. Tā nu pārtikas uzraudzības inspektors ieradās, pārbaudīj’ un sacīj’, ka spalvas un spalvu gabaliņ’ ir pielipuš’ maniem īris’ āboliem un es apdraudot cilvēk’ veselīb’.

Acīmredzot inspektors uzreiz bija gribējis apskatīt vietu, kur tiek gatavoti šie glazētie āboli, un viņam parādīja virtuvi, kur regulāri tika kautas un plūktas paipalas. Viņš momentāni bija licis pārtraukt abas šīs nodarbes, draudot ar apsūdzības uzrādīšanu. Likās, ka Freda ekonomiskais sabrukums bija tik liels, ka nebija vārdu, kas spētu viņu mierināt. Čamija runāja laipni un apgalvoja, ka gan jau uzradīsies kaut kas cits, pat vēl labāks, bet Fredu tas nepārliecināja, un torīt brokastis pagāja drūmā noskaņojumā. Viņš jutās pazemots, un tas sāpināja.

Tomēr Freda triumfa stunda vēl tikai tuvojās.

ZIEMASSVĒTKU BĒRNIŅŠ

Betijas Smitas bērniņam bija jānāk pasaulē februāri. Viņa visu decembri laimīgi skraidīja apkārt, gatavojot Ziemassvētku svinības vīram un sešiem bērniem, saviem un vīra vecākiem, vecvecākiem, brāļiem, māsām un viņu bērniem, tēvočiem un tantēm, un ļoti senajai vecvecmāmiņai; tobrīd nevienam pat sapņos nerādījās, ka bērniņš piedzims tieši Ziemassvētkos.

Deivs bija piestātnes vadītājs Vestindijas dokos. Viņam bija ap trīsdesmit, viņš bija gudrs un prasmīgs un no sākuma līdz galam pārzināja savu darbu. Ostas vadība viņu vērtēja ļoti augstu, tāpēc alga viņam bija laba. Ģimene varēja dzīvot vienā no lielajām Viktorijas laika mājām netālu no Komeršlroudas. Betija bija ļoti pateicīga savai laimīgajai zvaigznei, ka uzreiz pēc kara bija apprecējusies ar Deivu un varēja pamest daudzdzīvokļu namu, kurā bija šauri un higiēnas apstākļi - minimāli. Viņai patika lielā un plašā māja, tāpēc viņa Ziemassvētkos vienmēr ar lielāko prieku uzņēma pie sevis visu ģimeni. Bērniem tas patika. Viņi zināja, ka lieliski pavadīs laiku kopā ar divdesmit pieciem brālēniem un māsīcām no Poplāras, Stepnijas, Bouvas un Keningtaunas.

Tēvocis Elfs bija Ziemassvētku vecītis. Māja atradās pašā nogāzes lejā. Tēvocim Elfam piederēja paša gatavotas ragavas uz riteņiem. Tās tika uzvilktas ielas augšgalā, piekrautas ar dāvanu maisiem un pēc signāla palaistas lejup. Bērni nezināja, kā tas tika paveikts. Vienīgais, ko viņi redzēja, bija Ziemassvētku vecītis, kurš, neizmantojot nekādu pamanāmu dzinējspēku, mierīgi ripoja pie viņiem un apstājās tieši viņu mājas priekšā. Bērni bija stāvā sajūsmā.

Tomēr šogad viss notika pavisam citādi. Ziemassvētku vecīša un ragavu vietā ieradās vecmāte uz divriteņa. Dāvanu maisa vietā parādījās pliks un raudošs bērniņš.

Arī mani Ziemassvētki nebija tādi kā parasti. Pirmo reizi mūžā es sāku saprast, ka Ziemassvētki ir reliģiski svētki, nevis tikai svinības, kurās var pārēsties un iedzert. Tas viss sākās novembra beigās ar kaut ko, kas, kā man vēlāk paskaidroja, bija Advents. Man tas neizteica pilnīgi neko, bet mūķenēm tas bija sagatavošanās laiks. Lielākā daļa cilvēku Ziemassvētkiem gatavojās tā, kā to darīja Betija: pirka ēdienus, dzērienus, dāvanas un kārumus. Mūķenes gatavojās pavisam citādi - ar lūgšanām un meditāciju.

Reliģiskā dzīve tiek slēpta no svešām acīm, tāpēc es neredzēju un nedzirdēju, kas notiek, tomēr Adventa četru nedēļu laikā es intuitīvi sajutu, ka gaisā kaut kas virmo. Es nevarēju to aptaustīt, bet tieši tāpat, kā bērni pārņem savu vecāku satraukumu, es no mūķenēm “saķēru” īstu, klusu, mierīgu un līksmu gaidu izjūtu, kura dīvainā kārtā man likās satraucoša un nepatīkama.

Ziemassvētku vakarā, kad vēlu atgriezos no savām vakara vizītēm, kļuva vēl sliktāk. Tur bija māsa Džuljena, kura man teica:

- Dženifer, atnāc man līdzi uz kapelu, mēs šodien izdekorējām silīti.

Negribēju būt nepieklājīga, sakot, ka nevēlos iet, tāpēc viņai sekoju. Kapela bija tumša, tikai pie silītes dega divas sveces. Māsa Džuljena nometās ceļos pie altāra margām, lai noskaitītu lūgšanu. Tad viņa man sacīja: - Šodien mūsu Pestītājs ir dzimis.

Atceros, kā nolūkojos uz mazajām ģipša figūriņām, salmiem un citām lietiņām un domāju - kā gan tik gudra un zinoša sieviete to visu var ņemt nopietni? Vai viņa mēģina pajokot?

Liekas, es nomurmināju kaut ko pieklājīgu par miera dāvāšanu, un mēs šķīrāmies. Tomēr es nebiju mierā ar sevi. Mani urdīja kaut kas, kam es centos pretoties. Tobrīd vai kaut kad vēlāk man ienāca prātā doma: ja Dievs patiešām ir un ja tas nav tikai mīts, tad šī esamība ietekmē pilnīgi visu dzīvi. Un šī doma nebija patīkama.

Daudzus gadus es biju apmeklējusi Ziemassvētku vakara misi un to darījusi ne jau reliģisku motīvu vadīta, bet gan ceremonijas iespaidīguma un skaistuma dēļ. Es arī nebiju īpaši izvēlīga konfesiju jautājumā. Kad dzīvoju Parīzē, es parasti apmeklēju krievu pareizticīgo baznīcu Darū ielā, jo man patika skaistie dziedājumi. Ziemassvētku dievkalpojumu no vienpadsmitiem vakarā līdz aptuveni diviem naktī es uzskatu par vienu no lielākajiem muzikālajiem pārdzīvojumiem savā dzīvē. Lai gan ir pagājuši vairāk nekā piecdesmit gadi, man vēl joprojām ausīs skan liturģija, kuru dziedāja baznīcas kora basa solists.

Mūķenes un laicīgais personāls pusnakts misi apmeklēja Visu Svēto baznīcā īstindijas doku ielā. Es biju pārsteigta, ieraugot, ka baznīca ir pārpildīta. Tur bija visi - stiprie un sīkstie dokeri, spītīgie gadījuma darbu strādnieki, ķiķinoši pusaudži kurpēs ar spiciem purngaliem, ģimenes ar zīdaiņiem un maziem bērniem. Ļaužu bija, ka biezs. Visu Svēto baznīca ir liela Viktorijas laika celtne, un tonakt tur varēja būt ap pieciem tūkstošiem cilvēku. Dievkalpojums bija tāds, kādu es biju gaidījusi, - spilgts, skaists un iespaidīgs, bet manā skatījumā tajā nebija garīga satura. Es par to brīnījos. Kāpēc šīs labās mūķenes tajā saskatīja visu savas dzīves jēgu, bet man tā bija tikai labi noorganizēta izrāde?

Kad Ziemassvētku dienā mēs pie lielā galda ēdām pusdienas, iezvanījās telefons. Visas nopūtās. Bijām cerējušas, ka šodien varēsim atpūsties. Medmāsa, kura bija pacēlusi klausuli, atgriezās, lai pateiktu, ka zvana Deivs Smits, kurš apgalvojot, ka viņa sievai laikam esot sākušās dzemdības. Vaids pārvērtās par nemiera pilnu nopūtu.

Māsa Bernadeta pielēca kājās, sakot: - Iešu ar viņu aprunāties. - Pēc pāris minūtēm viņa atgriezās un teica: - Izklausās pēc dzemdībām. Trīsdesmit ceturtajā grūtniecības nedēļā tas var slikti beigties. Es jau paziņoju dakterim Tērneram, un, ja būs nepieciešams, viņš uzreiz ieradīsies. Kura no jums šodien dežurē?

Tā bija manas dežūras diena.

Mēs gatavojāmies doties kopā. Tolaik es vēl biju studente, un mani vienmēr pavadīja pieredzējusi vecmāte. Kad pirmo reizi redzēju, kā māsa Bernadeta strādā, es sapratu, ka viņa ir ļoti apdāvināta vecmāte. Viņas zināšanas un prasmes bija līdzsvarā ar intuīciju un jūtīgumu. Savu dzīvību es viņai uzticētu bez mazākās šaubīšanās.

Mēs kopā pametām lielisko Ziemassvētku pusdienu omulību un no sterilizācijas telpas paņēmām dzemdību paku un vecmāšu piederumu somas. Dzemdību paka bija liela kaste, kurā bija pārklāji, palagi, ūdensnecaurlaidīgais papīrs un viss pārējais. Šo kasti mēs parasti aizvedām uz vajadzīgo māju jau nedēļu pirms gaidāmajām dzemdībām. Zilajā somā bija mūsu instrumenti un medikamenti. Mēs visu nostiprinājām uz velosipēdiem un izstūmām tos ārā aukstajā bezvēja dienā.

Es nekad nebiju redzējusi Londonu tik klusu. Likās, ka laukā nav nevienas dvēseles, izņemot divas vecmātes, kuras klusām brauca pa tukšo ielu. Parasti īstindijas doku iela bija pilna ar piekrautām kravas automašīnām, kuras braukāja šurpu turpu, bet todien platā maģistrāle vientulīgajā klusumā izskatījās majestātiska un skaista. Upē vai dokos nekas nekustējās. Nebija dzirdama ne skaņa, izņemot kādu nejaušu kaijas kliedzienu. Londonas lielās sirds klusums bija neaizmirstams.

Mēs piebraucām pie mājas, un Deivs mūs ielaida iekšā. Caur logu ievērojām lielu Ziemassvētku egli, kamīnu un pilnu istabu ar cilvēkiem. Kad piebraucām, kāds ducis ziņkārīgu mazu bērnu sejiņu bija pieplakušas pie loga rūtīm.

Deivs sacīja: - Betija ir augšstāvā. Nav nekāda iemesla viņus visus sūtīt prom, un arī viņa to nevēlas. Viņai patīk šī nelielā kņada, un viņa saka, ka tas palīdzēs.

No viesistabas atskanēja skaļa dziesma “Vecajam Makdonaldam bija ferma” un nenoskaņotu klavieru pavadījums. Pilnu ticamību dziesmai piešķīra dzīvnieku skaņas, kuras radīja vairāki tēvoči, prasmīgi atdarinot zirgu, cūku, govi un pīli. Bērni spiedza no sajūsmas un lūdza atkārtot.

Mēs iegājām Betijas istabā, kuras miers un klusums kontrastēja ar lejas troksni un klaigām. Iekurtais kamīns spoži kvēloja. Betijas mātei gandrīz nemaz nebija laika, lai sagatavotu istabu dzemdībām, tomēr viņa bija paveikusi brīnumus. Virsmas bija notīrītas, sagatavoti papildu palagi, un pat bērnu gultiņa bija nolikta. Betijas pirmie vārdi bija: - Šoreiz nenotiek tā, kā rakstīts grāmatās, vai ne, māsiņ?

Viņa bija jauka un saprātīga sieviete, kura visu uzņēma mierīgi. Nebija šaubu, ka viņa uzticējās māsai Bernadetai tieši tāpat kā es.

Es atvēru dzemdību somu un uzklāju uz gultas brūno, ūdensnecaurlaidīgo papīru, pārklāju un dzemdību palagus. Mēs uzvilkām halātus, nomazgājām rokas, un mūķene izmeklēja Betiju. Ūdeņi bija nogājuši jau pirms stundas.

Māsas sejā es saskatīju saspringtu koncentrēšanos, bet pēc tam -nopietnas bažas. Kādu brīdi, kamēr novilka cimdus, viņa klusēja un tad mierīgi teica:

- Betij, izskatās, ka jūsu bērniņš guļ nepareizi. Tas nozīmē, ka viņš dzims ar dibenu, nevis galvu pa priekšu. Ja bērniņš tā guļ līdz trīsdesmit piektajai grūtniecības nedēļai, tas nav nekas ārkārtējs, jo pēc tam viņš sagriežas un nāk pasaulē ar galviņu pa priekšu. Jūsu bērniņš vēl nav apgriezies. Lai arī tūkstošiem bērniņu pavisam droši ir piedzimuši ar dibenu pa priekšu, tas tomēr ir lielāks risks nekā tad, ja viņš dzimst normāli. Varbūt jums vajadzētu padomāt par dzemdībām slimnīcā.

Betijas reakcija bija zibenīga un kategoriska: - Nē. Nekādu slimnīcu. Ar jūsu, māsa, palīdzību viss būs labi. Visus manus bērnus ir pieņēmušas Nonāta nama vecmātes, un viņi ir nākuši pasaulē šajā istabā, tāpēc es nevēlos neko mainīt. Kā tu domā, mammīt?

Māte piekrita un atcerējās, ka arī viņas devītais bērniņš bija gulējis nepareizi un kaimiņienei Gledai vismaz četri bērni ir piedzimuši ar dibenu pa priekšu.

Mūķene teica: - Nu labi. Mēs darīsim visu iespējamo, tomēr es palūgšu, lai arī dakteris Tērners atnāk. - Tad viņa uzrunāja mani: - Vai tu, lūdzu, varētu aiziet un piezvanīt viņam, māsiņ?

Lai arī ģimene salīdzinājumā ar citām bija turīga, mājā nebija telefona. Tam arī nebūtu nekādas jēgas, jo nevienam no draugiem vai radiem telefona nebija, tāpēc neviens viņiem tāpat nezvanītu. Viņiem pilnīgi pietika ar telefona būdiņu uz ielas. Kad kāpu lejā, man garām paskrēja bariņš bērnu ar papīra cepurītēm galvā un starojošām sejām. No pirmā stāva atskanēja balss:

- Visi slēpieties! Es skaitīšu līdz divdesmit un tad iešu meklēt. Viens, divi, trīs, četri...

Bērni kliedzot un grūstoties uzskrēja augšstāvā un noslēpās skapjos, aiz aizkariem, visur, kur vien varēja. Kad tiku līdz ārdurvīm, viss bija kluss, izņemot: - Septiņpadsmit, astoņpadsmit, deviņpadsmit - es nāku.

Es izgāju laukā, lai aukstajā un tukšajā ielā sameklētu telefona būdiņu. Dakteris Tērners bija praktizējošs ārsts. Viņa kabinets bija īstendā; tur viņš ari dzīvoja kopā ar sievu un bērniem. Viņš bija pilnīgi uzticīgs savam darbam un ārsta praksei, tāpēc man likās, ka viņš vienmēr bija gatavs doties ceļā. Kā jau lielākā daļa šīs paaudzes iecirkņa ārstu, viņš ļoti labi pārzināja dzemdniecību, un šīs zināšanas un prasmes bija gūtas no plašās pieredzes.

Viņš gaidīja manu zvanu. Es viņam izstāstīju lietas būtību. Viņš teica: - Paldies, māsiņ. Es tūlīt ieradīšos. - Es varēju iztēloties, kā viņa sieva nopūšas: - Pat Ziemassvētku dienā tev ir jādodas projām.

Kad atgriezos mājās, paslēpes vēl turpinājās. Kad bērnus atrada, troksnis bija neaprakstāms. Man ienākot pa durvīm, garām pagāja līksms vīrietis, kurš nesa kasti ar tukšām alus pudelēm.

- Vai iedzersiet vienu kopā ar mani, māsiņ? - viņš jautāja. - Jūs un ari mūķene, nu visi? Ai, kā jūs domājat, vai viņa vispār iedzer?

Es viņam paskaidroju, ka mūķenes iedzer gan, bet ne jau pildot pienākumus, un tieši tā paša iemesla dēļ arī es nedzeršu. Man gar ausi aizlidoja serpentīns.

- Vai, atvainojiet, māsiņ! Es domāju, ka tas ir Pols.

Es notraucu rozā un oranžas papīra lentes un devos augšup pa kāpnēm.

Betijas istabā valdīja brīnumains klusums un miers - vecās mājas biezās sienas un smagās koka durvis nelaida cauri skaņas. Betija izskatījās mierīga un apmierināta. Māsa Bernadeta aizpildīja viņas kartīti, un Betijas māte Aivija sēdēja stūri un adīja. Bija dzirdama tikai adāmadatu klikšķināšana un malkas sprakšķēšana kamīnā.

Mūķene man paskaidroja, ka viņa nedos Betijai nomierinošos līdzekļus, jo tas var ietekmēt mazuli. Viņa teica, ka ir grūti paredzēt, cik gara būs dzemdību pirmā stadija, bet tobrīd augļa sirdspuksti bija normas robežās.

Ieradās dakteris Tērners. Viņš izskatījās tā, it kā piedalīšanās dzemdībās, kurās bērnam ir jānāk pasaulē ar dibenu pa priekšu, būtu vienīgā lieta uz pasaules, ar ko viņš vēlētos nodarboties Ziemassvētku dienā. Viņš apspriedās ar mūķeni un rūpīgi izmeklēja Betiju. Es gaidīju, ka ārsts veiks vēl vienu vaginālo izmeklēšanu, tomēr viņš to nedarīja: viņš bez ierunām pieņēma mūķenes diagnozi. Dakteris Tērners pateica Betijai, ka, pēc viņa domām, gan viņa, gan mazulis jūtas labi un viņš atgriezīsies ap pulksten pieciem pēcpusdienā, ja vien mēs neizsauksim agrāk.

Mēs apsēdāmies un sākām gaidīt. Vecmātes darbs ir saistīts ar saspringtu un bieži vien satraukuma pilnu darbošanos, bet to līdzsvaro gari mierīgas gaidīšanas posmi. Mūķene apsēdās un izņēma savu lūgsnu grāmatu, lai varētu noskaitīt dienas lūgšanu. Mūķenes dzīvoja pēc klostera likumiem, kuros bija noteiktas sešas lūgšanas dienā: Trešās stundas lūgšana, Sestās stundas lūgšana, Devītās stundas lūgšana, Vakara lūgšana, Nakts lūgšana un Svētā Mise katru ritu. Kontemplatīvajā klosteri visas lūgšanas kopumā aizņem aptuveni piecas stundas dienā. Klosterī, kura iemītnieki arī strādā, tas ir gandrīz neiespējami, tāpēc jau savas darbības pirmsākumos Svētā Reimunda Nonāta nama vecmātes bija sev izdomājušas saīsinātu lūgšanu variantu. Tādējādi viņas varēja saglabāt savu reliģisko dzīvi, kā arī nodoties medmāsu un vecmāšu darbam.

Tas, kā šī jaunā, kamīna uguns apspīdētā sieviete lasa senās lūgšanas, mierīgi un godbijīgi pāršķirot lappuses, kā kustas viņas lūpas, bija iespaidīgs skats. Es sēdēju, viņu vērodama, un brīnījos, cik gan spēcīgam ir jābūt aicinājumam, lai tik skaista un jauna sieviete atsacītos no dzīves, kurā ir tik daudz prieka un iespēju, un pieņemtu kalpošanu, ko ierobežo nabadzības, šķīstības un padevības zvērests. Es varēju saprast aicinājumu kļūt par medmāsu vai vecmāti, kas man saistījās gan ar zināšanām, gan pieredzi, tomēr man bija grūti izprast aicinājumu ziedot sevi reliģiskajai dzīvei.

Kad sākās kontrakcija, Betija ievaidējās. Mūķene pasmaidīja, piecēlās un piegāja pie viņas. Viņa atgriezās pie savas lūgsnu grāmatas, un vienīgais, ko istabā varēja saklausīt, bija lielā pulksteņa tikšķēšana un Aivijas adāmadatu klikšķināšana. Viņpus durvīm turpinājās ballītes troksnis, bet istabā viss bija mierīgi un dievbijīgi.

Es nosēdos pie kamīna un ļāvu domām aizceļot pagātnē. Daudzus Ziemassvētkus es biju pavadījusi slimnīcās. Pilnīgi pretēji tam, kā varētu likties, tas bija priecīgs laiks. Pirms piecdesmit gadiem aprūpe slimnīcās bija daudz personiskāka nekā mūsdienās. Lai gan pastāvēja dzelžaina medmāsu hierarhija, mēs vismaz cita citu zinājām vai bijām savstarpēji pazīstamas. Pacienti slimnīcā uzturējās daudz ilgāk, bet medmāsas strādāja sešdesmit četras stundas nedēļā, tāpēc mēs savus pacientus iepazinām tuvāk. Ziemassvētkos visi izturējās brīvi, un pat visbargākā nodaļas virsmāsa pēc pāris šerija glāzītēm ķiķināja kopā ar jaunākajām medmāsām. Tas atgādināja skolasbiedreņu izklaidēšanos, tomēr noskaņojums bija labs, un mērķis taču bija šo laiku padarīt patīkamāku pacientiem, daudziem no kuriem bija smagas slimības.

Manas visspilgtākās atmiņas ir par korāļu dziedāšanu Ziemassvētku vakarā. Virsmāsas pavadībā viss medicīniskais personāls ar aizdegtām svecītēm gāja cauri nodaļām un dziedāja. Tiem, kuri gulēja slimnīcas gultās, tas droši vien bija apburošs skats. Tur bija vairāk nekā simts medmāsu, divdesmit vai vairāk ārstu un aptuveni piecdesmit palīgstrādnieku. Medmāsas bija ģērbušās formas tērpos, bet apmetņi bija uzvilkti otrādi - ar purpursarkano oderi uz āru. Mums visiem rokās bija sveces. Mēs gājām cauri aptumšotajām nodaļām, dziedot par mūžseno Ziemassvētku stāstu. Slimnīcās jau sen vairs nekas tāds nenotiek, un ir palikušas tikai atmiņas, tomēr tas bija skaisti, un zinu, ka daudziem pacientiem acīs sariesās saviļņojuma asaras.

TŪPĻA GUĻAS DZEMDĪBAS

Laiks lēnām ritēja. No apakšstāva atskanēja saucieni: - Ai, ai, ai, konga! - Dejas ritmā viņi gāja riņķī pa dzīvojamo istabu, bet tad troksnis kļuva skaļāks un skaļāks, jo cilvēku izveidotā “čūska” sāka kāpt augšā pa kāpnēm. Viņi kliedza pilnā kaklā un saskaņoti piesita kājas. Mūķene domāja, ka troksnis varētu traucēt Betijai, bet viņa noteica: - Nē, nē, māsa! Man patīk klausīties. Es negribu, lai šī māja būtu klusa - tikai ne Ziemassvētkos!

Mūķene pasmaidīja. Pāris pēdējās kontrakcijas bija spēcīgākas un ar mazāku intervālu. Viņa piecēlās, izmeklēja Betiju un sacīja man: - Domāju, ka tev vajadzētu izsaukt dakteri lēmeru, māsiņ.

Kad viņam piezvanīju, pulkstenis bija četri, un pēc stundas ceturkšņa ārsts bija klāt. Mani pārņēma satraukums. Šīs bija manas pirmās dzemdības, kurās bērniņam jānāk pasaulē ar dibenu pa priekšu. Betija gribēja sākt spiest.

Māsa Bernadeta viņai sacīja: - Jums, mīļā, ir ļoti jāpacenšas, lai sākumā nespiestu. Elpojiet dziļi un mēģiniet atslābināties, tikai nespiediet.

Mēs uzvilkām halātus, uzlikām sejas maskas un vēlreiz nomazgājām rokas. Ārsts paskatījās uz māsu Bernadetu un teica: - Jūs pieņemsiet dzemdības, māsa. Ja ievajadzēsies mani, es tepat būšu.

Acīmredzot viņš mūķenei pilnībā uzticējās.

Viņa pamāja un sacīja Betijai, lai viņa paliek guļot uz muguras ar dibenu pāri gultas malai, un palūdza mani un Aiviju pieturēt kājas. Es vēl tikai mācījos, tāpēc mūķene man visu precīzi un rūpīgi izskaidroja.

Kad starpene papletās, es kaut ko ieraudzīju, tomēr tas neizskatījās pēc mazuļa dibena. Tas bija purpursarkanā krāsā. Mūķene pamanīja manu jautājošo sejas izteiksmi un paskaidroja: - Tā ir noslīdējusi nabassaite. Nepareizas guļas dzemdībās tā mēdz gadīties diezgan bieži - nabassaite var viegli izslīdēt starp mazuļa kājām. Kamēr vien tā normāli pulsē, ne par ko nav jāuztraucas.

Starpene turpināja izplesties, un tagad es pavisam skaidri varēju saskatīt mazuļa dibenu. Mūķene bija nometusies ceļos uz grīdas starp Betijas kājām, jo gulta bija pārāk zema, lai varētu nostāvēt. Klusā balsī viņa skaidroja notiekošo: - Tā ir kreisā krustu kaula pozīcija, un tas nozīmē, ka pirmā nāks ārā dibena kreisā puse.

- Nespiediet, Betij, - viņa turpināja, - es gribu, lai šis bērniņš nāk lēnām. Jo lēnāk, jo labāk.

- Mazuļa kājiņas būs saritinājušās. Es centīšos bērniņu pagriezt tā, lai nodrošinātu vislabāko dzemdību pozu, bet, kad mazuļa ķer-menītis nokarāsies no starpenes, gravitācijas spēks palīdzēs saglabāt galvas izliekumu. Tas būs svarīgi.

Dibentiņš piedzima, un mūķene īpaši uzmanīgi iebāza roku un aizāķēja pirkstus aiz saliektajām kājiņām.

- Nespiediet, Betij, lai kas arī notiktu, - māsa Bernadeta atgādināja.

Kājas izslīdēja ārā ļoti viegli. Tā bija maza meitenīte. Izslīdēja arī daļa nabassaites. Tā ļoti spēcīgi pulsēja - nemaz nevajadzēja to aptaustīt, pulsācija bija skaidri saskatāma.

- Mazulis vēl joprojām ir savienots ar placentu, - mūķene teica, - un pa nabassaiti plūst dzīvībai nepieciešamās asinis. Lai arī puse no ķermenīša ir piedzimusi, kamēr nav piedzimusi galviņa vai katrā ziņā kamēr bērniņš nevar patstāvīgi elpot, viņš ir atkarīgs no placentas un šīs dzīvības saites.

Man likās dīvaini, ka šī līkumotā, pulsējošā saite ir tik nozīmīga dzīvībai, un teicu: - Vai tā nav jāiebāž atpakaļ?

- Tas nav nepieciešams. Dažas vecmātes tā dara, bet es uzskatu, ka no tā nav nekāda labuma.

Sākās nākamā kontrakcija, un tās laikā bērniņa ķermenītis izslīdēja līdz pleciņiem.

Pār kamīna aizsargrežģi bija pārlikti dvieļi, lai tie sasiltu. Mūķene vienu palūdza un aptina to ap mazuļa ķermenīti. To darot, viņa paskaidroja: - Tam ir divi mērķi: pirmkārt, mazulis nedrīkst atdzist. Lielākā daļa no viņa ķermeņa šobrīd ir atklāta. Ja aukstā gaisa šoks liks meitenītei ievilkt elpu, viņa ieelpos augļūdeņus, un tas var būt liktenīgi. Otrkārt, dvielis man dod iespēju bērnu kārtīgi satvert. Meitenītes āda ir slidena, un man viņa ir jāpagriež par ceturtdaļu apļa, lai pakausis būtu zem kaunuma kaula. Es to darīšu, kamēr palīdzēšu iznākt ārā pleciņiem.

Nākamās kontrakcijas laikā, ar pirkstiem aizķerot aiz bērniņa rokas, mūķene izvilka ārā kreiso pleciņu un vienlaikus nedaudz pagrieza ķermenīti pulksteņa rādītāju kustības virzienā. Tieši tāpat tika izvilkts labais pleciņš, un nu abas mazuļa rociņas bija ārā. Vēl tikai galva bija palikusi māmiņas vēderā.

- Jums ir maza meitenīte, - mūķene teica Betijai, - bet, skatoties uz viņu, man nešķiet, ka viņa būtu dzimusi sešas nedēļas par agru. Es domāju, ka jūsu aprēķini nav pareizi. Betij, tagad es gribu, lai jūs spiestu ar visu spēku un izmantotu katru kontrakciju, lai dabūtu ārā mazuļa galviņu. Ārsts varētu nedaudz uzspiest virs kaunuma kaula, tomēr es gribētu, lai jūs pati izspiestu mazuļa galviņu.

Aptuveni trīs minūtes kontrakciju nebija, un es jau sāku uztraukties, bet mūķene bija pilnīgi mierīga. Viņa atbalstīja bērniņu ar rokām, bet tad to atlaida pavisam, un viņš brīvi karājās. Man šausmās aizrāvās elpa.

- Tieši tā ir jādara, - mūķene paskaidroja. - Mazuļa ķermeņa svars liks galviņai pamazām virzīties uz leju, tas arī ir mans mērķis. Pilnīgi pietiks ar trīsdesmit sekundēm. Es nenodarīšu pāri mazulim.

Pēc tam viņa atkal satvēra bērniņu. Varu atzīties - es sajutu atvieglojumu. Sākās kontrakcija.

- Tagad, Betij, spiediet, cik vien stipri varat!

Betija tā arī darīja, tomēr galviņa neizkustējās. Mūķene un dakteris Tērners vienojās, ka nākamās kontrakcijas laikā viņš uzspiedīs virs kaunuma kaula, un, ja tas neko nedos, galviņu izvilks, izmantojot dzemdību knaibles.

Mūķene man paskaidroja: - Tas nepieciešams tādēļ, ka nabassaite tiks iespiesta starp galviņu un krustu kaulu. Šobrīd ar bērniņu viss ir labi, tomēr, ja šāds stāvoklis būs ilgāk par pāris minūtēm, ir ļoti liela iespēja, ka sāksies asfiksija.

Mani pirksti sažņaudzās no šoka un uztraukuma, bet mūķene palika pilnīgi mierīga. Sākās nākamā kontrakcija: ārsts uzlika rokas uz Betijas vēdera tieši virs kaunuma kaula un stingri uzspieda. Betija ievaidējās no sāpēm, tomēr varēja skaidri redzēt, ka galviņa pakustējās.

- Galviņas izvilkšanai es izmantošu Moriso-Smellija-Veita metodi, - mūķene man skaidroja. Viņa atkal ļāva bērniņam nokarāties bez jebkāda atbalsta, un es pārbijos līdz nāvei.

-Ja viss ritēs gludi, nākamās kontrakcijas laikā mēs atbrīvosim elpceļus, un mazulis pats varēs elpot. Man vajadzēs Simsa ginekoloģisko spoguli, lai tas būtu gatavībā.

Es palūkojos, kurā vietā uz paplātes ar instrumentiem atrodas ginekoloģiskais spogulis. Man trīcēja rokas, un es ar šausmām iedomājos, ka apgāzīšu paplāti vai paņemšu spoguli un tas nokritīs uz grīdas.

Sākās nākamā kontrakcija, un ārsts tieši tāpat kā iepriekš uzspieda uz Betijas vēdera. Mūķene ar labo roku apķēra bērniņa plecus, bet kreisās rokas pirkstus iebāza vaginā. Es vēroju, kā viņa lēnām kustināja pirkstus, cenšoties kaut ko sataustīt. Mazulis mierīgi gulēja uz viņas apakšdelma.

- Es mēģinu iebāzt savu rādītājpirkstu mazuļa mutē, lai noturētu galvas izliekumu un mute un deguns būtu pirmie, kas saskaras ar gaisu. Tas nav tādēļ, lai vilktu. Ja tev, māsiņ, kādreiz dzemdībās būs jāizmanto šī metode, atceries to. Ja mēģināsi vilkt, tu riskēsi izmežģīt mazuļa žokli.

Man no bailēm kļuva nelabi, un es lūdzu Dievu, lai man nekad nevajadzētu pieņemt nepareizas guļas dzemdības. Es redzēju, kā viņa ar labo roku groza bērna galviņu. Māsa Bernadeta paskaidroja: - Es vienkārši spiežu uz augšu uz pakauša kaulu, lai palielinātu izliekumu. Dakter, lūdzu, uzspiediet vēl mazliet, ja varat. Es domāju, ka būšu atbrīvojusi elpceļus. Tieši tā. Māsiņ, lūdzu, spoguli!

Man ar otru roku bija jāapķer delnas locītava, lai tā vairs netrīcētu. Es spēju domāt par vienu - es nedrīkstu to nomest, es nedrīkstu to nomest! Kad pasniedzu spoguli, mans atvieglojums bija tik liels, ka gandrīz iesmējos.

Tagad mazuļa zods atradās uz starpenes, un, lai atbrīvotu viņa degunu un muti, mūķene pabīdīja atpakaļ dibena sieniņu un, it kā izmantotu apavu lāpstiņu, uzmanīgi iebāza vaginā spoguli. Viņa palūdza tamponu. Es to pasniedzu, un viņa notīrīja gļotas no mazuļa deguna un mutes.

- Tagad viņa varēs paelpot un vairs nebūs atkarīga no placentas.

Tas bija apbrīnojami - izdzirdēt elpas ievilkšanu, kam sekoja

smalks kliedziens. Mazulītes seju nevarēja saskatīt, tomēr viņas balsi sadzirdēt varēja.

- Tieši to es gribēju dzirdēt, - mūķene teica. - Vai jūs dzirdējāt, Betij?

- Protams. Vai ar manu nabag’ mazulīti viss ir kārtībā? Es domāju, ka arī viņa ir pārdētus’ tikpat daudz, cik es.

-Jā. Bet mazulīte šobrīd jau ir drošībā, un, ticiet man, nākamās kontrakcijas laikā viņa būs piedzimusi. Liekas, ka jums ir starpenes plīsums, bet es to nevaru saskatīt, jo tas ir aiz spoguļa, un es arī neko nevaru darīt, jo, ja izņemšu spoguli, bērniņš nevarēs paelpot.

Tuvojās nākamā kontrakcija. “Beidzot,” es ar atvieglojumu nodomāju. Galviņas piedzimšana bija ilgusi tikai divpadsmit minūtes, taču man tās likās kā mūžība.

Kontrakcija bija spēcīga, un ārsts stipri uzspieda uz vēdera. Mūķene vilka mazulītes ķermeni lejup, līdz viņas deguns bija vienā līmenī ar starpeni, tad strauji pavirzīja uz augšu, uz mātes vēdera pusi. Šī kustība prasīja ne vairāk par divdesmit sekundēm, un galviņa bija piedzimusi. No atvieglojuma es gandrīz sāku raudāt.

Mazuļa āda bija zilgana.

Māsa Bernadeta viņu turēja aiz potītēm ar galvu uz leju.

- Šī zilā nokrāsa nav nekas nopietns, - viņa teica. - Tas arī bija gaidāms. Man tikai jāpārliecinās, ka elpceļi ir brīvi. Kad viņa sāks spēcīgi un vienmērīgi elpot, ādas krāsa uzlabosies. Lūdzu, padod man gļotu katetru.

Es vairs netrīcēju, tāpēc varēju to izdarīt, nebaidoties, ka nometīšu zemē.

Mūķene mazuli apgrieza otrādi un turēja kreisajā rokā. Tad viņa ielika bērniņam mutē katetru un pa tā otru galu viegli pasūca, lai attīrītu muti no šķidruma un gļotām. Tieši tāpat viņa iztīrīja abas nāsis. Mazulis divas vai trīs reizes spēcīgi ievilka elpu, noklepojās un tad ieraudājās. Patiesībā mazā meitenīte ļoti spēcīgi iekliedzās. Viņas ādas krāsa strauji kļuva sārta.

- Kāds burvīgs troksnis! - mūķene piebilda. - Vēl pāris šādu kliedzienu, un es jutīšos laimīga.

Mazulis, gribēdams izpatikt, kliedza no visa spēka.

Nabassaite bija nosieta un pārgriezta, bet bērniņš - ietīts siltos, sausos dvieļos un iedots Betijai.

- Cik viņa ir jauk’! - Betija iesaucās. - Lai Dievs svētī viņas mazo sirsniņu! Viņa ir vis’ pasaules sāpju vērta.

Es nodomāju, ka tas ir brīnums. Brīdī, kad māte tur rokās savu mazuli, viņa ir aizmirsusi visas pārciestās mokas.

- Ir Ziemassvētki, - Betija piebilda. - Mums viņa ir jānosauc par Kerolu.

- Tas ir ļoti jauks vārds, - māsa Bernadeta sacīja. - Tagad mums ir jāsagaida, kad iznāks placenta, un es domāju, ka jums būtu labāk palikt turpat, kur esat. Jums, kā jau man likās, ir starpenes plīsums, ārstam šādi būs vieglāk to sašūt.

Ārsts piepildīja šļirci un sacīja mūķenei: - Es tagad viņai iedošu ergometrīnu, lai stimulētu placentas atdalīšanos.

Viņa pamāja ar galvu.

Es nejautāju - kāpēc. Tolaik, ja vien nebija pārmērīgi ieilgusi dzemdību trešā stadija, spēcīga asiņošana vai nepilnīgi atdalījusies placenta, nebija ierasts injicēt ergometrīnu. Kā jau minēju iepriekš, mūsdienās oksitocīnu ierasts lietot uzreiz pēc bērniņa piedzimšanas.

Pēc pāris minūtēm sākās kontrakcija, placenta izvēlās ārā un iekrita tieši mūķenes turētajā nierveida šālītē.

- Labi, tagad es viņu nododu jūsu rokās, dakter, - māsa teica. - Varat ieņemt manu vietu.

Taču to bija vieglāk pateikt nekā izdarīt. Mūķene mēģināja piecelties, tomēr nespēja. Viņa ievaidējās no sāpēm.

- Manas kājas! Es tās nejūtu. Tās dursta kā ar adatām.

Nabadzīte! Tas nebija nekāds brīnums. Vairāk nekā pusstundu

viņa bija tupējusi uz ceļiem nemainīgā pozā, koncentrējusies darbam.

- Es nevaru pakustēties. Jums būs man jāpalīdz. Manas kājas ir kļuvušas pilnīgi nejutīgas.

Galantais ārsts aplika viņai apkārt rokas un pavilka. Viņa laikam bija ļoti smaga, jo viņš nespēja māsu izkustināt. Mēs ar Aiviju pievienojāmies. Beidzot mēs nostādījām mūķeni uz kājām, un viņa sāka tās kustināt. Pamazām asinsrite atjaunojās, un māsa varēja nostāvēt bez mūsu palīdzības.

Ārsts atvēra savu ķirurģisko somu un vēlreiz nomazgāja rokas. Viņš man palūdza paturēt elektrisko lukturīti, lai tas apgaismotu tieši plīsuma vietu. Ārsts ievadīja lokālo anestēziju un tad pamatīgi izpētīja plīsumu.

- Nav nemaz tik traki, Betij, - viņš teica. - Es tūlīt sašūšu, un pēc pāris nedēļām tā būs jau sadzijusi. Es vēlos jūs izmeklēt iekšēji, lai pārliecinātos, vai arī dzemdes kakls nav ieplīsis, jo reizēm tūpļa guļas dzemdībās tā notiek.

Viņš iebāza vaginā divus pirkstus un iztaustīja. Man viņš paskaidroja: - Dibena diametrs ir mazāks nekā galvas. Tas nozīmē, ka dzemdes kakls var būt izpleties pietiekami daudz, lai caur to varētu izkļūt dibens, bet ne galviņa. Šis ir viens no tiem gadījumiem, kad dzemdes kakls varēja ieplīst. Ja tā būtu noticis, māmiņu vajadzētu vest uz slimnīcu, jo šeit nav piemērota aprīkojuma, lai to varētu sašūt. Tomēr, - viņš pārliecināti turpināja, - jums, Betij, ir paveicies - jums nav iekšējo plīsumu. Man tikai jāuzliek pāris šuvju ārējam plīsumam. - Viņš izvēlējās ķirurģisko diegu un adatu. Ar knaibļu palīdzību viņš savilka kopā muskuli un ar pāris kustībām izveidoja glītu šuvi. Tas prasīja tikai dažas minūtes.

- Tā. Tas nu būtu kārtībā. Tagad, lai jums būtu ērtāk, dabūsim jūs atpakaļ gultā.

Pa to laiku mūķene bija izmeklējusi mazuli. - Betij, viņa sver divarpus kilogramus. Jūsu mazā Kerola nekādā gadījumā nav piedzimusi sešas nedēļas par agru. Tās varētu būt tikai divas nedēļas, tātad jūs kaut kur esat pazaudējusi vienu mēnesi. Nākamreiz esiet uzmanīgāka ar saviem pierakstiem.

- Nākamreiz! - iesaucās Betija. - Jūs labi pateicāt, māsa. Nebūs nekādas nākamās reizes. Man pilnīgi pietiek ar vienām tūpļa guļas dzemdībām.

Bērniņam briesmas vairs nedraudēja, un māmiņa jutās labi, tāpēc māsa Bernadeta un ārsts gatavojās doties projām. Es paliku, lai visu sakoptu, nomazgātu mazuli un uzrakstītu piezīmes. Dodoties lejup pa kāpnēm, mūķenei bija jāpārkliedz pūlis, lai sasauktu Deivu un paziņotu viņam, ka ir piedzimusi meitiņa. Augšstāvā caur aizvērtajām istabas durvīm mēs dzirdējām apsveikumu saucienus un “Sveiks, lai dzīvo” dziedāšanu.

- Kurš lai dzīvo sveiks? - Betija nesaprata. - Vai Deivs? Tā nu gan ir bezkaunība! - Viņa laimīgi apskāva savu mazuli un iesmējās.

Deivs uznāca augšā. Viņš bija piesarcis un tikai nedaudz saguris, tomēr lepns un laimīgs. Viņš apskāva Betiju. Es biju satikusi daudzus īstendas vīriešus, kuri tik tikko spēja skaidri parunāt, taču Deivs nebija no tiem. Ne velti viņš bija kuģu piestātnes vadītājs.

- Tu esi brīnišķīga, Betij, un es ar tevi ļoti lepojos, - viņš sacīja. - Ziemassvētku brīnuma bērniņš; domāju, ka mēs nekad neaizmirsīsim viņas dzimšanas dienu. Liekas, mums viņa būtu jāsauc par Kerolu.

Viņš paņēma mazuli un tad, mazliet satraucies, izsaucās: - Dies’ pas’! Viņa taču ir tik maziņa! Man liekas, ka es viņu saspiedīšu. Labāk ņem viņu atpakaļ pie sevis, Betij.

Visi iesmējās, jo tieši tobrīd Kerola mazliet iešņukstējās un savilka sejiņu.

Pamanīju, ka skaņas apakšstāvā bija mainījušās. Ballītes troksnis bija norimis, un mēs varējām dzirdēt kāju šļūkāšanu, čukstus un ķiķināšanu, kas nāca no kāpņu laukuma tieši aiz durvīm. Deivs man jautāja: - Viņi visi ir tur un grib ienākt, lai aplūkotu mazuli. Kā jūs domājat, kad viņi to drīkstētu?

Es neredzēju nevienu iemeslu, kāpēc to nevarētu darīt. Galu galā te nebija slimnīca. Tāpēc sacīju: - Mēs ar Aiviju pabeigsim uzkopšanu, un, kad es mazgāšu mazuli, bērni varēs ienākt. Esmu pārliecināta, ka viņiem tas patiks. Tikmēr vajadzētu uznest vēl karsto ūdeni.

Tika atnestas karstā ūdens krūkas, un mēs ar Aiviju ātri nomazgājām Betiju un visu sagatavojām ciemiņu uzņemšanai. Pēc tam es noliku skārda bļodu uz krēsla blakus kamīnam un sagatavoju ūdeni bērniņa mazgāšanai. Aivija atvēra durvis un sacīja: - Tagad jūs varat ienākt, bet visiem ir jābūt klusiem kā pelītēm un jāuzvedas labi. Ikviens, kas palaidņosies, uzreiz tiks sūtīts prom.

Skaidrs, ka vecmāmiņas vārdi mazajiem bija kā likums. Es neskaitīju, cik daudz viņu bija, bet liekas, ka istabā klusiņām ienāca aptuveni divdesmit bērni lielām, apaļām, bijības pārņemtām acīm. Labi, ka guļamistaba bija tik plaša. Lai varētu redzēt, viņi nostājās man apkārt, apsēdās uz gultas, stāvēja uz krēsliem un uz palodzes - it visur. Es iepriecināta palūkojos visapkārt, jo man patīk bērni, un tas bija burvīgs pārdzīvojums. Aivija viņiem pastāstīja, ka mazulīti sauc Kerola.

Vēl joprojām ietīts flaneļa palagā, bērniņš gulēja man klēpī. Es paņēmu mitru tamponu un notīrīju meitenītes sejiņu, ausis un acis. Viņa izlocījās un aplaizīja lūpiņas. Kāda sīka balstiņa ierunājās: - 0! Skat, viņai ir maza mēlīte!

Bērniņa galva bija klāta ar asinīm un gļotām, tāpēc teicu: - Tagad es izmazgāšu viņai matiņus.

Kāds mazs zēns, kurš stāvēja uz palodzes, noteica: - Man gan nepatīk, ka mazgā matus.

- Aizveries! - viena no mazajām meitenēm pavēlnieciski sacīja.

- Neaizvēršos. Pati aizveries, komandētāja!

- 0! Es to nedarīšu. Pagaidi tikai...

- Tā, - Aivija piedraudēja, - ja kaut viens no jums bildīs vēl kādu vārdu, abi iesiet ārā.

Iestājās nāves klusums.

Zēnam paskaidroju: - Es neizmantošu ziepes, jo tieši tās izraisa nepatīkamās sajūtas, ja iekļūst acīs.

Ar kreiso roku es turēju bērniņu tā, lai galva būtu virs bļodas, viegli aplaistīju matiņus ar ūdeni un noslaucīju ar tamponu. Es gribēju notīrīt asinis, bet tikai tādēļ, lai mazulis labāk izskatītos. Lielāko daļu gļotu labāk ir atstāt uz ādas kā aizsargkārtu. Es noslaucīju bērniņu dvielī un sacīju: - Tas taču nebija nepatīkami, vai ne?

Puisēns klusēja. Viņš nopietni palūkojās uz mani un pakratīja galvu.

Es attinu flaneļa paladziņu, un mazulīte plika gulēja man uz ceļiem. Visi korī noelsās, un daudzi iesaucās: - Kas tas tāds?

- Tā ir daļa no nabassaites, - es paskaidroju. - Kad Kerola bija māmiņas vēderā, šī nabassaite viņas abas savienoja. Tagad, kad viņa ir piedzimusi, mēs to pārgriezām, jo tā viņai vairs nav vajadzīga. Jums visiem bija nabassaite tur, kur tagad atrodas nabiņa.

Daži svārki tika parauti uz augšu, dažas bikses - nolaistas uz leju, un man lepni tika parādītas vairākas nabiņas.

Es paņēmu mazulīti kreisajā rokā tā, lai viņas galviņa atrastos uz mana apakšdelma, un iemērcu ūdenī visu ķermenīti. Viņa locīja savas mazās kājiņas, spārdījās un šļakstījās. Bērni smējās un gribēja pievienoties.

Aivija stingri noteica: - Neaizmirstiet, ko es jums sacīju. Nekādas trokšņošanas. Jūs taču negribat nobiedēt mazo.

Acumirklī iestājās klusums.

Es ar dvieli nosusināju bērniņu un teicu: - Tagad mums viņa ir jāapģērbj.

Protams, visas meitenītes gribēja palīdzēt. Tas bija kā apģērbt lelli. Tomēr Aivija viņas apvaldīja, sakot, ka Kerolu viņas varēs ģērbt vēlāk, kad viņa būs mazliet paaugusies. Tieši tobrīd kāda meitenīte pēkšņi iespiedzās: - Tas ir Persijs! Tas ir Persijs! Viņš ir atnācis apraudzīt mazulīti. Viņš grib sasveicināties.

Bērni sāka spiegt, un visa Aivijas disciplīna bija vējā. Viņi rādīja vienā virzienā un trokšņoja ap kaut ko, kas atradās uz grīdas.

Es arī palūkojos un pārsteigta ieraudzīju, kā no gultas apakšas lēnām un cēli parādījās milzīgs bruņurupucis. Viņš izskatījās simts gadu vecs.

Deivs sāka smieties. - Protams, viņš grib redzēt mazulīti. Viņš visu zina. Viņš ir gudrs, mūsu Perss. - Viņš pacēla bruņurupuci, un bērni kutināja tā grumbaino, veco ādu un aptaustīja cietos kāju nagus.

- Varbūt viņš grib dabūt savas Ziemassvētku vakariņas. Mēs kaut ko atnesīsim, ja? - Deivs piebilda.

Tagad bērnus bruņurupucis interesēja vairāk nekā mazulīte, un Aivija prātīgi noteica: - Nu jūs visi var’ iet lejā un parūpēties par Persija Ziemassvētku vakariņām.

Bērni aizgāja, un man paskaidroja, kāds ir šīs negaidītās parādīšanās iemesls. Persijs ziemu pārlaida kartona kastē zem gultas. Parasti guļamistaba bija auksta. Varbūt viņu pamodināja kamīna radītais siltums un pēkšņā rosība, un viņš izlīda laukā, domādams, ka ir pienācis pavasaris. Teātra cilvēki būtu teikuši - iznāciens bija īstajā brīdī.

Kad biju sakrāmējusi somu un gatavojos doties projām, pulkstenis bija jau septiņi. Bet Deivs man neļāva aiziet. - Nāciet, māsiņ. Ir Ziemassvētki. Bērniņš taču ir “jāapmazgā”.

Viņš aizvilka mani uz blakusistabu, kur atradās bārs.

- Ko jūs dzersiet?

Man bija ātri jāizlemj. Nebiju paguvusi kārtīgi papusdienot un no tā brīža neko nebiju ēdusi. Stiprais alkohols mani būtu nogāzis no kājām, tāpēc izvēlējos Guinness alu un saldo pīrāgu. Es negribēju te ilgāk uzkavēties. Dzemdības bija skaists pārdzīvojums Ziemassvētkos, bet ballīte nebija domāta man. Man patika, ka tā skanēja kaut kur fonā, taču atrasties starp šīm raženajām tantēm, kuras žagojās un kurām galvā bija papīra cepurītes, un sasvīdušajiem tēvočiem ar sasārtušajām sejām tobrīd bija pāri maniem spēkiem. Es gribēju pabūt vienatnē.

Pēc istabas pārmērīgā karstuma aukstums uz ielas mani durstīja kā ar adatām. Bija skaidrs vakars, un spoži spīdēja zvaigznes. Tolaik ielas bija vāji apgaismotas, tāpēc zvaigžņu mirdzums šķita īpaši spilgts. Krāšņa sarma bija pārklājusi bruģakmeņus, sienas, mājas un pat manu divriteni. Es nodrebēju un sapratu: lai nenosaltu, man būs spēcīgi jāmin pedāļi.

Pāris kilometru pirms Nonāta nama, pēkšņa impulsa vadīta, es nogriezos pa labi uz Vestferiroudu un devos uz Dogailendu. Lai apbrauktu apkārt salai un nokļūtu uz īstindijas doku ceļa, bija jāpieveic vairāk nekā desmit kilometri, un es nevaru paskaidrot, kas man lika tā rīkoties.

Nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Doki bija slēgti, un kuģi ostā klusēja. Kad braucu pāri Rietumu pārceltuves tiltam, varēja dzirdēt vienīgi ūdens šļakstus. Ugunis nemanīja, vienīgā gaisma bija zvaigžņu atspīdums un Ziemassvētku eglīšu lampiņas daudzu māju logos. Pa labi bija milzīgā, majestātiskā Temza, kura rūpīgi glabāja visus savus noslēpumus. Es braucu daudz lēnāk, it kā baidītos salauzt burvestību. Kad nogriezos uz rietumiem, lēnām uzlēca mēness, un pāri upei no Griničas puses līdz pat manām pēdām zaigoja sudrabaina taka. Varbūt arī man tikai tā likās. Es apstājos. Šķita, ka es būtu varējusi no Temzas ziemeļu krasta pa sudrabainu tiltu pāriet uz dienvidu krastu.

Manas domas plūda un mirgoja līdzīgi mēnesgaismas atspīdumam uz ūdens. Kas ar mani notika? Kāpēc mans darbs likās tik aizraujošs? Un - pats galvenais - kāpēc mūķenes uz mani atstāja tik spēcīgu ietekmi? Atcerējos, kā aptuveni pirms divdesmit četrām stundām biju nicīgi reaģējusi uz silīti ar Jēzusbērniņu kapelā un māsas Bernadetas mierpilno skaistumu brīdī, kad viņa skaitīja savu ikdienas lūgšanu pie liegās kamīna uguns. Es nevarēju savienot šīs abas izjūtas. Nespēju saprast. Zināju tikai vienu - es nespēju no tā atsacīties.

DŽIMIJS

- Vai tu esi Dženija Lī? Kur, ellē, tu visu šo laiku biji iekritusi? Mēs jau mēnešiem ilgi par tevi neko neesam dzirdējuši. Man bija jāiet pie tavas mātes, lai uzzinātu, kur tu esi. Viņa teica, ka tu strādājot par vecmāti klosterī. Es viņai pieklājīgi paskaidroju, ka mūķenes ar to nenodarbojas un viņa ir kļūdījusies, taču viņa manī nemaz neklausījās. Ko? Tu patiešām tur strādā?! Tu laikam esi traka! Es vienmēr esmu teicis, ka tev trūkst kādas skrūvītes. Kas? Tu nevari runāt? Kāpēc? Šī līnija ir paredzēta topošajiem tēviem! Klausies, tas nemaz nav smieklīgi. Labi jau, labi. Es beigšu runāt, bet tikai tad, ja apsolīsi ar mums satikties Plasterer's Arms krodziņā, kad tev būs brīvs vakars. Ceturtdien? Labi, sarunāts. Tikai nenokavē.

Mīļais Džimijs! Es viņu pazinu visu savu mūžu. Vecie draugi ir vislabākie, bet bērnības draugi ir ļoti īpaši. Mēs augām kopā un viens par otru zinām gan to labāko, gan arī sliktāko. Cik vien atceros, mēs kopā rotaļājāmies, tad izaugām, un mūsu ceļi šķīrās, lai atkal satiktos - šoreiz Londonā. Džimijs ar draugiem ieradās visās ballītēs un deju vakaros, kuri notika mājās pie man pazīstamajām medmāsām. Es, kad vien varēju, pievienojos viņu brālībai dažādos Vestendas krodziņos. Tā bija lieliska kārtība, jo viņi varēja satikt daudz jaunu meiteņu, bet es - bez jebkādām saistībām izbaudīt viņu sabiedrību.

Kad biju jauna, man nebija sava puiša. Tas nebija tāpēc (es ceru), ka es būtu bijusi neglīta, garlaicīga vai neiekārojama, bet gan tādēļ, ka ļoti mīlēju kādu vīrieti, kuru nevarēju iegūt un pēc kura mana sirds visu laiku ilgojās. Šī iemesla dēļ neviens cits vīrietis manī neizraisīja ne mazāko romantisko interesi. Man patika manu draugu, vīriešu, sabiedrība: sarunas un viņu spožais prāts un daudzpusība, tomēr doma par fizisku tuvību ar jebkuru citu vīrieti, izņemot to, kuru mīlēju, man bija pretīga. Tātad man bija ļoti daudz draugu, un puišu vidū es patiešām biju labi ieredzēta. Pēc pieredzes varu teikt, ka nekas tā nerosina jaunu vīriešu interesi kā jauka meitene, kura kaut kāda neizskaidrojama iemesla dēļ neuzskata viņus par gadsimta seksa simboliem!

Pienāca ceturtdienas vakars. Bija jauki pārmaiņas pēc doties rietumu virzienā. Dzīvot kopā ar mūķenēm un strādāt Istendā pavisam negaidīti bija kļuvis tik aizraujoši, ka es nemaz nevēlējos doties kur citur. Tomēr es nespēju pretoties vilinājumam uzposties. 50. gados ģērbšanās stils bija samērā svinīgs. Modē bija gari, kupli zvanveida svārki. Jo viduklis bija slaidāks, jo labāk - ērtums nebija svarīgs. Neilona zeķes bija kaut kas pavisam jauns; tām bija vīles, kurām pēc visiem modes likumiem kāju mugurpusē bija jābūt pilnīgi taisnām. “Vai manas vīles ir taisnas?” - bija nemainīgais un uztraukuma pilnais čuksts, kuru dzirdēja visu meiteņu draudzenes. Kurpes bija efektīgas: ar divpadsmit līdz piecpadsmit centimetrus augstiem tērauda smailpapēžiem un neciešami šauriem purngaliem. Runāja, ka Bārbarai Gūldenai, tālaika slavenākajai modelei, tika amputēti kāju mazie pirkstiņi, lai viņa varētu iespīlēt pēdas šādās kurpēs. Kā visas elegantās un modernās meitenes, arī es streipuļoju pa Londonu šajos nestabilajos apavos un ne par kādu naudu nevilktu kājās kaut ko citu.

Rūpīgs grims, cepure, cimdi, rokassomiņa - un es biju gatava.

Tolaik metrolīnija bija tikai līdz Oldgeitai, tāpēc man ar autobusu bija jābrauc pa īstindijas doku ceļu un Komeršlroudu, lai nokļūtu metrostacijā. Man vienmēr ir paticis sēdēt Londonas autobusa augšējā stāva priekšējā krēslā: līdz pat šim brīdim es uzskatu, ka neviens cits transporta līdzeklis, arī pats dārgākais un elegantākais, neļauj nesteidzīgi baudīt pat pusi no brīnišķīgās ainavas, kas paveras no šī skatpunkta. Atrodoties augstāk par visu un visiem, ir bezgalīgi daudz laika aplūkot garām slīdošos skatus. Autobuss nesteidzīgi ripoja pa savu maršrutu, bet manas domas aizklejoja līdz Džimijam, viņa draugiem un notikuma, kura dēļ man būtu bijis jāpamet medmāsas darbs, ja kāds mani būtu atmaskojis.

Tolaik medmāsu hierarhija bija ļoti stingra un uzvedība tika kontrolēta, pat viņām neesot darbā. Mājā, kurā dzīvoja medmāsas, puiši drīkstēja atrasties vienīgi oficiālu pasākumu laikā. Atceros svētdienas vakaru, kad kāds puisis bija atnācis pie savas draudzenes. Viņš piezvanīja, un medmāsa atvēra durvis. Viņš nosauca meitenes, kuru gribēja satikt, vārdu, un medmāsa devās viņu meklēt, bet ārdurvis palika vaļā. Ārā bija spēcīga lietusgāze, tāpēc jaunais cilvēks ienāca iekšā un gaidīja, stāvēdams uz kājslauķa. Gadījās tā, ka tieši tobrīd garām gāja virsmāsa. Viņa palika kā zemē iemieta un ar skatienu ieurbās puisī. Tad izslējās visā savā augumā un sacīja: - Jaunais cilvēk, kā jūs uzdrošināties ienākt medmāsu mājā! Lūdzu, tūlīt pat ejiet ārā.

Lūk, cik biedējošas bija šīs veco laiku medmāsas! Viņu vara bija tik neierobežota, ka jaunais vīrietis pazemīgi izgāja ārā un, kad medmāsa bija aizcirtusi aiz viņa durvis, palika stāvam lietū.

Manas attiecības ar Džimiju un Maiku pavisam noteikti būtu novedušas pie tā, ka mani uzreiz izslēgtu no medmāsu skolas un, visticamāk, arī aizliegtu strādāt šajā profesijā. Tolaik es biju Londonas pilsētas Dzemdību nama medmāsa. Kādu vakaru, kad tā paagrāk biju pārnākusi no dežūras, mani pasauca pie vienīgā telefona visā mājā.

- Vai tā ir apburošā Dženija Lī ar satriecošajām kājām? - maiga balss murrāja.

- Izbeidz, Džimij! Kas noticis? Un ko tu gribi?

- Kā tu vari būt tik ciniska, mana mīļā? Es pat nespēju izteikt, kā tu mani sāpini. Kad tev ir brīvs vakars? Šovakar! Kāda veiksme! Vai mēs varētu tikties krodziņā Plasterer’s Arms?

Omulīgā gaisotnē pie alus kausa viss noskaidrojās. Džimijs un Maiks dzīvoja kopā mazā dzīvoklītī Beikerstrītā, un vajadzību bija daudz: meitenes, alus, apģērbs, cigaretes, kino, likmes uz zirgiem, “Lēdija Čaterleja” (kopīgā automašīna) un citi sīkumi, tāpēc viņiem nekad nepietika naudas, lai samaksātu īri. Mājas īpašniece, kura, bez šaubām, bija īsts pūķis, izturējās iecietīgi, kamēr šis parāds bija tikai par divām vai trim nedēļām, taču, kad arī pēc sešām vai astoņām nedēļām nauda neparādījās, viņa sāka “spļaut zilu uguni”. Kādu vakaru, atgriežoties mājās, puiši ieraudzīja, ka visas viņu drēbes ir pazudušas, toties viņi atrada zīmīti, kurā bija rakstīts, ka tās atgūs tikai tad, kad būs samaksājuši parādu.

Viņi paņēma papīru un zīmuli un izrēķināja, ka garderobes atjaunošana izmaksās daudz mazāk nekā astoņu nedēļu īres parāda dzēšana, tāpēc viņu turpmākā rīcība bija skaidra. Trijos naktī viņi klusām izlavījās no mājas, atstāja atslēgas uz galda gaitenī un atlikušo nakts daļu pavadīja Rīdžentsa parkā. Bija jauka septembra nakts, un pēc mierīgas dusas viņi bezrūpīgi devās uz darbu, viens otru apsveikdami ar lielisko, veiksmīgi realizēto plānu. Puišiem ienāca prātā, ka šādu modus vivendi varētu turpināt bezgalīgi ilgi, un viņi sprieda par to, kādi muļķi ir bijuši, vispār maksājot īri šim pūķim mājas īpašnieces veidolā.

Džimijs mācījās par arhitektu, bet Maiks bija celtniecības inženieris. Viņi bija saistīti ar labākajiem Londonas uzņēmumiem (tolaik mācību pamatā bija senā mācekļu sistēma, nevis augstskolas apmeklēšana). Nomazgāties un noskūties viņi varēja sabiedriskajās tualetēs, bet viņi nevarēja pārģērbties (viņiem nebija drēbju), un smalks Londonas uzņēmums taču nepieļaus, ka darbinieki katru dienu ierodas darbā, klāti ar rudens lapām! Pēc pāris nedēļām viņi sāka domāt, ka vajadzētu izstrādāt citu plānu. Diemžēl viņiem abiem vēl joprojām visa garderobe nebija atjaunota, tāpēc ar naudu bija trūcīgi.

Apspriežot šo problēmu, tika pasūtīts trešais kauss alus. Džimijs pajautāja: - Vai gadījumā medmāsu mājā nav kurinātavas, kur mēs varētu uz kādu bridi apmesties?

Veci draugi ir veci draugi. Man nemaz neienāca prātā, ar ko es riskēju. Es teicu: - Jā, ir tāda telpa, taču to nevar saukt par kurinātavu. Mājas augšstāvā ir žāvētava. Tur atrodas arī visas ūdenstvertnes, un tā tiek izmantota veļas žāvēšanai. Man šķiet, ka tur ir arī izlietne.

Viņu acis iemirdzējās. Izlietne! Viņi varētu nomazgāties un noskūties ar visām ērtībām!

- Cik man zināms, - es turpināju, - to izmanto tikai pa dienu, nakts laikā ne. Pagalma pusē pie mājas sienas ir ugunsdzēsēju kāpnes, un jādomā, ka žāvētavā ir arī logs vai durvis, kas ved uz šīm kāpnēm. Visticamāk, tās ir aizslēgtas, taču, ja es tās atvērtu, jūs varētu tikt iekšā. Iesim un paskatīsimies.

Pirms došanās uz medmāsu māju Sitijas ielā mēs izdzērām vēl pāris kausu. Puiši devās pie ugunsdzēsēju kāpnēm mājas pagalmā, bet es iegāju pa parādes durvīm. Es taisnā ceļā devos uz žāvētavu un atklāju, ka tur ir atbīdāms logs, kuru no iekšpuses bija viegli atvērt. Es pamāju saviem draugiem lejā, un viņi viens pēc otra rāpās augšup pa dzelzs trepēm. Tās bija vienkāršas trepes, kuras bija piestiprinātas pie sienas, un žāvētava atradās sestajā stāvā. Parasti šāds kāpiens būtu izraisījis šausmas, bet izdzertie alus kausi piešķīra drosmi, un puiši gavilēdami ierāpās žāvētavā. Viņi apskāva un skūpstīja mani un sauca par “lāga zēnu”!

Sacīju: - Neredzu nevienu iemeslu, kāpēc jūs šeit nevarētu palikt, taču, lai neviens jūs neieraudzītu, nenāciet agrāk par desmitiem vakarā, un jums no šejienes ir jāpazūd līdz sešiem rītā. Jums arī jāizturas klusu, citādi, ja jūs atradīs, man būs lielas nepatikšanas.

Neviens tā arī neko neatklāja, un viņi medmāsu mājas žāvētavā nodzīvoja aptuveni trīs mēnešus. Es nekad neuzzināšu, kā viņiem izdevās norāpties lejā pa tām briesmīgajām ugunsdzēsēju trepēm sešos no rīta ziemas spelgonī, taču, kad esi jauns, enerģijas un dzīvesprieka pilns, viss ir paveicams.

Manu aizsapņošanos iztraucēja paziņojums “Oldgeitas aus-trumi - visiem izkāpt!” Es sameklēju ceļu uz zināmo krodziņu. Bija burvīga jūnija novakare, kad dienasgaisma vēl nesteidzas pazust, - novakare, kas sirdi pilda ar prieku. Bija silts, spīdēja saule, un dziedāja putni. Bija tik labi sajusties dzīvai. Turpretim krodziņā noskaņa šķita tumša un drūma. Šī bija mūsu iecienītā vieta. Tovakar alus bija labs, laiks bija labs, draugi bija labi, tomēr vieta nemaz nešķita tik laba. Mēs mazliet papļāpājām, izdzērām pāris kausu, tomēr man likās, ka mēs visi jutāmies mazliet nemierīgi.

Pēkšņi kāds iesaucās: - Klau! Laižam uz pusnakts peldi Braitonā!

Visi kā viens to atbalstīja.

- Es aiziešu pēc “Lēdijas Čaterlejas”.

Tā sauca kopīgo automašīnu. Kurš gan tagad vēl atceras to skandālu, kas apvija D. H. Lorensa 1928. gadā sarakstītās grāmatas “Lēdijas Čaterlejas mīļākais” izdošanu, un tiesas prāvu, kas tika ierosināta pret izdevniecību, kura grasījās padarīt pieejamu “piedauzīgu publikāciju”? Šajā grāmatā ir aprakstīts kādas muižnieces mīlas romāns ar mežsargu, taču lieta nonāca Augstākajā tiesā, un kāds uzpūtīgs advokāts izcēlās ar savu jautājumu lieciniekam: - Vai jūs gribētu, lai šādu grāmatu lasītu jūsu kalpotāji?

Pēc šī gadījuma “Lēdija Čaterleja” kļuva par sinonīmu aizliegtajam auglim un tika pārdots miljoniem grāmatas eksemplāru, kas izdevniecību padarīja stāvus bagātu.

“Lēdija Čaterleja” nebija ģimenes automašīna, bet gan vecmodīgs 20. gadu Londonas taksometrs. Tā bija krāšņa un liela un reizēm pat spēja sasniegt ātrumu sešdesmit pieci kilometri stundā. Motoru varēja iedarbināt ar kurbuli, kas jāievieto zem eleganta radiatora. Tam bija nepieciešams ievērojams spēks, tāpēc puiši parasti kurbuli grieza uz maiņām. Kad vajadzēja tikt klāt motoram, priekšējais pārsegs atvērās kā divi milzīgi vaboles spārni, un rievotā radiatora abās pusēs zaigoja četri majestātiski karietes lukturi. Visā sānu garumā stiepās kāpšļi. Riteņiem bija spieķi. Plašais salons smaržoja pēc augstākās kvalitātes ādas polsterējuma, pulēta koka un misiņa. Šī automašīna bija puišu lepnums un prieks. Viņi to turēja kādā garāžā Merilebonā un visu savu brīvo laiku pavadīja, cenšoties “dabūt pie dzīvības” tās veco, atkal un atkal lūstošo motoru un uzpošot tās majestātisko “augumu”.

Bet tas vēl nebija viss. “Lēdijai Čaterlejai” bija pielikti skursteņa deflektori un puķu kastes. Pie logiem bija aizkari, un tas nozīmēja, ka šoferis nevarēja redzēt caur aizmugurējo logu, tomēr neviens neuztraucās par šādiem sīkumiem. Automašīna varēja lepoties arī ar misiņa durvju klauvēkļiem un pastkastītēm. Priekšpusē ar zelta burtiem bija uzrakstīts tās vārds, bet aizmugurē varēja izlasīt brīdinājumu: NESMEJIETIES, KUNDZE, ŠAJĀ MAŠĪNĀ VARBŪT SĒŽ JŪSU MEITA!

Kad automašīna piebrauca pie krodziņa, visi sapulcējās, lai to apbrīnotu. Daži sākotnējie entuziasti nozuda, bet piecpadsmit cilvēki iekāpa “Lēdijā Čaterlejā”, un, sajūsmas saucieniem skanot, tā devās prom pa Merilebonas Haistrītu ar ātrumu četrdesmit kilometri stundā. Vakars bija lielisks - silts un bez vēja. Rietošā saule izskatījās tā, it kā nemaz negatavotos nozust, kaut gan bija jau deviņi vakarā. Plānā bija paredzēta pusnakts pelde pie West Pier Braitonā, bet pēc tam atgriešanās Londonā ar piestāšanu Dirty Dick’s - kafejnīcā pie A23 ceļa, lai apēstu bekonu ar olām.

50. gados ceļi atšķīrās no mūsdienu ceļiem. Lai izkļūtu no Londonas, mums bija pāris stundu jālīkumo cauri priekšpilsētām -Voksholu, Vandsvortu, Elefantu, Klephemu, Bālhemu un tā tālāk. Tiklīdz priekšpilsētas bija aiz muguras, šoferis iesaucās: - Tagad mēs esam uz lielceļa. Nekas mūs neapturēs, līdz nenonāksim Braitonā.

Nekas, izņemot “Lēdijas Čaterlejas” “temperamentu”, kam bija tendence pārkarst. Sešdesmit pieci kilometri stundā bija maksimālais ātrums, un šādā ātrumā tā bija braukusi pārāk ilgi. Mums bija jāapstājas Redhilā, Horlijā (vai varbūt tā bija Krolija?), Kakfīldā, Henfīldā un vēl neskaitāmās -fīldās, lai ļautu motoram atpūsties un atdzist. Garastāvoklis melnā taksometra iekšpusē sāka dilt tāpat kā polsterējums. Saule, kura, kā mums likās, nekad mūs nepametīs, bez mazākās žēlastības bija lēnām aizrāpojusi uz zemeslodes otru pusi, atstājot mūs - meitenes - drebināmies savās plānajās vasaras kleitiņās. Priekšā sēdošie puiši iesaucās: - Vēl tikai pāris kilometru! Es jau pie apvāršņa varu saskatīt Sautdaunsu pakalnus.

Beidzot, pēc piecu stundu gara ceļojuma pulksten trijos naktī mēs lēnām ieripojām Braitonā. Jūra izskatījās melna un ļoti, ļoti auksta.

- Nu tā, - iesaucās viens no puišiem. - Kurš ies peldēties? Nav ko baidīties. Kad ielien ūdenī, ir labi.

Meitenes nebija tik optimistiskas. Londonas krodziņa siltumā un drošībā domas par pusnakts peldi ļoti lielā mērā atšķiras no tām, kas nāk prātā trijos naktī, stāvot aukstā un melnā Lamanša krastā. Es biju vienīgā meitene, kura tonakt peldējās. Nebiju gatava padoties pēc visa šī garā brauciena!

Braitonas pludmales oļi ir nejauki vienmēr, bet, ja kājās ir divpadsmit centimetrus augstas smailpapēžu kurpes, tie var pat nogalināt. Mēs bijām plānojuši peldēties kaili, taču neviens nebija padomājis par to, kā noslaucīsimies. Aukstā ziema un agrais pavasaris bija aiz muguras, tomēr neviens nebija iedomājies par ūdens temperatūru.

Mēs seši izģērbāmies un, lai cits citu uzmundrinātu, ar uzspēlēti līksmiem saucieniem iemetāmies ūdenī. Parasti man patīk peldēties, taču aukstums bija tik stindzinošs, ka man aizrāvās elpa. Tas izraisīja astmas lēkmi, kura nepārgāja visu nakti. Pēc pāris roku vēzieniem es izlīdu no ūdens, drudžaini elsojot. Trīcot no aukstuma, apsēdos uz oļiem. Man nebija ar ko noslaucīties un apsegties. Kāda gan es biju muļķe! Kāpēc es vienmēr iekuļos šādās neprātīgās situācijās? Mēģināju noslaucīt drebošos plecus ar mazu kabatlakatiņu. Tas nelīdzēja. Manas plaušas dega kā ugunī, un šķita, ka gaiss tajās nemaz neieplūst. Daži no puišiem patiešām jutās labi un ūdenī kūleņoja viens pār otru. Es apskaudu viņu enerģiju. Man pat nebija spēka aizvilkties pa pludmali līdz automašīnai.

Smejoties un kādam metot ar ūdenszālēm, no ūdens izlīda Dži-mijs. Viņš nāca pie manis. Kad viņš nometās uz oļiem man blakus, mēs viens otru nemaz nevarējām saskatīt, tomēr viņš uzreiz sajuta, ka kaut kas nebija labi. Varbūt viņš dzirdēja manu gārg-šanu. Džimija jautrība pagaisa, un viņš kļuva laipns, norūpējies un uzmanīgs - tāds, kādu viņu pazinu jau kopš bērnības.

- Dženij! Kas noticis? Tu esi slima. Tev ir astma. Ak mans Dievs, tu taču esi pārsalusi! Es tevi noslaucīšu ar savām biksēm.

Es nevarēju atbildēt. Spēju vienīgi cīnīties pēc elpas. Džimijs apsedza man muguru ar savām biksēm un spēcīgi paberzēja. Viņš iedeva savu kreklu, lai es varētu nosusināt seju un slapjos matus, bet ar savām zeķēm un apakšbiksēm noslaucīja manas kājas. Apakškreklu viņš bija atstājis sausu un uzvilka to man mugurā, jo man pašai tāda nebija. Viņš palīdzēja man uzvilkt plāno kokvilnas kleitu, apāva manas kājas savās kurpēs un palīdzēja pa pludmali aiziet līdz automašīnai. Viņa paša drēbes bija piemirkušas, tomēr likās, ka tas viņu nemaz neuztrauca.

“Lēdijā Čaterlejā” palikušie gulēja, izlaidušies pa visu automašīnu, un nebija nevienas vietiņas, kur es varētu apsēsties. Džimijs to ātri nokārtoja. Viņš pakratīja kādu puisi: - Celies un pārvācies kaut kur citur. Dženijai ir astmas lēkme. Viņai vajag apsēsties.

Tad vēl citam viņš pateica: - Celies un velc nost savu žaketi. Tā ir vajadzīga Dženijai.

Pāris minūšu laikā viņš man bija sagādājis stūrīti, kur es varēju ērti apsēsties, un žaketi, kuru uzsegt man uz pleciem. Džimijs pamodināja vēl vienu puisi un paņēma viņa žaketi, lai to uzklātu man uz kājām. To visu viņš paveica šarmanti un viegli; viņš visiem ļoti patika, tāpēc neviens nekurnēja. Tā nebija pirmā reize, kad man ienāca prātā - cik žēl, ka es nespēju mīlēt Džimiju. Man viņš vienmēr bija paticis, bet ne vairāk. Manā sirdī bija mīlestība tikai pret vienu vīrieti, un tas aizēnoja iespēju iemīlēt kādu citu.

Beidzot mēs devāmies atpakaļ uz Londonu. Puiši bija labā omā un, peldes uzmundrināti, cits citu ķircināja. Visas meitenes saldi gulēja. Noliekusies uz priekšu, elkoņus uz ceļiem uzlikusi, es sēdēju pie atvērtā loga un mēģināju panākt, lai plaušas atkal darbotos normāli. Tolaik vēl nebija inhalatora baloniņu, tāpēc vienīgais ārstniecības līdzeklis bija elpošanas vingrinājumi, kurus es izpildīju. Astmas lēkme galu galā kaut kad pāriet. Nāves gadījumi, kas saistīti ar astmu, ir mūsdienu dzīves parādība, toreiz mēs mēdzām teikt - “no astmas vēl neviens nav nomiris”.

Kad pametām Braitonu, ausa skaists vasaras vidus rīts. Mēs lēnām un majestātiski braucām ziemeļu virzienā, vairākas reizes apstājoties, lai ļautu “Lēdijai Čaterlejai” atdzist. Nortdaunsu pakalnu pakājē tā atteicās doties tālāk.

- Visiem izkāpt! Mums būs jāstumj, - līksmi sauca šoferis. Viņu tas nemaz neuztrauca, jo viņš taču sēdēs pie stūres - vismaz tā viņš domāja.

Saule jau bija augstu, laukos bija uzausis vasaras rīts. Mēs visi izkāpām no automašīnas. Baidoties, ka fiziskā piepūle, stumjot mašīnu, var izsaukt vēl vienu astmas lēkmi, sacīju: - Es stūrēšu. Tu vari stumt. Tu esi stiprāks par mani, un tev nav astmas.

Es sēdēju pie “Lēdijas Čaterlejas” stūres, kamēr pārējie to stūma pakalnā. Man bija žēl nabaga meiteņu, kuras automašīnu stūma augstajās smailpapēžu kurpēs, tomēr es tur neko nevarēju padarīt, tāpēc vienkārši izbaudīju braucienu.

Atpūta “vecajai dāmai” bija nākusi par labu: kad ripinājāmies lejup no kalna, tā apmierināti noklepojās un motors iedūcās. Atpakaļceļš uz Londonu turpinājās bez mazākās aizķeršanās. Mums visiem torīt bija jābūt darbā, lielākoties pulksten deviņos. Man bija paredzēta dežūra jau no astoņiem rītā kilometriem tālu -īstendā. Es atgriezos Nonāta namā pēc pulksten desmitiem un gaidīju, ka būs nopietnas nepatikšanas. Un atkal es pārliecinājos, ka mūķenes ir daudz saprotošākas nekā stingrajai slimnīcas hierarhijai pakļautās medmāsas. Kad māsai Džuljenai pastāstīju par nakts piedzīvojumiem, man likās, ka viņa nekad nebeigs smieties.

- Cik labi, ka mums šodien nav daudz darba, - viņa noteica. - Labāk ieej karstā vannā un paēd kārtīgas brokastis. Mēs negribam, lai tu gulētu slima. Savu rīta apgaitu varēsi sākt pulksten vienpadsmitos, bet pēcpusdienā izgulēsies. Starp citu, man patīk tava Džimija saprātīgums.

Pēc gada kāda meitene palika stāvoklī no Džimija, un viņš to apprecēja. Ar savu mācekļa algu viņš nespēja uzturēt sievu un bērnu, tāpēc ceturtajā kursā viņš pameta mācības un sāka strādāt par rasētāju vietējā apgabala priekšpilsētas pārvaldē.

Gandrīz pēc trīsdesmit gadiem lielveikala automašīnu stāvlaukumā es pilnīgi nejauši saskrējos ar Džimiju. Viņš streipuļoja, nesot milzīgu, smagu kasti, un viņam blakus gāja liela auguma dusmīga sieviete, kurai rokā bija puķupods ar kaut kādu augu. Viņa nemitīgi tarkšķēja ķērcošā balsī - to es izdzirdēju, pirms biju pamanījusi viņus pašus. Džimijs vienmēr ir bijis slaids, taču tagad viņš izskatījās izmocīti tievs. Pleci bija sakumpuši, un pār viņa pliko galvu bija pārķemmēti daži sirmi mati.

- Džimij! - es uzsaucu, kad mēs sastapāmies aci pret aci. Viņš paskatījās uz mani ar savām gaiši zilajām acīm, un starp mums pēkšņi uzplaiksnīja tūkstošiem atmiņu par jautro un bezrūpīgo jaunību. Viņa seja atmirdzēja, un viņš pasmaidīja.

- Dženija Lī! - viņš teica. - Pēc visiem šiem gadiem!

Sieviete ar īkšķi spēcīgi iebakstīja viņam krūtīs un sacīja: - Nāc

man līdzi un netērē laiku. Tu taču zini, ka šovakar ieradīsies Tēr-neri.

Šķita, ka viņa acis apdziest. Viņš izmisīgi paskatījās uz mani un noteica: - Jā, mīļā.

Kad viņi aizgāja, es dzirdēju, kā sieviete aizdomīgi vaicāja: - Starp citu, kas tā tāda bija?

- Ak, mēs kādreiz jaunībā bijām pazīstami. Starp mums nekā nebija, mīļā.

Viņš smagi aizslāja - šis vīrs zem sievas tupeles.

LENS UN KONČITA VORENI

Pie lielām ģimenēm jau bija pierasts, tomēr, pārlūkojot savu dienas kārtību, man ienāca prātā, ka tas jau kļūst smieklīgi. Divdesmit ceturtais bērns! Tā noteikti ir kļūda. Manas aizdomas apstiprinājās, kad sameklēju pacientes kartīti. Tikai četrdesmit divus gadus veca. Tas nebija iespējams. Man prieks, ka arī citi var kļūdīties, ne tikai es.

Man bija paredzēta pirmsdzemdību vizīte, kurā jānovērtē gan māmiņas, gan mājokļa piemērotība dzemdībām mājās. Man nekad nebija paticis to darīt. Tas vienmēr izskatījās pēc nekaunības - lūgt cilvēkiem parādīt guļamistabas, tualeti, virtuvi, iespējas sagatavot karsto ūdeni, bērnu gultiņu un mazuļa drēbītes, taču tas bija jādara. Mājokļi varēja būt trūcīgi, bet mēs bijām pieradušas tikt ar visu galā arī samērā pieticīgos apstākļos, tomēr, ja tie bija pilnīgi nepiemēroti, mēs drīkstējām atteikties pieņemt dzemdības mājās. Tādā gadījumā māmiņai bija jādodas uz slimnīcu.

Kamēr es braucu uz Laimhausu, pie sevis nodomāju, ka Končita Vorena ir neparasts vārds. Lielākā daļa vietējo sieviešu bija Dorisas, Vinnijas, Etelas (izrunāja kā Effas) vai Gērtijas. Bet Končita! Vārds skanēja kā “dienvidu siltuma pieliets biķeris... burbuļu pērlītēs vizuļojošām malām”1. Ko gan Končita dara Laimhausas pelēkajās ielās ar pelēkajiem dūmiem un pelēkajām debesīm virs galvas?

No galvenā ceļa es nogriezos mazajās ieliņās un ar kartes palīdzību sameklēju vajadzīgo māju. Tā bija viena no labajām, lielajām mājām ar trim stāviem un pagrabstāvu. Tas nozīmēja, ka katrā stāvā bija divas istabas, bet pagrabstāvā viena, no kuras varēja nokļūt dārzā. Kopā bija septiņas istabas. Tas bija daudzsološi. Es pieklauvēju pie durvīm, taču neviens nenāca. Tā bija ierasta lieta, tomēr neviens nesauca “Nāc iekšā, mīļā”. Izklausījās, ka iekšā valda pamatīgs troksnis, tāpēc es pieklauvēju vēlreiz, šoreiz - daudz spēcīgāk. Atbildes nebija. Nekas cits neatlika kā vien nospiest durvju rokturi un iet iekšā.

Šaurais gaitenis bija gandrīz necaurejams. Pie sienas stāvēja divas trepes un trīs lieli bērnu ratiņi. Vienos mierīgi gulēja septiņus vai astoņus mēnešus vecs zīdainis. Otrie bija pilni ar kaut ko līdzīgu netīrajai veļai. Trešajos bija ogles. Tolaik bērnu ratiņi bija ļoti lieli, ar milzīgiem riteņiem un augstām malām, tāpēc, lai aizsprauktos tiem garām, man bija jāpagriežas sāniski. Virs galvas plivinājās veļa, un es to pavilku malā. Tieši pretī bija kāpnes, kas veda augšup, un arī virs tām bija izkārta veļa. Salkanais ziepju, mitrās veļas, zīdaiņu izdalījumu un piena aromāts man izraisīja nelabumu. Pie sevis nodomāju: jo ātrāk tikšu prom no šejienes, jo labāk.

Troksnis nāca no pagrabstāva, taču es nekur neredzēju pakāpienus, kas vestu lejup. Es iegāju pirmajā istabā. Šī acīmredzot bija telpa, kuru mana vecmāmiņa sauktu par “parādes viesistabu” -ar vislabākajām mēbelēm, greznumlietām, porcelānu, gleznām, mežģīnēm un, protams, klavierēm. To parasti izmantoja svētdienās un īpašos gadījumos.

Tomēr, ja šī istaba kaut kad ir bijusi parādes viesistaba, tad tagad, to ieraugot, lepnā namamāte būtu apraudājusies. Pie gleznu āķiem tieši zem teicami apmesto griestu karnīzēm bija piestiprināts apmēram pusducis veļas auklu. Gaisma spraucās caur vienu vienīgo izbalējušo aizkaru, kurš, kā izskatījās, bija pienaglots pie loga, lai aizsegtu skatu no ielas. Atvilkt šo aizkaru nebija iespējams. Uz koka grīdas mētājās visādas grabažas: salūzuši radioaparāti, bērnu ratiņi, mēbeles, rotaļlietas, koka bluķu kaudze, ogļu maiss, motocikla detaļas, darbarīki, motoreļļas un benzīna kannas. Turklāt uz sola vēl atradās neskaitāmas krāsu bundžas, otas, rullīši, auduma gabali, spirta trauki, pudeles ar atšķaidītāju, tapešu ruļļi, sakaltušas līmes podi un vēl vienas trepes. Aptuveni pusmetra augstumā aizkari vienā pusē bija atsprausti ar drošības adatu, un no loga krītošā gaisma skatienam atklāja jaunu Singer šujmašīnu, kas stāvēja uz gara galda. Pa visu galdu bija izmētātas piegrieztnes, adatas, šķēres un kokvilnas auduma gabali, un, kas likās pilnīgi neticami, tur bija arī daži ļoti smalki un dārgi zīda audumi. Netālu no galda stāvēja šuvēju manekens. Grūti noticēt, bet vienīgais priekšmets, kas kaut kādā ziņā atgādināja manas vecmāmiņas viesistabu, bija klavieres, kuras atradās pie vienas sienas. Atvērtais vāks atklāja netīri dzeltenus taustiņus, no kuriem daudzi bija izlūzuši, taču manu uzmanību piesaistīja izgatavotāja vārds - Steinway. Es nespēju tam noticēt! Steinway klavieres šādā istabā un šādā mājā! Man gribējās pie tām pieskriet un pamēģināt spēlēt, tomēr es meklēju durvis, kas veda uz pagrabstāvu, no kurienes nāca troksnis. Es aizvēru durvis un ielūkojos otrā istabā.

No šīs istabas bija durvis, kas veda uz pagrabstāvu. Devos lejup pa kāpnēm, cenšoties ar kājām pēc iespējas skaļāk klaudzināt, jo neviens nezināja, ka esmu ieradusies, un es negribēju nevienu nobiedēt. Skaļi iesaucos: - Sveicināti! - Atbildes nebija. - Vai šeit kāds ir? - es nesakarīgi saucu. Bija skaidrs, ka tur kāds ir. Vēl joprojām neviens neatbildēja. Durvis bija pusvirus, tāpēc nekas netraucēja tās atvērt un doties iekšā.

Acumirklī iestājās nāves klusums, un uz mani raudzījās aptuveni ducis acu pāru. Lielākā daļa no tām bija plaši ieplestas bērnu acis, bet bija arī ogļmelnas acis, kuras piederēja skaistai sievietei ar melniem matiem, kas biezā vilnī klājās pār pleciem. Viņai bija skaista āda - bāla, tomēr ar viegli brūnganu nokrāsu. Viņas labi veidotās rokas bija slapjas, bet pie pirkstiem bija pieķērušās ziepju putas. Lai gan bija skaidri redzams, ka viņai nepārtraukti mājās jāveic dažādi darbi, arī jāmazgā, viņa neizskatījās nevīžīga. Sieviete bija drukna auguma, tomēr ne pārāk. Viņas krūtis bija stingras un gumi - plati, bet glīti. Zem puķainā priekšauta viņai bija vienkārša kleita, un tumšsarkanā lente, kas bija apsieta melnajiem matiem,

akcentēja izteikto kontrastu starp ādas un matu krāsu. Viņa bija gara auguma, un tas, kā sieviete turēja samērīgi veidoto galvu un slaido kaklu, izteiksmīgi liecināja par spāņu komteses lepno skaistumu vairākās aristokrātu paaudzēs.

Viņa neteica ne vārda. Arī bērni klusēja. Es jutos neērti un sāku murmināt par to, ka esmu apgabala vecmāte, ka neviens neatvēra uz manu klauvēšanu un ka vēlos novērtēt istabu piemērotību dzemdībām mājās. Viņa neatbildēja. Es atkārtoju vēlreiz. Atbildes vēl joprojām nebija. Viņa tikai vēsā mierā lūkojās uz mani. Es jau sāku domāt, ka varbūt viņa ir kurla. Tad vairāk bērni vienlaikus sāka ar viņu sarunāties spāņu valodā. Sievietes seja atplauka jaukā smaidā. Viņa pienāca pie manis un teica: - Si, Bebe. -Es pajautāju, vai varu apskatīt guļamistabu. Atbildes nebija. Es palūkojos uz vienu no bērniem - aptuveni piecpadsmit gadus vecu meiteni, kura ar viņu bija sarunājusies. Viņa spāniski kaut ko pateica savai mammai, kura laipni un ar vieglu lepnās galvas mājienu sacīja: - Si.

Bija skaidrs, ka Končita Vorena nerunā angliski. Kopš brīža, kad ar viņu iepazinos, vienīgie vārdi, izņemot dialogu ar bērniem, bija “si” un “bebe".

Šī sieviete uz mani atstāja pārsteidzošu iespaidu. Pat 50. gados šo pagrabstāvu varēja raksturot kā nolaistu. Tajā juku jukām atradās akmens izlietne, netīrā veļa, katls ar burbuļojošu ūdeni, veļas rullis, pa visu telpu izkarinātas drēbes un autiņi, liels galds ar bļodām, šķīvjiem un ēdienu, gāzes plīts ar netīriem katliem un pannām un pāri visam - nepatīkamu aromātu sajaukums. Tomēr šī lepnā un skaistā sieviete visu kontrolēja un iedvesa cieņu.

Māte sarunājās ar meiteni, kura mani pavadīja uz pirmo stāvu. Lielā guļamistaba bija pilnīgi piemērota dzemdībām: tajā bija liela divguļamā gulta. Es to aptaustīju - tā nebija vairāk izgulēta kā citas. Tātad derēs. Istabā bija trīs bērnu gultiņas - divas koka gultiņas ar nolaižamiem sāniem un maza gultiņa ar redelēm -, divas • ļoti lielas kumodes un mazs drēbju skapis. Tur bija elektriskais apgaismojums, bet grīdu klāja linolejs. Meitene sacīja: - Mamma

visu ir sagatavojusi, - un atvēra atvilktni, kura bija pilna ar sniegbaltām bērnu drēbītēm. Es palūdzu parādīt tualeti. Tas bija kaut kas vairāk, nekā gaidīju. Tur bija vannasistaba! Lieliski. Tas bija viss, ko man vajadzēja redzēt.

Kad iznācām no lielās guļamistabas, es aši ielūkojos pretējā istabā, kuras durvis bija vaļā. Tā bija pieblīvēta ar trim divguļamajām gultām, bet nekādu citu mēbeļu nebija.

Mēs kāpām lejā uz virtuvi, un mūsu soļi klaudzēja uz koka kāpnēm. Es pateicos Vorenas kundzei un sacīju, ka viss ir labākajā kārtībā. Viņa pasmaidīja. Meita viņai kaut ko pateica, un viņa atbildēja: - Si. - Man sieviete bija jāizmeklē un jāpieraksta iepriekšējo dzemdību vēsture, taču bija pilnīgi skaidrs, ka es to nevarēšu izdarīt, ja mēs viena otru nesapratīsim. Uzskatīju, ka lūgt kādu no bērniem būt par tulku nebūtu pareizi. Tāpēc nolēmu atnākt vēlreiz, kad viņas vīrs būs mājās. Savai mazajai pavadonei es pajautāju, kad tēvs būs mājās, un viņa man atbildēja, ka “tas būs vakarā”. Es lūdzu, lai viņa pasaka mammai, ka atgriezīšos pēc sešiem vakarā, un devos prom.

Torīt man bija vairākas vizītes, taču domas nepārtraukti atgriezās pie Vorenas kundzes. Viņa bija ļoti neparasta. Lielākā daļa mūsu pacienšu bija dzimušas šajā rajonā tāpat kā viņu vecāki un vecvecāki. Ārzemnieku bija maz, it īpaši sieviešu. Visas vietējās sievietes bija ļoti sabiedriskas, un viņas nepārtraukti jaucās citu darīšanās. Vorenas kundze nerunāja angliski, tāpēc viņa nevarēja piedalīties šajā “klubiņā”.

Mani ieintriģēja viņas klusā pašcieņa. Lielākā daļa sieviešu, ar kurām es biju tikusies īstendā, bija mazliet parupjas. Un vēl viņai piemita dienvidniecisks skaistums. Vidusjūras reģiona sievietes novecoja agri, it īpaši pēc dzemdībām, un tradicionāli no galvas līdz kājām tērpās melnā. Taču šī sieviete valkāja spilgtas krāsas apģērbu un neizskatījās ne dienu vecāka par četrdesmit gadiem. Varbūt spēcīgā saule liek dienvidnieku ādai novecot ātrāk, bet mitrais ziemeļu klimats bija saglabājis viņas jaunību. Es gribēju uzzināt kaut ko vairāk par Končitu Vorenu un nolēmu pie pusdienu galda uzdot pāris jautājumu mūķenēm. Gribēju ari paķircināt māsu Džuljenu par to, ka viņa ir uzrakstījusi “divdesmit ceturtā grūtniecība”, kaut gan bija domājusi “četrpadsmitā”.

Nonāta namā pusdienas bija galvenā dienas maltīte, kurā kopā sanāca mūķenes un laicīgie darbinieki. Ēdiens bija vienkāršs, bet labs. Es vienmēr to gaidīju ar nepacietību, jo mūžīgi biju izsalkusi. Katru dienu pie galda bija no divpadsmit līdz piecpadsmit cilvēkiem. Pēc galda lūgšanas es ierunājos par Končitu Vorenu.

Lai gan saskarsme nebija bijusi nekāda lielā, jo sieviete nerunāja angliski, tomēr mūķenes viņu labi pazina. Acīmredzot viņa īstendā bija pavadījusi lielāko savas dzīves daļu. Kā gan tas varēja būt, ka viņa nebija iemācījusies valodu? Mūķenes to nezināja. Viņas pieļāva varbūtību, ka Končitai tas nemaz nebija nepieciešams vai arī nebija vēlmes mācīties, vai arī viņa nebija pietiekami gudra. Pēdējais pieņēmums varēja atbilst patiesībai, jo es jau agrāk biju ievērojusi, ka daži cilvēki lieliski māk noslēpt intelekta trūkumu, vienkārši nesakot ne vārda. Man atausa atmiņā Trolopas arhidia-kona meita, kurai pie kājām gulēja visa Barčesteras un Londonas sabiedrība, slavinot viņas skaistumu un apburošo prātu, kaut patiesībā viņa bija pilnīga muļķe. Šo apskaužamo reputāciju viņa bija ieguvusi, sēžot uz apzeltītiem krēsliem, skaisti izskatoties un neizrunājot ne vārda.

- Kā viņa vispār nonāca Londonā? - es vaicāju. Uz šo jautājumu mūķenes zināja atbildi. Acīmredzot Vorena kungs bija dzimis īstendā, un liktenis viņam bija lēmis dzīvi pavadīt dokos un turpināt sava tēva un tēvoča darbu. Tomēr jaunībā kaut kas bija licis viņam sadumpoties. Viņš negrasījās savu dzīvi pavadīt tāpat kā visi citi. Viņš visu pameta un devās cīnīties Spānijas pilsoņu karā. Šaubos, vai viņam bija kaut mazākā nojausma, ko dara, jo tajā laikā strādnieki reti kad izprata ārpolitiku. Politiskajiem ideāliem tur nebija nekādas nozīmes, tāpēc bija pilnīgi vienalga, vai cīnīties republikāņu vai rojālistu pusē. Puisis alka piedzīvojumu, un karš kādā tālā un romantiskā zemē bija tieši tas, kas viņam vajadzīgs.

Lēnam paveicās, jo palika dzīvs. Viņš atgriezās Londonā kopā ar skaistu vienpadsmit divpadsmit gadus vecu spāņu zemnieku meiteni. Kopā ar meiteni viņš ieradās mātes mājā un sāka tur dzīvot. Var tikai iztēloties, ko par šo šokējošo notikumu domāja kaimiņi un radinieki. Jaunekļa māte nostājās viņa pusē, turklāt viņš nebija no tiem, kuru varēja nobiedēt kaimiņu tenkošana. Lai vai kā, meiteni nebija iespējams aizsūtīt atpakaļ uz Spāniju, jo Lens bija aizmirsis, no kurienes meitene bija cēlusies, un izskatījās, ka arī viņa pati to nezināja. Turklāt viņš meiteni mīlēja.

Tiklīdz radās iespēja, Lens Končitu apprecēja. Tas nebija viegli, jo viņai nebija dzimšanas apliecības un viņa nebija pārliecināta par savu uzvārdu, dzimšanas datiem un izcelsmi. Līdz tam brīdim viņai jau bija trīs vai četri bērni, turklāt viņa izskatījās aptuveni sešpadsmit gadus veca un laikam bija katoliete, tāpēc vietējais mācītājs tomēr bija spiests svētīt šo auglīgo savienību.

Man tas likās aizraujoši. Tas bija kā īstos mīlas romānos. Zemnieku meitene! Viņa nemaz neizskatījās pēc zemnieces. Viņa izskatījās pēc spāņu galma princeses, kurai republikāņi ir atņēmuši titulu. Vai drosmīgais anglis viņu izglāba un aizveda projām? Tas tik ir stāsts! Tajā viss bija neparasts, un es ar nepacietību gaidīju tikšanos ar Vorena kungu vakarā.

Tad es atcerējos par bērniem un izaicinoši teicu māsai Džulje-nai: - Beidzot es pieķēru, ka jūs esat kļūdījusies! Dienas žurnālā jūs esat ierakstījusi, ka tā ir divdesmit ceturtā grūtniecība, kaut gan tai ir jābūt tikai četrpadsmitajai.

Māsas Džuljenas acis iezibējās. - Ak nē, - viņa atbildēja, - tā nav kļūda. Končitai Vorenai patiešām ir bijuši divdesmit trīs bērni, un viņa gaida divdesmit ceturto.

Es apstulbu. Šis stāsts izklausījās tik absurds, ka neviens tādu nebūtu varējis izdomāt.

Kad vakarā atgriezos Vorenu mājā, durvis bija vaļā, tāpēc devos iekšā. Māja burtiskā nozīmē ņudzēja no jauniešiem un bērniem. No rīta es satiku tikai jaunākos bērnus un vienu meiteni. Tagad mājās bija atgriezušies visi skolēni un vairāki vecākie pusaudži, kuri droši vien bija pārnākuši no darba. Tas atgādināja ballīti, un viņi visi izskatījās laimīgi. Vecākie bērni nēsāja uz rokām jaunākos, daži spēlējās uz ielas, bet citi laikam pildīja mājasdarbus. Starp viņiem nebija pilnīgi nekādu nesaskaņu, un, esot šajā mājā, es ne reizi nemanīju kautiņus vai nesavaldību.

Es paspraucos garām trepēm un ratiņiem gaitenī, un man parādīja ceļu uz virtuvi pagrabstāvā. Lens Vorens sēdēja uz koka krēsla pie galda un omulīgi smēķēja. Viens bērns sēdēja viņam klēpī, bet otrs rāpoja pa galdu, un, lai viņš nenokristu, Vorena kungam viņš aiz bikšelēm bija jāvelk atpakaļ. Divi mazuļi tupēja uz kājas, un viņš tos šūpoja augšā lejā, dziedot “Zirdziņ, zirdziņ, neapstājies!”. Bērni spiedza aiz smiekliem tieši tāpat kā viņu tēvs. Viņa seja bija savilkta smaidā. Vorena kungs bija vecāks par savu sievu, gadus piecdesmit vecs, ne īpaši izskatīgs šī vārda parastajā nozīmē, tomēr sirsnīgs un atklāts, un tik jauks, ka, paskatoties uz viņu, sirdī ielija prieks.

Mēs viens otram uzsmaidījām, un es teicu, ka vēlos izmeklēt viņa sievu un pierakstīt rezultātus.

- Labi. Kona gatavo vakariņas, taču es domā, to varēs izdarīt Vina.

Končita, mierīga un starojoša, stāvēja pie lielā katla, kurā no rīta vārījās veļa, bet tagad tajā tika gatavots milzīgs daudzums makaronu. Tolaik vara katls bija ierasta lieta. Tas bija pietiekami liels toveris, kurā varēja ieliet aptuveni deviņdesmit litrus ūdens. Tas bija novietots uz kājām, un zem tā bija gāzes deglis. Lai to varētu iztukšot, priekšpusē bija pierīkots krāns. Šādi katli bija paredzēti veļas vārīšanai, un es pirmo reizi redzēju, ka to izmanto ēdiena gatavošanai, tomēr domāju, ka tas bija vienīgais veids, kā pabarot tik milzīgu ģimeni. Kaut arī tas bija neierasti, tomēr saprātīgi un praktiski.

- Klau, Vina! Tu takš var’ pabeigt vakariņas? Medmāsiņa grib apskatīt tavu mammu. Tim, nāc nu šur’, puis, paņem mazos un skaties, lai viņi turas pa gabalu no katla. Mēs takš negrib’, lai kaut kas atgadītos, vai ne? Un, Dorisa, mīļā, palīdzi Viņai. Es uzvedīs jūsu mammu un medmāsu augšā.

Meitenes kaut ko spāniski pateica savai mammai, un Končita smaidīdama pienāca pie manis.

Mēs devāmies augšā, un Lens visu laiku sarunājās ar bērniem. - Tā, Siril. Tagad novāksim to rotaļu autiņu no trepēm, ja? Malacis. Mēs takš negribam, lai māsiņa te lauztu kaklu, vai ne? Labs puika, Pīt. Pildi mājasdarbus. Viņš mums ir gudrinieks, mūs’ Pīts. Redzēsiet, kādu dien’ viņš kļūs par profesoru. - Sveika, Sjū, mana mīļā. Vai iedosi buču tētim?

Viņš ļoti reti pārtrauca runāt. Patiesībā man jāatzīst, ka visu to laiku, kamēr biju kopā ar Lenu Vorenu, viņš ne mirkli neklusēja. Ja gadījās, ka viņam vairs nebija, ko teikt, viņš svilpoja vai dziedāja un to visu darīja ar tievu, paša uztītu cigareti zobos. Mūsdienās mediķi nosodītu smēķēšanu bērnu un grūtnieces klātbūtnē, taču 50. gados neviens veselības problēmas nesaistīja ar smēķēšanu, un smēķēja gandrīz visi.

Mēs iegājām guļamistabā.

- Konij, mīļā, medmāsa grib paskatīties uz tavu puncīti.

Viņš nolīdzināja gultu, un Končita atgūlās. Viņš sāka vilkt uz

augšu viņas svārkus, bet viņa izdarīja visu pārējo.

Uz viņas vēdera varēja redzēt striju pēdas, tomēr to nebija pārmērīgi daudz. Pēc izskata spriežot, šī varēja būt viņas ceturtā grūtniecība, bet ne jau divdesmit ceturtā. Es iztaustīju dzemdi -aptuveni piektais sestais mēnesis.

- Vai kustības ir? - es painteresējos.

- Jā, jā, var sajust, kā mazā dvēselīte spārdās un grozās. Tas mazais ir īsts futbolists, it īpaši naktīs, kad mēs grib’ gulēt.

Kā jau varēja sagaidīt, mazuļa galviņa bija pašā augšā. Es nevarēju saklausīt augļa sirdspukstus, taču pēc aprakstītās spārdīšanās tam nebija lielas nozīmes.

Veicu pārējos izmeklējumus. Viņas krūtis bija piebriedušas, tomēr stingras - nebija ne uztūkumu, ne anomāliju. Potītes nebija piepampušas. Varēja saredzēt pāris virspusēju varikozu vēnu, taču tas nebija nekas nopietns. Pulss un asinsspiediens bija normas robežās. Izskatījās, ka viņas veselība ir lieliska.

Gribēju noskaidrot, kad bijušas pēdējās mēnešreizes. Balstoties tikai uz klīniskajiem izmeklējumiem, varēja kļūdīties. Mazs bērns no liela atšķiras, tāpēc, šādi nosakot grūtniecības laiku, var kļūdīties pat par četrām sešām nedēļām: ir nepieciešams zināt konkrētus datumus. Tā kā apakštāvā es redzēju septiņus vai astoņus mēnešus vecu mazuli, visticamāk, Končitai mēnešreizes nemaz nebija bijušas. Es nebiju pieradusi šādus delikātus jautājumus uzdot vīrietim. 50. gados šādas lietas tā sauktajā “jauktajā sabiedrībā” nekad netika pieminētas, tāpēc jutu, ka nosarkstu līdz ausu galiņiem.

- A nē, nē! Nekā tāda nebij’, - Lens teica.

- Vai jūs, lūdzu, nepajautātu viņai pašai. Varbūt viņa to jums nemaz nav stāstījusi.

- Varat man ticēt, māsiņ. Mēnešreizes viņai nav bijuš’ jau gadiem.

Man vajadzēja samierināties ar to pašu. Pie sevis nodomāju -ja kāds to patiešām zina, tad tas ir viņš.

Teicu, ka otrdienās mēs pieņemam pirmsdzemdību klīnikā un būtu labāk, ja paciente pati ierastos pie mums. Viņa sejā varēja saskatīt šaubas. - Nu, zin’, viņai nepatīk iet ārā no mājas. Viņa nerunā angliski. Un es negrib’, ka viņa apmaldās un nobīstas, zin’. Turklāt viņai ir pillā māja ar bērniem, ko vajag pieskatīt, zin’.

Man nebija tiesību uzstāt, tāpēc es pierakstīju, ka Vorenas kundzes pirmsdzemdību aprūpe notiks mājās.

Visu šo laiku Končita nebilda ne vārda. Viņa tikai smaidīja un paklausīgi ļāva sevi iztaustīt, izmeklēt un aprunāt viņai pilnīgi svešā valodā. Viņa graciozi un cēli piecēlās no gultas, piegāja pie kumodes un sameklēja matu suku. Pēc izķemmēšanas viņas melnie mati izskatījās vēl skaistāki, un es nemanīju gandrīz nevienu sirmu matu. Viņa sakārtoja tumšsarkano matu lenti un ar lepnu pašapziņu pagriezās pret savu vīru, kurš viņu apskāva un nomurmināja: - Mana Kona, mana meitene. Tu izskaties tik jauki, manu dārgumiņ.

Viņa apmierināta mazliet iesmējās un pieglaudās viņam. Viņš sievu vairākas reizes noskūpstīja.

Šāda laulāto mīlestības izrādīšana Poplārā bija kaut kas neredzēts. Lai arī kādas bija personiskās attiecības, citu cilvēku priekšā vīrieši vienmēr tēloja rupju vienaldzību. Viņi bieži vien cits citu neķītri ķircināja, taču nekad atklāti nerunāja par mīlestību. Lena un Končitas Vorenu uzmanības, maiguma un sajūsmas pilnie skatieni bija ļoti aizkustinoši.

Lai sekotu Končitas grūtniecības gaitai, nākamo četru mēnešu laikā es bieži iegriezos šajā mājā. Vienmēr turp devos vakaros, lai par grūtniecību varētu parunāties ar Lenu. Turklāt man patika viņa sabiedrība, man patika klausīties viņā, man patika šī laimīgās ģimenes gaisotne, un es vēlējos par viņiem uzzināt vairāk. Lena neremdināmā runīguma dēļ tas nemaz nebija tik grūti.

Lens bija krāsotājs. Laikam viņš bija ļoti labs meistars, jo deviņdesmit procenti no viņa darba bija “tur, rietumdaļā”. Savu darba vietu viņš raksturoja kā “visas bagātnieku mājas”.

Vecākie dēli strādāja kopā ar viņu, un acīmredzot darba viņam netrūka. Izmaksas bija zemas, tāpēc viņš droši vien nopelnīja krietni daudz naudas. Lēnam nebija savas darbnīcas, viņš visus krāsotāja piederumus glabāja pagalma stūrī, kur stāvēja viņa ratiņi.

Tolaik amatniekiem nebija kravas automašīnu, ar kurām braukt pie pasūtītājiem. Viņi izmantoja koka ratiņus, kurus paši ari parasti bija pagatavojuši. Lena ratiem bija vecu bērnu ratiņu šasija, no kuras bija noņemta polsterētā daļa, un tās vietā uz augstajām atsperēm bija piestiprināta gara koka konstrukcija. Tie bija ideāli. Atsperes braukšanu padarīja līganāku, bet lielie, labi ieeļļotie riteņi -vieglāku stumšanu. Dodoties uz jauno darba vietu, Lens un viņa dēli ratiņus piekrāva pilnus ar saviem darbarīkiem un aizstūma uz vajadzīgo vietu. Reizēm tie bija jāstumj piecpadsmit kilometrus vai pat vairāk, taču arī tas piederēja pie darba. Šai ziņā krāsotājiem bija paveicies, jo darbs parasti ilga aptuveni nedēļu, un viņi savus piederumus varēja atstāt uz vietas un doties mājās ar metro līdz pat Oldgeitai.

Santehniķiem, apmetējiem un citiem strādniekiem veicās mazāk. Viņu darbs parasti ilga tikai vienu dienu, tāpēc viņi bija spiesti stumt darbarīkus turp un pēc tam vakarā - atkal mājās. Tolaik šādus strādniekus, kuri cītīgi stūma savus ratiņus, varēja redzēt visā Londonā. Viņiem bija jāiet pa ielas braucamo daļu, tāpēc tas ievērojami apgrūtināja satiksmi. Tomēr šoferi pie tā bija pieraduši un pieņēma to kā daļu no Londonas dzīves.

Reiz es pajautāju Lēnam, vai viņš tika iesaukts karā.

- Nē, pateicoties Spānijas būšanām, - viņš teica un norādīja uz ievainojumu kājā, kura dēļ viņš bija kļuvis nederīgs militārajam dienestam.

- Vai kara laikā jūsu ģimene palika Londonā? - es pajautāju.

- Tikai pār manu līķi! Piedodiet, māsiņ, - viņš atbildēja. - Es takš neļaus “fričiem” atņemt man Konu un bērnus.

Viņš bija izmanīgs, zinošs un turklāt uzņēmīgs. 1940. gadā Lens bija redzējis aerodromu un stratēģisko rūpniecības objektu neveiksmīgo bombardēšanu. Viņš bija redzējis kauju par Angliju.

- Un es pie sevis nodomāj’: tas glumais tips, Hitlers, viņš takš neapstāsies. Viņš to nedarīs. Viņa nākamais mērķis būs doki. Kad 1940. gadā uz Milvolu tika nomesta pirmā bumba, es zināj’, ka nu arī mēs esam tajā ierauti, un sacīj’ Konai: “Es tev’ dabūs laukā no tā visa, manu meitenīt, un bērnus, un visu pārējo.”

Lens negaidīja, kamēr sāksies organizētā cilvēku evakuācija. Kā ierasts - enerģisks un uzņēmīgs viņš iekāpa vilcienā, kas no Beikerstrītas devās prom no Londonas uz rietumiem - uz Bakin-gemšīru. Kad viņš uzskatīja, ka nu jau ir diezgan braukts, viņš izkāpa vietā, kas izskatījās pēc daudzsološa lauku rajona. Tā bija Amersema, ko mūsdienās jau gandrīz var uzskatīt par Londonas priekšpilsētu pie metrolīnijas. Taču 1940. gadā tie bija īsti lauki tālu prom no Londonas. Pēc tam viņš vienkārši klīda pa ielām un klauvēja pie durvīm, stāstot sastaptajiem namīpašniekiem, ka viņam ir ģimene, kuru viņš grib aizvest prom no Londonas, un jautāja, vai viņiem ir kāda izīrējama istaba.

- Es laikam iegriezos simtos māju. Es domāj’, ka viņi mani uzskatīj’ par jukuš’. Viņi visi sacīj’ “nē”. Daži vispār nerunāj’ -vienkārši aizcirta durvis man degun’ priekšā un neko nesacīj’. Taču neviens nespēj’ man’ novirzīt no mana mērķa. Neviens. Es domāj’, ka pienāks tā reiz’, kad kāds pateiks “jā”. Es sev sacīj’: “Len, tu nedrīkst’ padoties.”

Tuvojās vakars. Es visu dienu bij’ klīdis apkārt, un tik daudzas durvis man aizcirtās degun’ priekšā. Es var’ atzīties, ka jutos nomākts. Es jau devos atpakaļ uz stacij’. Es jums sak’, es bij’ tik nomākts. Es gāj’ pa ielu, kurā bij’ veikali, virs kuriem bij’ dzīvokļi. Es nekad to neaizmirsīs. Es nebij’ klauvēj’s pie dzīvokļiem, bet tikai pie mājām, kuras izskatījās pietiekami lielas, lai tajās varētu būt daudz istabu.

Tur bij’ kāda dāma, kuru es nekad neaizmirsīs. Viņa gāj’ iekšā pa durvīm blakus veikalam, un es viņai vienkārši paprasīj’: “Vai jums priekš manis nav kād’ istabiņ’, mīļā kundze? Es esmu izmisumā.” Es viņai to prasīj’, un viņa man atbildēj’ “jā”.

Tā dāma bij’ riktīgs eņģelis, - viņš domīgi noteica. - Ja nebūtu viņas, es domāj’, ka mēs būt’ pagalam.

Tas bija noticis sestdienā. Viņš bija vienojies ar šo sievieti, ka svētdien viņi sakravās savas mantas, bet pirmdien ievāksies dzīvoklī. Viņi tā arī izdarīja.

- Konai un bērniem es pasacīj’, ka mēs brauc’ brīvdienās uz laukiem.

Savam namīpašniekam viņš pateica, ka izvācas. Viņi atstāja visas mēbeles un paņēma tikai to, ko var panest.

Mājvietu, kuru viņiem ierādīja, sauca par melno virtuvi. Tā bija samērā liela telpa ar akmens grīdu. Tā atradās pirmajā stāvā, un durvis veda uz mazu pagalmiņu, no kura varēja nokļūt augšējos dzīvokļos un blakus esošajā veikalā. Virtuvē bija izlietne, aukstā ūdens krāns, milzīgs katls un gāzes plīts. Zem kāpnēm atradās liels trauku skapis, tomēr nebija ne apkures, ne vietas, kur pieslēgt elektrisko sildītāju. Taču tur bija elektriskais apgaismojums un tualete ārā. Nebija nekādu mēbeļu. Nezinu, ko par to visu domāja Končita, taču viņa bija jauna un spēja pielāgoties. Viņa bija kopā ar savu vīru un bērniem, un tas bija vienīgais, kas viņu interesēja.

Viņi tur nodzīvoja trīs gadus. Pāris reižu Lens aizbrauca uz Londonu, lai paņemtu kādas mēbeles un nepieciešamos gultas piederumus, ko varēja atvest ar saviem ratiem. Drīz vien viņiem pievienojās arī Lena māte.

- Es takš nevarēj’ atstāt vecenīti “fričiem”, vai ne?

Acīmredzot viņa māte lielāko dienas daļu un naktis pavadīja atpūtas krēslā istabas stūrī. Vecākie bērni gāja skolā. Lens strādāja par piena pārdevēju. Viņš nekad iepriekš nebija vadījis zirga pajūgu, taču zirgs bija paklausīgs, vecs kleperis, bet Lens - jau no dabas apķērīgs, tāpēc viņš drīz vien visu apguva un svilpodams brauca pa apkārtni. Kad vien bija iespējams, bērni devās viņam līdzi un, sēžot aiz zirga, jutās kā karaļa tronī.

Končita rūpējās par bērniem un palīdzēja saimniecei mazgāt veļu un uzkopt. Kopumā ņemot, tā bija laba vienošanās. Piedzima vēl divi bērni. Kad viņi gaidīja savu devīto bērnu, vietējā evakuācijas nodaļa izlēma, ka Lena ģimenei ir vajadzīgas plašākas telpas, tāpēc viņiem piešķīra divas istabas, virtuvi un vannasistabu.

Mūsdienu skatījumā tas izklausās diezgan drūmi - tikai divas istabas trim pieaugušajiem un astoņiem bērniem, bet patiesībā viņi bija laimīgi. Bija grūti laiki: vecās kinohronikās var redzēt kadrus, kā no Londonas aizbrauc pilni vilcieni ar īstendas bērniem, kuriem pie apģērba bija piestiprinātas zīmītes ar vārdu. Rokās viņi turēja mazas ceļasomas. Pateicoties savam tēvam, Vorena bērni kara laikā netika atšķirti no saviem vecākiem.

* * *

Lena un Končitas bērni bija skaisti. Daudziem bija tādi paši kraukļa melni mati un lielas, tumšas acis kā mammai. Vecākās meitas bija žilbinošas un būtu varējušas kļūt par modelēm. Savā starpā viņas sarunājās, izmantojot dīvainu kokneja dialekta un spāņu valodas sajaukumu. Ar mammu viņas runāja spāniski, bet ar tēvu vai kādu citu angli - tīrā kokneja dialektā. Šī bilingvālā izveicība uz mani atstāja dziļu iespaidu. Es nevienu no viņiem neiepazinu tuvāk galvenokārt tāpēc, ka viņu tēvs nepārtraukti runāja un izklaidēja mani ar savu pļāpāšanu. Vienīgā meitene, ar ko man bija ciešāka saskarsme, bija Lizija, kurai bija divdesmit un kura bija ļoti laba šuvēja. Man vienmēr ir paticis labi ģērbties, un es kļuvu par viņas pastāvīgo klienti. Vairākus gadus viņa man šuva lieliskus tērpus.

Māja vienmēr bija pilna ar cilvēkiem, taču es ne reizi nemanīju nekādas nesaskaņas. Ja starp mazākajiem bērniem izcēlās strīds, tēvs labsirdīgi noteica: “Nu, nu, diezgan!” - un ar to arī viss beidzās. Es biju redzējusi nežēlīgus kautiņus starp māsām un brāļiem, it īpaši, ja mājā ir tik maz vietas, bet starp Vorenu bērniem nekas tāds nenotika.

Kur viņi visi gulēja, man tā arī palika mīkla. Es biju redzējusi guļamistabu ar trim divguļamajām gultām. Iespējams, ka abas guļamistabas augšstāvā izskatījās tieši tāpat un viņi visi gulēja kopā.

Grūtniecības pēdējā mēnesī es Končitu apmeklēju katru nedēļu. Kādu vakaru Lens piedāvāja pavakariņot kopā ar viņiem. Biju sajūsmā. Smaržoja labi, un es kā vienmēr biju izsalkusi. Es nemaz nebiju tik izlepusi, lai nevarētu ēst ēdienu, kurš gatavots tajā pašā katlā, kurā no rīta bija vārīti zīdaiņa autiņi, tāpēc ar prieku pieņēmu piedāvājumu. Lens sacīja: - Es domāj’, ka māsiņa gribēs ēst no šķīvja. Liza, mīļā, atnes vienu.

Liza uzlika makaronus uz mana šķīvja un pasniedza dakšiņu. Tieši tajā brīdī atklājās Končitas zemnieku izcelsme. Visi pārējie ģimenes locekļi ēda no viena trauka. Divas lielas, vecmodīgas, seklas mazgājamās bļodas, kādas parasti atradās katrā guļamistabā, bija pilnas ar makaroniem un stāvēja uz galda. Katram ģimenes loceklim bija sava dakšiņa, un visi ēda no kopējās bļodas. Man vienīgajai bija atsevišķs šķīvis. Es jau biju ar to saskārusies, kad dzīvoju Parīzē un nedēļas nogali pavadīju kopā ar itāļu zemnieku ģimeni, kura bija pārcēlusies uz Parīzi, lai mēģinātu atrast darbu. Viņi visi tieši tāpat ēda no kopējās bļodas, kas stāvēja galda vidū.

Pienāca Končitas dzemdību laiks. Nebija zināms konkrēts datums, tāpēc nevarēja pateikt, kad tieši ir gaidāmas dzemdības, taču bērniņa galva jau bija noslīdējusi, un izskatījās, ka tuvojas grūtniecības beigas.

- Es priecāsies, kad tas bērniņš tiks laukā. Viņa jau sāk pagurt. Es vairāk nestrādās. Puiši var visu izdarīt. Es paliks mājās un rūpēsies par Konu un bērniem.

Man par lielu pārsteigumu, viņš to arī izdarīja. Tolaik neviens sevi cienošs īstendas vīrietis nepazemotos, nodarbojoties ar tā sauktajiem “sieviešu pienākumiem”. Lielākā daļa vīriešu nenovāktu no galda netīru šķīvi vai krūzi un pat nepaceltu savas netīrās zeķes no grīdas. Tomēr Lens darīja visu. Končita no rītiem ilgi gulēja vai sēdēja ērtā krēslā virtuvē. Reizēm viņa rotaļājās ar pašiem mazākajiem bērniem, tomēr Lens vienmēr sekoja līdzi, un, ja viņi sāka kļūt trakulīgi, apņēmīgi aizveda tos prom un nodarbojās ar viņiem kaut kur citur. Sallija, piecpadsmit gadus veca meitene, kura bija pametusi skolu, bet vēl nebija sākusi strādāt, palīdzēja tēvam. Lens varēja paveikt pilnīgi visu - mainīt autiņus, barot mazuļus, uzkopt, iepirkties, gatavot ēdienu, nepārtraukti mazgāt un gludināt veļu. Un to visu pavadīja dziedāšana vai svilpošana un neiztrūkstošs, labs humors. Starp citu, viņš bija vienīgais man zināmais vīrietis, kurš ar vienu roku varēja uztīt cigareti, bet ar otru - barot mazuli.

Končitas divdesmit ceturtais bērns piedzima naktī. Ap vienpadsmitiem vakarā atskanēja telefona zvans un tika pavēstīts, ka ir nogājuši ūdeņi. Cik ātri vien varēju, braucu uz Laimhausu, jo uzskatīju, ka tās būs ātras dzemdības. Es nebiju kļūdījusies.

Viss bija sagatavots. Končita gulēja tīros palagos, un zem viņas bija palikts brūnais papīrs un gumijotais pārklājs. Istaba bija silta, bet ne pārāk karsta. Bērna gultiņa un drēbītes jau gaidīja. Virtuvē vārījās karstais ūdens. Lens sēdēja sievai blakus un masēja viņas vēderu, gurnus, muguru un krūtis. Ar aukstu flaneļa drānu viņš slaucīja sievas seju un kaklu, un katras kontrakcijas laikā apskāva un cieši turēja viņu. Viņš murmināja uzmundrinošus vārdus: - Mana meitene. Mana mīļā. Nu jau atlicis pavisam maz. Es tevi turu. Tu tikai turies pie manis.

Es biju pārsteigta, ieraugot viņu šeit. Es gaidīju, ka ieraudzīšu kaimiņieni vai Lena māti, vai kādu no vecākajām meitām. Es nekad nebiju redzējusi, ka dzemdībās būtu klāt kāds vīrietis, izņemot ārstu. Tomēr, kā jau visās lietās, arī šajā Lens bija izņēmums.

Uzmetot skatienu, bija skaidrs, ka Končita tuvojās dzemdību otrajai stadijai. Augļa sirdspuksti bija vienmērīgi, un ar grūtībām varēja sataustīt galviņu. Tā jau bija noslīdējusi līdz iegurņa apakšdaļai. Ūdeņi bija nogājuši, tāpēc es neveicu vaginālo izmeklēšanu, jo tādējādi varēja izraisīt infekciju, un, ja tas nav galēji nepieciešams, no šādas darbības vajadzēja izvairīties. Kontrakcijas bija ar triju minūšu intervālu.

Končita bija nosvīdusi un mazliet vaidēja, taču tas nebija pārāk stipri. Starp kontrakcijām viņa uzsmaidīja vīram un viņa rokās pilnīgi atslābinājās. Viņa nebija lietojusi nomierinošus līdzekļus.

Mums vairs nebija ilgi jāgaida. Viņas sejas izteiksme pārmainījās, liecinot, ka sākusies spēcīga kontrakcija. Viņa sasprindzinājumā ievaidējās, un ar nākamo spiešanu mazulis iznāca ārā. Bērniņš bija mazs, un dzemdības notika tik ātri, ka es tikai paspēju noķert mazuli. Viņš gulēja uz palaga. Es attīrīju elpceļus, un Lens man pasniedza nabassaites skavas un šķēres. Viņš ļoti labi zināja, kas jādara. Es nodomāju, ka tikpat labi viņš pats būtu varējis pieņemt dzemdības. Arī placenta atdalījās samērā ātri, un izteiktas asiņošanas nebija.

Lens maigi ietina mazulīti siltos dvieļos un ielika gultiņā. Viņš uzsauca, lai kāds no apakšstāva atnes karsto ūdeni, un paziņoja, ka ir piedzimusi maza meitenīte. Pēc tam viņš nomazgāja sievu un veikli nomainīja palagus. Viņš izķemmēja Končitas melnos matus un aplika baltu matu lenti, lai tā būtu pieskaņota viņas naktskreklam. Viņš sauca sievu par savu luteklīti, mīlestību un dārgumu. Viņa sapņaini uzsmaidīja vīram.

Lens pasauca no apakšstāva vienu no bērniem: - Liza, paņem šos asiņainos palagus un ieliec katlā. Izdarīsi to, mīļā? Pēc tam mēs varēt’ iedzert kādu tasi tējas, ja?

Tad viņš atgriezās pie savas sievas, paņēma no šūpuļa bērniņu un pasniedza to viņai. Končita apmierināti smaidīja, pieskārās bērniņa mazajai galviņai un skūpstīja viņas sīko sejiņu. Viņa nebilda ne vārda, tikai apmierināta klusi smējās.

Lens bija sajūsmināts un atsāka nepārtraukto pļāpāšanu. Končitas dzemdību laikā viņš nepateica gandrīz neko. Tā bija vienīgā reize, kad redzēju viņu tik ilgi klusējam. Taču tagad vairs nekas viņu nespēja apturēt.

- Ak, paskatieties uz viņu! Tikai paskatieties uz viņu, māsiņ! Vai viņ’ nav skaista? Paskatieties uz viņas mazajām rociņām! Re, viņai ir nadziņ’. Vai, viņa atver sav’ mazo mutīt’. Ak tu, manu mazo sirsniņ! Skat, viņai ir garas skropstas tāpat kā mammai!

Viņš bija tikpat sajūsmināts kā jaunais tētis par savu pirmo bērniņu.

Viņš uzsauca augšā pārējos bērnus, un viņi visi sasēdās ap mammu, sarunājoties jauktā spāņu un angļu valodā. Tikai paši mazākie bērni gulēja. Visi pārējie bija nomodā un satraukušies.

Es sakrāmēju savus piederumus un klusām izslīdēju no istabas, jo uzskatīju, ka ģimenes kopības un laimes sajūta būs vēl lielāka, ja manis tur nebūs. Lens pamanīja, ka dodos projām un pieklājības pēc iznāca kopā ar mani. Kad gājām ārā, ievēroju, ka sarunas istabā pārgāja uz spāņu valodu. Viņš pateicās par visu, ko es darīju, kaut patiesībā nebiju izdarījusi pilnīgi neko. Kad nesu lejā pa kāpnēm savu somu, viņš uzaicināja: - Iedzersim kopā kādu tasi tējas, māsiņ.

Kamēr dzērām tēju, viņš visu laiku līksmi pļāpāja. Es viņam pateicu, ka man ļoti patīk viņa ģimene un es to apbrīnoju. Viņš bija lepns tēvs. Atzinos, ka uz mani atstāj iespaidu tas, ka viņi visi tekoši runā spāniski.

- Viņi ir ļoti gudri - mani bērni. Tā ir. Daudz gudrāk’ nekā viņu vecais tētuks. Es pats tā ari nekad neapguv’ spāņu mēli.

Pēkšņi kā zibens spēriens man prātā iešāvās atklāsme, kas ir viņu laimīgās laulības noslēpums: viņa nezināja nevienu vārdu angliski, bet viņš nerunāja spāniski.

1

No Džona Kītsa dzejoļa “Oda lakstīgalai”

Džons Kītss (1795-1821) - angļu dzejnieks, viens no nozīmīgākajiem romantisma literatūras pārstāvjiem. (Red. piez.)

MĀSA MONIKA DŽOANA

- Gaisma ir augstākais līmenis, dzīvība ir zemākais - gaisma top par Dzīvību. Ugunīgs uzliesmojums, kas ir vīzijas piepildījums -upurēšanas zelta mirklis.

Es viņā varētu klausīties kaut visu dienu - skaistajā balss mo-dulācijā, plūstošajos žestos, puspievērtajās acīs, majestātiskajā uzacu izliekumā un plīvura drapējumā, kad viņa pagrieza savu garo kaklu. Viņai bija vairāk par deviņdesmit gadiem, un viņas saprāts vairs nebija tik skaidrs, tomēr es biju pilnībā savaldzināta.

- Spoži jautājumi, neskaitāmas atbildes, cilvēka astromentā-lais līmenis ir debesis. Apkārtējā tumsa ir briesmīgs pūķis, kurš iekodies pats savā astē. Vai tu to zināji?

Es kā apburta kāri tvēru katru viņas vārdu un pakratīju galvu, baidoties ierunāties, lai burvestība neizgaistu.

- Šis ir kosmiskais ķermenis, kritiskais punkts, kad atbilstības interpretācija tiecas uz izzūdošā punkta neitrālo kodolu. Vai esi redzējusi, ka mākoņi parādās, peld un veļas līdzīgi planētām? Un tā mēs redzam Viņa atnākšanu, kad Viņš ir caurdurts. Es esmu ērkšķis, kas iedūries Viņa pierē. Vai sajūti deguma smaku, mīļā?

- Nē. Un jūs?

- Domāju, ka B. kundzes zemapziņa ir pamudinājusi viņu uzcept kūku. Paļausimies it visā uz Dievu. Man liekas, ka mums viss ir rūpīgi jāizpēta. Kā tu domā?

Es labāk būtu klausījusies viņas runās, bet zināju: tiklīdz burvestība ir zudusi, atpakaļceļa vairs nav - vismaz pagaidām, un kūkas smaržai māsa Monika Džoana nespēj pretoties. Viņa atzinīgi pasmaidīja. - Smaržo pēc B. kundzes medus kūkām. Iesim. Celies, nesēdi te.

Viņa pielēca kājās un ar ātriem un viegliem soļiem, augstu paceltu galvu un iztaisnotu muguru traucās uz virtuvi.

Kad viņa iegāja, B. kundze pagriezās. - Sveika, māsa Monika Džoana! Tu esi mazliet par agru. Tās vēl nav gatavas. Taču es tev pietaupīju bļodu, lai vari izlaizīt, ja vēlies.

Māsa Monika Džoana metās virsū bļodai, it kā divas nedēļas nebūtu ēdusi, un ar lielu koka karoti to izkasīja. Laizot karoti, viņa sajūsmināti murmināja.

B. kundze piegāja pie izlietnes un paņēma mitru drānu. - Klau, māsa, tu esi nosmērējusi visu savu mūķenes tērpu un arī plīvuru mazliet. Noslauki pirkstus, nu re, laba meitene. Tu taču tāda nevari iet uz vakara lūgšanu, vai ne? Un kuru katru brīdi atskanēs zvans.

Mēs izdzirdējām zvana skaņas. Māsa Monika Džoana ātri palūkojās apkārt un pamirkšķināja.

- Man jāiet. Tagad tu vari izmazgāt bļodu. Ak, šī debesu burvība, kas rodas, kad sfēras kustas un smalkie smilšu graudiņi pieskaras zvaigznēm. No dzīvas uguns paceļas Fēnikss, un Cerera raud... Neaizmirsti man pietaupīt kraukšķīgos gabaliņus.

Kad B. kundze mīļi atvēra māsai Monikai Džoanai durvis, viņa vieglā gaitā izgāja no virtuves.

- Viņa ir dīvaina, tā ir. Nemaz nevarētu padomāt, ka dokos viņa ir pārdzīvojusi divus Pasaules karus un Lielo depresiju, vai ne? Viņa ir palīdzējusi nākt pasaulē tūkstošiem bērnu. Pat masveida uzlidojumu laikā viņa palika te. Viņa ir pieņēmusi dzemdības bumbu patvertnēs un baznīcu kapenēs un vienreiz - pat sabombardētā mājā. Dievs svētī viņu! Ja viņa grib kraukšķīgos gabaliņus, viņa tos dabūs.

Es ļoti bieži no daudziem cilvēkiem biju dzirdējusi līdzīgus stāstus - par gadiem ilgu, pašaizliedzīgu darbu, viņas aizrautību un apņēmību. Poplārā visi pazina un mīlēja māsu Moniku Džoanu. Biju dzirdējusi, ka viņa ir senas aristokrātiskas angļu ģimenes meita. Kad 19. gadsimta 80. gados viņa paziņoja, ka vēlas kļūt par medmāsu, ģimenē izcēlās skandāls. Vai tad viņas māsa nebija grāfiene un viņas māte - pilntiesīga lēdija? Kā viņa uzdrošinās apkaunot savu ģimeni? Pēc desmit gadiem, kad viņa kļuva par vienu no pirmajām profesionālajām vecmātēm valstī, viņi nepatikā klusēja. Bet tad, kad viņa kā mūķene iestājās ordenī un devās strādāt uz Londonas īstendu, ģimene pilnīgi pārtrauca ar viņu attiecības.

Pusdienas bija vienīgā reize dienā, kad mēs visas sanācām kopā. Vairumā ordeņu mūķenes maltītes ieturēja klusumā, bet Nonāta namā sarunas bija atļautas. Mēs stāvējām kājās līdz brīdim, kad ieradās māsa Džuljena un noskaitīja galda lūgšanu, pēc tam visas apsēdāmies. Tad B. kundze iestūma ratiņus, bet māsa Džuljena parasti visiem salika ēdienu, kamēr kāda cita iznēsāja šķīvjus. Todien sarunas bija pavisam ikdienišķas: tika apspriesta māsas Bernadetas mātes veselība un divi viesi, kuri ieradīsies ap tējas laiku.

Māsa Monika Džoana bija sapīkusi. Savu zobu dēļ viņa nevarēja ēst karbonādi, bet kotletes viņai negaršoja. Kāpostus viņa nekad nebija varējusi ciest. Viņa gaidīja pudiņu.

- Mīļā, ieēd mazliet kartupeļu biezeņa ar sīpolu mērci. Tev taču garšo B. kundzes sīpolu mērce. Tu zini, ka tev ir nepieciešamas olbaltumvielas.

Māsa Monika Džoana nopūtās, it kā visas pasaules netaisnība būtu nolaidusies pār viņu.

- Apstājies un padomā! Dzīve ir garāka par vienu dienu -trausla rasas lāse savā bīstamajā ceļojumā.

- Jā, mīļā, es zinu, bet nedaudz kartupeļu biezputras būs tieši laikā.

Māsa Evandželīna, turot rokā dakšiņu, mazliet iepauzēja un iesprauslojās: - Kas tā par rasas lāsi?

Viss māsas Monikas Džoanas īgnums pazuda, un viņa asi noteica: - Kītss, mana mīļā, Džons Kītss. Mūsu dižākais dzejnieks, ja nu gadījumā tu to nezini. 0! Man nevajadzēja neko runāt par rasas lāsēm. Es pārteicos.

Viņa izvilka smalku batista kabatlakatiņu un izsmalcināti piespieda to pie deguna. Māsas Evandželīnas kakls kļuva sarkans.

- Mīļā, es domāju, ka tu pārsakies pārāk bieži.

- Neviens nejautāja, ko tu domā, mīļā, - māsa Monika Džoana ļoti, ļoti klusu uzrunāja sienu.

Māsa Džuljena iejaucās. - Es tev uz šķīvja uzliku ari pāris svaigu burkānu. Es zinu, ka tev garšo burkāni. Vai zināji, ka draudzes mācītājam iesvētes mācībā šogad ir pieteikušies septiņdesmit divi jaunieši no jaunatnes kluba? Bez visiem citiem pienākumiem mācītāja palīgiem tagad būs darba pilnas rokas.

Visas izrādīja interesi un atzinību par to, ka iesvētes mācībai pieteicies tik daudz jauniešu, un es vēroju, kā māsa Monika Džoana ar rādītājpirkstu stumda pa šķīvi burkānus. Šīs rokas, kuru kauli un vēnas bija klātas ar caurspīdīgu ādu, bija apburošas. Viņas nagi parasti bija gari, jo viņa neapgrūtināja sevi ar to apgriešanu un neļāva to darīt arī citiem. Abu roku rādītājpirksti bija apbrīnojami. Viņa varēja saliekt pirmo locītavu, kamēr pārējā pirksta daļa palika pilnīgi taisna. Es klusām viņu vēroju un mēģināju pati tā izdarīt, taču man nekas nesanāca. Viņa pamērcēja pirkstgalu mērcē un nolaizīja to. Izskatījās, ka mūķenei tā garšoja, un viņa mazliet atdzīvojās. Viņa vēlreiz pamērcēja pirkstu. Pa to laiku saruna bija pievērsusies gaidāmajam labdarības tirdziņam.

Māsa Monika Džoana paņēma savu dakšiņu un apēda visus kartupeļus ar mērci, bet burkāniem pat nepieskārās. Pēc tam viņa ar aizvainojuma pilnu nopūtu atstūma šķīvi. Bija skaidri redzams, ka viņa domā. Viņa pagriezās pret māsu Evandželīnu un skaļā, bet maigā balsī noteica: - Kītss tevi varbūt nemaz neinteresē, bet vai tu esi Lira cienītāja, mīļā?

Māsa Evandželīna paskatījās uz viņu ar pamatotām aizdomām. Viņa intuitīvi juta, ka tās ir lamatas, taču viņai nepiemita ne runas dāvanas, ne atjautība - tikai smagnējs un garlaicīgs godīgums. Viņa iekrita tieši slazdā. - Kas viņš ir?

Tas bija pats sliktākais, ko viņa būtu varējusi pateikt.

- Edvards Līrs^1, mīļā. Viens no mūsu diženākajiem humoristiskajiem dzejniekiem, “Pūce un kaķis” autors. Es domāju, mīļā, ka varbūt tev īpaši iet pie sirds “Zvans ar spīdošo degunu”.

Pēc šīs nekaunības pie galda sēdošajiem aizrāvās elpa. Visa māsas Evandželīnas seja kļuva sarkana, bet miklais deguns sāka spīdēt. Kāds pateica: - Padodiet, lūdzu, sāli! - un māsa Džuljena aši pajautāja, vai kāds vēl vēlas karbonādi. Māsa Monika Džoana šķelmīgi palūkojās uz māsu Evandželīnu un nomurmināja pie sevis: - Ak Dievs! Mēs atkal esam atgriezušies pie Kītsa un rasas lāsēm. - Viņa izvilka savu kabatlakatiņu un sāka it kā pie sevis dziedāt “Ding, dong zvaniņš skan, kaķis - akā gan”.

Māsa Evandželīna gandrīz uzsprāga bezspēcīgās dusmās un atbīdīja krēslu: - Man liekas, ka zvana telefons. Iešu atbildēt. - Viņa to pateica un izgāja no ēdamzāles.

Atmosfēra bija saspringta. Es sāņus paskatījos uz māsu Džul-jenu, gaidot, ko viņa darīs. Viņa izskatījās ļoti dusmīga, taču visu klātbūtnē viņa neko nevarēja pateikt māsai Monikai Džoanai. Pārējās mūķenes apmulsumā lūkojās savos šķīvjos. Māsa Monika Džoana sēdēja, majestātiski izslējusies, un viņas acis ar garajām skropstām bija aizvērtas. Pat muskulis nepakustējās.

Es bieži vien par viņu biju domājusi. Bija skaidrs, ka viņas saprāts sāka zust, bet cik lielā mērā tas bija vecums un cik - atklāta nerātnība? Nepamatotais uzbrukums māsai Evandželīnai bez jebkāda iemesla bija iepriekš izplānota ļaunprātība. Kāpēc viņa tā darīja? Vairāk nekā piecdesmit gadus ilgā pašaizliedzīgā ziedošanās visnabadzīgāko ļaužu aprūpei nozīmēja, ka viņai būtu jābūt svētajai. Tomēr viņa tīšām pazemoja savu ticības māsu visu darbinieku priekšā, arī B. kundzes, kura tieši tobrīd bija atnesusi pudiņu.

Māsa Džuljena piecēlās un paņēma paplāti. Pudiņa pasniegšana bija tieši tas, kas vajadzīgs, lai novērstu uzmanību. Māsa Monika Džoana zināja, ka ir pelnījusi nosodījumu. Parasti viņa bija pati pirmā, kurai pasniedza pudiņu un kurai bija iespēja izvēlēties, taču šoreiz viņa dabūja pēdējā. Viņa vienaldzīgi sēdēja savrup, un izskatījās, ka nemaz nav to pamanījusi. Citreiz viņa būtu skarbi pažēlojusies, kāri notiesājusi pudiņu un prasījusi vēl. Bet tikai ne šodien. Māsa Džuljena paņēma pēdējo bļodiņu, ielika tajā rīsu pudiņu un klusām teica: - Lūdzu, pasniedz to māsai Monikai

Džoanai. - Tad viņa sacīja: - Ar jūsu visu atļauju es iešu palūkoties, kā klājas māsai Evandželīnai. Māsa Bernadeta, vai tu, lūdzu, noskaitīsi noslēguma lūgšanu?

Viņa piecēlās, noskaitīja savu lūgšanu, pārmeta krustu un izgāja no istabas.

Pēc tam sekoja pāris nesakarīgu piezīmju, ka žāvētās plūmes ir mazliet par cietu, un minējumi, vai vakara vizīšu laikā līs lietus vai nelīs, tomēr mēs visas jutāmies mazliet neērti, tāpēc bijām priecīgas, ka maltīte ir galā. Majestātiski atmetot galvu, māsa Monika Džoana piecēlās un pēc lūgšanas rūpīgi pārmeta krustu.

Nabaga māsa Evandželīna! Viņa nemaz nebija slikts cilvēks un pavisam noteikti nebija pelnījusi māsas Monikas Džoanas ņirgāšanos. Jāatzīst, ka viņas deguns bija mazliet sarkans, taču pat ar visbagātāko fantāziju to nevarēja nosaukt par “spīdošu”. Viņa bija neveikla un smagnēja gan fiziski, gan garīgi. Viņa slampāja ar lielajām, plakanajām pēdām. Lietas uz galda viņa nevis nolika, bet visdrīzāk nometa ar skaļu troksni. Viņa nevis apsēdās, bet smagi iezvēlās krēslā. Esmu redzējusi, ka māsa Monika Džoana uz to visu noraugās ar sakniebtām lūpām un ikreiz, kad lielās pēdas gāja garām, pavilka malā savus svārkus. Viņa, kura bija tik viegla un tik smalka un kustējās tik graciozi, laikam nespēja paciest cita cilvēka fiziskos trūkumus un sauca viņu par vešerieni vai miesnieka sievu.

Turklāt māsa Evandželīna nevarēja sacensties arī ar māsas Monikas Džoanas spožajām prāta spējām. Viņa domāja lēnām un pamatīgi un nodarbojās tikai ar praktiskām lietām. Viņa bija rūpīga un centīga vecmāte un kārtīga un dievbijīga mūķene. Es šaubos, vai kaut reizi mūžā viņai prātā bija ienākusi kāda svaiga ideja. Māsas Monikas Džoanas žilbinošā atjautība un gudrība un viņas garīgie vingrinājumi, kas lēkāja no kristietības uz kosmoloģiju, astroloģiju un mitoloģiju un turklāt uz saprāta zuduma robežas esošajā galvā bija sajaukušies vienā putrā ar dzeju un prozu, māsai Evandželīnai nebija pa spēkam. Viņa kā muļķe stāvēja ar pavērtu muti vai neizpratnē nosprauslojās un izgāja no istabas.

Nebija ne mazāko šaubu, ka māsai Evandželīnai bija savs krusts nesams, bet uz tā vēl bija uzsēdusies māsa Monika Džoana, kura ķiķināja un mirkšķināja acis un, piecirzdama papēžus, izmeta tādas nežēlīgas piezīmes kā “es domāju, ka tuvojas negaiss - ak nē, tā esi tikai tu, mana mīļā. Laikapstākļi ir tik mainīgi, vai ne, mīļā?”.

Māsai Evandželīnai nekas cits neatlika kā sakost zobus un turpināt smagi strādāt. Lai kā viņa pūlētos, šajos strīdos viņa nekad neguva virsroku. Ja viņai būtu humora izjūta, viņa no situācijas izkļūtu smiedamās, bet es nekad netiku redzējusi, ka māsa Evandželīna spontāni smietos, lai kas arī notiktu. Viņa vienmēr lūkojās uz citiem cilvēkiem, lai pārliecinātos, ka tas ir smieklīgi, un tikai tad smējās kopā ar pārējiem. Māsa Monika Džoana izsmēja ari to: - Ieskanas zvaniņu šķindoņa, un zvaigznes priekā smejas. Māsa Evandželīna ir mazs ķerubs, un viņas smieklu šķindas iezvana mainīgā Visuma bezgalīgo nemainīgumu. Vai ne, mīļā?

Nabaga māsa Evandželīna vien spēja uzsvērtā nopietnībā pateikt: - Es nesaprotu, ko tu ar to domā.

- Ak, tik tāla, tik tāla krītošā zvaigzne - prieka piepildījums, ciešanu sēnalas.

Māsa Džuljena darīja visu iespējamo, lai starp abām māsām valdītu miers, tomēr viņai neveicās īpaši labi. Kā gan viņa varētu norāt deviņdesmitgadīgu cilvēku, kura prāts klejo fantāziju pasaulē? Un vai no tā būtu kāds labums? Esmu pārliecināta, ka viņa, tieši tāpat kā es, domāja, cik lielā mērā tas ir vecums un cik - tīša ļaunprātība, tomēr viņa nekad nebija droša par to, turklāt jebkurā gadījumā māsas Monikas Džoanas asprātības vienmēr uzdzirkstīja un noplaka, pirms māsa Džuljena varēja kaut ko izdarīt lietas labā. Un tādēļ māsas Evandželīnas ciešanas turpinājās.

Mūku nabadzības, šķīstības un padevības zvērests ir smags -ļoti smags. Tomēr vēl smagāks ir uzdevums dzīvot kopā ar savām ticības māsām.

MĒRIJA

Viņa droši vien to bija izplānojusi un izvēlējās tieši mani, kad kāpu ārā no autobusa Blekvolas tuneļa pieturā. Bija pusvienpadsmit vakarā, un es atgriezos no tikko atklātās Karaliskās festivāl-zāles. Varbūt es tovakar izskatījos elegantāka par citiem pasažieriem, un, viņasprāt, tas nozīmēja, ka esmu bagātāka. Viņa pienāca man klāt un klusā, melodiskā īru balsī teica: - Vai jūs varētu man izmainīt piecu mārciņu banknoti?

Es biju pārsteigta. Izmainīt piecas mārciņas! Šaubos, vai man makā bija palikuši kaut trīs šiliņi, ar kuriem izvilkt atlikušo nedēļas daļu. Tas bija tieši tāpat, kā ja mūsdienās kāds jūs apturētu uz ielas un palūgtu izmainīt piecsimt mārciņu naudaszīmi.

- Nē, nevaru, - es strupi atbildēju. Mans prāts bija pārņemts ar mūziku. Domās es vēlreiz un vēlreiz atcerējos redzēto priekšnesumu. Es negribēju, lai mani traucē svešinieki, kas uzdod muļķīgus jautājumus.

Viņas izmisuma pilnajā nopūtā bija kaut kas tāds, kas man lika uz viņu paskatīties vēlreiz. Viņa bija ļoti sīka un tieva, un viņas ideālais sejas ovāls drīzāk atgādināja prerafaelītu perioda gleznas. Viņa varēja būt vecumā no četrpadsmit līdz divdesmit gadiem. Viņai mugurā nebija mēteļa, tikai plāna jaciņa, kura bija pilnīgi nepiemērota aukstajam vakaram. Nebija ne zeķu, ne cimdu, un viņas rokas trīcēja. Viņa izskatījās pēc ļoti nabadzīgas un trūcīgi ēdušas meitenes, tomēr viņai acīmredzot bija piecas mārciņas.

- Kāpēc tu nevari ieiet tuvākajā kafejnīcā un izmainīt?

Viņa zaglīgi paskatījās un atbildēja: - Es to nevaru. Kāds mani ieraudzīs un visu izstāstīs. Un tad viņi mani piekaus vai arī nogalinās.

Man ienāca prātā, ka viņa to naudu varbūt ir nozagusi. Zagtām mantām vērtība ir tikai tad, ja no tām var tikt vaļā. Vienu mārciņu parasti var izmainīt bez jebkādām problēmām, taču šī meitene acīmredzot baidījās pat pamēģināt. Kaut kas man lika viņai pavaicāt: - Vai esi izsalkusi?

- Es neesmu ēdusi ne šodien, ne arī vakar.

Ne kripatiņas ēdiena četrdesmit astoņu stundu laikā, toties kabatā viņai bija piecas mārciņas. Kā Alise sacīja kāpuram? - “Arvien interesantāk un interesantāk.”

- Klausies, ieiesim tajā kafejnīcā un nopirksim tev kaut ko ēdamu. Es norēķināšos ar tavām piecām mārciņām, un tad ikviens, kurš to redzēs, padomās, ka tā ir mana nauda. Kā tev patīk šis plāns?

Meitenes seja atplauka laimīgā smaidā. - Labāk paņemiet naudu tagad, lai neviens neredz, kā es to dodu jums.

Viņa palūkojās apkārt un pēc tam iegrūda man rokā lielu, baltu un čaukstošu banknoti. Nodomāju, ka viņa ir pārāk lētticīga. Viņa no kāda baidās, bet nebaidās no tā, ka es paņemšu piecas mārciņas un aizlaidīšos.

Kafejnīcā mēs viņai pasūtījām steiku, divas olas, kartupeļu čipsus un zirņus. Viņa novilka jaku un apsēdās. Tikai tad es pamanīju, ka viņa ir stāvoklī. Viņai nebija laulības gredzena. Tolaik ārlaulības grūtniecība bija briesmīgs apkaunojums, kaut gan 20. gadsimta sākumā uz to būtu raudzījušies vēl sliktāk. Es nodomāju: lai vai kā, viņu sagaida grūti laiki.

Kamēr es, lūkodamās uz viņu, lēnām dzēru kafiju, viņa aizgūtnēm ēda. Viņu sauca Mērija, un viņa bija īru skaistule ar sarkanbrūniem matiem, smalki veidotiem kauliem un bālu ādas krāsu. Bija grūti pateikt, bet viņa varētu būt bijusi ķeltu princese vai arī īru melnstrādnieka un dzērāja atvase. Pie sevis nodomāju, ka varbūt tam nav nekādas nozīmes.

Pirmais izsalkums bija remdēts, un viņa smaidot paskatījās uz mani.

- No kurienes tu esi? - es pajautāju.

- No Mejo grāfistes.

- Vai kādreiz jau esi bijusi prom no mājām?

Viņa pakratīja galvu.

- Vai tava māte zina, ka esi stāvoklī?

Viņas skaistajās acīs iezagās bailes, vainas apziņa un aizvainojums. Viņa saknieba lūpas.

- Redzi, es esmu vecmāte. Es šādas lietas uzreiz ievēroju. Man ir pieredze. Domāju, ka neviens cits to vēl nav pamanījis.

Viņas seja atslāba, un es vēlreiz pavaicāju: - Vai tava māte to zina?

Viņa pakratīja galvu.

- Ko tu domā darīt? - es jautāju.

- Es nezinu.

- Tev ir jādodas atpakaļ uz mājām, - es teicu. - Londona ir liela un briesmu pilna. Tu viena šeit nevarēsi izaudzināt bērnu. Tev ir nepieciešama mātes palīdzība. Tev viņai tas ir jāizstāsta. Viņa sapratīs. Tu taču zini, ka mātes gandrīz nekad nepamet savas meitas nelaimē.

- Es nevaru atgriezties mājās. Tas nav iespējams, - viņa sacīja.

Uz citiem jautājumiem es atbildes nesaņēmu, tāpēc vaicāju: - Kā tu tiki līdz Londonai, un kāpēc tu vispār te ieradies?

Tagad viņa izskatījās daudz mierīgāka un noskaņota sarunai. Es viņai pasūtīju ābolu pīrāgu un saldējumu. Lēnām, soli pa solim atklājās viņas stāsts. Mani tik ļoti bija apbūrusi viņas melodiskā balss, ka es būtu varējusi tajā klausīties visu nakti, vienalga, vai viņa lasītu mazgājamās veļas sarakstu vai stāstītu par savas dzīves mūžsenajām ciešanām.

Viņa bija vecākā no pieciem izdzīvojušajiem bērniem. Pārējie astoņi brāļi un māsas bija miruši. Viņas tēvs bija strādnieks fermā un grieza kūdru. Viņi dzīvoja, kā viņa pati izteicās, būdā. Meitene stāstīja, ka viņas māte bija veļas mazgātāja “kungu mājā”. Kad Mērijai bija četrpadsmit gadi, viņas tēvs saslima un nomira. Ģimene palika bez aizbildņa. Būda atradās uz zemes, kuru apstrādāja viņu tēvs. Neviens no dēliem nebija pietiekami vecs, lai pārņemtu amatu, tāpēc ģimeni izlika no mājām. Viņi pārcēlās uz Dublinu. Mātei, kura bija īsta lauku sieviete un nekad nebija bijusi tālāk par dzimtajiem kalniem un pļavām, bija gandrīz neiespējami pierast pie svešās vides. Viņi sameklēja pajumti daudzdzīvokļu namā, un iesākumā māte nodarbojās ar veļas mazgāšanu vai vismaz mēģināja to darīt. Taču visur valdīja nabadzība, un vajadzēja konkurēt ar citām sievietēm, kuras bija tādos pašos apstākļos kā viņa, tāpēc drīz vien viņa padevās. Viņi nevarēja samaksāt par īri un atkal tika izlikti no mājokļa. Par niecīgu samaksu Mērija sāka strādāt fabrikā: darbs bija sešdesmit stundas nedēļā, bet samaksa -niecīga. Viņas trīspadsmitgadīgais brālis Miks sameloja par savu vecumu, pameta skolu un iestājās darbā miecētavā. Abiem bērniem tas nozīmēja vergu darbu.

Ar abu kopīgajām pūlēm būtu pieticis, lai uzturētu ģimeni, ja vien nebūtu viņu mātes.

- Mana nabaga māmiņa! Es ienīstu viņu par to, ko viņa mums nodarīja, tomēr patiesībā es nespēju viņu ienīst. Viņa nevarēja aizmirst kalnus un plašo debesjumu, kuitalu un cīruļu dziesmas, jūru un nakts klusumu.

Meitenes balss izklausījās pēc skumjas un žēlabu pilnas obojas, kuras skaņas pārkliedza pārējo orķestri.

- Sākumā viņa dzēra Guinness alu, sakot, ka tas viņai “palīdz”. Pēc tam viņa bija priecīga par katru vecā un skābā portera pudeli, kuru varēja sadabūt. Pēc tam tā bija īru kandža, kuru brūvēja nažu asinātājs. Es nezinu, ko viņa dzer tagad. Visticamāk, tas ir metilspirts un auksta tēja.

Skolotāja ziņoja, ka trīs jaunākie bērni kavē skolu, bet, ja viņi tomēr ierodas, ir pusbadā un puskaili. Mātei viņus atņēma un aizsūtīja uz bāreņu namu. Izskatījās, ka māte nemaz nav pamanījusi viņu nozušanu. Tad viņa jau dzīvoja kopā ar citu vīrieti.

- Laikam tas bija labi, ka bērnus aizveda prom, jo man ir divas jaunākas māsas un es negribētu, lai ar viņām notiek tas pats, kas ar mani.

Es nodrebēju. Kāds bērnu aprūpes iestādes ierēdnis man bija stāstījis: ja sievietes mājā ienāk cits vīrietis, bērniem bieži vien tas ir kā nāves spriedums.

- Viņš bija liela auguma vīrietis. Skaidrā es viņu nekad netiku redzējusi. Es neko nevarēju izdarīt. Nekad nebiju iedomājusies, ka var būt tik šausmīgi. Viņš to darīja atkal un atkal, līdz es pie tā pieradu. Kad viņš sāka sist mani un mammu ar visu, kas gadījās pa rokai, sapratu, ka man ir jādodas projām. Izskatījās, ka mana mamma nemaz nemanīja sitienus; domāju, ka viņa bija pārāk piedzērusies, lai kaut ko justu. Taču es jutu. Man likās, ka viņš mani nogalinās.

Visu savu mantību salikusi iepirkumu tīkliņā, viņa pāris nakšu bija pavadījusi Dublinas ielās, tomēr viņas domas kavējās pie Londonas. Viņa sacīja: - Vai jūs zināt stāstu par Diku Vaitingtonu^2 un viņa melno kaķi? Man mamma bieži to tika stāstījusi, un es vienmēr domāju, ka Londonai jābūt ļoti skaistai.

Mērija devās uz dokiem un apjautājās, cik varētu maksāt biļete līdz Anglijai. Izrādījās, tikpat, cik viņas triju nedēļu alga, tāpēc viņa turpināja strādāt fabrikā, bet naktis pavadīja noliktavā.

- Es biju klusa kā pelīte un tikpat nemanāma kā ēna, tāpēc neviens nemanīja, ka es tur esmu. Pat sargs, veicot savu nakts apgaitu, mani neatrada, citādi es būtu padzīta, - viņa noteica ar viltīgu smaidu.

Viņa netērēja naudu ēdienam, bet pārtika no tā, ko varēja izdiedelēt no citām fabrikas meitenēm. Trešās nedēļas beigās viņa saņēma savu algu un devās prom, sakot, ka vairs neatgriezīsies.

Tolaik bija daudz kravas kuģu, kuri no Dublinas katru dienu devās uz Liverpūli, tomēr viņai bija jāgaida līdz pirmdienai.

- Visu svētdienu es pavadīju, klīstot pa dokiem. Tur bija skaisti: milzīgi kuģi, ūdens šļaksti un kaiju kliedzieni. Un es biju tik satraukta par braucienu uz Londonu, ka nemaz neievēroju, ka esmu izsalkusi.

Pēc vēl vienas zem klajas debess pavadītas nakts viņa visu savu naudu, izņemot pāris šiliņu, samaksāja par biļeti un uzkāpa uz kuģa, kas devās uz Liverpūli.

- Tas bija visaizraujošākais manas dzīves mirklis. Es atvadījos no Īrijas, pārmetu krustu un noskaitīju lūgšanu par sava tēva dvēseli, un palūdzu Svēto Māti Mariju, lai tā parūpējas par manu nabaga māti un maniem brāļiem un māsām.

Liverpūles dokos Mērija ieradās ap septiņiem pirmdienas vakarā. Tie neizskatījās nemaz tik atšķirīgi, kā viņa bija gaidījusi. Patiesībā tie izskatījās tieši tādi paši kā Dublinas doki, tikai lielāki. Meitene nezināja, ko iesākt. Viņa pajautāja, kur atrodas Londona, un viņai atbildēja, ka tā atrodas vairāk nekā trīssimt kilometru attālumā.

- Trīssimt kilometru! - viņa sacīja. - Es gandrīz noģību. Man likās, ka tā ir tepat aiz stūra. Vai varat iedomāties, kāda gan es biju muļķe?

Vēl vienu nakti viņa pavadīja zem klajas debess un apēda kādu maizes gabaliņu, kas bija izmests kaijām. Tas bija sakaltis un netīrs, tomēr spēja remdēt izsalkumu. No rīta, kad uzlēca saule, pamodās arī Mērijas dzīvesprieks un jaunības optimisms un viņa sāka interesēties, kā bez maksas varētu nokļūt līdz Londonai. Meitenei pastāstīja, ka deviņdesmit pieci procenti no kravas automašīnām, kuras todien atstās ostu, brauks uz Londonu, un viņai tikai ir jāpajautā šoferim, vai viņš var viņu aizvest.

- Tik skaistai meitenei kā tu tas nesagādās nekādas grūtības, -cilvēks bija apgalvojis.

Par to es pati esmu pārliecinājusies. Kopš septiņpadsmit gadu vecuma ar autostopiem esmu apceļojusi visu Angliju un Velsu; es vienmēr apturēju tālbraucēju automašīnas un pilnīgā drošībā sasniedzu savu galamērķi. Vienmēr biju viena. Es zināju: valda uzskats, ka kravas automašīnu šoferi meitenes ņem pa ceļam tikai viena mērķa dēļ, taču es to nepiedzīvoju. Visi šoferi, ko satiku, bija nopietni un centīgi strādnieki, kuri zināja ceļu, kuriem bija jānogādā krava un kuriem bija noteikts darba grafiks. Vēl jo vairāk -uz viņu automašīnas bija kompānijas nosaukums, un jebkuru sūdzību gadījumā viņus acumirklī nodos ne tikai bosam, bet arī paša sievai!

Mērija sameklēja savu šoferi. Viņa man teica: - Viņš bija ļoti jauks cilvēks. Ceļš bija garš, un mēs visu laiku sarunājāmies. Es viņam dziedāju dziesmas, kuras tētis man bērnībā iemācīja, un viņš sacīja, ka man ir ļoti skaista balss. Savā ziņā viņš atgādināja manu tēti. Ziniet, viņš pat paņēma mani līdzi uz ceļmalas kafejnīcu un par savu naudu nopirka man ēdamo. Viņš teica: “Pietaupi to, mīlulīt, jo domāju, ka tā tev noderēs.” Es pie sevis nodomāju, ka Anglija man noteikti iepatiksies, ja jau tādi ir angļu vīrieši. - Mērija apklusa un palūkojās uz savu šķīvi. Viņas balsi gandrīz nevarēja sadzirdēt, kad viņa piebilda: - Viņš bija pēdējais krietnais vīrietis, kuru es satiku šajā valstī.

Kādu brīdi starp mums valdīja klusums. Es negribēju iedragāt viņas paļāvību, un jebkurā gadījumā man nepatīk bāzt degunu citu cilvēku darīšanās, tāpēc teicu: - Vai vēlies vēl saldējumu? Es zinu, ka tu spēsi to apēst. Un arī es neiebilstu pret vēl vienu kafijas tasīti, ja vien tu domā, ka vari to atļauties.

Viņa iesmējās un sacīja: - Es varu atļauties kaut simts kafijas tasīšu.

Kafejnīcas īpašnieks atnesa mūsu pasūtījumu un teica, ka pulkstenis ir piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem un viņš gatavojas slēgt kases aparātu, tāpēc varbūt mēs varētu norēķināties jau tagad, bet pie galdiņa varot sēdēt līdz pat pusnaktij.

Ieskaitot kafiju, rēķins bija divi šiliņi un deviņi pensi. Šodien tie būtu aptuveni divpadsmit pensi. Es izslējos pilnā augumā un ar plašu žestu izvilku piecu mārciņu banknoti.

Viņš satrūkās un sāka murmināt: - Klausieties, vai jums nav sīkākas naudas? Kā lai es samainu piecas mārciņas?

Es vēsi un stingri noteicu: - Atvainojiet, bet man nav sīkākas naudas. Ja būtu, es jums būtu samaksājusi ar to. Manai draudzenei vispār nav naudas. Ja nevarat izmainīt banknoti, baidos, ka mēs nevarēsim samaksāt par maltīti.

Es salocīju naudaszīmi un ieliku to atpakaļ rokassomiņā. Tas iedarbojās. Viņš sacīja: - Labi jau, labi, uzpūtīgā jaunkundze. Jūs uzvarējāt.

Viņš aizgāja un izgrāba no kases aparāta visu, ko vien varēja, bet viņam tomēr pietrūka un vajadzēja atslēgt seifu. Viņš atgriezās pie galdiņa un murminādams un kurnēdams noskaitīja četras mārciņas, septiņpadsmit šiliņus un trīs pensus lielu atlikumu. Pēc tam es viņam pasniedzu piecu mārciņu banknoti.

Mērija par to visu ķiķināja kā maza meitene. Es viņai piemiedzu ar aci un ieliku atlikumu savā somiņā. Viņa vēl joprojām bija tikpat lētticīga, jo es būtu varējusi piecelties un aiziet ar visu viņas naudu.

Bija jau vēls. Lai gan vakars man bija brīvs, diena bija bijusi ļoti rosīga, un nākamajā rītā pulksten astoņos sākās mana dežūra, kas, iespējams, solīja vēl vienu darbīgu dienu. Es gribēju pateikt: “Klau, man ir laiks doties prom,” - taču kaut kas mani piesaistīja pie šīs vientuļās meitenes, un es sacīju: - Vai tev ir kādi plāni saistībā ar mazuli?

Viņa pakratīja galvu.

- Kad viņam jānāk pasaulē?

- Es nezinu.

- Kur tu esi pieteikusies dzemdībām?

Viņa neko neatbildēja, tāpēc es atkārtoju jautājumu.

- Es nekur neesmu pieteikusies, - viņa atbildēja.

Mani pārņēma bažas. Izskatījās, ka viņa ir sestajā grūtniecības mēnesī, bet viņa ir dzīvojusi pusbadā, tāpēc bērniņš varēja būt mazs, un tādā gadījumā viņa jau varēja būt tuvu termiņa beigām. Es teicu: - Klausies, Mērij, tev ir jāpiesakās dzemdībām. Kurš ir tavs ārsts?

- Man nav ārsta.

- Kur tu dzīvo?

Viņa neatbildēja, un es pajautāju vēlreiz. Viņa atkal neatbildēja. Viņa izskatījās dusmīga, un viņas balsī ieskanējās auksts, aizdomu pilns tonis.

- Tā nav jūsu darīšana, - viņa noteica. Domāju, ka, gadījumā ja manā rokassomiņā neatrastos viņas četras mārciņas, septiņpadsmit šiliņi un trīs pensi, viņa būtu piecēlusies un aizgājusi.

- Mērij, tu vari man uzticēties, jo tev ir vajadzīgs ārsts, bet mazulim - pirmsdzemdību aprūpe. Es esmu vecmāte un varbūt varu to nokārtot.

Viņa kodīja lūpas un knibināja pirkstu galus. Tad viņa sacīja: - Es dzīvoju “Pilnmēness kafejnīcā" Keblstrītā. Bet es tur vairs nevaru atgriezties.

- Kāpēc nevari? - es vaicāju. - Vai tāpēc, ka no kases aparāta nozagi piecas mārciņas?

Viņa pamāja ar galvu.

- Ja viņi mani atradīs, tad nogalinās. Un viņi kaut kā mani atradīs, esmu par to pārliecināta. Un tad viņi mani nogalinās.

Šos pēdējos vārdus viņa izrunāja pilnīgi bezkaislīgā tonī, it kā būtu aptvērusi un pieņēmusi neizbēgamo.

Tagad bija mana kārta apklust. Es zināju, ka īstenda ir nežēlīga vieta. Mēs, vecmātes, to nemanījām, jo mūs cienīja, un būtībā mēs saskārāmies tikai ar godājamām ģimenēm. Tomēr šī meitene neapšaubāmi būtu varējusi nokļūt potenciāli bīstamā kompānijā, un, ja viņa ir to apzagusi, šī apslēptā varmācība var kļūt par realitāti. Viņas dzīvība pilnīgi noteikti varēja būt briesmās. Es vēl neko nebiju dzirdējusi par bēdīgi slavenajām Keblstrītas kafejnīcām.

Es pajautāju: - Vai tev šonakt ir kur palikt?

Viņa pakratīja galvu.

Es nopūtos. Manī sāka pamosties atbildības izjūta.

- Iesim un paskatīsimies, vai Jauno sieviešu kristīgā apvienība vēl ir atvērta. Ir ļoti vēls, un es nezinu, cikos tā tiek slēgta, taču ir vērts pamēģināt.

Mēs pateicāmies kafejnīcas īpašniekam un devāmies prom. Uz ielas es atdevu Mērijai viņas naudu, un mēs gājām uz Jauno sieviešu kristīgo apvienību. Tā bija slēgta jau no desmitiem vakarā.

Es biju nogurusi. Augstpapēžu kurpes bija mani nomocījušas. Man vēl bija jānoiet pāris kilometru, lai nokļūtu atpakaļ Nonāta namā, un rīt mani gaidīja smaga darbadiena. Es lādēju sevi par to, ka vispār iesaistījos šajā lietā. Autobusa pieturā es būtu varējusi pavisam mierīgi pateikt: - Nē, es nevaru izmainīt piecas mārciņas, - un doties prom.

Bet tad es paskatījos uz Mēriju, kura stāvēja pie aizslēgtajām durvīm. Viņa izskatījās tik maza un neaizsargāta un savā ziņā pilnīgi paļāvās uz mani. Kā es būtu varējusi viņu pamest uz ielas, kad, iespējams, viņu meklē vīri, lai nogalinātu? Pie sevis nodomāju -kurš gan pamanītu viņas pazušanu? Un tad ar Dieva žēlastību uzrados es: šī pašapzinīgā doma bija daudz tuvāk patiesībai, nekā varētu iedomāties.

Aukstajā naktī viņa trīcēja un savilka savu plāno jaciņu ap kaklu. Man mugurā bija silts kamieļvilnas mētelis ar skaistu kažokādas apkakli, ar kuru es lepojos. Apkakle bija noņemama, tāpēc es to atpogāju un apliku ap viņas tievo, mazo kaklu. Viņa izdvesa priecīgu nopūtu un ietinās siltajā kažokādā.

- Vai! Cik tā ir jauka! - viņa smaidot noteica.

- Ejam, - es sacīju. - Būs labāk, ja nāksi ar mani.

ZAKIRS

Pāris kilometru, kas mums bija jānoiet no Jauno sieviešu kristīgās apvienības līdz Nonāta namam, šķita bezgalīgi. Es biju pārāk nogurusi, lai vēl gribētu sarunāties, tāpēc mēs gājām klusēdamas. Šajā brīdī es spēju domāt tikai par savām pēdām un šīm velnišķīgajām kurpēm, kuras bija radītas elegancei, nevis pārgājienam. Pēkšņi man ienāca prātā ģeniāla doma novilkt tās nolādētās kurpes! Es tā arī izdarīju un novilku arī zeķes. Aukstā ietve bija patīkama un uzmundrināja mani.

Ko es iesākšu ar Mēriju? Nonāta namā bija tikai desmit guļamistabas, un tās visas bija aizņemtas. Es nolēmu viņu izguldīt personāla dzīvojamā istabā un noliktavā sameklēt kādus palagus. Es zināju, ka man būs jāceļas pirms pussešiem, lai visu izstāstītu māsai Džuljenai, kad viņa nāks ārā no kapelas. Es nevarēju pieļaut to, ka kāds cits atrod meiteni, kamēr neesmu par viņu informējusi galveno mūķeni. Mūķenes nedrīkstēja un nemaz nevarēja uzņemt ikvienu ubagu, kurš uzradās pie klostera durvīm. Ja tā notiktu, klosteris būtu pārpildīts un drīz vien desmit guļamistabās katrā gultā gulētu pa desmit cilvēkiem! Mūķenēm bija īpašs uzdevums -apgabala iedzīvotāju medicīniskā aprūpe un dzemdniecība, un viņu pūlēm bija jābūt vērstām šajā virzienā.

Kamēr basām kājām vilkos pa ielu, man ienāca prātā Mērijas vārdi par kravas automašīnas šoferi: “Viņš bija pēdējais krietnais vīrietis, kuru es satiku šajā valstī.” Cik traģiski! Pasaulē ir miljoniem krietnu vīriešu - patiesībā lielākā daļa bija tādi. Kā gan tas varēja gadīties, ka šī jaukā un skaistā meitene tā arī nekad nebija nevienu satikusi? Kā viņa nonāca līdz šim nožēlojamajam stāvoklim? Varbūt tas viss bija mīlestības dēļ? Vai varbūt tās trūkuma dēļ? Ja es būtu Mērijas vietā, vai tas būtu mīlestības dēļ? Kā vienmēr, manas domas aizklīda pie vīrieša, kuru mīlēju. Mēs satikāmies, kad man bija tikai piecpadsmit gadu. Viņš būtu varējis mani ļaunprātīgi izmantot, tomēr to nedarīja - viņš mani cienīja. Viņš mani neprātīgi mīlēja un vēlēja man tikai labu. Viņš mani mācīja, aizsargāja un vadīja visus pusaudža gadus. Es nodomāju, ka, gadījumā ja es piecpadsmit gadu vecumā būtu satikusi nepareizo vīrieti, es droši vien būtu nonākusi tādā pašā situācijā, kādā šobrīd atradās Mērija.

Mēs klusējot vilkāmies tālāk. Nezinu, par ko tobrīd domāja Mērija, bet mana dvēsele ilgojās ieraudzīt, izdzirdēt un sajust vīrieti, kuru tik ļoti mīlēju. Nabaga meitene. Kāda saskare gan viņai ir bijusi, ja kravas automašīnas šoferis izrādījās vienīgais krietnais vīrietis, kuru viņa bija satikusi?

Mēs nonācām Nonāta namā. Pulkstenis jau bija gandrīz divi naktī. Es iekārtoju Mēriju dzīvojamā istabā, iedevu dažas segas un sacīju: - Tualete ir šī gaiteņa pašā galā. Izgulies, un tiksimies rīt no rīta.

Nogurusi es ielīdu gultā un noregulēju modinātāju uz piecpadsmit minūtēm pāri pieciem.

Kad mūķenes no rīta iznāca no kapelas, viņas bija ļoti pārsteigtas, ieraugot mani. Vēl joprojām turpinājās mūķeņu Lielās Klusēšanas zvēresta laiks, tāpēc neviena nesarunājās. Es piegāju pie māsas Džuljenas un pastāstīju, kas bija noticis. Viņa nerunāja, tomēr viņas acis pauda sapratni. Mūķenes klusā procesijā pagāja man garām, bet es devos atpakaļ uz gultu un noregulēju modinātāju uz pusastoņiem.

Astoņos es ierados māsas Džuljenas kabinetā.

- Es runāju ar mācītāju Džo no Baznīcas nama^3 Velklouzas skvērā, - māsa sacīja. - Viņi var pieņemt meiteni un parūpēsies par viņu. Es ielūkojos dzīvojamā istabā. Viņa ir cieši aizmigusi un droši vien gulēs līdz pusdienlaikam. Kad meitene pamodīsies, mēs aiznesīsim brokastis un aizvedīsim viņu uz Baznīcas namu. Tagad ej brokastīs un pēc tam ķeries pie rīta darbiem.

Māsas acis man uzsmaidīja, un viņa piebilda: - Tu nemaz nevarēji rīkoties citādi.

Jau atkal es biju pārsteigta par mūķeņu laipnību un atsaucību, kas bija pilnīgs pretstats stingrajai un nelokāmajai sistēmai slimnīcā, kurā es reiz strādāju. Ja es nakts laikā bez atļaujas būtu kādu ievedusi medmāsu mājā, es par to būtu dārgi samaksājusi, jo tas bija noteikumu pārkāpums.

Mērija nogulēja līdz pulksten četriem pēcpusdienā. Tas bija mūsu tējas laiks tieši pirms vakara darbu uzsākšanas, tāpēc, pirms devos projām, ar viņu tikos tikai īsu brīdi. Māsa Džuljena bija aiznesusi viņai tēju un sviestmaizes, un, kad iegāju dzīvojamā istabā, viņa ēda. Mūķene Mērijai paskaidroja, ka viņa nevar palikt Nonāta namā, bet var doties uz citu vietu, kur viņa tiks laipni uzņemta. Viņai tiks nodrošināta pirmsdzemdību aprūpe un sagatavošanās dzemdībām. Mērija paskatījās uz mani ar lielām, nopietnām acīm, es pamāju ar galvu un teicu, ka aiziešu viņu apraudzīt.

Tā es nokļuvu pasaulē, kurā bija suteneri, prostitūtas un bordeļi, kas maskējās zem nakts kafejnīcu izkārtnēm un cits pēc cita bija atrodami Keblstrītas un Stepnijas apkārtnē. Tā ir slepena pasaule. Tāda ir un vienmēr ir bijusi visās pasaules pilsētās un pilsētiņās, tomēr nav daudz cilvēku, kuri kaut ko zinātu par šo biznesu, un patiesībā viņi nemaz nevēlas to zināt.

Ir divu veidu prostitūtas: augstākās klases un pārējās. Iespējams, ka franču kurtizānes bija vislabākās šī aroda pārstāves, un mēs ar lielu pārsteigumu varam lasīt par viņu saloniem, lepnajām izklaidēm un lielo ietekmi uz mākslu un politiku.

Mūsdienu Londonā Vestendas elegantās “meitenes pēc izsaukuma” parasti strādā kādā ļoti dārgā uzņēmumā un apkalpo dažus elitārus klientus, par to saņemot milzīgu naudu. Tās parasti ir ļoti gudras sievietes, kas visu ir izrēķinājušas, izplānojušas un apguvušas, un iesaistījušās prostitūcijā kā īstas profesionāles. Kāda no šīm meitenēm man reiz sacīja: - Ir uzreiz jānokļūst topā. Šis nav darbs, kurā tu sāc no pašas apakšas un tad virzies karjerā uz augšu. Ja sāc zemākajā līmenī, grimsti vēl zemāk.

Lielākā daļa prostitūtu sāk ar zemāko līmeni, un viņu dzīve ir nožēlojama. Vēstures gaitā prostitūcija ir kļuvusi par vienīgo veidu, kā nabadzīga sieviete - it īpaši, ja viņai ir jāpabaro bērni, - var nopelnīt iztiku. Kura Mātes vārda cienīga sieviete ievēros augstos morāles principus, kas nosoda miesas pārdošanu, ja viņas bērni mirst no bada un aukstuma? Es ne.

Mūsdienās, un arī 50. gados, Rietumu sabiedrībā šāda veida bads vairs nav novērojams, tomēr ir radies pavisam cits izsalkums, kas uztur prostitūcijas biznesu. Tas ir mīlestības bads. Tūkstošiem cilvēku bēg no izmisuma pilniem apstākļiem un attopas lielā pilsētā - pilnīgi vieni un bez draugiem. Viņi alkst pēc mīlestības un pieķeras katram, kurš spēj to piedāvāt. Tieši tādēļ suteneri un publisko namu īpašnieces gūst panākumus. Viņi piedāvā pārtiku, pajumti un šķietamu laipnību, un dažu dienu laikā sieviete tiek iesaistīta prostitūcijā. Vienīgā atšķirība starp 21. gadsimtu un 20. gadsimta 50. gadiem ir tā, ka toreiz ar sava ķermeņa tirgošanu bērni sāka nodarboties četrpadsmit gadu vecumā. Mūsdienās šis vecums jau ir samazinājies līdz desmit gadiem.

Kravas automašīna, ar kuru brauca Mērija, devās uz Karaļa Alberta dokiem, tāpēc šoferis viņu izlaida pie Komeršlroudas. Viņa man stāstīja: - Es jutos briesmīgi vientuļa - daudz vientuļāka nekā jebkad agrāk. Kad Īrijā pieņēmu lēmumu doties uz Londonu, es biju satraukusies. Ceļojums bija aizraujošs, jo es devos uz skaisto Londonu un nejutos vientuļa, jo manas domas bija sapņu pilnas. Taču, kad es tur nonācu, nezināju, ko darīt.

Kurš gan to ir teicis: “Cerību pilns ceļojums ir labāks par nonākšanu galamērķī”? Uzdrošinos apgalvot, ka mēs visi esam piedzīvojuši gan vienu, gan otru.

Mērija iegāja saldumu un tabakas veikaliņā, nopirka šokolādes tāfelīti un, klejodama pa ļaužu un braucamo pilno ielu, to apēda.

Tolaik uzskatīja, ka Komeršlrouda un īstindijas doku ceļš ir rosīgākās vietas visā Eiropā, jo Londonas osta arī bija visnoslogotākā Eiropā. Nepārtrauktā kravas automašīnu straume viņu mulsināja un biedēja. Salīdzinājumā ar to Dublina bija klusa kā lauku ciematiņš. Kad atskanēja sirēnas spalgās skaņas, viņu gandrīz ķēra sirdstrieka, un viņa ieraudzīja, kā pa doku vārtiem nāk ārā tūkstošiem vīriešu. Kamēr viņi, pļāpājot, smejoties, ķildojoties, kliedzot un cits ar citu sarunājoties, gāja garām, viņa stāvēja, ierāvusies durvju ailā. Bet neviens no viņiem neuzrunāja durvīs stāvošo kautrīgo un sīko augumiņu. Patiesībā diez vai kāds no vīriešiem viņu vispār pamanīja. Viņa stāstīja: “Es gandrīz raudāju no vientulības. Es pat gribēju iekliegties: “Es esmu te, jums blakus. Nāciet un sasveicinieties ar mani! Esmu braukusi tālu ceļu, lai šeit nokļūtu.””

Mērijai diez ko nepatika Komeršlrouda, tāpēc viņa iegriezās sān-ieliņā, kur spēlējās bērni. Viņa pati vēl bija gandrīz bērns, tomēr viņi negribēja iesaistīt meiteni savās rotaļās. Viņa devās tālāk, līdz nonāca līdz vietai, kas bija pazīstama kā Slūžas - kanāls, kas zem Stinkhausas tilta veda uz dokiem. Bija patīkami stāvēt uz tilta un raudzīties lejup uz kustīgo ūdeni. Viņa tur nostāvēja ilgu laiku, vērojot, kā ūdensžurka skraida iekšā un ārā pa savas alas caurumu un kā ēnas kļūst arvien garākas.

- Es vienkārši nezināju, ko darīt. Man nesala, jo bija vasara, un es nebiju izsalkusi, jo jaukais kravas automašīnas šoferis bija man iedevis desu un čipsus. Bet iekšēji es jutos iztukšota un gluži vai slima aiz ilgām ar kādu parunāties.

Pienāca nakts, un viņai nebija ne vietas, kur gulēt, ne arī naudas, lai samaksātu par naktsmītni. Viņa jau bija pavadījusi vairākas naktis zem klajas debess, tāpēc šāda iespēja viņu neuztrauca. Tolaik īstendā bija daudz bumbu sagrautu ēku, un viņa sameklēja vietu, kura izskatījās piemērota. Tomēr tā bija slikta izvēle.

- Nakts vidū mani pamodināja briesmīgs troksnis. Tur bija vīrieši, kuri kliedza, kāvās un lamājās. Mēnesgaismā es ieraudzīju nažus un zibšņus. Es ielīdu vēl dziļāk caurumā, kurā biju iekārtojusies, un paslēpos zem smirdīgiem maisiem. Es nekustējos un neelpoju. Tad izdzirdēju policistu svilpes un suņu rejas. Nobijos, ka suņi mani saodīs, tomēr tā nenotika. Droši vien maisi, zem kuriem biju paslēpusies, smirdēja tik briesmīgi, ka viņi neko citu nesaoda.

Viņa ieķiķinājās. Es nesmējos. Mana sirds bija pārāk pilna, lai es vēl smietos.

Acīmredzot viņa bija iemaldījusies sagrautajā ēkā, kuru parasti izmantoja metilspirta dzērāji. Kad policija bija visus izdzenājusi, Mērija izlīda laukā un atlikušo nakts daļu pavadīja pie Slūžām.

Nākamo dienu viņa pavadīja līdzīgi pirmajai, vienkārši klaiņojot pa Stepniju Komeršlroudas galā un neko nedarot.

- Visapkārt bija ļoti daudz autobusu, un es domāju, ka varbūt vajadzēja kādā no tiem kāpt iekšā un braukt uz citu vietu. Taču tiem kā gala pietura bija norādīta Vapinga un Bārkinga, Mailenda un Kingskrosa, bet es nemaz nezināju, kur tās atrodas. Es gribēju braukt uz Londonu, un, kad izkāpu, kravas automašīnas šoferis teica, ka tā ir Londona, tāpēc es baidījos kāpt autobusā, jo nezināju, uz kurieni tas dodas.

Tieši tāpat tika pavadītas vēl divas dienas - pilnīgā vientulībā un ne ar vienu nesarunājoties, bet nakti viņa pārlaida pie Slūžām. Trešajā vakarā Mērija atdeva savu pēdējo peniju, lai nopirktu desiņu mīklā.

Ceturtā diena Londonā būtu pagājusi pilnībā bez ēdiena, ja vien baznīcas pagalmā viņa nebūtu pamanījusi kādu vecu sievieti, kura ar maizes drupatām baroja zvirbuļus.

- Es pagaidīju, kamēr vecā sieviete aiziet, tad izdzenāju putnus un rāpoju pa zemi, lai uzlasītu maizes drupatas, un sabēru tās svārkos. Spīdēja saule, un koki bija skaisti. Es ieraudzīju mazu vāverīti. Apsēdos zālē un apēdu visas uzlasītās drupatas. Tās garšoja labi. Nākamajā dienā es atkal devos turp, domādama, ka vecā sieviete atkal nāks barot putnus, taču viņa neatnāca. Es gaidīju visu dienu, bet viņa tā arī neparādījās.

Vakarā viņa no atkritumu kastes izvilka kaut kādas ēdiena atliekas.

Kamēr viņa runāja, es domāju par to, kā tas varēja gadīties, ka tik gudra meitene, kurai bija drosme un uzņēmība izplānot braucienu no Dublinas, ierodoties Londonā, nespēja būt atjautīgāka un prātīgāka. Bija daudz vietu, kurp viņa būtu varējusi doties -policija, katoļu baznīca, Pestīšanas armija, Jauno sieviešu kristīgā apvienība, un cilvēki būtu viņai palīdzējuši, devuši patvērumu un varbūt pat atraduši viņai darbu. Tomēr šāda rīcība viņai laikam pat prātā neienāca. Varbūt tā arī būtu noticis, ja viņai būtu bijis vairāk laika. Tā vietā viņa satika Zakiru.

- Es lūkojos pa maiznīcas logu, ošņājot maizes smaržu un domājot par to, ka es būtu gatava atdot visu, lai dabūtu kādu gabaliņu. Viņš pienāca man klāt, nostājās blakus un vaicāja: “Vai vēlies cigareti?”

- Pēc kravas automašīnas šofera viņš bija pirmais cilvēks, kurš ar mani runāja. Bija tik jauki dzirdēt, ka kāds man kaut ko saka, taču es nesmēķēju. Tad viņš sacīja: “Vai gribi ēst?” - bet es atbildēju: “Atklāti sakot, jā.”

- Viņš palūkojās uz mani un pasmaidīja - smaids bija tik jauks. Viņa zobi bija mirdzoši balti, bet acis - laipnas. Viņam bija skaistas, tumšbrūnas acis. Tiklīdz ielūkojos tajās, es uzreiz tās iemīlēju. Viņš sacīja: “Nāc, nopirksim tās maizītes ar pildījumu. Arī es esmu izsalcis. Tad aiziesim, apasēdīsimies pie Slūžām un tur arī tās apēdīsim.”

- Mēs iegājām veikalā, un viņš nopirka daudz maizīšu ar dažādiem pildījumiem, dažus augļu pīrāgus un šokolādes kūku. Blakus viņam es jutos kā netīrele, jo dienām nebiju mazgājusies un pārģērbusies, bet viņš izskatījās tik elegants un labi ģērbies, un viņam pat bija zelta ķēdīte.

Viņi sēdēja kanālmalas zālē, atspiedušies pret sienu, un vēroja garām peldošās baržas. Mērija teica, ka viņa bijusi nerunīga. Viņu bija samulsinājis šis laipnais un skaistais jauneklis, kuram viņa laikam bija iepatikusies, un viņa nespēja iedomāties, par ko varētu runāt, kaut gan pēdējās četras piecas dienas viņa bija ilgojusies izdzirdēt kaut vienu vārdiņu.

- Viņš visu laiku runāja un smējās, un meta maizes gabaliņus zvirbuļiem un baložiem, un sauca tos par saviem draugiem. Man ienāca prātā, ka cilvēks, kurš draudzējas ar putniem, noteikti ir ļoti jauks. Reizēm es nesapratu visu, ko viņš sacīja, jo angļu akcents atšķiras no īru akcenta. Viņš pastāstīja, ka ir preču piegādātājs savam tēvocim, kam Keblstrītā pieder jauka kafejnīca, kurā tiek tirgoti labākie ēdieni Londonā. Sēžot saulītē kanālmalā, mums bija ļoti jauka maltīte. Maizītes bija brīnišķīgas, ābolu pīrāgi bija lieliski, un šokolādes kūka vispār - debešķīga.

Viņa atspiedās pret akmens sienu un apmierināti nopūtās. Kad Mērija pamodās, saule jau bija pazudusi aiz noliktavas, bet viņai bija uzklāta Zakira žakete. Meitene pamanīja, ka ir atspiedusies pret viņa plecu.

- Es pamodos, un viņa spēcīgās rokas bija apskāvušas mani, bet skaistās, brūnās acis lūkojās manī. Viņš noglāstīja manu vaigu un sacīja: “Tu biji cieši aizmigusi. Nāc, kļūst jau vēls. Es tevi aizvedīšu uz mājām. Tavs tētis un mamma nevarēs saprast, kas ar tevi ir atgadījies.”

- Es nezināju, ko viņam atbildēt, un arī viņš neko nerunāja. Pēc maza brītiņa viņš teica: “Mums jāiet. Ko gan tava mamma padomās, ja visu šo laiku būsi pavadījusi kopā ar svešinieku?”

- Mana mamma ir tālu prom - Īrijā.

- Nu tad tavs tētis.

- Mans tētis ir miris.

- Ak tu, mazā nabadzīte! Tu laikam Londonā dzīvo kopā ar savu tanti.

- Kad viņš mani nosauca par “mazo nabadzīti”, viņš atkal noglāstīja manu vaigu, un man likās, ka es izkusīšu no laimes. Tāpēc es pieglaudos viņa rokām un izstāstīju visu, bet neko neteicu par savas mammas vīru un to, ko viņš man nodarīja, jo man bija kauns un es negribēju, lai viņš par mani padomātu kaut ko sliktu.

- Viņš neko neteica. Ilgu laiku viņš tikai glāstīja manu vaigu un matus. Tad viņš sacīja: “Nabaga mazā Mērija. Ko lai ar tevi dara? Es nevaru tevi visu nakti atstāt vienu pie Slūžām. Tagad esmu atbildīgs par tevi. Domāju, ka būs labāk, ja nāksi man līdzi pie mana tēvoča. Tā ir jauka kafejnīca. Mans tēvocis ir ļoti laipns. Mēs kārtīgi paēdīsim un tad izlemsim par tavu nākotni.”

1

Edvards LIrs (1812-1888) - angļu mākslinieks, rakstnieks un dzejnieks. (Red. piez.)

2

Diks Vaitingtons (Dick Whittington) un viņa kaķis ir populārs angļu tautas pasaku tēls. Stāsts ir par kādu nabadzīgu zēnu, kurš kļūst par bagātu tirgotāju un galu galā - par Londonas lordmēru. (Red. piez.)

3

Baznīcas nams (Church House) bija rehabilitācijas centrs, kurā sniedza palīdzību sociāli atstumtiem cilvēkiem, to skaitā prostitūtām. Baznīcas namu izveidoja tēvs Džozefs Viljamsons (1895-1988), kuru cilvēki dēvēja par prostitūtu priesteri. (Red. piez.)

KEBLSTRĪTĀ

Pirmskara Stepnija, kas atradās austrumos no Sitijas, robežojās ar Komeršlroudu ziemeļos, Taueru un Karalisko naudas kaltuvi rietumos, Vapingu un dokiem dienvidos un Poplāru, kas bija uz austrumiem no tās. Tā bija tūkstošiem cienījamu un strādīgu, taču bieži vien nabadzīgu īstendas ģimeņu mājvieta. Lielāko daļu no tās aizņēma pārapdzīvotas daudzdzīvokļu mājas, šauras, neapgaismotas ieliņas un veci nami ar lielu daudzumu iemītnieku. Vecajās ēkās bieži vien bija tikai viens ūdens krāns un viena tualete pagalmā, kuru izmantoja no astoņām līdz divpadsmit ģimenēm. Reizēm vienā vai divās istabās dzīvoja visa ģimene, kurā bija desmit vai pat vairāk cilvēku. Šādos apstākļos cilvēki bija dzīvojuši paaudzēm un vēl joprojām mita arī 20. gadsimta 50. gados.

Tas bija viņu pārmantotais un pieņemtais dzīvesveids, taču pēc kara viss krasi mainījās uz slikto pusi. Visas mājas bija paredzēts nojaukt, tomēr faktiski tas nenotika vēl divdesmit gadus. Pa to laiku rajons kļuva par visu iespējamo netikumu perēkli. Nojaukšanai paredzētās privātmājas nevarēja pārdot atklātā tirgū maksātspējīgiem namīpašniekiem, tāpēc tās nopirka visu iespējamo tautību spekulanti, kuri atsevišķas nolaistās istabas izīrēja par fantastiski zemu cenu. Tādā pašā veidā tika nopirkti arī veikali, kurus pārveidoja par nakts kafejnīcām ar “ielu oficiantēm”. Patiesībā tie bija publiskie nami, kas kārtīgajiem rajona ļaudīm, kuriem tur bija jāaudzina bērni, dzīvi padarīja par elli.

Pārapdzīvotība vienmēr ir bijusi daļa no īstendas iemītnieku dzīves, bet karš to visu padarīja vēl sliktāku. Uzlidojumu laikā daudzas mājas bija sagrautas un netika atjaunotas, tāpēc cilvēki dzīvoja visur, kur vien bija iespējams. Turklāt 50. gados Angliju pārplūdināja tūkstošiem Sadraudzības valstu^1 imigrantu, taču nekas netika darīts, lai viņiem nodrošinātu piemērotas mājvietas. Pavisam ierasta lieta bija desmit vai vairāk cilvēku no Britu Vest-indijas, kuri staigāja no mājas uz māju, lūdzot izīrēt istabiņu. Ja viņi tādu atrada, pavisam drīz tajā apmetās pat līdz divdesmit pieciem cilvēkiem, un visi dzīvoja kopā.

To visu īstendas iedzīvotāji jau bija pieredzējuši, tāpēc varēja paciest. Tomēr, kad nonāca līdz atklātai viņu ielu, aleju un laukumu, veikalu un māju izmantošanai par bordeļiem, tas bija pavisam kas cits. Dzīve kļuva par īstu elli, un sievietes baidījās iet ārā no mājas vai laist laukā bērnus. Sīkstos un dzīvespriecīgos īstendas iemītniekus, kuri bija piedzīvojuši divus pasaules karus, pārcietuši 30. gadu Lielo depresiju, izdzīvojuši 40. gadu uzlidojumos un turpinājuši smaidīt, 50. un 60. gados sagrāva netikumi un prostitūcija, kas bija pārņēmusi viņu sabiedrību.

Ja spējat, mēģiniet iztēloties, ka dzīvojat divās īrētās istabās nolaistas ēkas otrajā stāvā un audzināt sešus bērnus. Un tagad iztēlojieties, ka ir uzradies jauns namīpašnieks un kopš bērnības zināmās kaimiņu ģimenes cita pēc citas, tām ierādot jaunu dzīvokli, vai ar draudiem un iebiedēšanu ir šo vietu pametušas. Visas istabas mājā, kurā dzīvojat, ir sadalītas, un tajās ir iemitinātas prostitūtas pa četrām vai piecām katrā istabā. Pārtikas veikals, kurš parasti atradās mājas pirmajā stāvā, ir pārveidots par kafejnīcu, kurā visu nakti skan troksnis un skaļa mūzika un notiek ballītes, kautiņi un lamāšanās. Prostitūtas strādā dienu un nakti, un vīrieši staigā augšup un lejup pa kāpnēm vai vienkārši kāpnēs gaida savu kārtu. Mēģiniet iztēloties nabaga sievieti, kurai ar mazuli uz rokas jādodas iepirkties, jāpavada bērni uz skolu vai vienai pašai jākāpj lejā uz pagrabu pēc pāris spaiņiem ūdens, kas vajadzīgi veļas mazgāšanai.

Daudzas ģimenes jau gandrīz desmit gadus bija vietējās municipalitātes dzīvokļu gaidītāju rindā, un lielākajām ģimenēm bija vismazākās cerības saņemt jaunu mājokli, jo municipalitātei (saskaņā ar Dzīvokļu piešķiršanas likumu) nebija tiesību desmit cilvēku lielai ģimenei piešķirt četristabu dzīvokli, lai gan apstākļi, kādos viņi mita divās istabās, bija atzīti par dzīvošanai nepiemērotiem.

Šādā vidē sāka strādāt mācītājs Džo Viljamsons, kurš 50. gados tika iecelts par vikāru Svētā Pāvila baznīcā Dokstrītā. Visu savu atlikušo dzīvi ievērojamo enerģiju, gudro prātu un pāri visam -dievbijību - viņš veltīja, lai sakārtotu šo rajonu un palīdzētu īstendas ģimenēm, kurām tur bija jādzīvo. Vēlāk viņš sāka aizstāvēt jaunās prostitūtas, kuras no visas sirds mīlēja un žēloja. Tieši viņš Baznīcas namu Velklouzas skvērā izveidoja par patvērumu prostitūtām. Uz turieni nākamajā dienā pēc tam, kad es viņu biju satikusi autobusa pieturā, devās arī Mērija. Es viņu vairākas reizes apciemoju, un viņa man izstāstīja, kas ar viņu bija noticis.

- Zakirs aplika man ap pleciem savu mēteli, jo kļuva vēsāks, un paņēma manu somu. Viņš apskāva mani un izveda cauri vīriešu burzmai, kuri devās prom no dokiem. Zakirs pavadīja mani pāri ceļam kā īsts džentlmenis, un varu teikt, ka blakus šim skaistajam, jaunajam vīrietim es jutos kā pirmā lēdija Londonā.

Viņš no Komeršlroudas iegriezās blakusielā, kas pēc tam sazarojās citās ieliņās, un katra nākamā bija šaurāka un netīrāka par iepriekšējo. Daudzi logi bija aiznagloti ar dēļiem, citi - izsisti, bet vēl daži - tik netīri, ka bija neiespējami caur tiem kaut ko saskatīt. Cilvēku bija maz, un ielās neredzēja rotaļājamies bērnus. Viņa palūkojās augšup uz lielajām, tumšajām ēkām. No dzegas uz dzegu lidinājās baloži. Izskatījās, ka dažus logus kāds bija mēģinājis notīrīt, un tiem bija pielikti aizkari. Šur tur uz maza balkoniņa bija pat izkārta veļa. Likās, ka šajās šaurajās ieliņās saule nekad neiespīd. Viss bija netīrs, un visās malās bija atkritumi: kaktos, renstelēs un sakrauti kaudzēs pie margām. Tie aizsprostoja durvis un piepildīja mazās ieliņas. Zakirs uzmanīgi veda Mēriju cauri šiem netīrumiem, liekot uzmanīties vai pārkāpt pāri šim un tam. Tie daži cilvēki, kurus viņi satika, bija vīrieši, un, kad viņi gāja garām,

Zakirs sargājoši pievilka meiteni sev klāt. Acīmredzot dažus viņš pazina, un viņi sarunājās svešā valodā.

Mērija sacīja: - Man ienāca prātā, ka viņš droši vien ir ļoti gudrs un izglītots, ja jau pārvalda svešvalodu. Es nodomāju, ka viņš noteikti ir mācījies kādā ļoti dārgā skolā, lai to apgūtu.

Viņi nonāca platākā un garākā ielā - tā bija Keblstrītā, un Zakirs pavēstīja: - Te atrodas mana tēvoča kafejnīca. Tā ir vislabākā un apmeklētākā visā ielā. Mēs varētu divatā paēst vakariņas - tikai tu un es. Vai nebūtu jauki? Manam tēvocim pieder visa māja, un viņš izīrē istabas, tāpēc esmu pārliecināts, ka viņš arī tev kādu atradīs. Tādā gadījumā tev vairs nevajadzēs nakšņot pie Slūžām. Varbūt viņš tev atradīs kādu darbu kafejnīcā - trauku mazgāšanu vai dārzeņu mizošanu. Vai arī uzdos rūpēties par kafijas automātu. Vai tu gribētu apkalpot kafijas automātu?

Mērija jutās kā apburta. Kafijas automāta apkalpošana labi apmeklētā Londonas kafejnīcā būtu viņas sapņu piepildījums. Pateicībā un sajūsmā viņa pieķērās Zakiram, un viņš saspieda viņas roku.

- No šī brīža ar tevi viss būs kārtībā, - viņš sacīja. - Es to jūtu.

Mērija bija tik satraukta, ka nespēja parunāt. Viņa mīlēja Zakiru no visas sirds. Abi iegāja kafejnīcā. Iekšpusē bija tumšs, jo logi bija ļoti netīri, bet aizkari, kuri tos pa pusei aizsedza, bija gandrīz melni no netīrumiem. Daži vīrieši sēdēja pie plastmasas galdiem, viņi smēķēja un dzēra. Pāris bija kopā ar sievietēm, bet pie lielāka galda sēdēja un smēķēja sieviešu un meiteņu bariņš. Neviens nesarunājās. Klusums bija savā ziņā nedabisks un pat biedējošs. Kad Zakirs un Mērija ienāca, visi paskatījās, taču vēl joprojām klusēja. Mērija laikam ļoti stipri atšķīrās no pārējām kafejnīcas meitenēm un sievietēm, kuras visas bija bālas. Dažas šķita saīgušas, citas -drūmas, bet visas izskatījās izvārgušas. Turpretim Mērijas acis mirdzēja cerībās. Viņas āda pēc ceļojuma un četrām naktīm, kuras viņa bija pavadījusi pie Slūžām, svaigajā gaisā bija kļuvusi sārta. Turklāt maigais un jutekliskais mīlestības starojums pildīja viņas sirdi un apspīdēja visu viņas būtību.

Zakirs lika meitenei apsēsties, kamēr viņš parunāsies ar tēvoci. Viņš paņēma līdzi Mērijas somu. Viņa apsēdās pie galdiņa, kas atradās pie loga. Vairāki cilvēki kafejnīcā lūkojās uz meiteni, taču neko neteica. Mērijai tas netraucēja, un viņa klusi smaidīja pie sevis. Tagad, kad viņai bija Zakirs, viņa nemaz nevēlējās ar kādu runāt. Kāds nepatīkama paskata vīrietis pienāca un apsēdās pie galdiņa meitenei pretī, bet viņa majestātiski pagrieza galvu uz otru pusi. Vīrietis piecēlās un aizgāja. Mērija dzirdēja, kā stūrī sēdošās meitenes ieķiķinājās, tāpēc viņa pagriezās pret tām un pasmaidīja, tomēr neviena neatbildēja ar spaidu.

Pēc desmit minūtēm atgriezās Zakirs. Viņš teica: - Es runāju ar savu tēvoci. Viņš ir labs cilvēks un parūpēsies par tevi. Vēlāk mēs kopā ieēdīsim vakariņas. Pulkstenis ir tikai septiņi. Visa jautrība sāksies apmēram deviņos. Tev patiks šis vakars. Šī kafejnīca ir slavena ar savām izklaidēm un ēdienu: pie mana tēvoča strādā vislabākais Londonas pavārs. Tu vari dabūt, ko vien vēlies. Mans tēvocis ir ļoti dāsns cilvēks, un viņš teica, ka tu vari izvēlēties jebko no ēdieniem un vīnu kartes. Viņš to saka tikai tāpēc, ka tu esi mana draudzene, bet es esmu viņa vismīļākais brāļadēls. Es esmu gaļas sagādnieks, un man ir daudz jābraukā apkārt, lai sameklētu vislabāko. Labā kafejnīcā ir jābūt labai gaļai, un es esmu vislabākais gaļas sagādnieks visā Londonā.

Protams, gaļa Mērijas vakariņu šķīvī bija ļoti laba. Viņa izvēlējās gaļas pīrāgu ar pupām un kartupeļiem. Zakirs ēda to pašu, jo tovakar ēdienkartē nekā cita nebija. Taču Mērijai, kura bija izaugusi Īrijas lauku nabadzībā, pārtiekot galvenokārt no kartupeļiem un kāļiem, un pēc tam Dublinā dzīvojusi trūkumā, gaļas pīrāgs bija visizsmalcinātākais ēdiens, kādu viņa jebkad bija baudījusi, un viņa apmierināti nopūtās.

Viņi sēdēja stūrī pie loga. Zakirs no savas vietas varēja pārredzēt visu kafejnīcu, un, pat sarunājoties ar Mēriju, viņa acis nepārtraukti klejoja apkārt. No Mērijas vietas varēja redzēt tikai pusi no kafejnīcas, taču viņa nelūkojās apkārt un pat nevēlējās to darīt. Viņas acis bija pievērstas tikai Zakiram.

Viņš sacīja: - Un tagad izvēlēsimies vīnu. Tev vienmēr ir rūpīgi jāizvēlas vīns, jo labās pusdienās labam vīnam ir liela nozīme. Domāju, ka ņemsim 1948. gada Château Marseilles. Tas ir izcils vīns -stiprs, tomēr ne pārāk spēcīgs, un tam ir izteikta garša, kas saglabājas mutē un atgādina par vīnogu siltumu un lielisko kvalitāti. Es esmu vīnu eksperts.

Uz Mēriju tas atstāja milzīgu iespaidu: patiesībā viņa bija samulsusi par Zakira eleganci un labajām manierēm. Viņa vēl nekad nebija dzērusi vīnu, un tas viņai negaršoja. Viņa bija gaidījusi, ka šis tumšsarkanais šķidrums viņas glāzē būs kaut kas īpaši gards, taču viņai šķita, ka tas ir rūgts un skābs. Bet Zakirs savu glāzi tukšoja ar baudu, ik pa brīdim nomurminot: “Izcila vīnogu raža. Dzer, tu visā Londonā neatradīsi neko labāku par šo,” - vai arī: “Ak, kāda buķete - tik izsmalcināta! Tici man, tā ir īsta bauda,” -tāpēc viņa negribēja puisi aizvainot, sakot, ka vīns viņai negaršo. Mērija vienā rāvienā iztukšoja glāzi un noteica: - Garšīgs.

Zakirs vēlreiz piepildīja viņas glāzi. Visu šo laiku viņa acis klejoja pa kafejnīcu. Kad sarunājās ar Mēriju, viņš smaidīja, bet, kad lūkojās uz kafejnīcu, ne viņa acis, ne mute nesmaidīja. Mērija nevarēja redzēt galdiņu, pie kura sēdēja meitenes un sievietes, bet Zakiram tas atradās tieši pretī. Ik pa brīdim viņš ar aukstām, nekustīgām acīm paskatījās uz viņām, viegli pamāja ar galvu un uzreiz pagrieza galvu citā virzienā, bet pēc tam atkal pievērsās galdam. Katru reizi Mērija izdzirdēja, ka tiek atgrūsts krēsls, kad kāda meitene piecēlās. Maltītes laikā Zakirs vairākas reizes piecēlās un piegāja pie meiteņu galda. Mērija ar skatienu viņam sekoja -ne jau aiz greizsirdības, bet gan tādēļ, ka nespēja atraut acis no Zakira. Viņa ar gandarījumu ievēroja, ka meitenes viņam ne visai patīk, jo viņš nekad tām neuzsmaida, un likās, ka runā ar sakostiem zobiem, turklāt skatiens ir stingrs un bargs. Reiz viņa ievēroja, ka viņš savelk dūri un draudīgi piebāž zem deguna vienai no meitenēm. Meitene piecēlās un izgāja ārā.

Mērija nodomāja: “Es viņam patīku vislabāk. Tās meitenes viņam nepatīk. Un vispār viņas izskatās pēc padauzām. Bet es esmu viņa draudzene.” Un viņu pārņēma patīkams siltums.

Ikreiz, kad Zakirs atgriezās, viņš uzsmaidīja Mērijai, un viņa baltie zobi spīdēja, bet tumšās acis - mirdzēja.

- Izdzer tukšu, - viņš sacīja. - Šī lieliskā vīna nekad nevar būt par daudz. Vai nevēlies augļus vai torti? Mans tēvocis saka, ka tu vari izvēlēties, ko gribi. Drīz sāksies priekšnesums. Tas ir vislabākais. Londonas, Parīzes un Ņujorkas naktsklubi ir slaveni visā pasaulē, un šis ir viens no labākajiem Londonā.

Mērija izdzēra vīnu un apēda gabalu lipīgas un saldas kūkas, kuru Zakirs sauca par “Švarcvaldes ķiršu torti” ar šartrēzē noturētiem skābajiem tumšajiem ķiršiem. Lai gan Mērija neredzēja nevienu ķirsi, torte bija lieliska, taču vīns diemžēl garšoja vēl sliktāk nekā iepriekš; viņa sajuta, ka no skābuma mēle savelkas čokurā, bet lūpas kļūst raupjas.

Būdama ieskurbusi, viņa neskaidri apjauta, ka kafejnīca sāk piepildīties. Vīrieši nāca nepārtraukti. Zakirs teica: - Šis ir mūsu vislabākais laiks. Tev patiks priekšnesums, vai ne?

Vēlēdamās izpatikt, Mērija pasmaidīja un pamāja. Īstenībā viņai koda acīs, jo telpa arvien vairāk un vairāk piepildījās ar dūmiem, turklāt sāka sāpēt galva. Pēc maltītes viņa jutās ļoti nogurusi un daudz labāk būtu gājusi gulēt, taču saprata, ka ir jāpaliek nomodā, lai izbaudītu priekšnesumu, uz kuru Zakirs viņu bija laipni uzaicinājis. Mērija iedzēra vēl vīnu un mēģināja noturēt acis vaļā. Viņa nepamanīja, ka logu slēģi tika aizvērti, durvis - aizslēgtas un lampas - aptumšotas.

Pēkšņi Mērijas aizmigloto apziņu satricināja apdullinošs troksnis. Viņa aiz bailēm gandrīz nokrita no krēsla un, lai noturētos, pieķērās pie galda malas. Tas bija skaļāks par visu, ko viņa jebkad bija dzirdējusi, un pat skaļāks par doku sirēnu, kas viņu tā pārbiedēja uz Komeršlroudas. Tas bija mūzikas automāts, bet troksnis bija ritmiska mūzika, kas skanēja nepārtraukti.

Zakirs kliedza: - Tas ir priekšnesums. Pagriez krēslu un skaties. Tas ir labākais Londonā.

Visi vīrieši bija pagriezuši savus krēslus un klusām skatījās uz galdu telpas centrā.

Uz galda uzrāpās meitene un sāka dejot. Galds bija tikai apmēram metru plats, tāpēc, baidoties nokrist, viņa tā īsti nemaz nedejoja, bet gan mūzikas ritmā kustināja savu ķermeni: gurnus, plecus, rokas un kaklu. Viņas mati plīvoja. Vīrieši uzgavilēja. Tad viņa nometa lakatu, kas bija ap viņas pleciem. Vīrieši atkal uzgavilēja un cīnījās, lai to noķertu. Lēnām un pavedinoši viņa atpogāja blūzi un aizmeta to prom, atsedzot skatienam tumšsarkanu krūšturi. Viņa atsēja lenti, kas saturēja svārkus, un tie nokrita pie viņas kājām. Zem tiem bija tikai tumšsarkana auduma sloksnīte, kas bija apsieta ap vidukli un starp kājām. Viņai bija milzīgs dibens. Kustinot dibenu un gurnus, viņa pagriezās ar seju pret sienu un tad noliecās ar atplestām kājām.

Mērija apstulba. Miegs bija kā ar roku atņemts, un viņa nespēja noticēt savām acīm. Viņa nespēja noticēt tam, kas notiek.

Zakirs paspīdināja savus skaistos zobus un iesaucās: - Labi, vai ne? Es taču tev teicu, ka mums ir vislabākais priekšnesums Londonā!

Meitene iztaisnojās un pagriezās pret skatītājiem. Viņa nekaunīgi palūkojās apkārt un lēnām sāka taisīt vaļā krūštura āķīšus. Kad no tā izvēlās divas milzīgas krūtis, pie kuru galiņiem bija piestiprināti tumšsarkani pušķīši, vīrieši gavilēja, kliedza un dauzīja kājas pret grīdu. Ar kustībām, kuras droši vien bija prasījušas ilgstošu vingrināšanos, viņa lika savām krūtīm griezties pa apli ātrāk un ātrāk, un pušķīši kustējās arvien zibenīgāk. Mērijas acis kā hipnotizētas bija piekaltas šiem pušķīšiem. Viņa bija mēma no pārsteiguma līdz brīdim, kad ātrums samazinājās un pušķīši, lēnām riņķojot, nokrita uz grīdas. Meitene atraisīja ap vidukli apsieto auduma strēmeli un aizmeta to skatītājiem, kuri mēģināja to satvert.

Tad sākās viņas dejas svarīgākā daļa. Viņa kratījās un lēnām kustināja iegurni uz priekšu un atpakaļ. Viņas acis bija piekaltas skatītājiem, bet mēle - izbāzta. Tas turpinājās samērā ilgi. Reizēm viņa kustināja arī ķermeņa augšdaļu un reizēm šūpoja krūtis no vienas puses uz otru. Mūzikas automāts bija pagriezts nedaudz klusāk, un varēja dzirdēt tikai bungu ritmu, un viņas iegurnis visu laiku ritmā kustējās uz priekšu un atpakaļ.

Mērija jutās kā nohipnotizēta. Tikpat pēkšņi, kā sākusi, meitene ar kliedzienu apstājās un nogūlās uz galda. Tur nebija daudz vietas, tāpēc viņas mugura un galva atradās uz galda, bet kājas bija izstieptas gaisā. Mūzikas automāts atkal sāka spēlēt arvien skaļāk un skaļāk, un viņa lēnām atpleta kājas, līdz tās bija gandrīz špagatā, atklājot skatienam milzīgo, pretīgo vulvu. Pēc tam skatītāju sajūsmas kliedzienu pavadījumā viņa izveicīgi no vaginas sāka vilkt ārā pingponga bumbiņas un mest tās skatītājiem. Ātrums un daudzums bija biedējošs. Mērija nodomāja, ka tur ir jābūt kaut kādam trikam, jo neviena sieviete savā ķermenī nevarētu sabāzt tik daudz bumbiņu. Bumbiņas lidoja uz visām pusēm: vīrieši neprātīgā uzbudinājumā tās meta cits citam, meitenēm un pret sienu.

Pārējās meitenes bija piecēlušās no galda un pievienojušās vīriešiem. Dažas sēdēja vīriešiem klēpī un glāstīja viņus, vai arī vīrieši glāstīja viņas, citas pa pāriem izgāja ārā, bet pārējās -vienkārši sēdēja, smēķēja un dzēra. Divas vecākās sievietes piegāja pie meitenes, kura gulēja uz galda, un satvēra viņu katra aiz savas kājas. Tad viņas pamāja vīriešiem. Visi steidzās turp, bet divi resni pusmūža vīrieši ar kastetēm uz rokām aizsprostoja ceļu. Viņi noņurdēja un klāt pienākušajiem vīriešiem kaut ko pateica. To Mērija nesadzirdēja, jo mūzikas automāts dārdēja pārāk skaļi, bet vairāki vīrieši pagriezās un devās atpakaļ uz savām vietām. Tomēr daži palika turpat stāvot, un Mērija redzēja, ka apsargiem tika pasniegtas lielas naudas summas. Tad vīrieši viens pēc otra atpogāja bikses un iekļuva uz galda gulošajā meitenē. Gaidot savu kārtu, daži no viņiem pienāca pie galda un ar rokām berzēja viņas krūtis. Pēc tam kad vēl lielāks naudas žūksnis tika iespiests apsargu rokās, viens no vīriešiem piegāja pie meitenes, atpogāja bikses un iebāza peni viņai mutē, bet meitene to apmierināti sūkāja. Pēc tam vairāki vīrieši pēc kārtas darīja to pašu.

Mērijai sametās nelaba dūša. Viņas pieredze ar īru vīriešiem bija pietiekami liela, lai apjēgtu, kas notiek, un pasniegtā nauda viņai pateica pārējo. Viņai nevajadzēja uzdot jautājumus. Meitene nodrebēja un pārmeta krustu. “Svētā Marija, Dieva Māte, aizlūdz par mani,” viņa nočukstēja.

Mērija to visu pastāstīja, kad sēdējām Baznīcas namā Velklouzas skvērā pie tasītes kafijas un cepumiem. Es bieži pie viņas ciemojos. Nebiju sociālā darbiniece, pat ne brīvprātīgā. Man šī meitene vienkārši patika, un apstākļi, kādos mēs satikāmies, mūs satuvināja. Viņa man uzticējās un varēja droši ar mani runāt. Es gribēju uzzināt vairāk par prostitūtām un viņu dzīvesveidu, tāpēc iedrošināju viņu stāstīt tālāk.

Teicu: - Kad to visu biji redzējusi, kāpēc tu negāji prom? Tev bija visas iespējas tā darīt. Neviens tevi nevarēja atturēt. Kāpēc tu neaizgāji?

Viņa klusēja un knibināja cepuma maliņu.

- Es būtu tā darījusi, zinu, bet es nespēju pamest Zakiru. Viņš saņēma manu roku, saspieda to un sacīja: “Vai šis nav labs priekšnesums? Londonā tu neko labāku neatradīsi. Visi Londonas naktsklubi mēģina dabūt šo dejotāju saviem šoviem, bet es viņu atradu un atvedu pie Tēvoča. Viņš ļoti labi maksā, tāpēc viņa neies uz citu kafejnīcu. Viņa pie mums ir katru vakaru, un mūsu kafejnīca kļūst slavena. Bet, mana mazā, dārgā Mērija, tu izskaties nogurusi. Tev ir jāiet gulēt. Tēvocis tev ir sagatavojis istabu.”

Viņš maigi satvēra Mērijas roku, sargājoši apskāva viņu un vadīja cauri vīriešu un meiteņu pūlim.

Mērija man sacīja: - Es zināju, ka tobrīd es viņu interesēju, jo viņš pret mani izturējās citādi nekā pret pārējām meitenēm. Viņš par mani rūpējās un sargāja no visiem šiem rupjajiem vīriešiem, vai ne?

Es nopūtos. Ar savu divdesmit trīs gados uzkrāto gudrību es nespēju saprast, kā gan četrpadsmit piecpadsmit gadus veca meitene varēja tik ļoti aizrauties ar daiļrunīgu nelieti. Likās: ar mani gan tā nenotiktu. Bet šobrīd es vairs nejūtos tik pārliecināta.

Viņš veda Mēriju uz virtuves pusi un sacīja: - Šīs kāpnes ved uz augšstāva istabām. Tās ir ļoti jaukas un skaistas. Tu pati redzēsi. Ja tev vajadzīga tualete, tā ir tur, ārā.

Viņš norādīja uz koka un azbesta būdu.

Mērijai vajadzēja aiziet uz tualeti, un, nočukstot: “Neej prom,” -viņa devās turp. Tā bija pretīga un briesmīgi smirdēja, taču tumsā viņa nevarēja saskatīt milzīgo mēslu daudzumu, kas klāja slapjo un slideno grīdu.

Mērija atgriezās pie Zakira, kurš viņu izveda cauri virtuvei un pavadīja uz otro stāvu. Viņš izvilka atslēgu, atvēra durvis un iededza gaismu.

Mērija atradās istabā, kādu nekad savā dzīvē nebija redzējusi un pat nevarēja iztēloties. Gaismas spīdēja nevis no griestiem, bet gan no sienām un pat no aizkariem. Pie sienām bija spoguļi, kuri atstaroja gaismas. Ieraugot zeltu un sudrabu, kas, kā viņai likās, bija it visur, kaut gan patiesībā tur bija tikai hroms, viņai aizrāvās elpa. Istabas centrā stāvēja milzīga misiņa gulta ar pārklāju, kas Mērijai atgādināja zīdu. Pēc tumšā un nokvēpušā kafejnīcas interjera apakšstāvā šeit izskatījās kā paradīzē. Viņa nomurmināja: - Ak, Zakir, tā ir skaista, ļoti skaista. Vai tiešām tavs tēvocis ļaus man palikt šajā istabā?

Viņš iesmējās un atbildēja: - Tā ir visskaistākā istaba Londonā. Tu nekur neatradīsi smalkāku. Tev, Mērij, ir ļoti paveicies. Es ceru, ka tu to saproti.

-Jā, jā, Zakir, - viņa nopūtās, - es esmu no visas sirds pateicīga.

Viņš pavedināja Mēriju ar ierasto vieglumu. Viņa par to negribēja runāt, un es arī nespiedu. Jutu, ka atmiņas par šo vienu nakti viņai ir svētas.

- Esmu pārliecināta, ka viņš mīlēja mani, jo neviens nekad man nebija pieskāries tā, kā to darīja viņš. Visi citi vīrieši izturējās rupji un pretīgi. Bet Zakirs bija maigs un brīnumjauks. Man likās, ka tonakt es nomiršu no laimes, - viņa noteica un klusām piebilda: - būtu bijis labāk, ja es būtu nomirusi.

Kad viņi gulēja viens otra skavās un raudzījās, kā saules gaisma izgaiņā liego tumsu, viņš nočukstēja: - Mana mazā Mērija, vai tev tas patika? Vai tu gaidīji, ka ar tevi kaut kas tāds varētu notikt? Es tev varētu parādīt arī daudz ko citu.

- Un tad es pieļāvu briesmīgu kļūdu, - viņa teica. - Ja es nebūtu kļūdījusies, viņš mani vēl joprojām mīlētu. Bet es domāju, ka man ir jāizstāsta visa patiesība par sevi, lai starp mums nebūtu nekādu noslēpumu. Es viņam izstāstīju par savas mammas vīru Dublinā un to, ko viņš man nodarīja.

- Zakirs mani atgrūda un kliegdams pielēca kājās: “Kāpēc es vispār tērēju laiku ar tevi, tu, mazā palaistuve! Es esmu aizņemts cilvēks. Savu laiku es varu izmantot daudz labāk. Celies un apģērbies!”

- Viņš man iesita pļauku un pameta drēbes. Es raudāju, un viņš vēlreiz mani iepļaukāja, sakot: “Beidz pinkšķēt. Apģērbies un pasteidzies.”

- Es apģērbos, cik ātri vien varēju, un Zakirs mani izgrūda ārā pa durvīm. Tad viņa noskaņojums mainījās, un viņš man uzsmaidīja. Viņš noslaucīja manas asaras ar savu kabatlakatiņu un mierināja: “Nu, nu, mana mazā Mērija. Neraudi. Viss būs labi. Man ir straujš raksturs, bet tas ātri pāriet. Ja būsi laba meitene, es par tevi parūpēšos.”

- Viņš aplika man roku, un es atkal jutos laimīga. Es zināju: tā bija kļūda, ka izstāstīju par to īru vīrieti. Ziniet, es biju ievainojusi viņa lepnumu. Viņš gribēja būt pirmais vīrietis.

Mani pārsteidza viņas lētticība. Vai pēc visa, ko viņa bija pārdzīvojusi un redzējusi, viņa patiešām palika uzticīga sapnim, ka Zakirs viņu bija mīlējis un vērtējis viņas nevainību tik augstu, ka visa mīlestība pagaisa, kad viņš uzzināja, ka viņu bija izvarojis piedzēries īrs?

- Viņš noveda mani lejā uz kafejnīcu un pasauca vienu no sievietēm, kura iepriekšējā vakarā bija turējusi kāju meitenei, kas gulēja uz galda. Viņš sacīja: “Šī ir Mērija. Viņa būs laba. Pasaki Tēvocim, kad viņš pamodīsies.”

- Tad viņš vērsās pie manis: “Tagad man jāiet. Es esmu aizņemts cilvēks. Paliec kopā ar Gloriju, viņa par tevi parūpēsies. Dari, ko Tēvocis liek, un, ja būsi laba meitene, es būšu ar tevi apmierināts. Ja tu tā nedarīsi, es dusmošos uz tevi.”

Mērija nočukstēja: - Kad tu atgriezīsies?

Viņš atbildēja: - Neuztraucies, es atgriezīšos. Paliec šeit un esi laba meitene, un dari, ko Tēvocis liek.

DZĪVE KAFEJNĪCĀ

Kad strādāju Nonāta namā, es bieži pastaigājos pa Stepniju, lai redzētu, kāda tā izskatās. Tā bija šausmīga. Graustu rajoni bija vēl sliktāki, nekā es biju iedomājusies. Nespēju noticēt, ka tie atrodas tikai nepilnu piecu kilometru attālumā no Poplāras, kur cilvēki, lai ari bija nabadzīgi un dzīvoja sliktos apstākļos, tomēr bija jauki un draudzīgi. Poplārā visi būtu uzsaukuši medmāsai: “Sveika, mīļā! Kā iet?” Stepnijā neviens ar mani nesarunājās. Es gāju pa Keblstritu, Greiseliju, Dokstritu, Sanderstritu, Bekhausleinu un Lemanstrītu, un gaisotne tur bija draudīga. Meitenes slaistījās pie durvīm, bet vīrieši bieži vien bariņos vazājās pa ielām vai stāvēja pie kafejnīcām un smēķēja, zelēja tabaku un spļaudījās. Man vienmēr mugurā bija medmāsas tērps, jo negribēju uzklausīt neķītrus piedāvājumus. Es zināju, ka mani vēro un ka mana klātbūtne izraisa dusmas.

Gandrīz pirms divdesmit gadiem par nojaucamām atzītās mājas vēl joprojām stāvēja un vēl joprojām tajās mitinājās cilvēki. Bija palikušas dažas ģimenes un vecie ļaudis, kuri nevarēja aizbraukt, tomēr lielākoties tur patvērās prostitūtas, bezpajumtnieki imigranti, dzērāji un narkomāni. Tur nebija veikalu, kuros varētu nopirkt pārtiku un mājsaimniecības preces, jo tie bija pārvērsti par nakts kafejnīcām, kas patiesībā nozīmēja, ka tie ir bordeļi. Vienīgie veikali, kurus es redzēju, bija tabakas izstrādājumu tirgotavas.

Daudzām ēkām nebija jumtu. Mācītājs Džo, Svētā Pāvila baznīcas vikārs, man pastāstīja, ka viņš pazīst kādu desmit cilvēku lielu ģimeni, kura, patvērusies zem brezenta, dzīvo trijās augšstāva istabās. Lielākā daļa augšējo stāvu bija samērā tukši, bet zemākie, kurus aizsargāja augstāko stāvu grīda, ja vien nebija iebrukusi, ņudzēja no cilvēkiem.

Velklouzas skvērā (tagad tā vairs nav) atradās pamatskola, kuras pagalms bija ar skatu uz Keblstritu. Man stāstīja, ka pāri žogam tiek mesti dažādi atkritumi, tāpēc es aprunājos ar uzraugu. Dzimis un audzis Stepnijā, tagad viņš bija jautrs īstendas iedzīvotājs, taču, kad ar viņu sarunājos, viņš izskatījās drūms. Viņš pastāstīja, ka šeit ierodas katru dienu agri no rīta, lai uzkoptu, kamēr bērni vēl nav atnākuši uz skolu. Tur bija gandrīz viss: skolas rotaļlaukumā tika izmesti netīri, asiņaini un ar vīnu piesūkušies matrači, higiēniskās paketes, apakšveļa, asiņaini palagi, prezervatīvi, pudeles un šļirces. Uzraugs stāstīja, ka atkritumus viņš dedzina katru rītu.

Iepretim skolai Greiselijā bija bumbu sagrauta vieta, kur tieši tādus pašus atkritumus katru nakti izmeta kafejnīcu īpašnieki. Šie mēsli nekad netika aizvākti vai sadedzināti, tāpēc tie krājās un krājās, un neizturami smirdēja. Es nespēju piespiest sevi iet tur garām - jau piecdesmit metru attālumā smaka bija neciešama, tāpēc es nekad neaizgāju līdz Greiselijai, lai gan man stāstīja, ka tur vēl joprojām dzīvo dažas Stepnijas ģimenes.

Šo rajonu pārvaldīja bordeļi, suteneri un prostitūtas, un likās: nolaistās un pamestās ēkas tīksminājās par zemisko rūpalu un netiklajiem un nežēlīgajiem paradumiem. Jo slavenākas kļuva Keblstrītas kafejnīcas, jo vairāk klientu plūda uz turieni, un bizness gāja no rokas. Vietējie iedzīvotāji neko nevarēja padarīt. Viņu balsis pazuda mūzikas automātu skaļumā. Man stāstīja, ka visi dzīvoja, paniski baidoties sūdzēties par samilzušo problēmu.

īstendā vienmēr ir atradušies bordeļi. Protams, tiem jābūt, jo tur bija doki. Ko gan citu varēja gaidīt? Tie vienmēr tika paciesti, un ar tiem varēja tikt galā. Taču tad, kad tuvākajā apkaimē uzradās simtiem bordeļu, vietējo ļaužu dzīve kļuva nepanesama.

Es labi varēju saprast vietējo cilvēku bailes: ja viņi sūdzējās vai kā citādi iejaucās kafejnīcu īpašnieku biznesā, viņi bija pelnījuši atmaksu. Par šādu drosmes izrādīšanu viņi varēja saņemt naža dūrienu vai tikt piekauti. Es priecājos, ka gāju pa Sanderstritu gaišā dienas laikā. Caur netīrajiem logu stikliem varēja saskatīt, kā pret palodzi atspiedušās meitenes ar izvārgušām un izkrāsotām sejām raudzījās laukā pa logu un vilināja vīriešus. Sanderstrita atzarojās no Komeršlroudas, tāpēc vīrieši tur iegriezās bieži. Vēl tikai pirms desmit piecpadsmit gadiem tās bija bijušas kārtīgas rindu mājas, kurās dzīvoja ģimenes un rotaļājās bērni. Dienā, kad es tur pastaigājos, aina bija kā šausmu filmā. Protams, meitenes logos mani lika mierā, taču tur bija daudz liela auguma un draudīga paskata vīru, kuri uz mani nikni raudzījās, it kā gribēdami teikt: “Pazūdi no šejienes!” Vai tiešām vēl bija kāda ģimene, kura dzīvoja šādos apstākļos? Acīmredzot bija. Es pamanīju pāris mazu mājiņu, kurām bija spodri logi ar aizkariem un rūpīgi notīrīti lieveņi. Redzēju kādu vecu sievieti, kura ar nodurtu galvu lēnām vilkās gar pašu mājas sienu, līdz nonāca pie savām namdurvīm. Viņa zaglīgi palūkojās apkārt, atslēdza durvis un pēc tam tās ātri aiz sevis aizvēra. Es izdzirdēju, kā tika aizcirsti divi aizbīdņi.

Dienesta suņu saimniekiem ir kāds teiciens, kuru var attiecināt uz jebkuru suni, vai tas būtu ganu, apsardzes, policijas vai pajūgu suns: “Neizturies labsirdīgi, citādi viņi tevi neklausīs”.

To pašu var attiecināt ari uz suteneriem un prostitūtām. Pret meitenēm izturas kā pret suņiem, taču parasti daudz, daudz sliktāk. Suņi ir jānopērk vai jāizaudzē, tāpēc par viņiem rūpējas labi. Tie prasa lielus ieguldījumus, un vērtīga suņa zaudējums ir nopietna lieta. Bet prostitūcijā iesaistītajām meitenēm nav nekādas vērtības. Tās nav jāpērk kā, piemēram, suni vai vergu, tomēr viņas dzīvo verdzībā un pakļaujas savu saimnieku vēlmēm un kaprīzēm. Lielākā daļa meiteņu šajā tirgū iesaistās brīvprātīgi, pilnībā neapzinoties, ko dara, un jau pēc pavisam neilga laika saprot, ka nespēj no tā izkļūt. Viņas ir iekritušas lamatās.

Zakirs atstāja Mēriju, pasakot: “Esi laba meitene un dari, ko tev liek, un es būšu ar tevi apmierināts.” Ar šo solījumu sirdī Mērija dzīvoja vairākus mēnešus. Tikai viena Zakira smaida dēļ viņa būtu ar mieru darīt visu un arī darīja.

Ap astoņiem viņš atstāja meiteni kopā ar Gloriju - aptuveni piecdesmit gadus vecu rūdītu prostitūtu, kura laiku pa laikam pati strādāja, bet kuras galvenais uzdevums bija turēt pilnā gatavībā meitenes. Viņa nopietni lūkojās uz Mēriju un sacīja: - Tu dzirdēj’, ko viņš teic’. Tev ir jādar’ tas, ko tev liek. Labāk ej un sāc tīrīt kafejnīcu un virtuvi, kamēr Tēvocis nav nonācis lejā.

Mērija nezināja, ko darīt. Telpa izskatījās tik liela un bija tik netīra, ka viņa nesaprata, no kura gala sākt. Vecajā būdā Īrijā mājas uzkopšana bija ļoti vienkārša: gulta, galds, paklājs, sols - tas arī viss. Bet kafejnīca izskatījās milzīga. Viņa apmulsusi raudzījās apkārt. Spēcīgs kājas spēriens trāpīja Mērijai pa krustiem, un viņa aizlidoja pāris metru uz priekšu.

- Tiec ar to galā, slinkā kuce! Nestāvi un neblenz!

Mērija ķērās klāt. Viņa atcerējās, ko Zakirs bija teicis par trauku mazgāšanu virtuvē, un skraidīja apkārt, savācot netīrās glāzes un krūzes, pilnos spļaujamtraukus, un nesa to visu uz taukaino izlietni. No krāna tecēja tikai aukstais ūdens, taču viņa nomazgāja visu, cik labi vien varēja, un pēc tam noslaucīja ar netīru veca palaga gabalu. Pa to laiku Glorija salika krēslus uz galdiem.

- Kad būsi visu pabeigus’, iztīri grīdu, - viņa uzsauca.

Slotas nebija. Bija tikai slapja grīdas lupata, un ar to Mērija

berza grīdu, bet patiesībā tikai pārgrūstīja netīrumus no vienas vietas uz otru.

- Nu jau ir labāk, - Glorija teica. - Tagad ej un iztīri caurumu!

Mērija samulsa.

- Mēslus, tualeti, ateju, tu, muļķe!

Mērija izgāja pagalmā. Tas smirdēja. Nakts laikā to droši vien bija izmantojuši vairāk nekā simts vīriešu un arī visas iepriekšējās naktis, un jau gadiem to neviens nebija kārtīgi iztīrījis. Lielākā daļa vīriešu čurāja uz zemes, tāpēc bruģakmeņi vienmēr bija slapji un slideni. Tualetes papīra nebija, tikai saplēstas avīzes, kuras bija izmētātas pa visu būdu. Daži vīrieši bija vēmuši, un siltajā vasaras rītā smaka tikai pastiprinājās. Šī bija vienīgā tualete, kura bija pieejama arī meitenēm, un viss pagalms bija piemētāts ar higiēniskajām paketēm, jo tur nebija atkritumu kastes.

Mērija uz to visu noraudzījās ar šausmām, taču, baidoties no vēl viena spēriena pa muguru, aši metās pie darba. Pagalmā bija slota, tāpēc lielāko daļu cieto mēslu viņa saslaucīja kaudzē pagalma stūrī. Viņa atnesa ūdens spaiņus un noskaloja pagalmu. Izskatījās, ka tas deva labus rezultātus, tāpēc viņa atnesa vēl vairākus spaiņus.

Iznāca Glorija un klusējot paraudzījās apkārt. Viņa izņēma no mutes cigareti. - Tu esi labi pastrādājus’, Mērija. Zakirs būs apmierināts ar tevi. Un Tēvocis. Visi.

Mērija staroja no prieka. Viņas karstākā vēlēšanās bija izpatikt Zakiram. Norādot uz mēslu kaudzi stūrī, viņa bikli ievaicājās: - Ko mēs ar to iesāksim?

- Aiznes to uz sagrauto māju Greiselijā. Es tev parādīs’, kur tas atrodas.

Nekas cita neatlika kā vien savākt atkritumus ar rokām. Mērijai tas nemaz nepatika, bet viņa to darīja. Lai to visu aiznestu, uz bumbu sagrauto māju viņai bija jāiet četras reizes.

Mērija jutās netīra. Pēdējo reizi viņa bija mazgājusies pie Slūžām, bet drēbes nebija mainījusi jau dienām ilgi. Viņa iegāja virtuvē un aukstā ūdenī nomazgāja seju un rokas, pēc tam - pēdas un kājas, un tas viņai lika justies labāk. Viņa centās atcerēties, kas notika ar viņas somu, kurā atradās tīrā blūze. Viņa atcerējās, ka iepriekšējā vakarā to bija nesis Zakirs, bet kopš tā laika viņa to nebija redzējusi. Viņa pajautāja Glorijai, kur viņš to būtu varējis nolikt.

Glorija iesmējās: - Tu to vairs nekad neredzēs’. - Un Mērija patiešām to nekad vairs neredzēja.

Tieši tobrīd kafejnīcā ienāca vīrietis. Tas bija viens no apsargiem, kurus Mērija iepriekšējā vakarā bija redzējusi, iekasējot naudu no apmeklētājiem. Viņš bija drukns, ar lielu vēderu, kas bija pārkāries pāri bikšu jostai. Netīrās čībās ieautās kājas šļūkāja pa grīdu, un viņa rokas klāja tetovējumi. Seja bija atbaidoša, tās izskats Mērijai laupīja runas spējas. Viņa izlavījās pagalmā. Šis vīrietis bija Tēvocis.

- Nāc atpakaļ, - viņš nokliedzās.

Mērijai nebija spēka nepaklausīt. Viņa drebēdama nostājās vīrieša priekšā. Viņš tikai skatījās uz viņu ar bargām, tumšām acīm un zelēja cigaretes galu. Viņš izstiepa tuklo roku, satvēra viņas plecu, pagrieza viņas galvu sāņus un tad sacīja: - Tu, meitēn, kļaus’ mani. Es par tevi parūpēsies. Tu, sliktā meitene... - Viņš nepabeidza teikumu, tikai savilka lūpas un draudot piebāza Mērijai pie deguna dūri.

Glorijai viņš pateica: - Ņem viņu, - un izgāja ārā.

* * *

Vecajā ēkā bija veikals, pagalms, divas pagrabstāva istabas un astoņas istabas augšējos stāvos. Tās visas ar plānu dēļu sienu bija sadalītas trīs vai četros mazos nodalījumos. Katrā nodalījumā bija šaura gulta, bet dažos no tiem bija četras līdz sešas guļamvietas. Visas gultas klāja tikai netīras, pelēkas no armijas laikiem palikušas segas.

Mērija tika uzvesta augšstāvā garām zelta un sudraba istabai, kurā viņa bija pavadījusi nakti ar Zakiru. Bēniņos atradās aptuveni divdesmit meitenes, kuras gulēja uz grīdas vai gultās. Lielākā daļa bija aizmigušas.

Glorija sacīja: - Paliksi te. Mums tevi vēlāk vajadzēs.

Mērija nosēdās uz grīdas stūrī. Visu savu dzīvi viņa bija pazinusi tikai nabadzību un kopš Dublinas laikiem bija gulējusi vienīgi pagaidu mitekļos graustos vai zem klajas debess, tāpēc nebija ne pārsteigta, ne arī izbijusies. Bēniņos bija karsts, un viņa drīz vien iemiga.

Ap diviem pēcpusdienā viņu pamodināja rosība. Lielākā daļa meiteņu gāja ārā. Mērija piecēlās kājās, bet viņai pavēlēja palikt uz vietas. Visu pēcpusdienu viņa pavadīja sutīgajos bēniņos kopā ar meiteni, kura bija dejojusi uz galda, un klausījās viņas skaļo krākšanu. Mērijai nebija ne ēdamā, ne dzeramā, un viņa visu laiku sapņoja par Zakiru.

Vakarpusē krācošā meitene pamodās. Viņu sauca Doloresa, un viņa bija aptuveni divdesmit gadus veca jautra un ražena meiča, kura jau kopš bērnu dienām bija prostitūta. Viņa nebija redzējusi citu dzīvi un nespēja iedomāties nevienu citu veidu, kā nopelnīt iztiku. Samiegojusies viņa piecēlās sēdus un ieraudzīja Mēriju. - Jauniņā? - viņa painteresējās.

Mērija pamāja.

- Nabadzīte, - viņa noteica. - Nebēdā, gan tu pieradīsi pie mūsu aroda. Kad pierod, nav nemaz tik traki. Tev ir vajadzīgs kāds triks tāpat kā man. Es esmu striptīza dejotāja. Bet es neesmu parasta striptīza dejotāja. Es esmu profesionāle. - Vārdu “profesionāle” viņa izrunāja ar lielu lepnumu. - Nāc, labāk iesim lejā uz kafejnīcu, pirms Glorija ir sākusi mūs meklēt. Tev vajag tīru blūzi. Še, ņem vienu no manām. Un tev vajag arī mazliet uzkrāsoties. Es tev palīdzēšu.

Kamēr Doloresa ģērbās, sakārtoja savus un Mērijas matus un uzkrāsoja abas, viņa visu laiku pļāpāja. Mērijai viņa patika. Viņas dzīvesprieks un jautrība aizrāva arī Mēriju.

- Tagad tu izskaties jauki.

Patiesībā Mērija izskatījās groteska, taču viņai pašai tā nešķita. Uzkrāsotās sejas attēls spogulī viņai likās lielisks.

- Vai Zakirs te šovakar būs? - viņa jautāja.

- Neuztraucies, tu viņu redzēsi.

Mērija bija sajūsmā un devās līdzi Doloresai uz kafejnīcu, lai gatavotos vakara priekšnesumam.

Viņas devās pie lielā galda, kur jau sēdēja daudzas meitenes. Zakirs sēdēja pie stūra galdiņa, un Mērijai ietrīsējās sirds. Viņa paspēra solīti uz puiša pusi, taču viņš bez vārdiem meiteni aizdzina, un viņa noskumusi apsēdās kopā ar citām. Viņas daudz nerunāja, un visas lūkojās uz Mēriju. Pāris meiteņu mazliet pasmaidīja, bet citas atklāti drūmi noskatījās. Viena parupja, neķītra paskata meitene sacīja: - Tu tikai paskaties uz viņu. Zakira pēdējā. Ko gan viņa no sevis iedomājas? Drīz mēs viņu noliksim pie vietas. Gan tu redzēsi - Mērija, Mērija, gluži kā prērija.

Mērija man pastāstīja, ka tas viņai nemaz nav paticis un viņa gribējusi aiziet.

- Kāpēc tu neaizgāji? - es brīnījos.

- Tāpēc, ka stūrī sēdēja Zakirs, un nekas uz pasaules nebūtu varējis mani piespiest aiziet prom no viņa.

Es pieņēmu, ka tieši tādā pašā veidā viņš bija iesaistījis un noturējis lielāko daļu meiteņu.

Es vaicāju: - Ja tu būtu zinājusi, kādā dzīvē viņš tevi ievilks, vai tu būtu aizgājusi?

Viņa padomāja un teica: - Nedomāju vis, vismaz ne sākumā. Tikai tad, kad es redzēju, kā viņš atved vairākas jaunas meitenes un sēž ar viņām kopā pie stūra galdiņa, es sāku saprast, ko viņš domāja, teikdams, ka esot “gaļas piegādātājs”. Es gribēju mesties pie meitenes un viņu pabrīdināt, taču to nespēju, un galu galā tam arī nebūtu nekādas jēgas.

Tonakt Mērijai bija pirmie klienti. Viņa tika izsolīta kā jaunava, un solītājs, kas piedāvāja visaugstāko maksu, dabūja viņu pirmais, bet vēl astoņi citi sekoja pēc tam. Nākamajā dienā Zakirs aplika viņai roku un apgalvoja, ka ir ļoti apmierināts ar viņu. Viņš Mērijai uzsmaidīja, un viņas sirds atmaiga.

Viņa dzīvoja no šī smaida un visiem pārējiem, ko viņš vairāku mēnešu laikā visžēlīgi viņai bija dāvājis.

Pirmajā nedēļā viņas klienti bija vīrieši, kuri nāca uz kafejnīcu un maksāja Tēvocim. Viņa ienīda šo nodarbošanos, un vīrieši viņai likās pretīgi, bet Doloresa un daudzas citas teica: - Tu pie tā pieradīsi.

īstās šausmas sākās tad, kad viņa tika izdzīta uz ielas un viņai lika pašai meklēt sev klientus.

- Katru dienu man bija jāatnes viena mārciņa, - viņa stāstīja. - Ja es to nevarēju, Tēvocis sita pa seju vai nogrūda zemē un spārdīja ar kājām. Sākumā es prasīju divus šiliņus (desmit pensus), tomēr bija ļoti daudz citu meiteņu, kuras prasīja tikai sešus pensus vai vienu šiliņu, tāpēc arī man bija jāpazemina cena. Reizēm es vedu vīriešus atpakaļ uz kafejnīcu, bet citreiz mēs to vienkārši darījām šaurajās ieliņās vai māju gaiteņos, atspiedušies pret sienu. Jebkur - pat sagrautajās ēkās. Es ienīdu sevi. Starp meitenēm notika briesmīga cīņa par labākajām vietām, kur ķert klientus, un arī starp vīriešiem notika kautiņi. Ja meitene mēģināja pāriet pie cita sutenera, viņai varēja pārgriezt rīkli. Tu neko nezini par visām tām šausmām, kas tur notiek.

Es visu laiku biju uz ielas. No rītiem es mazliet pagulēju, taču man bija jāiet laukā katru pēcpusdienu un jāstrādā līdz pieciem sešiem rītā. Es gandrīz nedabūju ēst, izņemot kartupeļu čipsus kafejnīcā, ja man paveicās. Es to visu ienīdu, tomēr nespēju apstāties. Es esmu netīra, es esmu slikta, es esmu...

Es pārtraucu viņu, jo negribēju, lai viņa turpina sevi šaustīt: - Bet tu taču beigās aizgāji. Kas tev lika tā rīkoties?

- Bērniņš, - viņa klusu noteica, - un Nellija. Nellija man patika, -viņa turpināja. - Viņa bija vienīgā meitene, kura izturējās laipni pret visām citām. Viņa nekad nestrīdējās un nekad nebija ļauna. Viņa bija uzaugusi Glāzgovas bāreņu namā un nezināja nedz to, kas ir viņas vecāki, nedz arī, vai viņai bija brāļi un māsas. Viņa vienmēr bija vientuļa, un man liekas, ka dziļi sirdī viņa ilgojās pēc kāda, kas varētu viņai piederēt. Viņa bija divus gadus vecāka par mani.

Tad Mērijai izstāstīja šausminošo patiesību.

- Glorija uzzināja, ka Nellija gaida bērnu. Arī agrāk tā bija noticis. Arī citas meitenes palika stāvoklī, taču es tajā nekad nebiju iejaukta, jo ar viņām nedraudzējos. Glorija visu nokārtoja, un ieradās kāda sieviete. Es nezināju, kas viņa ir, bet meitenes stāstīja, ka viņa šādos gadījumos nāca vienmēr. Bija rīts, un es pēc nakts darba gulēju. Es izdzirdēju drausmīgus kliedzienus un uzreiz sapratu, ka tā ir Nellijas balss. Noskrēju lejā un atradu viņu mazajā istabā. Viņa gulēja gultā un kliedza, bet Glorija un vēl divas meitenes turēja atplestas viņas kājas, kamēr šī sieviete bāza viņā iekšā kaut ko līdzīgu tērauda adāmadatām. Es ieskrēju istabā, apskāvu Nelliju un liku, lai viņas izbeidz, taču viņas, protams, to nedarīja. Es nevarēju arī apturēt Nellijas sāpes, tāpēc es tikai turēju viņu savos apskāvienos.

Es palūdzu, lai Mērija pastāsta par Nelliju kaut ko vairāk.

- Tas bija šausmīgi. Sieviete turpināja bakstīt un skrāpēt. Un tad pēkšņi uz visām pusēm izšļācās asinis. Pa visu gultu, uz grīdas un arī uz tās sievietes. Viņa sacīja: “Tas ir viss, kas viņai vajadzīgs. Lai viņa pāris dienu paliek gultā. Ar viņu viss būs labi.” Tad viņas visu uzkopa un atkritumus izmeta bumbu sagrautajās mājās, bet es paliku pie Nellijas. Viņa bija nāves bālumā un vēl joprojām cieta briesmīgas sāpes. Es nezināju, ko darīt, tāpēc vienkārši paliku kopā ar viņu, devu viņai padzerties un mēģināju viņu mierināt. Glorija pāris reižu ielūkojās un teica, lai palieku pie Nellijas un tonakt neeju strādāt.

Mērija sāka raudāt.

- Reizēm viņa saprata, kas es esmu, reizēm - ne. Viņa kļuva ārkārtīgi karsta. Viņas āda dega. Es viņu slaucīju ar aukstu ūdeni, bet tas nelīdzēja. Viņa visu laiku asiņoja, līdz matracis bija piesūcies ar asinīm. Es sēdēju pie viņas visu dienu un nakti, bet sāpes nemaz nerimās. Agri no rīta viņa manās rokās nomira.

Viņa klusēja un tad skarbi noteica:

- Es nezinu, ko viņi izdarīja ar līķi. Nebija bēru, un arī policija neieradās. Domāju, ka viņi atbrīvojās no līķa un nevienam par to nestāstīja.

Es apsvēru, vai vispār ir iespējams atbrīvoties no līķa. Ja meitenei nebija ne radu, ne draugu, kurš gan interesētos par viņas nozušanu? Kafejnīcas meitenes viņu pazina, bet izskatījās, ka viņas visas ļoti baidījās no Tēvoča, tāpēc arī nebūtu bildušas ne vārda. Ja Glorija un kaktu akušiere tiktu pieķertas, viņām noteikti izvirzītu apsūdzības par slepkavību vai vismaz slepkavību bez iepriekšēja nodoma, tāpēc abas īpaši aizsargāja. Nešaubos, ka bija pazudušas arī daudzas citas prostitūtas un neviens par viņām neinteresējās, jo lielākoties viņas bija nevienam nevajadzīgas meitenes, kurām nebija savu māju.

Pēc pāris mēnešiem Mērija saprata, ka arī viņa ir stāvoklī, taču bailes lika slēpt šo faktu. Lai gan gandrīz visu laiku viņai bija nelaba dūša, viņa turpināja meklēt klientus. Viņa man stāstīja, ka gribējusi aizbēgt, tomēr bija pārāk nobijusies, lai mēģinātu to darīt. Līdz brīdim, kad bērniņš viņas vēderā sāka kustēties, viņš Mērijai neko nenozīmēja. Bet tad viņā pamodās mātes mīlestība. Pēc laika, kad kādu dienu viņa bēniņos pārģērbās, viena no meitenēm iesaucās:

- Paskatieties uz Mēriju. Viņai būs bērns.

Un tad visi to uzzināja.

Mērija bija izmisusi un saprata, ka viņai jābēg. Viņa teica: - Man bija pilnīgi vienalga, ka viņi mani nogalinās. Taču es negribēju pieļaut, ka viņi nogalina manu bērnu.

Tovakar viņa atnāca ar klientu un, kāpjot augšstāvā, ievēroja, ka zelta un sudraba istabas durvis bija vaļā. Viņa teica, lai vīrietis aiz aizslietņa izģērbjas, bet pati iezagās istabā. Uz galda stāvēja kaudze naudas. Viņa paķēra piecas mārciņas un kā neprātīga izmetās uz ielas un aizskrēja.

1

Britu Sadraudzība jeb Sadraudzība (Commonwealth) ir starptautiska organizācija, kura apvieno Lielbritāniju un tās bijušās kolonijas. (Red. piez.)

KEBLSTRĪTĀ

Pirmskara Stepnija, kas

atradās austrumos no Sitijas, robežojās ar Komeršlroudu ziemeļos, Taueru un Karalisko naudas kaltuvi rietumos, Vapingu un dokiem dienvidos un Poplāru, kas bija uz austrumiem no tās. Tā bija tūkstošiem cienījamu un strādīgu, taču bieži vien nabadzīgu īstendas ģimeņu mājvieta. Lielāko daļu no tās aizņēma pārapdzīvotas daudzdzīvokļu mājas, šauras, neapgaismotas ieliņas un veci nami ar lielu daudzumu iemītnieku. Vecajās ēkās bieži vien bija tikai viens ūdens krāns un viena tualete pagalmā, kuru izmantoja no astoņām līdz divpadsmit ģimenēm. Reizēm vienā vai divās istabās dzīvoja visa ģimene, kurā bija desmit vai pat vairāk cilvēku. Šādos apstākļos cilvēki bija dzīvojuši paaudzēm un vēl joprojām mita arī 20. gadsimta 50. gados.

Tas bija viņu pārmantotais un pieņemtais dzīvesveids, taču pēc kara viss krasi mainījās uz slikto pusi. Visas mājas bija paredzēts nojaukt, tomēr faktiski tas nenotika vēl divdesmit gadus. Pa to laiku rajons kļuva par visu iespējamo netikumu perēkli. Nojaukšanai paredzētās privātmājas nevarēja pārdot atklātā tirgū maksātspējīgiem namīpašniekiem, tāpēc tās nopirka visu iespējamo tautību spekulanti, kuri atsevišķas nolaistās istabas izīrēja par fantastiski zemu cenu. Tādā pašā veidā tika nopirkti arī veikali, kurus pārveidoja par nakts kafejnīcām ar “ielu oficiantēm”. Patiesībā tie bija publiskie nami, kas kārtīgajiem rajona ļaudīm, kuriem tur bija jāaudzina bērni, dzīvi padarīja par elli.

Pārapdzīvotība vienmēr ir bijusi daļa no īstendas iemītnieku dzīves, bet karš to visu padarīja vēl sliktāku. Uzlidojumu laikā daudzas mājas bija sagrautas un netika atjaunotas, tāpēc cilvēki dzīvoja visur, kur vien bija iespējams. Turklāt 50. gados Angliju pārplūdināja tūkstošiem Sadraudzības valstu^1 imigrantu, taču nekas netika darīts, lai viņiem nodrošinātu piemērotas mājvietas. Pavisam ierasta lieta bija desmit vai vairāk cilvēku no Britu Vest-indijas, kuri staigāja no mājas uz māju, lūdzot izīrēt istabiņu. Ja viņi tādu atrada, pavisam drīz tajā apmetās pat līdz divdesmit pieciem cilvēkiem, un visi dzīvoja kopā.

To visu īstendas iedzīvotāji jau bija pieredzējuši, tāpēc varēja paciest. Tomēr, kad nonāca līdz atklātai viņu ielu, aleju un laukumu, veikalu un māju izmantošanai par bordeļiem, tas bija pavisam kas cits. Dzīve kļuva par īstu elli, un sievietes baidījās iet ārā no mājas vai laist laukā bērnus. Sīkstos un dzīvespriecīgos īstendas iemītniekus, kuri bija piedzīvojuši divus pasaules karus, pārcietuši 30. gadu Lielo depresiju, izdzīvojuši 40. gadu uzlidojumos un turpinājuši smaidīt, 50. un 60. gados sagrāva netikumi un prostitūcija, kas bija pārņēmusi viņu sabiedrību.

Ja spējat, mēģiniet iztēloties, ka dzīvojat divās īrētās istabās nolaistas ēkas otrajā stāvā un audzināt sešus bērnus. Un tagad iztēlojieties, ka ir uzradies jauns namīpašnieks un kopš bērnības zināmās kaimiņu ģimenes cita pēc citas, tām ierādot jaunu dzīvokli, vai ar draudiem un iebiedēšanu ir šo vietu pametušas. Visas istabas mājā, kurā dzīvojat, ir sadalītas, un tajās ir iemitinātas prostitūtas pa četrām vai piecām katrā istabā. Pārtikas veikals, kurš parasti atradās mājas pirmajā stāvā, ir pārveidots par kafejnīcu, kurā visu nakti skan troksnis un skaļa mūzika un notiek ballītes, kautiņi un lamāšanās. Prostitūtas strādā dienu un nakti, un vīrieši staigā augšup un lejup pa kāpnēm vai vienkārši kāpnēs gaida savu kārtu. Mēģiniet iztēloties nabaga sievieti, kurai ar mazuli uz rokas jādodas iepirkties, jāpavada bērni uz skolu vai vienai pašai jākāpj lejā uz pagrabu pēc pāris spaiņiem ūdens, kas vajadzīgi veļas mazgāšanai.

Daudzas ģimenes jau gandrīz desmit gadus bija vietējās municipalitātes dzīvokļu gaidītāju rindā, un lielākajām ģimenēm bija vismazākās cerības saņemt jaunu mājokli, jo municipalitātei (saskaņā ar Dzīvokļu piešķiršanas likumu) nebija tiesību desmit cilvēku lielai ģimenei piešķirt četristabu dzīvokli, lai gan apstākļi, kādos viņi mita divās istabās, bija atzīti par dzīvošanai nepiemērotiem.

Šādā vidē sāka strādāt mācītājs Džo Viljamsons, kurš 50. gados tika iecelts par vikāru Svētā Pāvila baznīcā Dokstrītā. Visu savu atlikušo dzīvi ievērojamo enerģiju, gudro prātu un pāri visam -dievbijību - viņš veltīja, lai sakārtotu šo rajonu un palīdzētu īstendas ģimenēm, kurām tur bija jādzīvo. Vēlāk viņš sāka aizstāvēt jaunās prostitūtas, kuras no visas sirds mīlēja un žēloja. Tieši viņš Baznīcas namu Velklouzas skvērā izveidoja par patvērumu prostitūtām. Uz turieni nākamajā dienā pēc tam, kad es viņu biju satikusi autobusa pieturā, devās arī Mērija. Es viņu vairākas reizes apciemoju, un viņa man izstāstīja, kas ar viņu bija noticis.

- Zakirs aplika man ap pleciem savu mēteli, jo kļuva vēsāks, un paņēma manu somu. Viņš apskāva mani un izveda cauri vīriešu burzmai, kuri devās prom no dokiem. Zakirs pavadīja mani pāri ceļam kā īsts džentlmenis, un varu teikt, ka blakus šim skaistajam, jaunajam vīrietim es jutos kā pirmā lēdija Londonā.

Viņš no Komeršlroudas iegriezās blakusielā, kas pēc tam sazarojās citās ieliņās, un katra nākamā bija šaurāka un netīrāka par iepriekšējo. Daudzi logi bija aiznagloti ar dēļiem, citi - izsisti, bet vēl daži - tik netīri, ka bija neiespējami caur tiem kaut ko saskatīt. Cilvēku bija maz, un ielās neredzēja rotaļājamies bērnus. Viņa palūkojās augšup uz lielajām, tumšajām ēkām. No dzegas uz dzegu lidinājās baloži. Izskatījās, ka dažus logus kāds bija mēģinājis notīrīt, un tiem bija pielikti aizkari. Šur tur uz maza balkoniņa bija pat izkārta veļa. Likās, ka šajās šaurajās ieliņās saule nekad neiespīd. Viss bija netīrs, un visās malās bija atkritumi: kaktos, renstelēs un sakrauti kaudzēs pie margām. Tie aizsprostoja durvis un piepildīja mazās ieliņas. Zakirs uzmanīgi veda Mēriju cauri šiem netīrumiem, liekot uzmanīties vai pārkāpt pāri šim un tam. Tie daži cilvēki, kurus viņi satika, bija vīrieši, un, kad viņi gāja garām,

Zakirs sargājoši pievilka meiteni sev klāt. Acīmredzot dažus viņš pazina, un viņi sarunājās svešā valodā.

Mērija sacīja: - Man ienāca prātā, ka viņš droši vien ir ļoti gudrs un izglītots, ja jau pārvalda svešvalodu. Es nodomāju, ka viņš noteikti ir mācījies kādā ļoti dārgā skolā, lai to apgūtu.

Viņi nonāca platākā un garākā ielā - tā bija Keblstrītā, un Zakirs pavēstīja: - Te atrodas mana tēvoča kafejnīca. Tā ir vislabākā un apmeklētākā visā ielā. Mēs varētu divatā paēst vakariņas - tikai tu un es. Vai nebūtu jauki? Manam tēvocim pieder visa māja, un viņš izīrē istabas, tāpēc esmu pārliecināts, ka viņš arī tev kādu atradīs. Tādā gadījumā tev vairs nevajadzēs nakšņot pie Slūžām. Varbūt viņš tev atradīs kādu darbu kafejnīcā - trauku mazgāšanu vai dārzeņu mizošanu. Vai arī uzdos rūpēties par kafijas automātu. Vai tu gribētu apkalpot kafijas automātu?

Mērija jutās kā apburta. Kafijas automāta apkalpošana labi apmeklētā Londonas kafejnīcā būtu viņas sapņu piepildījums. Pateicībā un sajūsmā viņa pieķērās Zakiram, un viņš saspieda viņas roku.

- No šī brīža ar tevi viss būs kārtībā, - viņš sacīja. - Es to jūtu.

Mērija bija tik satraukta, ka nespēja parunāt. Viņa mīlēja Zakiru no visas sirds. Abi iegāja kafejnīcā. Iekšpusē bija tumšs, jo logi bija ļoti netīri, bet aizkari, kuri tos pa pusei aizsedza, bija gandrīz melni no netīrumiem. Daži vīrieši sēdēja pie plastmasas galdiem, viņi smēķēja un dzēra. Pāris bija kopā ar sievietēm, bet pie lielāka galda sēdēja un smēķēja sieviešu un meiteņu bariņš. Neviens nesarunājās. Klusums bija savā ziņā nedabisks un pat biedējošs. Kad Zakirs un Mērija ienāca, visi paskatījās, taču vēl joprojām klusēja. Mērija laikam ļoti stipri atšķīrās no pārējām kafejnīcas meitenēm un sievietēm, kuras visas bija bālas. Dažas šķita saīgušas, citas -drūmas, bet visas izskatījās izvārgušas. Turpretim Mērijas acis mirdzēja cerībās. Viņas āda pēc ceļojuma un četrām naktīm, kuras viņa bija pavadījusi pie Slūžām, svaigajā gaisā bija kļuvusi sārta. Turklāt maigais un jutekliskais mīlestības starojums pildīja viņas sirdi un apspīdēja visu viņas būtību.

Zakirs lika meitenei apsēsties, kamēr viņš parunāsies ar tēvoci. Viņš paņēma līdzi Mērijas somu. Viņa apsēdās pie galdiņa, kas atradās pie loga. Vairāki cilvēki kafejnīcā lūkojās uz meiteni, taču neko neteica. Mērijai tas netraucēja, un viņa klusi smaidīja pie sevis. Tagad, kad viņai bija Zakirs, viņa nemaz nevēlējās ar kādu runāt. Kāds nepatīkama paskata vīrietis pienāca un apsēdās pie galdiņa meitenei pretī, bet viņa majestātiski pagrieza galvu uz otru pusi. Vīrietis piecēlās un aizgāja. Mērija dzirdēja, kā stūrī sēdošās meitenes ieķiķinājās, tāpēc viņa pagriezās pret tām un pasmaidīja, tomēr neviena neatbildēja ar spaidu.

Pēc desmit minūtēm atgriezās Zakirs. Viņš teica: - Es runāju ar savu tēvoci. Viņš ir labs cilvēks un parūpēsies par tevi. Vēlāk mēs kopā ieēdīsim vakariņas. Pulkstenis ir tikai septiņi. Visa jautrība sāksies apmēram deviņos. Tev patiks šis vakars. Šī kafejnīca ir slavena ar savām izklaidēm un ēdienu: pie mana tēvoča strādā vislabākais Londonas pavārs. Tu vari dabūt, ko vien vēlies. Mans tēvocis ir ļoti dāsns cilvēks, un viņš teica, ka tu vari izvēlēties jebko no ēdieniem un vīnu kartes. Viņš to saka tikai tāpēc, ka tu esi mana draudzene, bet es esmu viņa vismīļākais brāļadēls. Es esmu gaļas sagādnieks, un man ir daudz jābraukā apkārt, lai sameklētu vislabāko. Labā kafejnīcā ir jābūt labai gaļai, un es esmu vislabākais gaļas sagādnieks visā Londonā.

Protams, gaļa Mērijas vakariņu šķīvī bija ļoti laba. Viņa izvēlējās gaļas pīrāgu ar pupām un kartupeļiem. Zakirs ēda to pašu, jo tovakar ēdienkartē nekā cita nebija. Taču Mērijai, kura bija izaugusi Īrijas lauku nabadzībā, pārtiekot galvenokārt no kartupeļiem un kāļiem, un pēc tam Dublinā dzīvojusi trūkumā, gaļas pīrāgs bija visizsmalcinātākais ēdiens, kādu viņa jebkad bija baudījusi, un viņa apmierināti nopūtās.

Viņi sēdēja stūrī pie loga. Zakirs no savas vietas varēja pārredzēt visu kafejnīcu, un, pat sarunājoties ar Mēriju, viņa acis nepārtraukti klejoja apkārt. No Mērijas vietas varēja redzēt tikai pusi no kafejnīcas, taču viņa nelūkojās apkārt un pat nevēlējās to darīt. Viņas acis bija pievērstas tikai Zakiram.

Viņš sacīja: - Un tagad izvēlēsimies vīnu. Tev vienmēr ir rūpīgi jāizvēlas vīns, jo labās pusdienās labam vīnam ir liela nozīme. Domāju, ka ņemsim 1948. gada Château Marseilles. Tas ir izcils vīns -stiprs, tomēr ne pārāk spēcīgs, un tam ir izteikta garša, kas saglabājas mutē un atgādina par vīnogu siltumu un lielisko kvalitāti. Es esmu vīnu eksperts.

Uz Mēriju tas atstāja milzīgu iespaidu: patiesībā viņa bija samulsusi par Zakira eleganci un labajām manierēm. Viņa vēl nekad nebija dzērusi vīnu, un tas viņai negaršoja. Viņa bija gaidījusi, ka šis tumšsarkanais šķidrums viņas glāzē būs kaut kas īpaši gards, taču viņai šķita, ka tas ir rūgts un skābs. Bet Zakirs savu glāzi tukšoja ar baudu, ik pa brīdim nomurminot: “Izcila vīnogu raža. Dzer, tu visā Londonā neatradīsi neko labāku par šo,” - vai arī: “Ak, kāda buķete - tik izsmalcināta! Tici man, tā ir īsta bauda,” -tāpēc viņa negribēja puisi aizvainot, sakot, ka vīns viņai negaršo. Mērija vienā rāvienā iztukšoja glāzi un noteica: - Garšīgs.

Zakirs vēlreiz piepildīja viņas glāzi. Visu šo laiku viņa acis klejoja pa kafejnīcu. Kad sarunājās ar Mēriju, viņš smaidīja, bet, kad lūkojās uz kafejnīcu, ne viņa acis, ne mute nesmaidīja. Mērija nevarēja redzēt galdiņu, pie kura sēdēja meitenes un sievietes, bet Zakiram tas atradās tieši pretī. Ik pa brīdim viņš ar aukstām, nekustīgām acīm paskatījās uz viņām, viegli pamāja ar galvu un uzreiz pagrieza galvu citā virzienā, bet pēc tam atkal pievērsās galdam. Katru reizi Mērija izdzirdēja, ka tiek atgrūsts krēsls, kad kāda meitene piecēlās. Maltītes laikā Zakirs vairākas reizes piecēlās un piegāja pie meiteņu galda. Mērija ar skatienu viņam sekoja -ne jau aiz greizsirdības, bet gan tādēļ, ka nespēja atraut acis no Zakira. Viņa ar gandarījumu ievēroja, ka meitenes viņam ne visai patīk, jo viņš nekad tām neuzsmaida, un likās, ka runā ar sakostiem zobiem, turklāt skatiens ir stingrs un bargs. Reiz viņa ievēroja, ka viņš savelk dūri un draudīgi piebāž zem deguna vienai no meitenēm. Meitene piecēlās un izgāja ārā.

Mērija nodomāja: “Es viņam patīku vislabāk. Tās meitenes viņam nepatīk. Un vispār viņas izskatās pēc padauzām. Bet es esmu viņa draudzene.” Un viņu pārņēma patīkams siltums.

Ikreiz, kad Zakirs atgriezās, viņš uzsmaidīja Mērijai, un viņa baltie zobi spīdēja, bet tumšās acis - mirdzēja.

- Izdzer tukšu, - viņš sacīja. - Šī lieliskā vīna nekad nevar būt par daudz. Vai nevēlies augļus vai torti? Mans tēvocis saka, ka tu vari izvēlēties, ko gribi. Drīz sāksies priekšnesums. Tas ir vislabākais. Londonas, Parīzes un Ņujorkas naktsklubi ir slaveni visā pasaulē, un šis ir viens no labākajiem Londonā.

Mērija izdzēra vīnu un apēda gabalu lipīgas un saldas kūkas, kuru Zakirs sauca par “Švarcvaldes ķiršu torti” ar šartrēzē noturētiem skābajiem tumšajiem ķiršiem. Lai gan Mērija neredzēja nevienu ķirsi, torte bija lieliska, taču vīns diemžēl garšoja vēl sliktāk nekā iepriekš; viņa sajuta, ka no skābuma mēle savelkas čokurā, bet lūpas kļūst raupjas.

Būdama ieskurbusi, viņa neskaidri apjauta, ka kafejnīca sāk piepildīties. Vīrieši nāca nepārtraukti. Zakirs teica: - Šis ir mūsu vislabākais laiks. Tev patiks priekšnesums, vai ne?

Vēlēdamās izpatikt, Mērija pasmaidīja un pamāja. Īstenībā viņai koda acīs, jo telpa arvien vairāk un vairāk piepildījās ar dūmiem, turklāt sāka sāpēt galva. Pēc maltītes viņa jutās ļoti nogurusi un daudz labāk būtu gājusi gulēt, taču saprata, ka ir jāpaliek nomodā, lai izbaudītu priekšnesumu, uz kuru Zakirs viņu bija laipni uzaicinājis. Mērija iedzēra vēl vīnu un mēģināja noturēt acis vaļā. Viņa nepamanīja, ka logu slēģi tika aizvērti, durvis - aizslēgtas un lampas - aptumšotas.

Pēkšņi Mērijas aizmigloto apziņu satricināja apdullinošs troksnis. Viņa aiz bailēm gandrīz nokrita no krēsla un, lai noturētos, pieķērās pie galda malas. Tas bija skaļāks par visu, ko viņa jebkad bija dzirdējusi, un pat skaļāks par doku sirēnu, kas viņu tā pārbiedēja uz Komeršlroudas. Tas bija mūzikas automāts, bet troksnis bija ritmiska mūzika, kas skanēja nepārtraukti.

Zakirs kliedza: - Tas ir priekšnesums. Pagriez krēslu un skaties. Tas ir labākais Londonā.

Visi vīrieši bija pagriezuši savus krēslus un klusām skatījās uz galdu telpas centrā.

Uz galda uzrāpās meitene un sāka dejot. Galds bija tikai apmēram metru plats, tāpēc, baidoties nokrist, viņa tā īsti nemaz nedejoja, bet gan mūzikas ritmā kustināja savu ķermeni: gurnus, plecus, rokas un kaklu. Viņas mati plīvoja. Vīrieši uzgavilēja. Tad viņa nometa lakatu, kas bija ap viņas pleciem. Vīrieši atkal uzgavilēja un cīnījās, lai to noķertu. Lēnām un pavedinoši viņa atpogāja blūzi un aizmeta to prom, atsedzot skatienam tumšsarkanu krūšturi. Viņa atsēja lenti, kas saturēja svārkus, un tie nokrita pie viņas kājām. Zem tiem bija tikai tumšsarkana auduma sloksnīte, kas bija apsieta ap vidukli un starp kājām. Viņai bija milzīgs dibens. Kustinot dibenu un gurnus, viņa pagriezās ar seju pret sienu un tad noliecās ar atplestām kājām.

Mērija apstulba. Miegs bija kā ar roku atņemts, un viņa nespēja noticēt savām acīm. Viņa nespēja noticēt tam, kas notiek.

Zakirs paspīdināja savus skaistos zobus un iesaucās: - Labi, vai ne? Es taču tev teicu, ka mums ir vislabākais priekšnesums Londonā!

Meitene iztaisnojās un pagriezās pret skatītājiem. Viņa nekaunīgi palūkojās apkārt un lēnām sāka taisīt vaļā krūštura āķīšus. Kad no tā izvēlās divas milzīgas krūtis, pie kuru galiņiem bija piestiprināti tumšsarkani pušķīši, vīrieši gavilēja, kliedza un dauzīja kājas pret grīdu. Ar kustībām, kuras droši vien bija prasījušas ilgstošu vingrināšanos, viņa lika savām krūtīm griezties pa apli ātrāk un ātrāk, un pušķīši kustējās arvien zibenīgāk. Mērijas acis kā hipnotizētas bija piekaltas šiem pušķīšiem. Viņa bija mēma no pārsteiguma līdz brīdim, kad ātrums samazinājās un pušķīši, lēnām riņķojot, nokrita uz grīdas. Meitene atraisīja ap vidukli apsieto auduma strēmeli un aizmeta to skatītājiem, kuri mēģināja to satvert.

Tad sākās viņas dejas svarīgākā daļa. Viņa kratījās un lēnām kustināja iegurni uz priekšu un atpakaļ. Viņas acis bija piekaltas skatītājiem, bet mēle - izbāzta. Tas turpinājās samērā ilgi. Reizēm viņa kustināja arī ķermeņa augšdaļu un reizēm šūpoja krūtis no vienas puses uz otru. Mūzikas automāts bija pagriezts nedaudz klusāk, un varēja dzirdēt tikai bungu ritmu, un viņas iegurnis visu laiku ritmā kustējās uz priekšu un atpakaļ.

Mērija jutās kā nohipnotizēta. Tikpat pēkšņi, kā sākusi, meitene ar kliedzienu apstājās un nogūlās uz galda. Tur nebija daudz vietas, tāpēc viņas mugura un galva atradās uz galda, bet kājas bija izstieptas gaisā. Mūzikas automāts atkal sāka spēlēt arvien skaļāk un skaļāk, un viņa lēnām atpleta kājas, līdz tās bija gandrīz špagatā, atklājot skatienam milzīgo, pretīgo vulvu. Pēc tam skatītāju sajūsmas kliedzienu pavadījumā viņa izveicīgi no vaginas sāka vilkt ārā pingponga bumbiņas un mest tās skatītājiem. Ātrums un daudzums bija biedējošs. Mērija nodomāja, ka tur ir jābūt kaut kādam trikam, jo neviena sieviete savā ķermenī nevarētu sabāzt tik daudz bumbiņu. Bumbiņas lidoja uz visām pusēm: vīrieši neprātīgā uzbudinājumā tās meta cits citam, meitenēm un pret sienu.

Pārējās meitenes bija piecēlušās no galda un pievienojušās vīriešiem. Dažas sēdēja vīriešiem klēpī un glāstīja viņus, vai arī vīrieši glāstīja viņas, citas pa pāriem izgāja ārā, bet pārējās -vienkārši sēdēja, smēķēja un dzēra. Divas vecākās sievietes piegāja pie meitenes, kura gulēja uz galda, un satvēra viņu katra aiz savas kājas. Tad viņas pamāja vīriešiem. Visi steidzās turp, bet divi resni pusmūža vīrieši ar kastetēm uz rokām aizsprostoja ceļu. Viņi noņurdēja un klāt pienākušajiem vīriešiem kaut ko pateica. To Mērija nesadzirdēja, jo mūzikas automāts dārdēja pārāk skaļi, bet vairāki vīrieši pagriezās un devās atpakaļ uz savām vietām. Tomēr daži palika turpat stāvot, un Mērija redzēja, ka apsargiem tika pasniegtas lielas naudas summas. Tad vīrieši viens pēc otra atpogāja bikses un iekļuva uz galda gulošajā meitenē. Gaidot savu kārtu, daži no viņiem pienāca pie galda un ar rokām berzēja viņas krūtis. Pēc tam kad vēl lielāks naudas žūksnis tika iespiests apsargu rokās, viens no vīriešiem piegāja pie meitenes, atpogāja bikses un iebāza peni viņai mutē, bet meitene to apmierināti sūkāja. Pēc tam vairāki vīrieši pēc kārtas darīja to pašu.

Mērijai sametās nelaba dūša. Viņas pieredze ar īru vīriešiem bija pietiekami liela, lai apjēgtu, kas notiek, un pasniegtā nauda viņai pateica pārējo. Viņai nevajadzēja uzdot jautājumus. Meitene nodrebēja un pārmeta krustu. “Svētā Marija, Dieva Māte, aizlūdz par mani,” viņa nočukstēja.

Mērija to visu pastāstīja, kad sēdējām Baznīcas namā Velklouzas skvērā pie tasītes kafijas un cepumiem. Es bieži pie viņas ciemojos. Nebiju sociālā darbiniece, pat ne brīvprātīgā. Man šī meitene vienkārši patika, un apstākļi, kādos mēs satikāmies, mūs satuvināja. Viņa man uzticējās un varēja droši ar mani runāt. Es gribēju uzzināt vairāk par prostitūtām un viņu dzīvesveidu, tāpēc iedrošināju viņu stāstīt tālāk.

Teicu: - Kad to visu biji redzējusi, kāpēc tu negāji prom? Tev bija visas iespējas tā darīt. Neviens tevi nevarēja atturēt. Kāpēc tu neaizgāji?

Viņa klusēja un knibināja cepuma maliņu.

- Es būtu tā darījusi, zinu, bet es nespēju pamest Zakiru. Viņš saņēma manu roku, saspieda to un sacīja: “Vai šis nav labs priekšnesums? Londonā tu neko labāku neatradīsi. Visi Londonas naktsklubi mēģina dabūt šo dejotāju saviem šoviem, bet es viņu atradu un atvedu pie Tēvoča. Viņš ļoti labi maksā, tāpēc viņa neies uz citu kafejnīcu. Viņa pie mums ir katru vakaru, un mūsu kafejnīca kļūst slavena. Bet, mana mazā, dārgā Mērija, tu izskaties nogurusi. Tev ir jāiet gulēt. Tēvocis tev ir sagatavojis istabu.”

Viņš maigi satvēra Mērijas roku, sargājoši apskāva viņu un vadīja cauri vīriešu un meiteņu pūlim.

Mērija man sacīja: - Es zināju, ka tobrīd es viņu interesēju, jo viņš pret mani izturējās citādi nekā pret pārējām meitenēm. Viņš par mani rūpējās un sargāja no visiem šiem rupjajiem vīriešiem, vai ne?

Es nopūtos. Ar savu divdesmit trīs gados uzkrāto gudrību es nespēju saprast, kā gan četrpadsmit piecpadsmit gadus veca meitene varēja tik ļoti aizrauties ar daiļrunīgu nelieti. Likās: ar mani gan tā nenotiktu. Bet šobrīd es vairs nejūtos tik pārliecināta.

Viņš veda Mēriju uz virtuves pusi un sacīja: - Šīs kāpnes ved uz augšstāva istabām. Tās ir ļoti jaukas un skaistas. Tu pati redzēsi. Ja tev vajadzīga tualete, tā ir tur, ārā.

Viņš norādīja uz koka un azbesta būdu.

Mērijai vajadzēja aiziet uz tualeti, un, nočukstot: “Neej prom,” -viņa devās turp. Tā bija pretīga un briesmīgi smirdēja, taču tumsā viņa nevarēja saskatīt milzīgo mēslu daudzumu, kas klāja slapjo un slideno grīdu.

Mērija atgriezās pie Zakira, kurš viņu izveda cauri virtuvei un pavadīja uz otro stāvu. Viņš izvilka atslēgu, atvēra durvis un iededza gaismu.

Mērija atradās istabā, kādu nekad savā dzīvē nebija redzējusi un pat nevarēja iztēloties. Gaismas spīdēja nevis no griestiem, bet gan no sienām un pat no aizkariem. Pie sienām bija spoguļi, kuri atstaroja gaismas. Ieraugot zeltu un sudrabu, kas, kā viņai likās, bija it visur, kaut gan patiesībā tur bija tikai hroms, viņai aizrāvās elpa. Istabas centrā stāvēja milzīga misiņa gulta ar pārklāju, kas Mērijai atgādināja zīdu. Pēc tumšā un nokvēpušā kafejnīcas interjera apakšstāvā šeit izskatījās kā paradīzē. Viņa nomurmināja: - Ak, Zakir, tā ir skaista, ļoti skaista. Vai tiešām tavs tēvocis ļaus man palikt šajā istabā?

Viņš iesmējās un atbildēja: - Tā ir visskaistākā istaba Londonā. Tu nekur neatradīsi smalkāku. Tev, Mērij, ir ļoti paveicies. Es ceru, ka tu to saproti.

-Jā, jā, Zakir, - viņa nopūtās, - es esmu no visas sirds pateicīga.

Viņš pavedināja Mēriju ar ierasto vieglumu. Viņa par to negribēja runāt, un es arī nespiedu. Jutu, ka atmiņas par šo vienu nakti viņai ir svētas.

- Esmu pārliecināta, ka viņš mīlēja mani, jo neviens nekad man nebija pieskāries tā, kā to darīja viņš. Visi citi vīrieši izturējās rupji un pretīgi. Bet Zakirs bija maigs un brīnumjauks. Man likās, ka tonakt es nomiršu no laimes, - viņa noteica un klusām piebilda: - būtu bijis labāk, ja es būtu nomirusi.

Kad viņi gulēja viens otra skavās un raudzījās, kā saules gaisma izgaiņā liego tumsu, viņš nočukstēja: - Mana mazā Mērija, vai tev tas patika? Vai tu gaidīji, ka ar tevi kaut kas tāds varētu notikt? Es tev varētu parādīt arī daudz ko citu.

- Un tad es pieļāvu briesmīgu kļūdu, - viņa teica. - Ja es nebūtu kļūdījusies, viņš mani vēl joprojām mīlētu. Bet es domāju, ka man ir jāizstāsta visa patiesība par sevi, lai starp mums nebūtu nekādu noslēpumu. Es viņam izstāstīju par savas mammas vīru Dublinā un to, ko viņš man nodarīja.

- Zakirs mani atgrūda un kliegdams pielēca kājās: “Kāpēc es vispār tērēju laiku ar tevi, tu, mazā palaistuve! Es esmu aizņemts cilvēks. Savu laiku es varu izmantot daudz labāk. Celies un apģērbies!”

- Viņš man iesita pļauku un pameta drēbes. Es raudāju, un viņš vēlreiz mani iepļaukāja, sakot: “Beidz pinkšķēt. Apģērbies un pasteidzies.”

- Es apģērbos, cik ātri vien varēju, un Zakirs mani izgrūda ārā pa durvīm. Tad viņa noskaņojums mainījās, un viņš man uzsmaidīja. Viņš noslaucīja manas asaras ar savu kabatlakatiņu un mierināja: “Nu, nu, mana mazā Mērija. Neraudi. Viss būs labi. Man ir straujš raksturs, bet tas ātri pāriet. Ja būsi laba meitene, es par tevi parūpēšos.”

- Viņš aplika man roku, un es atkal jutos laimīga. Es zināju: tā bija kļūda, ka izstāstīju par to īru vīrieti. Ziniet, es biju ievainojusi viņa lepnumu. Viņš gribēja būt pirmais vīrietis.

Mani pārsteidza viņas lētticība. Vai pēc visa, ko viņa bija pārdzīvojusi un redzējusi, viņa patiešām palika uzticīga sapnim, ka Zakirs viņu bija mīlējis un vērtējis viņas nevainību tik augstu, ka visa mīlestība pagaisa, kad viņš uzzināja, ka viņu bija izvarojis piedzēries īrs?

- Viņš noveda mani lejā uz kafejnīcu un pasauca vienu no sievietēm, kura iepriekšējā vakarā bija turējusi kāju meitenei, kas gulēja uz galda. Viņš sacīja: “Šī ir Mērija. Viņa būs laba. Pasaki Tēvocim, kad viņš pamodīsies.”

- Tad viņš vērsās pie manis: “Tagad man jāiet. Es esmu aizņemts cilvēks. Paliec kopā ar Gloriju, viņa par tevi parūpēsies. Dari, ko Tēvocis liek, un, ja būsi laba meitene, es būšu ar tevi apmierināts. Ja tu tā nedarīsi, es dusmošos uz tevi.”

Mērija nočukstēja: - Kad tu atgriezīsies?

Viņš atbildēja: - Neuztraucies, es atgriezīšos. Paliec šeit un esi laba meitene, un dari, ko Tēvocis liek.

DZĪVE KAFEJNĪCĀ

Kad strādāju Nonāta namā, es bieži pastaigājos pa Stepniju, lai redzētu, kāda tā izskatās. Tā bija šausmīga. Graustu rajoni bija vēl sliktāki, nekā es biju iedomājusies. Nespēju noticēt, ka tie atrodas tikai nepilnu piecu kilometru attālumā no Poplāras, kur cilvēki, lai ari bija nabadzīgi un dzīvoja sliktos apstākļos, tomēr bija jauki un draudzīgi. Poplārā visi būtu uzsaukuši medmāsai: “Sveika, mīļā! Kā iet?” Stepnijā neviens ar mani nesarunājās. Es gāju pa Keblstritu, Greiseliju, Dokstritu, Sanderstritu, Bekhausleinu un Lemanstrītu, un gaisotne tur bija draudīga. Meitenes slaistījās pie durvīm, bet vīrieši bieži vien bariņos vazājās pa ielām vai stāvēja pie kafejnīcām un smēķēja, zelēja tabaku un spļaudījās. Man vienmēr mugurā bija medmāsas tērps, jo negribēju uzklausīt neķītrus piedāvājumus. Es zināju, ka mani vēro un ka mana klātbūtne izraisa dusmas.

Gandrīz pirms divdesmit gadiem par nojaucamām atzītās mājas vēl joprojām stāvēja un vēl joprojām tajās mitinājās cilvēki. Bija palikušas dažas ģimenes un vecie ļaudis, kuri nevarēja aizbraukt, tomēr lielākoties tur patvērās prostitūtas, bezpajumtnieki imigranti, dzērāji un narkomāni. Tur nebija veikalu, kuros varētu nopirkt pārtiku un mājsaimniecības preces, jo tie bija pārvērsti par nakts kafejnīcām, kas patiesībā nozīmēja, ka tie ir bordeļi. Vienīgie veikali, kurus es redzēju, bija tabakas izstrādājumu tirgotavas.

Daudzām ēkām nebija jumtu. Mācītājs Džo, Svētā Pāvila baznīcas vikārs, man pastāstīja, ka viņš pazīst kādu desmit cilvēku lielu ģimeni, kura, patvērusies zem brezenta, dzīvo trijās augšstāva istabās. Lielākā daļa augšējo stāvu bija samērā tukši, bet zemākie, kurus aizsargāja augstāko stāvu grīda, ja vien nebija iebrukusi, ņudzēja no cilvēkiem.

Velklouzas skvērā (tagad tā vairs nav) atradās pamatskola, kuras pagalms bija ar skatu uz Keblstritu. Man stāstīja, ka pāri žogam tiek mesti dažādi atkritumi, tāpēc es aprunājos ar uzraugu. Dzimis un audzis Stepnijā, tagad viņš bija jautrs īstendas iedzīvotājs, taču, kad ar viņu sarunājos, viņš izskatījās drūms. Viņš pastāstīja, ka šeit ierodas katru dienu agri no rīta, lai uzkoptu, kamēr bērni vēl nav atnākuši uz skolu. Tur bija gandrīz viss: skolas rotaļlaukumā tika izmesti netīri, asiņaini un ar vīnu piesūkušies matrači, higiēniskās paketes, apakšveļa, asiņaini palagi, prezervatīvi, pudeles un šļirces. Uzraugs stāstīja, ka atkritumus viņš dedzina katru rītu.

Iepretim skolai Greiselijā bija bumbu sagrauta vieta, kur tieši tādus pašus atkritumus katru nakti izmeta kafejnīcu īpašnieki. Šie mēsli nekad netika aizvākti vai sadedzināti, tāpēc tie krājās un krājās, un neizturami smirdēja. Es nespēju piespiest sevi iet tur garām - jau piecdesmit metru attālumā smaka bija neciešama, tāpēc es nekad neaizgāju līdz Greiselijai, lai gan man stāstīja, ka tur vēl joprojām dzīvo dažas Stepnijas ģimenes.

Šo rajonu pārvaldīja bordeļi, suteneri un prostitūtas, un likās: nolaistās un pamestās ēkas tīksminājās par zemisko rūpalu un netiklajiem un nežēlīgajiem paradumiem. Jo slavenākas kļuva Keblstrītas kafejnīcas, jo vairāk klientu plūda uz turieni, un bizness gāja no rokas. Vietējie iedzīvotāji neko nevarēja padarīt. Viņu balsis pazuda mūzikas automātu skaļumā. Man stāstīja, ka visi dzīvoja, paniski baidoties sūdzēties par samilzušo problēmu.

īstendā vienmēr ir atradušies bordeļi. Protams, tiem jābūt, jo tur bija doki. Ko gan citu varēja gaidīt? Tie vienmēr tika paciesti, un ar tiem varēja tikt galā. Taču tad, kad tuvākajā apkaimē uzradās simtiem bordeļu, vietējo ļaužu dzīve kļuva nepanesama.

Es labi varēju saprast vietējo cilvēku bailes: ja viņi sūdzējās vai kā citādi iejaucās kafejnīcu īpašnieku biznesā, viņi bija pelnījuši atmaksu. Par šādu drosmes izrādīšanu viņi varēja saņemt naža dūrienu vai tikt piekauti. Es priecājos, ka gāju pa Sanderstritu gaišā dienas laikā. Caur netīrajiem logu stikliem varēja saskatīt, kā pret palodzi atspiedušās meitenes ar izvārgušām un izkrāsotām sejām raudzījās laukā pa logu un vilināja vīriešus. Sanderstrita atzarojās no Komeršlroudas, tāpēc vīrieši tur iegriezās bieži. Vēl tikai pirms desmit piecpadsmit gadiem tās bija bijušas kārtīgas rindu mājas, kurās dzīvoja ģimenes un rotaļājās bērni. Dienā, kad es tur pastaigājos, aina bija kā šausmu filmā. Protams, meitenes logos mani lika mierā, taču tur bija daudz liela auguma un draudīga paskata vīru, kuri uz mani nikni raudzījās, it kā gribēdami teikt: “Pazūdi no šejienes!” Vai tiešām vēl bija kāda ģimene, kura dzīvoja šādos apstākļos? Acīmredzot bija. Es pamanīju pāris mazu mājiņu, kurām bija spodri logi ar aizkariem un rūpīgi notīrīti lieveņi. Redzēju kādu vecu sievieti, kura ar nodurtu galvu lēnām vilkās gar pašu mājas sienu, līdz nonāca pie savām namdurvīm. Viņa zaglīgi palūkojās apkārt, atslēdza durvis un pēc tam tās ātri aiz sevis aizvēra. Es izdzirdēju, kā tika aizcirsti divi aizbīdņi.

Dienesta suņu saimniekiem ir kāds teiciens, kuru var attiecināt uz jebkuru suni, vai tas būtu ganu, apsardzes, policijas vai pajūgu suns: “Neizturies labsirdīgi, citādi viņi tevi neklausīs”.

To pašu var attiecināt ari uz suteneriem un prostitūtām. Pret meitenēm izturas kā pret suņiem, taču parasti daudz, daudz sliktāk. Suņi ir jānopērk vai jāizaudzē, tāpēc par viņiem rūpējas labi. Tie prasa lielus ieguldījumus, un vērtīga suņa zaudējums ir nopietna lieta. Bet prostitūcijā iesaistītajām meitenēm nav nekādas vērtības. Tās nav jāpērk kā, piemēram, suni vai vergu, tomēr viņas dzīvo verdzībā un pakļaujas savu saimnieku vēlmēm un kaprīzēm. Lielākā daļa meiteņu šajā tirgū iesaistās brīvprātīgi, pilnībā neapzinoties, ko dara, un jau pēc pavisam neilga laika saprot, ka nespēj no tā izkļūt. Viņas ir iekritušas lamatās.

Zakirs atstāja Mēriju, pasakot: “Esi laba meitene un dari, ko tev liek, un es būšu ar tevi apmierināts.” Ar šo solījumu sirdī Mērija dzīvoja vairākus mēnešus. Tikai viena Zakira smaida dēļ viņa būtu ar mieru darīt visu un arī darīja.

Ap astoņiem viņš atstāja meiteni kopā ar Gloriju - aptuveni piecdesmit gadus vecu rūdītu prostitūtu, kura laiku pa laikam pati strādāja, bet kuras galvenais uzdevums bija turēt pilnā gatavībā meitenes. Viņa nopietni lūkojās uz Mēriju un sacīja: - Tu dzirdēj’, ko viņš teic’. Tev ir jādar’ tas, ko tev liek. Labāk ej un sāc tīrīt kafejnīcu un virtuvi, kamēr Tēvocis nav nonācis lejā.

Mērija nezināja, ko darīt. Telpa izskatījās tik liela un bija tik netīra, ka viņa nesaprata, no kura gala sākt. Vecajā būdā Īrijā mājas uzkopšana bija ļoti vienkārša: gulta, galds, paklājs, sols - tas arī viss. Bet kafejnīca izskatījās milzīga. Viņa apmulsusi raudzījās apkārt. Spēcīgs kājas spēriens trāpīja Mērijai pa krustiem, un viņa aizlidoja pāris metru uz priekšu.

- Tiec ar to galā, slinkā kuce! Nestāvi un neblenz!

Mērija ķērās klāt. Viņa atcerējās, ko Zakirs bija teicis par trauku mazgāšanu virtuvē, un skraidīja apkārt, savācot netīrās glāzes un krūzes, pilnos spļaujamtraukus, un nesa to visu uz taukaino izlietni. No krāna tecēja tikai aukstais ūdens, taču viņa nomazgāja visu, cik labi vien varēja, un pēc tam noslaucīja ar netīru veca palaga gabalu. Pa to laiku Glorija salika krēslus uz galdiem.

- Kad būsi visu pabeigus’, iztīri grīdu, - viņa uzsauca.

Slotas nebija. Bija tikai slapja grīdas lupata, un ar to Mērija

berza grīdu, bet patiesībā tikai pārgrūstīja netīrumus no vienas vietas uz otru.

- Nu jau ir labāk, - Glorija teica. - Tagad ej un iztīri caurumu!

Mērija samulsa.

- Mēslus, tualeti, ateju, tu, muļķe!

Mērija izgāja pagalmā. Tas smirdēja. Nakts laikā to droši vien bija izmantojuši vairāk nekā simts vīriešu un arī visas iepriekšējās naktis, un jau gadiem to neviens nebija kārtīgi iztīrījis. Lielākā daļa vīriešu čurāja uz zemes, tāpēc bruģakmeņi vienmēr bija slapji un slideni. Tualetes papīra nebija, tikai saplēstas avīzes, kuras bija izmētātas pa visu būdu. Daži vīrieši bija vēmuši, un siltajā vasaras rītā smaka tikai pastiprinājās. Šī bija vienīgā tualete, kura bija pieejama arī meitenēm, un viss pagalms bija piemētāts ar higiēniskajām paketēm, jo tur nebija atkritumu kastes.

Mērija uz to visu noraudzījās ar šausmām, taču, baidoties no vēl viena spēriena pa muguru, aši metās pie darba. Pagalmā bija slota, tāpēc lielāko daļu cieto mēslu viņa saslaucīja kaudzē pagalma stūrī. Viņa atnesa ūdens spaiņus un noskaloja pagalmu. Izskatījās, ka tas deva labus rezultātus, tāpēc viņa atnesa vēl vairākus spaiņus.

Iznāca Glorija un klusējot paraudzījās apkārt. Viņa izņēma no mutes cigareti. - Tu esi labi pastrādājus’, Mērija. Zakirs būs apmierināts ar tevi. Un Tēvocis. Visi.

Mērija staroja no prieka. Viņas karstākā vēlēšanās bija izpatikt Zakiram. Norādot uz mēslu kaudzi stūrī, viņa bikli ievaicājās: - Ko mēs ar to iesāksim?

- Aiznes to uz sagrauto māju Greiselijā. Es tev parādīs’, kur tas atrodas.

Nekas cita neatlika kā vien savākt atkritumus ar rokām. Mērijai tas nemaz nepatika, bet viņa to darīja. Lai to visu aiznestu, uz bumbu sagrauto māju viņai bija jāiet četras reizes.

Mērija jutās netīra. Pēdējo reizi viņa bija mazgājusies pie Slūžām, bet drēbes nebija mainījusi jau dienām ilgi. Viņa iegāja virtuvē un aukstā ūdenī nomazgāja seju un rokas, pēc tam - pēdas un kājas, un tas viņai lika justies labāk. Viņa centās atcerēties, kas notika ar viņas somu, kurā atradās tīrā blūze. Viņa atcerējās, ka iepriekšējā vakarā to bija nesis Zakirs, bet kopš tā laika viņa to nebija redzējusi. Viņa pajautāja Glorijai, kur viņš to būtu varējis nolikt.

Glorija iesmējās: - Tu to vairs nekad neredzēs’. - Un Mērija patiešām to nekad vairs neredzēja.

Tieši tobrīd kafejnīcā ienāca vīrietis. Tas bija viens no apsargiem, kurus Mērija iepriekšējā vakarā bija redzējusi, iekasējot naudu no apmeklētājiem. Viņš bija drukns, ar lielu vēderu, kas bija pārkāries pāri bikšu jostai. Netīrās čībās ieautās kājas šļūkāja pa grīdu, un viņa rokas klāja tetovējumi. Seja bija atbaidoša, tās izskats Mērijai laupīja runas spējas. Viņa izlavījās pagalmā. Šis vīrietis bija Tēvocis.

- Nāc atpakaļ, - viņš nokliedzās.

Mērijai nebija spēka nepaklausīt. Viņa drebēdama nostājās vīrieša priekšā. Viņš tikai skatījās uz viņu ar bargām, tumšām acīm un zelēja cigaretes galu. Viņš izstiepa tuklo roku, satvēra viņas plecu, pagrieza viņas galvu sāņus un tad sacīja: - Tu, meitēn, kļaus’ mani. Es par tevi parūpēsies. Tu, sliktā meitene... - Viņš nepabeidza teikumu, tikai savilka lūpas un draudot piebāza Mērijai pie deguna dūri.

Glorijai viņš pateica: - Ņem viņu, - un izgāja ārā.

* * *

Vecajā ēkā bija veikals, pagalms, divas pagrabstāva istabas un astoņas istabas augšējos stāvos. Tās visas ar plānu dēļu sienu bija sadalītas trīs vai četros mazos nodalījumos. Katrā nodalījumā bija šaura gulta, bet dažos no tiem bija četras līdz sešas guļamvietas. Visas gultas klāja tikai netīras, pelēkas no armijas laikiem palikušas segas.

Mērija tika uzvesta augšstāvā garām zelta un sudraba istabai, kurā viņa bija pavadījusi nakti ar Zakiru. Bēniņos atradās aptuveni divdesmit meitenes, kuras gulēja uz grīdas vai gultās. Lielākā daļa bija aizmigušas.

Glorija sacīja: - Paliksi te. Mums tevi vēlāk vajadzēs.

Mērija nosēdās uz grīdas stūrī. Visu savu dzīvi viņa bija pazinusi tikai nabadzību un kopš Dublinas laikiem bija gulējusi vienīgi pagaidu mitekļos graustos vai zem klajas debess, tāpēc nebija ne pārsteigta, ne arī izbijusies. Bēniņos bija karsts, un viņa drīz vien iemiga.

Ap diviem pēcpusdienā viņu pamodināja rosība. Lielākā daļa meiteņu gāja ārā. Mērija piecēlās kājās, bet viņai pavēlēja palikt uz vietas. Visu pēcpusdienu viņa pavadīja sutīgajos bēniņos kopā ar meiteni, kura bija dejojusi uz galda, un klausījās viņas skaļo krākšanu. Mērijai nebija ne ēdamā, ne dzeramā, un viņa visu laiku sapņoja par Zakiru.

Vakarpusē krācošā meitene pamodās. Viņu sauca Doloresa, un viņa bija aptuveni divdesmit gadus veca jautra un ražena meiča, kura jau kopš bērnu dienām bija prostitūta. Viņa nebija redzējusi citu dzīvi un nespēja iedomāties nevienu citu veidu, kā nopelnīt iztiku. Samiegojusies viņa piecēlās sēdus un ieraudzīja Mēriju. - Jauniņā? - viņa painteresējās.

Mērija pamāja.

- Nabadzīte, - viņa noteica. - Nebēdā, gan tu pieradīsi pie mūsu aroda. Kad pierod, nav nemaz tik traki. Tev ir vajadzīgs kāds triks tāpat kā man. Es esmu striptīza dejotāja. Bet es neesmu parasta striptīza dejotāja. Es esmu profesionāle. - Vārdu “profesionāle” viņa izrunāja ar lielu lepnumu. - Nāc, labāk iesim lejā uz kafejnīcu, pirms Glorija ir sākusi mūs meklēt. Tev vajag tīru blūzi. Še, ņem vienu no manām. Un tev vajag arī mazliet uzkrāsoties. Es tev palīdzēšu.

Kamēr Doloresa ģērbās, sakārtoja savus un Mērijas matus un uzkrāsoja abas, viņa visu laiku pļāpāja. Mērijai viņa patika. Viņas dzīvesprieks un jautrība aizrāva arī Mēriju.

- Tagad tu izskaties jauki.

Patiesībā Mērija izskatījās groteska, taču viņai pašai tā nešķita. Uzkrāsotās sejas attēls spogulī viņai likās lielisks.

- Vai Zakirs te šovakar būs? - viņa jautāja.

- Neuztraucies, tu viņu redzēsi.

Mērija bija sajūsmā un devās līdzi Doloresai uz kafejnīcu, lai gatavotos vakara priekšnesumam.

Viņas devās pie lielā galda, kur jau sēdēja daudzas meitenes. Zakirs sēdēja pie stūra galdiņa, un Mērijai ietrīsējās sirds. Viņa paspēra solīti uz puiša pusi, taču viņš bez vārdiem meiteni aizdzina, un viņa noskumusi apsēdās kopā ar citām. Viņas daudz nerunāja, un visas lūkojās uz Mēriju. Pāris meiteņu mazliet pasmaidīja, bet citas atklāti drūmi noskatījās. Viena parupja, neķītra paskata meitene sacīja: - Tu tikai paskaties uz viņu. Zakira pēdējā. Ko gan viņa no sevis iedomājas? Drīz mēs viņu noliksim pie vietas. Gan tu redzēsi - Mērija, Mērija, gluži kā prērija.

Mērija man pastāstīja, ka tas viņai nemaz nav paticis un viņa gribējusi aiziet.

- Kāpēc tu neaizgāji? - es brīnījos.

- Tāpēc, ka stūrī sēdēja Zakirs, un nekas uz pasaules nebūtu varējis mani piespiest aiziet prom no viņa.

Es pieņēmu, ka tieši tādā pašā veidā viņš bija iesaistījis un noturējis lielāko daļu meiteņu.

Es vaicāju: - Ja tu būtu zinājusi, kādā dzīvē viņš tevi ievilks, vai tu būtu aizgājusi?

Viņa padomāja un teica: - Nedomāju vis, vismaz ne sākumā. Tikai tad, kad es redzēju, kā viņš atved vairākas jaunas meitenes un sēž ar viņām kopā pie stūra galdiņa, es sāku saprast, ko viņš domāja, teikdams, ka esot “gaļas piegādātājs”. Es gribēju mesties pie meitenes un viņu pabrīdināt, taču to nespēju, un galu galā tam arī nebūtu nekādas jēgas.

Tonakt Mērijai bija pirmie klienti. Viņa tika izsolīta kā jaunava, un solītājs, kas piedāvāja visaugstāko maksu, dabūja viņu pirmais, bet vēl astoņi citi sekoja pēc tam. Nākamajā dienā Zakirs aplika viņai roku un apgalvoja, ka ir ļoti apmierināts ar viņu. Viņš Mērijai uzsmaidīja, un viņas sirds atmaiga.

Viņa dzīvoja no šī smaida un visiem pārējiem, ko viņš vairāku mēnešu laikā visžēlīgi viņai bija dāvājis.

Pirmajā nedēļā viņas klienti bija vīrieši, kuri nāca uz kafejnīcu un maksāja Tēvocim. Viņa ienīda šo nodarbošanos, un vīrieši viņai likās pretīgi, bet Doloresa un daudzas citas teica: - Tu pie tā pieradīsi.

īstās šausmas sākās tad, kad viņa tika izdzīta uz ielas un viņai lika pašai meklēt sev klientus.

- Katru dienu man bija jāatnes viena mārciņa, - viņa stāstīja. - Ja es to nevarēju, Tēvocis sita pa seju vai nogrūda zemē un spārdīja ar kājām. Sākumā es prasīju divus šiliņus (desmit pensus), tomēr bija ļoti daudz citu meiteņu, kuras prasīja tikai sešus pensus vai vienu šiliņu, tāpēc arī man bija jāpazemina cena. Reizēm es vedu vīriešus atpakaļ uz kafejnīcu, bet citreiz mēs to vienkārši darījām šaurajās ieliņās vai māju gaiteņos, atspiedušies pret sienu. Jebkur - pat sagrautajās ēkās. Es ienīdu sevi. Starp meitenēm notika briesmīga cīņa par labākajām vietām, kur ķert klientus, un arī starp vīriešiem notika kautiņi. Ja meitene mēģināja pāriet pie cita sutenera, viņai varēja pārgriezt rīkli. Tu neko nezini par visām tām šausmām, kas tur notiek.

Es visu laiku biju uz ielas. No rītiem es mazliet pagulēju, taču man bija jāiet laukā katru pēcpusdienu un jāstrādā līdz pieciem sešiem rītā. Es gandrīz nedabūju ēst, izņemot kartupeļu čipsus kafejnīcā, ja man paveicās. Es to visu ienīdu, tomēr nespēju apstāties. Es esmu netīra, es esmu slikta, es esmu...

Es pārtraucu viņu, jo negribēju, lai viņa turpina sevi šaustīt: - Bet tu taču beigās aizgāji. Kas tev lika tā rīkoties?

- Bērniņš, - viņa klusu noteica, - un Nellija. Nellija man patika, -viņa turpināja. - Viņa bija vienīgā meitene, kura izturējās laipni pret visām citām. Viņa nekad nestrīdējās un nekad nebija ļauna. Viņa bija uzaugusi Glāzgovas bāreņu namā un nezināja nedz to, kas ir viņas vecāki, nedz arī, vai viņai bija brāļi un māsas. Viņa vienmēr bija vientuļa, un man liekas, ka dziļi sirdī viņa ilgojās pēc kāda, kas varētu viņai piederēt. Viņa bija divus gadus vecāka par mani.

Tad Mērijai izstāstīja šausminošo patiesību.

- Glorija uzzināja, ka Nellija gaida bērnu. Arī agrāk tā bija noticis. Arī citas meitenes palika stāvoklī, taču es tajā nekad nebiju iejaukta, jo ar viņām nedraudzējos. Glorija visu nokārtoja, un ieradās kāda sieviete. Es nezināju, kas viņa ir, bet meitenes stāstīja, ka viņa šādos gadījumos nāca vienmēr. Bija rīts, un es pēc nakts darba gulēju. Es izdzirdēju drausmīgus kliedzienus un uzreiz sapratu, ka tā ir Nellijas balss. Noskrēju lejā un atradu viņu mazajā istabā. Viņa gulēja gultā un kliedza, bet Glorija un vēl divas meitenes turēja atplestas viņas kājas, kamēr šī sieviete bāza viņā iekšā kaut ko līdzīgu tērauda adāmadatām. Es ieskrēju istabā, apskāvu Nelliju un liku, lai viņas izbeidz, taču viņas, protams, to nedarīja. Es nevarēju arī apturēt Nellijas sāpes, tāpēc es tikai turēju viņu savos apskāvienos.

Es palūdzu, lai Mērija pastāsta par Nelliju kaut ko vairāk.

- Tas bija šausmīgi. Sieviete turpināja bakstīt un skrāpēt. Un tad pēkšņi uz visām pusēm izšļācās asinis. Pa visu gultu, uz grīdas un arī uz tās sievietes. Viņa sacīja: “Tas ir viss, kas viņai vajadzīgs. Lai viņa pāris dienu paliek gultā. Ar viņu viss būs labi.” Tad viņas visu uzkopa un atkritumus izmeta bumbu sagrautajās mājās, bet es paliku pie Nellijas. Viņa bija nāves bālumā un vēl joprojām cieta briesmīgas sāpes. Es nezināju, ko darīt, tāpēc vienkārši paliku kopā ar viņu, devu viņai padzerties un mēģināju viņu mierināt. Glorija pāris reižu ielūkojās un teica, lai palieku pie Nellijas un tonakt neeju strādāt.

Mērija sāka raudāt.

- Reizēm viņa saprata, kas es esmu, reizēm - ne. Viņa kļuva ārkārtīgi karsta. Viņas āda dega. Es viņu slaucīju ar aukstu ūdeni, bet tas nelīdzēja. Viņa visu laiku asiņoja, līdz matracis bija piesūcies ar asinīm. Es sēdēju pie viņas visu dienu un nakti, bet sāpes nemaz nerimās. Agri no rīta viņa manās rokās nomira.

Viņa klusēja un tad skarbi noteica:

- Es nezinu, ko viņi izdarīja ar līķi. Nebija bēru, un arī policija neieradās. Domāju, ka viņi atbrīvojās no līķa un nevienam par to nestāstīja.

Es apsvēru, vai vispār ir iespējams atbrīvoties no līķa. Ja meitenei nebija ne radu, ne draugu, kurš gan interesētos par viņas nozušanu? Kafejnīcas meitenes viņu pazina, bet izskatījās, ka viņas visas ļoti baidījās no Tēvoča, tāpēc arī nebūtu bildušas ne vārda. Ja Glorija un kaktu akušiere tiktu pieķertas, viņām noteikti izvirzītu apsūdzības par slepkavību vai vismaz slepkavību bez iepriekšēja nodoma, tāpēc abas īpaši aizsargāja. Nešaubos, ka bija pazudušas arī daudzas citas prostitūtas un neviens par viņām neinteresējās, jo lielākoties viņas bija nevienam nevajadzīgas meitenes, kurām nebija savu māju.

Pēc pāris mēnešiem Mērija saprata, ka arī viņa ir stāvoklī, taču bailes lika slēpt šo faktu. Lai gan gandrīz visu laiku viņai bija nelaba dūša, viņa turpināja meklēt klientus. Viņa man stāstīja, ka gribējusi aizbēgt, tomēr bija pārāk nobijusies, lai mēģinātu to darīt. Līdz brīdim, kad bērniņš viņas vēderā sāka kustēties, viņš Mērijai neko nenozīmēja. Bet tad viņā pamodās mātes mīlestība. Pēc laika, kad kādu dienu viņa bēniņos pārģērbās, viena no meitenēm iesaucās:

- Paskatieties uz Mēriju. Viņai būs bērns.

Un tad visi to uzzināja.

Mērija bija izmisusi un saprata, ka viņai jābēg. Viņa teica: - Man bija pilnīgi vienalga, ka viņi mani nogalinās. Taču es negribēju pieļaut, ka viņi nogalina manu bērnu.

Tovakar viņa atnāca ar klientu un, kāpjot augšstāvā, ievēroja, ka zelta un sudraba istabas durvis bija vaļā. Viņa teica, lai vīrietis aiz aizslietņa izģērbjas, bet pati iezagās istabā. Uz galda stāvēja kaudze naudas. Viņa paķēra piecas mārciņas un kā neprātīga izmetās uz ielas un aizskrēja.

1

Britu Sadraudzība jeb Sadraudzība (Commonwealth) ir starptautiska organizācija, kura apvieno Lielbritāniju un tās bijušās kolonijas. (Red. piez.)

BĒGŠANA

Mērija bēga, lai glābtu savu un sava bērna dzīvību. Viņai nebija ne mazākās nojausmas, kurp dodas, tomēr viņa skrēja, baiļu pārņemta. Bija nakts, un viņai šķita, ka kāds seko katram viņas solim. Viņa galvenokārt gāja pa tumšajām šķērsielām, jo domāja, ka galvenās ielas apgaismojumā kāds viņu varētu atpazīt.

- Es nogriezos no vienas ieliņas citā, slēpos durvju ailās, tad metos atpakaļ un atkal skrēju pa kādu no tumšajām ieliņām, ikreiz cenšoties izvairīties no lielo ielu gaismām. Tā es skrēju gandrīz visu nakti.

Patiesībā Mērija bija riņķojusi turpat uz vietas, jo viņa stāstīja par upi, dokiem un kuģiem, par baznīcu, uz kuras lieveņa viņa bija atpūtusies un kura ļoti atgādināja Sentmērilebouvas baznīcu. Viņa nekur tālu nebija tikusi. Guļot uz baznīcas lieveņa, nakts šausmas bija norimušās, un viņa sprieda, ka varētu iekāpt autobusā un aizbraukt kaut kur tālu prom, kur neviens viņu nemeklētu. Tikai brīdī, kad viņa jau stāvēja uz autobusa iekāpšanas platformas un ieraudzīja, ka konduktors kompostrē biļetes un iekasē vienu vai divus penijus lielu braukšanas maksu, viņa saprata savu kļūmīgo situāciju ar piecu mārciņu banknoti. Viņa nevarēja to izmantot. Kad autobuss jau sāka kustēties, viņa izlēca no tā un iekrita renstelē. Vairāki cilvēki pienāca pie Mērijas, lai palīdzētu, taču viņa bija tā pārbijusies, ka atgrūda viņus un aizskrēja, slēpjot plaukstās seju.

Visu dienu Mērija pavadīja slēpjoties. Tas nebija saprātīgi. Es viņai pajautāju: - Kāpēc tu negāji uz policiju un nelūdzi aizsardzību?

Viņas atbilde bija interesanta.

- Es nevarēju. Es biju zagle. Viņi būtu mani arestējuši vai aizveduši atpakaļ uz kafejnīcu un likuši atdot naudu Tēvocim.

Bailes no Tēvoča bija tik dzīvas, ka viņa visu dienu pavadīja, klaiņojot un slēpjoties no cilvēkiem. Viņa atkal bija devusies uz dienvidiem no Bouvas upes virzienā, bet, tikai nonākot uz īst-indijas doku ceļa, viņai beidzot ienāca prātā doma palūgt kādai sievietei, kura neizskatītos pēc tādas, kas varētu būt iesaistīta prostitūcijas biznesā, izmainīt piecu mārciņu banknoti. Kad es tovakar izkāpu no autobusa, viņa pienāca man klāt, un es viņu aizvedu uz Nonāta namu. Tur viņa saņēma pirmo kārtīgo maltīti un nakts miegu drošībā un siltumā. Šādi apstākļi viņai nebija bijuši kopš brīža, kad viņa pameta būdu tālajā Mejo grāfistē.

Māsa Džuljena bija tā, kas nokārtoja, lai Mērija varētu doties uz Baznīcas namu Velklouzas skvērā. Mācītājs Džo Viljamsons šo namu bija izveidojis par prostitūtu patvērumu un nodrošinājis ar brīvprātīgajiem darbiniekiem.

Mācītājs Džo bija svētais. Svētie var izskatīties dažādi - viņiem ne vienmēr ap galvu ir jābūt nimbam. Mācītājs Džo bija dzimis 19. gadsimta 90. gados un uzaudzis Poplāras graustu rajonos. Kaut kādā veidā viņam bija izdevies pārciest aukstumu, izsalkumu, nevērību un četrus gadus Pirmā pasaules kara frontē. Viņš bija skarbs un sīksts īstendas ielu bērns ar rupju un skaļu valodu, taču, kad viņš paaugās, viņam bija vīzija, ka Dievs viņu aicina kļūt par mācītāju. Viņš spēja pārvarēt labas izglītības trūkumu, izteikto kokneja akcentu, kuru neviens cits nevarēja saprast, neprasmi izteikties un sabiedrības aizspriedumus. 20. gados viņu ordinēja par mācītāju, un, vairākus gadus nokalpojis par draudzes mācītāju Norfolkā, viņš atgriezās īstendā, Svētā Pāvila draudzē Step-nijā - tieši sarkano lukturu rajona sirdī. Viņš pats savām acīm ieraudzīja, cik drausmīga bija šo meiteņu dzīve. Kopš tā laika visu savu atlikušo mūžu viņš veltīja, lai palīdzētu prostitūtām, kuras vēlējās aizbēgt no šādas dzīves. Velklouzas fonds arī 21. gadsimtā vēl joprojām pastāv un vēl joprojām veic tieši to pašu uzdevumu.

Baznīcas namā Mērija varēja nomazgāties, saņemt tīras un siltas drēbes un labu ēdienu. Viņa bija kopā ar vēl sešām citām meitenēm, kuras ar dažādiem rezultātiem mēģināja atbrīvoties no prostitūcijas. Mērija bija pārāk nobijusies, lai ietu laukā, tomēr pamazām bailes par to, ka viņa tiks atrasta un noslepkavota, mazinājās, bālie vaigi atguva sārtumu, un īru acis atkal iemirdzējās.

Šajā mierīgajā laikā es pie viņas ciemojos vairākkārt, jo man vienmēr likās, ka viņa to vēlas, un arī tāpēc, ka es gribēju uzzināt vairāk par prostitūtām. Apmeklējumu laikā es dzirdēju sirdi plosošas detaļas par viņas dzīvi Londonā. Man likās, ka šajā īsajā laika posmā viņa bija samērā laimīga, tomēr tas nevarēja turpināties mūžīgi. Viens no iemesliem bija tas, ka viņas grūtniecība tuvojās beigām, un, lai gan Baznīcas namā viņa saņēma pirmsdzemdību aprūpi, tomēr tā nebija piemērota vieta mātei ar mazuli. Bet daudz būtiskāks bija fakts, ka Baznīcas nams atradās bīstami tuvu Kebl-strītai un “Pilnmēness kafejnīcai”. Kamēr viņa negāja ārā, nekādu briesmu nebija, taču kaut kad bija jāpienāk brīdim, kad viņa gribēs iziet uz ielas - galu galā Baznīcas nams nebija cietums. Mācītājs Džo domāja: kad tas notiks, iespēja, ka viņu atpazīs, būs ļoti liela, un Mērijas bailes par nolaupīšanu vai noslepkavošanu nav tikai iedomas.

Astotajā grūtniecības mēnesī, kad Mērijai bija tikai piecpadsmit gadu, viņu pārveda uz māju mātēm un bērniem Romas katoļu baznīcas paspārnē. Tā atradās Kentā, un es tur vienreiz biju aizbraukusi - aptuveni divas nedēļas pirms bērniņa piedzimšanas. Mērija bija laimīga un satraukta. Viņai patika būt kopā un draudzēties ar citām sievietēm un meitenēm, kuras nebija prostitūtas, bet nāca no nabadzīgākajiem sabiedrības slāņiem. Daudzām jau bija bērni, un Mērija varēja ļauties vismaigākajiem un sievišķīgākajiem instinktiem. Mūķenes vadīja nodarbības par bērnu aprūpi, un viņa ar prieku mazgāja un ģērba lelles un klausījās stāstus par kolikām, zīdaiņu izsitumiem un barošanu ar krūti, un vienlaikus skaitīja dienas līdz sava bērniņa piedzimšanai.

Rītā, kad man pienāca pastkarte, kurā bija rakstīts, ka ir piedzimusi maza meitenīte, vārdā Ketlīna, tieši tādu pašu pastkarti saņēma arī Baznīcas nama darbinieki. Es nodomāju, ka to ir rakstījusi kāda no mūķenēm, jo zināju, ka Mērija mazliet prata lasīt, bet rakstīja viņa ar grūtībām. Tomēr apakšā ar lieliem burtiem bija uzrakstīts viņas vārds un vesela rinda ar bučām. Mani līdz sirds dziļumiem aizkustināja šie divdesmit pieci “X” burtiņi, kas apzīmēja skūpstus, un man ienāca prātā: kam gan vēl viņa būtu varējusi ar tik daudziem skūpstiem pavēstīt savus brīnišķīgos jaunumus? Savai mātei? Brāļiem un māsām? Vai viņa vispār zināja, kur atradās viņas piedzērusies māte un kurā Dublinas bāreņu namā ir viņas māsas? Ja viņa pastkarti būtu nosūtījusi uz veco adresi, vai kāds to būtu saņēmis vai arī ģimene jau būtu pārcēlusies citur? Vai vēl kāds cits zināja? Vai kādu tas interesēja? Man acīs sariesās asaras, kad lūkojos uz šo “X” burtiņu rindu - skūpstiem, kurus ar tik lielu mīlestību viņa bija dāvājusi cilvēkam, kuru nejauši bija uzrunājusi autobusa pieturā.

Pēc pāris dienām, savā brīvdienā, es devos pie Mērijas uz Kentu, jo sapratu, ka par šo brīnišķīgo notikumu kādam ir jāpriecājas kopā ar viņu. Brauciena laikā es domāju, ka šī varētu būt viņas iespēja mainīties. Mātes jūtas lielākajai daļai sieviešu atraisa vislabākās īpašības - bieži vien vieglprātīgas un nenosvērtas meitenes, tiklīdz piedzimst bērniņš, kļūst par atbildīgām un uzticamām mātēm. Man nebija ne mazāko šaubu, ka Mērija bija maiga un mīloša jauna sieviete, tikai pārāk lētticīga. Domāju, ka galvenais iemesls, kas viņu noveda līdz prostitūcijai, bija viņas maigais un paļāvīgais raksturs apvienojumā ar nabadzību un grūto dzīvi. Viņa, protams, ienīda prostitūciju un bija dzīvojusi kā verdzene. Tagad viņa bija atbrīvojusies.

Gar vilciena logiem lēnām slīdēja lauku ainava, un mani pārņēma kluss gandarījuma un prieka vilnis. Es ne mirkli neiedomājos par to, kā viņa varēs uzturēt sevi un mazuli.

Es satiku Mēriju laimē starojošu. Kad ienācu pa durvīm, no viņas plūda tikko modušos mātes jūtu vieglais dedzīgums, un likās, ka tā siltums apņem ari mani. Divu mēnešu ilgā atpūta, laba pārtika un pirmsdzemdību aprūpe bija paveikusi brīnumus: bija pazudis bālais un ciešanu pilnais izskats, vairs nebija nervozo roku kustību, bet pats galvenais - viņas acīs bija izgaisušas bailes. Viņa neapzinājās savu skaistumu, un tas viņu padarīja vēl pievilcīgāku. Un mazulis? Protams, katrs bērniņš ir visskaistākais pasaulē, bet šī mazulīte pārspēja visus! Ketlīna bija desmit dienas veca, un Mērija man stāstīja, cik viņa ir brīnišķīga: cik labi viņa guļ, cik dūšīgi ēd, kādas burvīgas skaņas izdveš, kā smejas un spārdās. Viņa turpināja līksmi pļāpāt, pilnībā pārņemta ar savu visaptverošo mīlestību. Kad devos prom, es nodomāju, ka tas bija pats labākais, kas ar viņu varēja notikt, un ka Mērijai paveras pavisam jauna dzīve.

* * *

Pēc pāris nedēļām pienāca pastkarte.

MĀSAI DŽENIJAI NONŪTU NAMĀ

poplārA, lundunA

Mūsu pasts ir pelnījis visu cieņu par to, ka šī pastkarte vispār pienāca, jo uz tās bija tikai adrese un nebija pastmarkas. Otrā pusē bija uzkricelēts:

MAZULIS PROM. BRAUC PIE MANIS. MĒRIJA. XXXXXX

Noraizējusies es šo vēstuli parādīju māsai Džuljenai.

- Vai PROM nozīmē, ka bērniņa vairs nav? Ja tā, tad kur viņš ir? Tas taču nevarētu nozīmēt, ka viņš ir nomiris? - es vaicāju.

Mūķene vairākas reizes pagrozīja rokās pastkarti un tad sacīja: - Nē, es domāju, ka, gadījumā ja bērniņš būtu miris, viņa būtu uzrakstījusi MIRIS. Kādā brīvdienā tev vajadzētu pie viņas aizbraukt, jo acīmredzot tieši to viņa vēlas.

Brauciens ar vilcienu uz Kentu šķita garāks un nogurdinošāks nekā iepriekšējā reizē. Man nebija priecīgo domu, ar ko īsināt laiku. Es nesapratnē lauzīju galvu, un mani nepameta ļaunas priekšnojautas.

Māmiņu un bērnu mājas izskatījās gandrīz tāpat kā iepriekš -pievilcīgs parks, kurā pastaigājas smaidošas jaunas sievietes ar ratiņiem un mūķenes, kas dodas savās gaitās. Kad ierados, mani aizveda uz dzīvojamo istabu.

Ieraudzījusi Mēriju, es apstulbu. Viņa izskatījās briesmīgi: seja bija uztūkusi, sarkana un plankumaina un zem acīm bija milzīgi riņķi. Viņa lūkojās uz mani ar neko neredzošu skatienu. Mati bija izspūruši, bet apģērbs - saplēsts. Es stāvēju durvīs un skatījos uz viņu, bet viņa mani neredzēja. Tad viņa pielēca kājās, pieskrēja pie loga un, nepārtraukti vaidot, sāka ar dūrēm dauzīt stiklu. Viņa aizskrēja uz istabas pretējo pusi un sita pieri pret sienu. Tam, ko redzēju, bija grūti noticēt.

Es piegāju pie viņas un diezgan skaļi pateicu: - Mērija. - Es vairākas reizes atkārtoju viņas vārdu. Beidzot, atpazinusi mani, viņa pagriezās un iekliedzās. Viņa mani sagrāba un mēģināja runāt, bet vārdi pār lūpām nenāca.

Es aizvedu viņu līdz dīvānam un apsēdināju.

- Ko tas nozīmē? - es jautāju. - Kas notika?

- Viņi aizveda manu bērniņu.

- Uz kurieni?

- Es nezinu. Viņi man neko nestāsta.

- Kad tas notika?

- Es nezinu. Taču viņas vairs nav. No rīta viņas vairs nebija.

Es nezināju, ko teikt. Ko gan var pateikt par tik briesmīgiem

jaunumiem? Mēs lūkojāmies viena uz otru mēmās šausmās, un tad viņa sarāvās no sāpēm - sāpēm, kuras, kā likās, pārņēma visu viņas ķermeni. Viņa izstiepa uz priekšu rokas un atkal atkrita atpakaļ spilvenos. Es uzreiz sapratu, kur bija vaina. Viņa bija barojusi bērnu ar krūti, un tagad, kad bērna vairs nebija, krūtis bija šausmīgi pierietējušas. Es pieliecos un atpogāju viņas blūzi. Abas krūtis bija milzīgas un cietas kā akmens, bet kreisā bija spilgti sarkana un karsta. Es nodomāju, ka viņai var sākties krūšu abscess. Visticamāk, tas jau bija sācies.

Viņa ievaidējās: - Man sāp, - un sakoda zobus, lai nekliegtu.

Mans prāts bija nemierīgs. Kas gan bija noticis? Es nespēju noticēt tam, ka Mērijas mazulis ir aizvests. Kad spēcīgā sāpju lēkme bija pārgājusi, teicu: - Es iešu parunāt ar klostera priekšnieci.

Viņa satvēra manu roku. - Jā, es zināju, ka tu spēsi atgūt manu bērniņu.

Mērija pasmaidīja, un tajā mirklī viņas acis pieplūda asarām, un, rūgti raudot, viņa iespieda seju spilvenā.

Es izgāju ārā un palūdzu parādīt ceļu uz klostera priekšnieces kabinetu.

Telpa bija vienkārša, tajā stāvēja dažas mēbeles: galds, divi koka krēsli un bufete. Sienas bija baltas, uz tām izcēlās tikai necils krucifikss. Klostera priekšnieces tērps bija viscaur melns ar baltu plīvuru. Viņa bija pusmūža gados un ļoti izskatīga. Viņas sejas izteiksme bija mierīga un atklāta. Es uzreiz sapratu, ka varu ar viņu runāt.

- Kur ir Mērijas bērniņš? - es agresīvi vaicāju.

Klostera priekšniece uz mani mierīgi paskatījās un tad atbildēja: - Bērns tika atdots adopcijai.

- Bez mātes piekrišanas?

- Piekrišana nebija nepieciešama. Viņai ir tikai četrpadsmit gadu.

- Piecpadsmit, - es sacīju.

- Četrpadsmit vai piecpadsmit - tam nav nekādas nozīmes. Juridiski viņa vēl joprojām skaitās bērns, un pēc likuma viņas piekrišana nav ne derīga, ne nederīga.

- Bet kā jūs uzdrīkstējāties atņemt bērnu bez viņas ziņas? Tas viņu nonāvēs.

Klostera priekšniece nopūtās. Viņa krēslā izslējās, iztaisnoja muguru un sakrustoja rokas zem skapulārija. Viņa izskatījās tā, it kā atrastos ārpus laika, vecuma un žēlsirdības. Tikai krusts uz viņas krūtīm kustējās līdzi elpai. Viņa mierīgi sacīja: - Bērnu adoptēja kārtīga Romas katoļu ģimene, kurā jau ir viens bērns. Slimības dēļ mātei vairāk bērnu nevar būt. Mērijas mazulītei būs laba audzināšana un izglītība. Viņa varēs izmantot visus labumus, ko sniedz kārtīga kristiešu ģimene.

-Jā, kārtīga kristiešu ģimene noteikti ir svarīga, - es atcirtu ar pieaugošām dusmām. - Bet nekas nevar aizstāt mātes mīlestību, un Mērija mīl savu bērnu. Viņa nomirs vai sajuks prātā no bēdām.

Klostera priekšniece kādu bridi sēdēja un klusi raudzījās uz koka zaru, kas kustējās aiz loga. Tad viņa lēnām pagrieza galvu un ielūkojās tieši man acīs. Šī mierīgā un nesteidzīgā galvas kustība -vispirms loga virzienā un pēc tam atpakaļ pie manis - palīdzēja man apvaldīt dusmas. Viņas seja bija skumja. Es nodomāju, ka varbūt viņai tomēr piemīt žēlsirdība.

- Mēs izdarījām visu, lai sameklētu Mērijas ģimeni. Mēs trīs mēnešus meklējām Īrijas draudžu un valsts reģistros, taču bez rezultātiem. Mērijas māte ir dzērāja, un viņu nav iespējams atrast. Visi viņas tēvoči un tantes ir miruši. Tēvs ir miris. Jaunākie brāļi un māsas ir aizgādībā. Ja mēs būtu atraduši kādu radinieku vai aizbildni, kurš varētu pieņemt Mēriju un viņas mazuli un apsolītu uzņemties atbildību par viņiem, nav ne mazāko šaubu, ka viņa būtu varējusi paturēt bērnu. Bērna interešu dēļ tika pieņemts lēmums par adopciju.

- Bet tas taču nogalinās Mēriju, - es iebildu.

Klostera priekšniece uz to neatbildēja, vienīgi noteica: - Kā piecpadsmitgadīga meitene, kurai nav ne izglītības, ne māju, ne darba, izņemot prostitūciju, var apgādāt un aprūpēt augošu bērnu?

Šoreiz bija mana kārta klusēt.

- Viņa vairs nenodarbojas ar prostitūciju, - es sacīju.

Klostera priekšniece atkal nopūtās un samērā ilgi klusēja, pirms

sāka runāt. - Jūs esat jauna, mana mīļā, un jums ir daudz paštaisna sašutuma, kas Mūsu Kungam ir pieņemams. Taču jums ir jāsaprot, ka tikai ļoti, ļoti retos gadījumos prostitūtas atsakās no savas nodarbošanās. Tas ir pārāk viegls veids, kā pelnīt naudu. Meitenei nav naudas, bet visapkārt ir iespējas to iegūt. Kāpēc visu dienu būtu jāvergo fabrikā, lai nopelnītu piecus šiliņus, ja pusstundas laikā var nopelnīt desmit vai piecpadsmit? Mēs no pieredzes zinām, ka augošam bērnam nekas nevar nodarīt vēl lielāku postu kā māte, kura iztiku pelna uz ielas.

- Bet jūs nedrīkstat viņu nosodīt par to, ko viņa vēl nav izdarījusi.

- Nē, mēs viņu nenosodām. Baznīca piedod. Jebkurā gadījumā ir skaidrs, ka vairāk tika grēkots pret Mēriju, nevis viņa pati grēkoja.

Mūsu galvenās rūpes ir bērna aizsardzība un audzināšana. Kad Mērija pametīs šo vietu, viņai nebūs, kurp doties. Kurš viņu pieņems? Mēs pūlējāmies atrast Mērijai darbu, kas nodrošinātu arī dzīvesvietu, taču neviens negribēja pieņemt māti kopā ar bērnu.

Es klusēju. Klostera priekšnieces loģika bija neapstrīdama. Es atkārtoju jau iepriekš teikto: - Bet tas viņu nogalinās. Viņa jau tagad izskatās pa pusei vājprātīga.

Klostera priekšniece sēdēja pilnīgi nekustīgi, kamēr aiz loga plivinājās lapas. Aptuveni pusminūti viņa klusēja, tad atkal ierunājās: - Mēs esam dzimuši ciešanām, neziņai un nāvei. Manai mātei bija piecpadsmit bērni. Tikai četri bērnībā izdzīvoja. Mana māte vienpadsmit reizes pārdzīvoja tās ciešanas, kādas šobrīd jūt Mērija. Miljoniem sieviešu cilvēces vēsturē ir apglabājušas bērnus, kurus pašas ir dzemdējušas, un izturējušas bēdas par bērna zaudējumu. Viņas ir to pārcietušas, un arī Mērija pārcietīs, un viņas ir dāvājušas dzīvību vēl citiem bērniem, un, cerams, arī Mērija dāvās.

Man nebija, ko teikt. Es būtu varējusi sprediķot un lamāties par augstprātību un pašpaļāvību, pieņemot lēmumu Mērijas vietā; es būtu varējusi pavīpsnāt par Romas katoļu baznīcas bagātību; es būtu varējusi pajautāt, kāpēc Baznīca nevarētu dažus gadus atbalstīt Mēriju un viņas bērniņu. Es varēju un varbūt man arī vajadzēja pateikt daudz ko, taču mani apklusināja zināšanas par bērnu mirstības statistiku, dziļā izpratne viņas vārdos un skumjas viņas acīs.

Es tikai pajautāju: - Vai Mērija jebkad uzzinās, kurš adoptēja viņas bērniņu?

Klostera priekšniece pakratīja galvu.

- Nē. Pat es nezinu īsto vārdu. Nevienai mūķenei tas nekad netiek atklāts. Adopcija ir pilnībā anonīma, taču jūs varat pārliecināt Mēriju, ka viņas meitiņa ir nonākusi kārtīgā katoļu ģimenē un viņai būs labas mājas.

Nebija vairāk nekā, ko piebilst, un klostera priekšniece piecēlās. Tā bija zīme, ka saruna ir beigusies. Viņa no skapulārija apakšas izvilka labo roku un pastiepa man pretī. Gari, slaidi un jutīgi pirksti. Nemaz bieži negadās redzēt tik skaistu roku, un, kad es to satvēru, viņas rokasspiediens bija stingrs un silts. Mūsu acis sastapās, un, man liekas, tajās bija skumjas un savstarpēja cieņa.

Es atgriezos dzīvojamā istabā. Kad ienācu, Mērija pielēca kājās no dīvāna un viņas seja iemirdzējās cerībās. Taču, ieskatoties man acīs, viņa acumirklī visu saprata un ar izmisuma pilnu kliedzienu atkrita dīvānā un atkal iegrūda seju spilvenā. Es nosēdos viņai blakus un mēģināju nomierināt, bet nekāds mierinājums nebija iespējams. Es stāstīju, ka viņas mazulis dzīvos kārtīgā ģimenē, kur par viņu labi parūpēsies. Es mēģināju paskaidrot, ka viņai nebūtu iespējams strādāt un uzturēt mazu bērnu. Nedomāju, ka viņa dzirdēja vai saprata kaut vārdu no tā, ko teicu. Mērijas seja vēl joprojām bija paslēpta spilvenos. Es viņai pateicu, ka man drīz jādodas prom, taču viņa neko neatbildēja. Es mēģināju noglāstīt viņas matus, bet viņa dusmās atgrūda manu roku. Es izlavījos ārā no istabas un klusām aiztaisīju durvis, jo biju pārāk noskumusi, lai atvadītos.

Mēriju es vairs nekad neredzēju. Reiz es viņai uzrakstīju vēstuli, bet atbildi nesaņēmu. Pēc mēneša es uzrakstīju klostera priekšniecei un uz savu jautājumu saņēmu atbildi, ka Mērija ir pieņēmusi sanitāres vietu Birmingemas slimnīcā. Es Mērijai uzrakstīju vēl vienu reizi, bet atkal nesagaidīju atbildi.

Cilvēkus saved kopā gadījums, un gadījums viņus arī izšķir. Dzīves laikā nav iespējams saglabāt attiecības ar pilnīgi visiem cilvēkiem. Vai mani un Mēriju saistīja patiesa draudzība? Visticamāk, ne. Tā galvenokārt bija draudzība, kurā no viņas puses bija paļāvība, bet no manas puses - žēlums un (man pat ir kauns atzīties) ziņkārība. Man gribējās uzzināt vairāk par prostitūtu apslēpto dzīvi. Tas nav pamats, lai satiktos dvēseles un veidotos patiesas jūtas, tādēļ ļāvu šai saiknei izzust.

Pēc vairākiem gadiem, kad jau biju laimīgi precējusies un man bija divi bērni, visu laikrakstu pirmajās lappusēs bija rakstīts par bērnu, kurš izzagts no ratiņiem Mančestras priekšpilsētā. Televīzijā bija intervija ar izmisušajiem vecākiem, kuri raudādami lūdzās, lai atdod bērniņu. Policija uzsāka valsts mēroga meklēšanu, un no visām malām pienāca ziņojumi, ka ir redzēts iespējamais nolaupītājs. Iā izrādījās maldinoša informācija. Pēc divpadsmit dienām sabiedrības interese par šo notikumu apsīka.

Četrpadsmitajā dienā es izlasīju, ka Liverpūlē bija arestēta kāda sieviete, kura gatavojusies ar kuģi doties uz Īriju. Viņai rokās bijis sešas nedēļas vecs zīdainis, tāpēc viņa aizturēta un nopratināta. Pēc pāris dienām parādījās plašāka informācija, ka nopratinātā sieviete ir apsūdzēta par bērna nolaupīšanu, kas bija notikusi pirms divām nedēļām. Fotogrāfijā bija redzama Mērija.

Līdz tiesai viņa piecus mēnešus pavadīja ieslodzījumā. Šajā laikā es domāju, vai man vajadzētu aizbraukt pie viņas, tomēr es to neizdarīju. Es nesapratu, par ko gan mēs varētu runāt; turklāt divi bērni vecumā līdz trim gadiem, mājas rūpes, dežurējošās medmāsas pusslodzes darbs un vēl brauciens uz Liverpūli un atpakaļ -kāda velna pēc? - drūmas izredzes.

Es sekoju līdzi tiesas procesam laikrakstos. Kā vainu mīkstinošs apstāklis tika minēta viņas pašas bērna zaudēšana. Viņas advokāts uzsvēra faktu, ka par bērnu viņa bija labi rūpējusies, un pievērsa uzmanību tam, ka viņa nebūtu nodarījusi viņam kaitējumu. Taču prokurors runāja par vecāku ciešanām un Mērijas nestabilo, nesakārtoto dzīvi. Vērā tika ņemtas arī divdesmit sešas apsūdzības par uzmākšanos vīriešiem un sīkām zādzībām.

Zvērināto tiesa atzina Mēriju par vainīgu ar lūgumu apžēlot. Tomēr tiesnesis viņai piesprieda trīs gadus cietumsoda ar ieteikumu, ka laikā, kamēr ieslodzītā atradīsies Viņas Majestātes apcietinājumā, viņai nepieciešama psihiatriskā ārstēšana.

Divdesmit viena gada vecumā Mērija nonāca Mančestras sieviešu cietumā.

MĀSA EVANDŽELĪNA

Salauztā pleca dēļ es nevarēju nokārtot gala eksāmenu dzemdniecībā un līdz nākamajai eksaminācijas reizei bija jāgaida vairāki mēneši. Māsa Džuljena ierosināja, ka es, lai gūtu jaunu pieredzi, varētu pievienoties iecirkņa ārsta praksei. Tādējādi man radās iespēja strādāt ar veciem cilvēkiem, kuri dzimuši 19. gadsimtā.

Par iecirkņa medmāsu darbu bija atbildīga māsa Evandželīna. Lai gan es ļoti gribēju aprūpēt vecos ļaudis, man nebija ne mazākās vēlēšanās strādāt kopā ar māsu Evandželīnu, kura man likās garlaicīga un bez humora izjūtas. Netieši, bet nepārprotami viņa man lika manīt, ka arī es viņai nepatīku. Viņa pastāvīgi meklēja trūkumus: durvis aizcirstas; logs atstāts vaļā; netīrība; aizsapņoša-nās (viņa to sauca par “izklaidību”); trakulība; dziedāšana klīnikas telpās; aizmāršība. Sarakstam nebija gala. Es neko nevarēju izdarīt māsai Evandželīnai pa prātam. Kad māsa Džuljena paziņoja, ka mums būs jāstrādā kopā, viņa paskatījās uz mani ar saīgušā grimasē savilktu seju un noņurdēja: “Hm!” - tad pagriezās un aizsoļoja projām. Un vairāk ne vārda!

Mēs nostrādājām kopā vairākus mēnešus, un, lai gan nesatu-vinājāmies, es tomēr sāku viņu mazliet labāk izprast un pārliecinājos, ka visas mūķenes ir neparasti cilvēki - kaut vai tikai dotā zvēresta dēļ. Citas sievietes nevarētu tā dzīvot. Mūķenēm noteikti piemīt kaut kas īpašs.

Māsa Evandželīna izskatījās aptuveni četrdesmit piecus gadus veca - ja tev ir divdesmit trīs, tas šķiet neiedomājams vecums. Bet mūķenes vienmēr izskatās jaunākas, nekā ir patiesībā: viņa bija strādājusi par medmāsu jau Pirmajā pasaules karā, tas nozīmē, ka laikā, par kuru es rakstu, viņai bija jau pāri par sešdesmit.

Pirmais rīts iesākās pavisam nelāgi. Klīnikā bija sabojājies apkures katls, tāpēc instrumenti un šļirces nebija sterilizēti. Māsa Evandželīna skaļi un dusmīgi uzsauca Fredam, lai nāk un to salabo. Kad viņš, neskanīgi svilpodams, ar savu liekšķeri un krāsns kruķi nāca lejā pa kāpnēm, viņa kurnēja par “šo nekam nederīgo vīru”. Māsa lika man iet uz virtuvi un instrumentus novārīt uz gāzes plīts, viņa pa to laiku sašķiros pārsienamos materiālus un visu pieskatīs. Kad devos uz durvīm, no pārpildītās šālītes izkrita stikla šļirce un saplīsa uz akmens grīdas. Viņa kliedza uz mani, ka esmu neuzmanīga un neveikla un ka viņai šajos laikos tas ir jāpacieš. Kad viņa nonāca līdz vietai par “vieglprātīgajām jaunajām meitenēm”, es aizlaidos, atstājot stikla lauskas uz grīdas. Virtuvē pie gāzes plīts stāvēja B. kundze un darbojās ap pusduci katliņu, kas jautri burbuļoja, tāpēc mani uzņēma ne īpaši draudzīgi. Sterilizācija prasīja samērā daudz laika, un es jau varēju dzirdēt māsas Evandželīnas kliegšanu, pirms vēl bijusi izgājusi no virtuves. Viņa paņēma no manis piederumus, lika tos somās un spriedelēja par manu “slais-tīšanos un izklaidību, kā vienmēr”, kā arī par to, “vai es neesot sapratusi, ka mums ir divdesmit trīs insulīna injekcijas un četras sterilās pārsiešanas, un divas kāju čūlas, un trīs pēcoperācijas trūces, kā arī divas katetrizācijas, divas gulošo apmazgāšanas un trīs klizmas, un ar to visu jātiek galā līdz pusdienlaikam”.

Visas vecmātes jau bija aizgājušas, torīt mēs bijām palikušas pēdējās. Velosipēdu novietne bija gandrīz tukša. Kāda cita vecmāte netīšām bija paņēmusi māsas Evandželīnas iecienīto divriteni. Viņas deguns kļuva sarkans, acis izspiedās uz āru, un viņa gandrīz čukstus murmināja, ka viņai “šis te nepatīkot, ka tas vecais * Triumph ir par mazu, bet Sunbeam - par augstu un viņai laikam būšot jāiztiek ar Raleigh, taču tas viņai nemaz nepatīkot”.

Es māsai godbijīgi izstūmu Raleigh velosipēdu, tā aizmugurē nostiprināju melno somu un vēroju, kā ieliecās riepas, kad viņas lielais un smagais augums uzrausās uz divriteņa. Domāju, ka tieši tobrīd es sapratu, ka viņai vairs nav četrdesmit. Druknajam un masīvajam ķermenim trūka veiklības, un tikai ar apņēmību un gribasspēku viņa varēja sevi piespiest mīt pedāļus.

Tiklīdz māsa nokļuva uz ielas, likās, ka viņas oma uzlabojas, un viņa man veltīja kaut ko līdzīgu smaidam. Braucot pa ielām, neskaitāmas balsis sauca: “Labrīt, māsa īvija.” Viņa laipni pasmaidīja - es nekad agrāk nebiju redzējusi viņu tā smaidām - un līksmi atņēma sveicienus. Reiz viņa pat mēģināja pamāt, bet divritenis bīstami sagrīļojās, tāpēc viņa vairs nemēģināja to atkārtot. Sāku domāt, ka šajā rajonā viņa ir populāra un pazīstama.

Pret cilvēkiem viņa bija skarba un parupja, pat nelaipna (pēc manām domām), tomēr neviens neapvainojās.

- Tā, Tomasa kungs, vai paraugu analīzēm sagatavojāt? Nelieciet man gaidīt - man tas ir jāpārbauda, un man nav laika visu dienu ar jums te noņemties. Nu tā, nekustieties, lai varu iešļircināt. Nekustieties, es teicu. Tā, nu es eju. Ja sāksiet ēst saldumus, tie jūs nobeigs. Nevarētu teikt, ka tas mani uztrauktu, un es pat uzdrošinos apgalvot, ka jūsu kundze labprāt tiktu no jums vaļā, toties sunītis gan pēc jums ilgosies.

Es biju šokā. Medmāsu mācību grāmatās nebija ieteikumu tā sarunāties ar pacientiem, bet vecais vīrs un viņa sieva rēca aiz smiekliem. Viņš atbildēja: - Ja nomiršu pirmais, es jums iesildīšu vietiņu, māsa īvija. Un mēs kopīgi varēsim panašķēties.

Man likās, ka māsa būs nikna par šādu nekaunību, taču viņa labā noskaņojumā lāčoja lejā pa kāpnēm un gaitenī satiktajam bērnam izmeta: “Nestāvi man ceļā, puis!”

Viņas labais noskaņojums un parupjā ķircināšanās ar pacientiem turpinājās visu rītu. Es vairs nejutos pārsteigta, jo sapratu, ka pacientiem tieši tas viņā patika. Māsa pret visiem izturējās bez mazākās sentimentalitātes vai žēlīguma. Vecāka gadagājuma Doklendsas iedzīvotājiem jau bija nācies sastapties ar labvēļiem no vidusšķiras, kuriem labpatika izrādīt žēlsirdību pret zemākas šķiras ļautiņiem. Kokneji nicināja šādus cilvēkus un izmantoja tos, lai no viņiem gūtu kādu labumu, bet aiz muguras smējās par viņiem, taču māsai Evandželīnai nepiemita augstprātīga klīrība. Viņa uz to nemaz nebija spējīga. Iztēle nebija viņas stiprā puse, un viņa nevarētu neko ne izgudrot, ne izfantazēt. Viņa bija izteikti godīga un pret katru cilvēku ikvienā situācijā izturējās bez viltus vai izlikšanās.

Pēc vairākiem mēnešiem es sāku saprast, kāpēc māsa Evandželīna bija tik populāra. Tāpēc, ka viņa bija viena no šiem ļaudīm. Viņa nebija no koknejiem, bet bija dzimusi ļoti nabadzīgā Rīdingas strādnieku ģimenē. Viņa man to nekad netika stāstījusi (viņa ar mani gandrīz nemaz nerunāja), taču es to nopratu no sarunām ar pacientiem. Piemēram: “Ak, šīs jaunās mājsaimnieces, viņas nemaz nezina, kā viņām ir paveicies. Tualete katrā dzīvoklī? Vai atceraties vecās mēslu bedres, avīzi uz brilles un stāvēšanu rindā aukstumā, kad liekas, ka bikses būs pilnas?” Tam parasti sekoja smiekli un pāris rupju “tualetes” jociņu, kam punktu pielika nodrāztā anekdote par puisi, kurš iekrita atejā un izlīda laukā ar zelta pulksteni rokā. Pagājušā gadsimta pirmajā pusē strādnieku šķiras pārstāvji “tualetes” jociņus neuzskatīja par vulgāriem vai sliktas gaumes paraugiem, jo dabiskās organisma funkcijas visiem bija kā uz delnas. Nebija ne vēsts no privātuma. Dučiem ģimeņu izmantoja vienu ateju, kuras durvīm trūka augšējās un apakšējās daļas. Tāpēc arī visi zināja, kurš tur ir iekšā, turklāt varēja visu dzirdēt un arī saost. Apzīmējums “viņa ir smerdele” nebija morālas dabas novērojums, bet gan fakta konstatēšana.

Māsa Evandželīna stāstīja šos rupjos jokus. Pirms klizmas viņa sacīja: - Nu tā, papiņ, tagad mēs tev pakaļā iebāzīsim petardi un mazliet patricināsim iekšas. Mammīt, sagatavo podu un veļas knaģus, ar ko aizspiest degunu. - Turpinājumā sekoja smiešanās par to, ka vēders “nav izgājis” jau pāris nedēļu un ka iekšā būs sakrājušies mēsli ziloņa lielumā. Un neviens nejutās samulsis -vismazāk jau pacienti.

Nē, patiešām nevar apgalvot, ka māsai Evandželīnai nebija humora izjūtas. Vienīgā problēma bija tā, ka Nonāta namā viņas humors atšķīrās no pārējo jokiem. Viņa dzīvoja vidē, kur valdīja vidusšķiras vērtības, un humora “drošības vārsts”, kas bija labi pazīstams visām pārējām mūķenēm, viņas gadījumā pastāvīgi bija aizvērts. Viņa vienkārši nespēja izprast pārējo jokus, tāpēc vienmēr skatījās, kad citi sāk smieties, un tad mazliet nedroši pievienojās.

Līdzīgi bija ar viņas pašas humoru, kuru klosterī nepārprotami nespētu novērtēt. Patiesībā tas tiktu uzņemts ar bargu nosodījumu. Iespējams, ka kādreiz viņa bija mēģinājusi jokot, bet klostera priekšniece bija noteikusi sodu par vaļīgu un neapdomīgu valodu, tāpēc jaunā novice vienkārši noslēdzās un ārēji izskatījās pašapzinīga un izteikti nopietna. Tikai kopā ar saviem doku rajona pacientiem viņa varēja būt tāda, kāda ir īstenībā.

Pat viņas valoda atbrīvojās no gadu gaitā apgūtās vidusšķiras izrunas un sāka līdzināties kokneja dialektam. Viņa nekad nerunāja īstā koknejā - tā būtu izlikšanās, kas viņai nebija pa spēkam, tomēr atsevišķas frāzes un idiomas skanēja pilnīgi dabiski. Viņa mierīgi runāja par “Mistisko līdzekli”, kas man ilgi lika lauzīt galvu, līdz es atklāju, ka “mistiskais” apzīmēja medicīnisko terminu “mikstūra”, bet “līdzeklis” bija saīsinājums no “atkrēpošanas līdzekļa”. Tā bija ipekakuāna - zāles, kuras par vienu sovrinu varēja nopirkt katrā aptiekā un kuras līdzēja gandrīz pret visām kaitēm. Viņa arī runāja par “pūmoniku” pneimonijas vietā, “spīles” nozīmēja reimatisms, bet “zilā ripa” - gripa. Gremošanas traucējumu apzīmēšanai viņai bija vairāki izteicieni: skrejamais, korķis, graizes, krampji, adatas, un tos visus pavadīja rēcīgi smiekli. Acīmredzot viņa zināja daudzus kokneja žargona vārdus, lai gan tos izmantoja samērā reti. Tas man lika atcerēties gadījumu, kad es apmulsu, jo māsa lika man atnest viņas “zebieksti”, bet es tikai lūkojos uz viņu, neuzdrošinoties pajautāt, ko viņa ar to domāja. Kāds cits atnesa viņas mēteli.

Viņa atbalstīja veco cilvēku bailes no slimnīcām. Tās bija bailes, kuras bieži vien izpaudās kā nicinājums un apsmiekls. Lielākā daļa Anglijas slimnīcu pat 50. gados bija pārveidotas nespējnieku patversmes, tāpēc ļaudis, kuri visu mūžu bija dzīvojuši bailēs par nonākšanu nabagmājā, uzskatīja, ka pat šīm ēkām ir pagrimuma un nāves aura. Māsa Evandželīna necentās kliedēt šīs bailes no slimnīcām. Patiesībā viņa tās vēl vairoja. Tādu nostāju Karaliskā medmāsu koledža būtu stingri aizliegusi, ja par to uzzinātu. Māsa mēdza teikt: “Jūs taču negribat doties uz slimnīcu, kur ar jums

ķēpāsies neskaitāmi studenti,” - vai ari: “Viņi tikai izliekas, ka ārstē nabagus, lai bagātie no tā gūtu labumu,” - un abi šie apgalvojumi nozīmēja to, ka slimnīcām patīk eksperimentēt ar nabadzīgajiem pacientiem. Viņa no pieredzes zināja stāstīt, ka pret sievietēm, kuras nokļuva slimnīcā ar komplikācijām pēc nelegālā aborta, apzināti izturējās slikti. Tas, ka māsa Evandželīna nespēja neko izfantazēt vai pat pārspīlēt, apstiprināja viņas vārdu patiesumu. Nezinu, vai šāda prakse ir plaši izplatīta Anglijā arī mūsdienās, taču 50. gadu vidū Parīzes slimnīcā es pati pārliecinājos, ka viņai bija taisnība. Tur piedzīvoto es vēl joprojām nespēju aizmirst.

Māsai Evandželīnai bija tūkstošiem vienkāršu padomu, ko sniegt pacientiem: “Lai kur jūs atrastos, ļaujiet, lai gāzes noiet brīvi,” - uz ko vienmēr atskanēja atbilde: “Baznīcā gan lai iet grabēdams.” Reiz kāds vecs vīrs to paturpināja: “Vai! Piedodiet, māsa, tā nebija necieņas izrādīšana,” - un viņa atbildēja: “Tas nekas, esmu pārliecināta, ka to dara ari draudzes mācītājs un visi pārējie.” Aizcietējumi, caureja, vēdergraizes, purkšķi un citas gāzu skaņas nodrošināja daudz lielāku jautrību nekā jebkurš cits temats, un māsa Evandželīna vienmēr bija pašā uzmanības centrā. Kad biju atjēgusies no sākotnējā šoka, sapratu, ka to neuzskata par kaut ko vulgāru vai neķītru. Ja Francijas karalis katru dienu varēja izkārnīties visa sava galma priekšā, to varēja arī kokneji! Savukārt seksuāla piedauzība un zaimi kārtīgās Poplāras ģimenēs bija stingrs tabu, un seksuālā tikumība tika gan gaidīta, gan arī ievērota.

Bet esmu novirzījusies no temata. Māsa Evandželīna mani interesēja lielākoties viņas izcelsmes dēļ: Rīdingas graustu rajoni, 19. gadsimtā un fakts, ka viņa bija spējusi izkļūt no nožēlojamas nabadzības un tumsonības, lai izmācītos par kvalificētu medmāsu un vecmāti. Pat jaunam vīrietim tas būtu bijis grūti, bet meitenei izrauties no analfabētisma un nabadzības un apgūt vidusšķiras profesiju bija kaut kas ārkārtējs. Tikai spēcīga rakstura cilvēks būtu spējīgs to sasniegt.

Es uzzināju, ka viņas atslēga uz brīvību ir bijis Pirmais pasaules karš. Kad sākās karš, viņai bija sešpadsmit, un kopš vienpadsmit

gadu vecuma viņa bija strādājusi Hantlija un Palmera cepumu fabrikā Rīdingā. 1914. gadā visā pilsētā parādījās plakāti, kas aicināja cilvēkus iesaistīties mobilizācijā. Viņa nevarēja ciest Hantliju un Palmeru, tāpēc, jaunības optimisma pārņemta, izlēma, ka munīcijas rūpnīcā būs labāk. Viņai bija jāpamet mājas, jo rūpnīca atradās vairāk nekā desmit kilometru attālumā - pārāk tālu, lai katru dienu ietu kājām, jo darba laiks bija no sešiem rītā līdz astoņiem vakarā. Meitenēm un sievietēm tika nodrošināta dzīvesvieta kopmītnēs, kurās šaurās dzelzs gultās uz zirgu astru matračiem gulēja sešdesmit septiņdesmit sievietes. Jauniņā īvija nekad vēl nebija gulējusi gultā viena pati, tāpēc domāja, ka tas ir īsts smalkā stila paraugs. Strādniekiem tika izsniegti formas tērpi un apavi, un, tā kā iepriekš viņa bija valkājusi tikai skrandas un staigājusi basām kājām, tad viņas acīs tā bija liela greznība, kaut arī kurpes spieda. Rūpnīcas ēdnīcas pārtika bija vienkārša un trūcīga, tomēr tā bija labāka par visu, ko viņa jebkad bija ēdusi, un bālais, izmocītais un izģindušais izskats pazuda. Viņa nekļuva par skaistuli, bet par pietiekami pievilcīgu meiteni gan.

Visu dienu stāvot pie darbgalda un pievienojot savu skrūvīti milzīgajai militārajai mašinērijai, viņa dzirdēja kādu meiteni pļāpājam par savu māsu, kura bija medmāsa un kura bija stāstījusi par ievainotajiem, slimajiem un mirstošajiem jaunekļiem. Jaunās īvijas dvēselē kaut kas ietrīsējās, un viņa izlēma, ka jākļūst par medmāsu. Viņa uzzināja, kur strādā meitenes māsa, un pieteicās pie virsmāsas. Viņai bija tikai sešpadsmit gadu, tomēr viņu pieņēma brīvprātīgo palīdzības nodaļā, kas nozīmēja, ka meitene, kura nāca no zemākā sabiedrības slāņa, strādās slimnīcas nodaļās par apkopēju. Viņa neiebilda. Tas bija tieši tāds pats melnais darbs, kuru viņa bija strādājusi visu savu mūžu un kurš neko labāku nesolīja. Taču šoreiz perspektīva bija plašāka un skaidrāka. Meitene ar apbrīnu skatījās uz profesionālajām medmāsām un nolēma: lai cik daudz laika tas prasītu, viņa kļūs par vienu no tām.

Māsa Evandželīna un viņas gados vecie Poplāras pacienti bieži runāja par Pirmo pasaules karu un dalījās atmiņās un pieredzē.

Tikai no šīm sarunām, kuras nejauši dzirdēju gulošo slimnieku apmazgāšanas vai pārsiešanas laikā, es varēju izveidot viņas dzīvesstāstu. Reizēm viņa sarunājās ar mani vai atbildēja uz maniem jautājumiem, taču tas nenotika pārāk bieži. Viņa nekad pilnībā sevi neatklāja.

Tikai vienu reizi viņa man pastāstīja par saviem pacientiem karavīriem. Viņa teica: - Viņi bija tik jauni, tik ļoti jauni. Visa jauno vīriešu paaudze nomira, atstājot jaunās sievietes raudam. -Es palūkojos uz viņu pāri gultai - viņa nezināja, ka es skatos, -un redzēju, ka viņas acīs sariešas asaras. Viņa skaļi nošņaukājās, pamīņājās un turpināja pārsiešanu, tikai šoreiz tas notika mazliet nelaipnāk, un sacīja: - Nu tā, papiņ, tas ir viss. Tiksimies pēc trim dienām. Turiet tos neapsegtus, - un aizslāja projām.

Māsai bija divdesmit gadi, kad viņa brīvprātīgi devās uz frontes aizmuguri. Viņa ar pacientu sarunājās par tālaika aviāciju -mazajiem divplākšņiem, kuri tika izgudroti tikai pirms divdesmit gadiem. Viņa teica: - Tas notika pēc vāciešu pavasara uzbrukuma 1918. gadā. Mūsu vīri bija ievainoti un pamesti aiz frontes līnijas bez jebkādas medicīniskās palīdzības. Pa ceļiem tur nevarēja nokļūt, tāpēc tika noorganizēts lidaparāts. Es izlēcu ar izpletni.

Pacients sacīja: - Jums gan ir iekšas, māsa. Vai zinājāt, ka toreiz piecdesmit procentos gadījumu šie izpletņi neatvērās?

- Protams, es zināju, - viņa atklāti pateica. - Mums to visu paskaidroja. Nevienu nepiespieda. Es pieteicos brīvprātīgi.

Es uz viņu paskatījos pavisam citām acīm. Lai brīvprātīgi pieteiktos lēkt no lidmašīnas, skaidri zinot, ka pastāv piecdesmit procentu liela iespēja, ka tas var izrādīties tavs pēdējais solis, ir vajadzīgs 1 kaut kas vairāk par iekšām. Ir jāpiemīt reti sastopamai varonībai.

Kādu dienu mēs no Dogailendas atgriezāmies Poplārā. Toreiz Vestferirouda, Mančestrrouda un Prestonrouda bija tādas pašas nepārtrauktas maģistrāles kā mūsdienās, kas stiepjas paralēli Tem-zai. Taču toreiz šīs ielas vairākās vietās šķērsoja tilti. Tie ļāva kravas kuģiem iepeldēt dokos, kurus veidoja neskaitāmi kanāli, enkurvietas, baseini un piestātnes. Tiklīdz mēs piebraucām pie

Prestonroudas tilta, luksoforā iedegās sarkanā gaisma, aizsargbarjera tika nolaista un tilts sāka pacelties. Tas nozīmēja, ka ceļš būs slēgts vismaz pusstundu. Māsa Evandželīna klusām pie sevis lamājās un sodījās. (Starp citu, šī bija vēl viena lieta, kāpēc Poplāras cilvēkiem viņa patika - viņa nebija tik svēta, lai nevarētu pie sevis klusām nolamāties!) Bija arī cita iespēja: mēs varējām griezties atpakaļ un braukt apkārt visai Dogailendai, lai dotos mājup pa Vestindijas doku ceļu Laimhausā; tie bija vēl aptuveni desmit kilometri. Māsa Evandželīna to vēlējās vismazāk. Stumjot divriteni, viņa mērķtiecīgi devās cauri aizsargbarjerai ar uzrakstu “IEEJA AIZLIEGTA!”, garām zīmei “BĪSTAMI!” un pa bruģakmeņiem taisnā ceļā līdz ūdensmalai. Kā hipnotizēta es viņai sekoju - kas, ellē, viņai ir padomā? Viņa aizslāja līdz lielajām baržām un uzsauca dokeriem, lai nāk mums palīgā. Vairāki vīri smaidīdami un noņemtām cepurēm pienāca mums klāt. Vienu viņa pazina.

- Labrīt, Harij! Kā klājas mātei? Ceru, ka tagad, kad laikapstākļi ir uzlabojušies, viņas aukstumpumpas ir pazudušas. Pasveicini viņu no manis. Paņem šo divriteni. Tā, labi, un palīdzi mums.

Viņa parāva uz augšu garos svārkus, aizbāza tos aiz jostas un devās uz tuvāko baržu. - Pasniedz man roku, puis, - viņa sacīja četrdesmitgadīgam liela auguma vīram. Māsa pieķērās viņam un pacēla vienu kāju, atklājot skatienam biezas, melnas zeķes, kuras ar gumiju turējās tieši virs ceļiem, un garas apakšbikses un uzkāpa uz tuvākās baržas. Es sapratu, ko viņa grasās darīt: viņa gatavojās tikt pāri upei tā, kā to dara dokeri - lecot no baržas uz baržu, kamēr nonāk otrā pusē.

Šādi mums būtu jāšķērso upe pāri astoņām vai deviņām pietauvotām baržām. Vīri, lai Dievs viņus svētī, sapulcējās mums apkārt. Pāri pirmās baržas klājam mēs tikām bez problēmām. Bet tad parādījās divu blakus esošu laivu malas, pār kurām bija jāpārrāpjas, lai nonāktu uz nākamā klāja, taču šīs baržas kustējās. Lai mūķeni dabūtu pāri, bija nepieciešams kārtīga vīra spēks, kuram palīdzēja vēl divi trīs vīrieši. Es sadzirdēju “palīdzi nostāties uz kājām, tā, labi” un “cel”, un “turi mani”, un “stum”, un “re, cik

labi, māsa”. Es viņai veikli sekoju un nevarēju atraut skatienu no šis drosmīgās vecās mūķenes, kuras plīvurs plandījās vējā, rožukronis un krucifikss mežonīgi šūpojās no vienas puses uz otru, bet deguns no piepūles kļuva arvien sarkanāks. Divi vīri nesa divriteņus, turot paceltus virs galvām; māsa pagriezās un stingri norāja viņus: - Pieskatiet mūsu somas. Tās nav joka lieta.

Mēs laimīgi šķērsojām otro un trešo baržu, bet pirms ceturtās bija apmēram pusmetru liela sprauga. Māsa Evandželīna palūkojās uz ūdeni starp baržām un noteica: “Hm!” Viņa pavilka svārkus vēl augstāk, ar plaukstu noslaucīja piles zem deguna un sacīja raženajam vīram: - Lec pāri pirmais un esi gatavs mani noķert. -Trīs jauni vīrieši māsu pieturēja - viņa nemaz nebija tik viegla -, un mūķene uzkāpa uz baržas malas. Viņa stāvēja uz kustīgās baržas šaurās malas, stingri balstoties uz savām lielajām pēdām, un apņēmīgi lūkojās uz vīrieti otrā pusē. Viņa elsoja. Māsa atkal skaļi nošņaukājās un teica: - Labi, ja tu varēsi noturēt manu svaru, viss būs kārtībā. - Viņš pamāja un pacēla rokas. Mūķene piesardzīgi paliecās uz priekšu un uzlika rokas vīram uz pleciem, bet viņš turēja viņu zem padusēm, kamēr jaunākie vīrieši viņu balstīja no mugurpuses. Es nobijos. Ja tajā brīdī barža būtu sakustējusies vai arī māsa paslīdētu, neviens nespētu palīdzēt, lai viņa neiegāztos ūdenī. Vai viņa mācēja peldēt? Kas notiktu, ja viņa pakļūtu zem baržas? Es nespēju par to domāt. Lēnām un uzmanīgi māsa pacēla vienu pēdu, pastiepa kāju uz priekšu un uzlika uz nākamās baržas malas. Viņa nogaidīja kādu sekundi, lai atgūtu līdzsvaru, un tad ātri pārcēla otru kāju un ielēca tieši lielajam vīrietim rokās. Visapkārt uzgavilēja, un , es gandrīz sabruku no atvieglojuma. Viņa atkal nošņaukājās.

- Nemaz nebija tik slikti. Ne grūtāk kā divus pirkstus apčurāt. Ejam tālāk. - Atlikušās baržas bija tuvu cita citai; sasārtusi un triumfējoša, māsa sasniedza otru krastu. Viņa pavilka uz leju svārkus, paņēma divriteni un, uzsmaidot vīriem, sacīja: - Paldies, puiši, jūs bijāt lieliski! Nu tad uz redzīti! - Un ar ierasto frāzi: “Turiet tos neapsegtus, un jums nevajadzēs ārstu!” - viņa atsveicinājās no dokeriem un izbrauca no ostas.

DŽENKINSAS KUNDZE

Dženkinsas kundze bija mīklaina persona. Jau gadiem ilgi viņa klejoja pa doku rajonu no Bouvas līdz Kabittaunai un no Stepnijas līdz Blekvolai, taču neviens neko par viņu nezināja. Viņas nemitīgo klejojumu iemesls bija apsēstība ar zīdaiņiem, it īpaši jaundzimušajiem. Izskatījās, ka viņa - Dievs vien zina kā - bija informēta par to, kad un kur notiks dzemdības, un deviņos gadījumos no desmit viņu varēja satikt slaistāmies pie mājas. Viņa neko daudz nerunāja, bet viņas jautājumi: “Kā klājas bērniņam? Kā ta’ ir mazajam?” -bija nemainīgi. Kad viņai pateica, ka bērniņš ir dzīvs un vesels, viņa bieži likās mierā un devās projām. Otrdienu pēcpusdienās viņu vienmēr varēja redzēt pie pirmsdzemdību klīnikas durvīm. Lielākā daļa jauno māmiņu pasteidzās viņai garām vai vilka prom savus mazuļus, it kā viņa būtu inficēta vai gribētu bērnu nolādēt. Mēs visas bijām dzirdējušas čukstus izteiktas piezīmes: “Viņa ir veca ragana, viņai ir ļauna acs,” - un es nešaubos, ka daudzas mātes tam ticēja.

Dženkinsas kundze nekad nebija gaidīta, viņu neviens nevēlējās redzēt, un no viņas bieži vien baidījās, tomēr tas viņu neatturēja no došanās laukā jebkurā dienas vai nakts laikā pat drausmīgos laikapstākļos. Viņa allaž stāvēja uz ielas pie mājas, kurā pasaulē bija jānāk bērniņam, jautājot: “Kā klājas bērniņam? Kā jūtas mazais?”

Viņa bija sīka auguma sieviete, tieva kā kārts, ar putnam līdzīgiem sejas vaibstiem un garu, spicu degunu, kas bija izstiepies starp iekritušajiem vaigiem. Viņas āda bija dzeltenīgi pelēka, tūkstošiem grumbiņu izvagota, un izskatījās, ka viņai nav lūpu, jo tās bija pārvilkušās pāri bezzobainām smaganām, turklāt viņa visu laiku tās čāpstināja. Galvā bija uzmaukta izbalējusi, melna, taukaina un bezformīga cepure, no kuras vietām izspraucās plānu, sirmu matu kušķi. Gan ziemā, gan vasarā viņa valkāja vienu un to pašu garo, pelēko nenosakāma vecuma mēteli, no kura apakšas rēgojās milzīgas pēdas. Tik maza auguma sievietei šādas milzīgas pēdas izskatījās neiederīgas un arī smieklīgas, un esmu pārliecināta, ka viņa par tām bieži tika izsmieta, kad šļūkāja pa tuvāko apkārtni.

Neviens nezināja, kur viņa dzīvo. Tāpat kā visiem citiem, arī mūķenēm tas bija noslēpums. Arī mācītājam nebija ne jausmas. Nešķita, ka viņa apmeklētu baznīcu vai piederētu pie kādas draudzes, un tas bija savādi šāda vecuma sievietei. Arī ārsti neko nezināja, jo likās, ka viņa nebija reģistrējusies ne pie viena no ģimenes ārstiem. Varbūt viņa nemaz nezināja, ka tagad ir Nacionālais veselības dienests un ka ikvienam ir iespēja saņemt bezmaksas ārstēšanu. Pat B. kundze, kura vienmēr bija labi informēta par vietējām baumām, par viņu neko nezināja. Neviens pat nebija redzējis viņu dodamies uz pastu, lai saņemtu pensiju.

Man viņa vienmēr bija likusies interesanta, tomēr atbaidoša. Es viņu satiku bieži, tomēr vienīgā saskarsme bija viņas jautājumi par mazuli un mana atturīgā atbilde: “Māte un bērns jūtas labi,” - uz ko viņa nemainīgi noteica: “Paldies Dievam, paldies Dievam, ka tā.” Es nekad necentos uzsākt sarunu, tomēr reiz, kad biju kopā ar māsu Džuljenu, mūķene piegāja pie sievietes, paņēma viņas rokas savās un ar plašu smaidu sacīja: - Sveicināta, Dženkinsas kundze! Prieks jūs satikt! Cik jauka diena! Kā jums klājas?

Dženkinsas kundze satrūkusies atlēca atpakaļ un ar aizdomīgu skatienu blāvajās pelēkajās acīs atrāva rokas.

- Kā klājas mazulim? - viņa jautāja. Balss bija ķērcoša.

- Bērniņš ir jauks. Maza, skaista meitenīte - stipra un vesela. Vai jums patīk mazi bērni, Dženkinsas kundze?

Dženkinsas kundze atsprāga atpakaļ vēl vairāk un uzvilka mēteļa apkakli pāri zodam.

- Jūs teic’ - maza meitenīte, un ar viņ’ viss ir labi. Paldies Dievam.

- Jā, patiešām, paldies Dievam. Vai gribat viņu apskatīt? Esmu pārliecināta, ka ar māmiņas atļauju es varētu viņu iznest laukā uz kādu brītiņu.

Bet Dženkinsas kundze jau bija pagriezusies un savos milzīgajos zābakos kliboja projām.

Māsas Džuljenas sejā parādījās bezgalīgas mīlestības un līdzjūtības izteiksme. Pāris minūšu viņa nekustīgi stāvēja, raugoties, kā vecais, salīkušais stāvs aizvilkās prom pa ietvi. Es arī vēroju Dženkinsas kundzi un pamanīju, ka viņa velk kājas tāpēc, ka viņai trūka spēka atraut no zemes zābakus. Tad es palūkojos uz māsu Džuljenu, un mani pārņēma kauns. Mūķene neskatījās uz zābakiem. Es jutu, ka viņa noraugās uz septiņdesmit gadus ilgām sāpēm, ciešanām un izturību un, savās klusajās lūgšanās vēršoties pie Dieva, aizlūdza par Dženkinsas kundzi.

Dženkinsas kundze man vienmēr bija izraisījusi riebumu galvenokārt tādēļ, ka bija ļoti netīra. Viņas rokas un nagi bija nosmērēti, un vienīgais iemesls, kāpēc es ar viņu runāju, lai pastāstītu par jaundzimušo, bija, lai viņa neieķertos man rokā. To viņa vienmēr darīja ar pārsteidzošu spēku, ja nesaņēma atbildes uz saviem jautājumiem. Vieglāk bija atbildēt īsi, stāvot drošā attālumā, lai pēc tam bēgtu projām.

Reiz, dodoties apgaitā, ievēroju, kā Dženkinsas kundze nokāpa no ietves uz brauktuves. Viņa stāvēja ar plati atplestām kājām un līdzīgi zirgam čurāja notekā. Tobrīd apkārt bija daudz cilvēku, bet neviens no viņiem neizskatījās pārsteigts, redzot, kā urīna straumīte ietecēja notekā un tad tālāk kanalizācijas caurulē. Reiz es viņu ieraudzīju kādā šaurā ieliņā starp divām ēkām. Viņa pacēla no zemes avīzes gabalu, parāva uz augšu mēteli un ar avīzi sāka berzēt savas intīmās vietiņas, un, aizrāvusies ar savu uzdevumu, visu laiku ņurdēja. Tad viņa nolaida mēteli un sāka pētīt avīzes saturu, bakstot tajā ar nagu, ostot un cieši lūkojoties tajā. Beigās viņa to salocīja un ielika kabatā. Es riebumā nodrebinājos.

Vēl viena nepatīkama lieta, kas saistījās ar Dženkinsas kundzi, bija brūns traips, kas stiepās no viņas deguna līdz augšlūpai un bija iekrāsojis grumbas mutes kaktiņos. Zinot viņas higiēnas paradumus, nebija grūti iedomāties, kas varētu būt šie brūnie traipi. Taču biju kļūdījusies. Kad iepazinu viņu tuvāk, atklāju, ka Dženkinsas kundze lieto šņaucamo tabaku (“mierinājumu”, kā viņa to sauca), un brūnie plankumi bija no deguna izkritusī tabaka.

Nebija nekāds pārsteigums, ka veikalu īpašnieki viņu neapkalpoja. Kāds dārzeņu tirgotājs man atzinās, ka apkalpotu viņu ārpus veikala, bet iekšā iet neļautu.

- Viņa aiztiek visus augļus. Viņa saspiež plūmes un tomātus un tad atliek tos atpakaļ vietā. Neviens pēc tam tos nepirks. Man ir jāvada veikals, es nevaru ļaut viņai ienākt.

Dženkinsas kundze bija vietējā “personība”, kuru visi zināja, no kuras izvairījās, baidījās un kuru izsmēja, tomēr viņa pati palika noslēpums.

Mūķenes saņēma Laimhausas rajona ārsta aizvietotāja lūgumu aiziet vizītē uz kādu māju Keblstrītā Stepnijā. Šis bija bēdīgi slavenais prostitūtu rajons, kuru es iepazinu savas īsās draudzības laikā ar jauno īru meiteni Mēriju. Ārsts stāstīja, ka kāda veca sieviete ar stenokardiju vieglā formā dzīvo drausmīgos apstākļos un, iespējams, viņai ir nepietiekams uzturs. Pacienti sauca Dženkinsas kundze.

Es nogriezos no Komeršlroudas uz upes pusi un sameklēju vajadzīgo ielu. Tikai puse no ēkām bija palikušas neskartas, pārējās bija sabombardētas, un šur un tur slējās pussagrauti mūri. Es sameklēju durvis un pieklauvēju. Klusums. Es nospiedu rokturi, domādama, ka durvis būs vaļā, taču tās bija aizslēgtas. Es piegāju mājai no sānu puses. Tur viss bija piemēslots, un logus klāja bieza netīrumu kārta, tāpēc tiem cauri nevarēju redzēt. Kāds kaķis tīksmi apvēlās ar vēderu uz augšu, kamēr cits ošņāja atkritumu kaudzi. Es atgriezos pie durvīm un vairākas reizes pieklauvēju vēl skaļāk, priecādamās par to, ka ārā ir gaišs. Šis nebija rajons, kurā gribētos atrasties tumsā. Pretējā mājā atvērās logs, un atskanēja sievietes balss: - Ko jūs grib’?

- Es esmu rajona medmāsa un atnācu apraudzīt Dženkinsas kundzi.

- Iemetiet ar akmen’ pa otrā stāva log’, - mani pamācīja.

Zeme bija pilna ar akmentiņiem; tērpusies medmāsas formā ar

melno piederumu somu pie kājām, es mētāju akmeņus pa otrā stāva logu un jutos kā pēdējā muļķe. “Kā gan ārsts pie viņas iekļuva?” es pie sevis brīnījos.

Pēc kādiem divdesmit akmentiņiem, no kuriem daži nemaz netrāpīja pa logu, tas beidzot atvērās, un atskanēja vīrieša balss ar izteikti ārzemniecisku akcentu: - Tu redzēt vecā sieviete? Es tūlīt iet.

Aizbīdņi tika atvilkti, un, kad durvis atvērās, vīrietis nostājās aiz tām, tāpēc nevarēju viņu redzēt. Viņš norādīja uz durvīm gaiteņa galā un teica: - Viņa dzīvot tur.

Gaitenis, kas veda gar kāpnēm ar smalka kokgriezuma ozolkoka margām, bija izklāts ar Viktorijas laika flīzēm. Kaut gan margas vēl joprojām bija lieliskā stāvoklī, pašas kāpnes bija sākušas drupt un izskatījās ļoti bīstamas. Es biju priecīga, ka man pa tām nav jākāpj. Bija skaidri redzams, ka kādreiz šī ēka bijusi grezna, Džordža IV laika rindu māja, taču tagad tā atradās sabrukšanas pēdējā stadijā. Pirms divdesmit gadiem to atzina par dzīvošanai nederīgu, tomēr šeit starp žurkām vēl joprojām dzīvoja cilvēki.

Kad pieklauvēju pie durvīm, valdīja klusums, tāpēc nospiedu rokturi un gāju iekšā. Istabu kādreiz bija izmantojuši kā trauku un veļas mazgātavu. Tā bija vienstāvu piebūve ar akmens plākšņu grīdu. Pie ārējās sienas bija piestiprināts liels vara ūdens sildītājs, kuram blakus bija koksa krāsns ar azbesta dūmvadu, kas stiepās augšup līdz griestiem un pa milzīgu un robainu caurumu pagaisa debesīs. Liels koka veļas rullis dzelzs rāmī un akmens izlietne bija vienīgās lietas, kas piesaistīja manu skatienu. Istaba izskatījās tukša un pamesta, un tur spēcīgi smirdēja pēc kaķiem un urīna. Bija ļoti tumšs, jo logi bija tik melni no netīrumiem, ka gaisma tiem cauri nespēja izspiesties. Gaisma istabā ieplūda pa caurumu jumtā.

Kad acis bija apradušas ar tumsu, es saskatīju vēl dažus citus priekšmetus: uz grīdas mētājās vairāki šķīvji ar ēdiena atliekām un pienu; tur bija mazs koka krēsls un galds ar skārda krūku, uz kuras bija uzlikta tējkanniņa; naktspods un koka bufete bez durvīm. Nekur nemanīju gultu, nekas neliecināja, ka telpas apgaismošanai var izmantot gāzi vai elektrību.

Tālākajā istabas kaktā stāvēja sagrabējis atpūtas krēsls, kurā klusi sēdēja veca sieviete un ar baiļu pilnām acīm vērās manī. Viņa ierāvās krēslā, cik dziļi vien varēja, un savilka ciešāk veco mēteli. Viņai ap galvu bija apsieta vilnas šalle, un tā aizsedza pusi no sejas. Redzamas bija tikai viņas acis, kuras, mūsu skatieniem sastopoties, dziļi ieurbās manī.

- Dženkinsas kundze, ārsts mums pastāstīja, ka jūs nejūtaties labi un jums ir vajadzīga aprūpe mājās. Es esmu apgabala medmāsa. Vai es varu jūs apskatīt?

Viņa savilka mēteli ap zodu vēl ciešāk un vērīgi lūkojās uz mani.

- Ārsts saka, ka jums ir nevienmērīgs sirds ritms. Vai es varu pārbaudīt pulsu?

Es pastiepu roku, lai pataustītu pulsu viņas plaukstas locītavā, taču viņa, izbailēs ievelkot elpu, atrāva roku.

Es apmulsu un sajutos bezpalīdzīga. Es negribēju viņu nobiedēt, taču man bija jādara savs darbs. Es piegāju pie neiekurtās krāsns, lai gaismā, kas nāca pa caurumu griestos, izlasītu viņas medicīnisko karti: ir simptomi, ka pacientei bijusi viegla stenokardijas lēkme, jo viņa bija nokritusi uz ielas, bet kāds nezināms mājas iedzīvotājs ienesis viņu atpakaļ istabā. Tas pats vīrietis bija piezvanījis ārstam un visu izstāstījis. Bijis skaidri redzams, ka sievieti moka sāpes, tomēr tās samērā ātri ir pārgājušas. Ārsts nebija varējis izmeklēt pacienti viņas niknās pretošanās dēļ, bet, viņas pulss bijis diezgan vienmērīgs un arī elpošana strauji uzlabojusies, tāpēc ārsts bija ieteicis medmāsai apraudzīt slimnieci divas reizes dienā un lūdzis, lai sociālā dienesta nodaļa uzlabo sievietes dzīves apstākļus. Gadījumā ja sekotu vēl viena lēkme, būtu jālieto amilnitrīts. Ieteikumi: atpūta, siltums un pilnvērtīgs uzturs.

Es vēlreiz mēģināju pārbaudīt Dženkinsas kundzes pulsu, bet rezultāts bija tieši tāds pats. Es pajautāju, vai viņa ir vēl jutusi sāpes, bet atbildi nesaņēmu. Vaicāju, vai viņa jūtas labi, un atkal atbildes nebija. Es sapratu, ka man nekas nesanāks un vajadzēs ziņot māsai Evandželīnai, kura bija atbildīga par apgabala medmāsu darbu.

Man ļoti negribējās ziņot māsai Evandželīnai par savu izgāšanos, jo šķita, ka viņa vēl joprojām mani uzskata par muļķi. Viņa mani sauca par Dolliju Sapņotāju un runāja ar mani tā, it kā es patstāvīgi nespētu veikt pat elementārās procedūras, lai gan viņa zināja, ka man ir aptuveni piecus gadus ilga mācību un praktiskā darba pieredze. Protams, tas mani padarīja nervozu, tāpēc man mēdza kaut kas nokrist zemē vai izlīt, un tad viņa mani sauca par tūļu, kas visu vērsa vēl sliktāku. Mums nebija pārāk bieži jādodas kopīgās vizītēs - tas, protams, man bija atvieglojums, taču mans pienākums bija ziņot, ja neizdevās, kā nākas, aprūpēt pacientu. Tad nākamajā vizītē māsai Evandželīnai bija jādodas kopā ar mani.

Viņas reakciju jau varēja paredzēt. Laiku pa laikam palūkojoties uz mani caur biezajām, sirmajām uzacīm, viņa manu ziņojumu noklausījās pilnīgā klusumā. Kad biju beigusi, viņa skaļi nopūtās, it kā es būtu vislielākā muļķe pasaulē, kurai jebkad uzticēta melnā medmāsas soma.

- Šovakar man ir paredzēta divdesmit viena insulīna injekcija, četri penicilīni, auss skalošana, deformētu pēdu pārsiešana, kaudzēm pārsiešanu un drenāža, un tagad, cik saprotu, man vēl būs jāmāca tev, kā izmērīt pulsu?

Mani sāpināja šī netaisnība. - Es ļoti labi zinu, kā ir jāmēra pulss, bet paciente man neļauj to darīt, un es nevaru viņu piespiest.

- Nevaru viņu piespiest! Nevaru viņu piespiest! Jūs, jaunās meitenes, neko nevarat izdarīt. Pārāk daudz laika pie mācību grāmatām - tā ir jūsu problēma. Jūs visu dienu nosēžat klasē, bāžot galvā visādus niekus, bet pēc tam nevarat paveikt tik vienkāršu lietu kā pulsa mērīšana.

Viņa nicinoši nosprauslojās un pakratīja galvu: mitruma pilītes, kas bija pieķērušās pie viņas degungala, izšļakstījās pāri galdam uz pacientu kartēm, kuras viņa tieši tobrīd aizpildīja. No skapulārija viņa izvilka lielu vīriešu kabatlakatu un noslaucīja lāsītes, kas bija izplūdinājušas tinti, un atkal sadusmojās: - Redz, kas tevis dēļ notika.

Vēl viena netaisnība lika manām asinīm vārīties, un man bija jāiekož mēlē, lai neatcirstu pretī; tas visu būtu padarījis vēl ļaunāku.

- Nu tad tā, “Nevaru izmērīt pulsu” jaunkundze, izskatās, ka man ar tevi būs jāiet kopā ap četriem pēcpusdienā. Tā šovakar būs mūsu pirmā vizīte, un pēc tam mēs katra varēsim doties savās gaitās. Mēs iziesim no šejienes precīzi pusčetros, un nenokavē ne minūti. Es netaisos slaistīties apkārt; gribēšu ēst vakariņas kā parasti pulksten septiņos.

To pateikusi, viņa skaļi atbīdīja krēslu un izgāja no kabineta. Kad viņa soļoja man garām, atkal atskanēja īpaši uzsvērts: “Hm.”

Pulksten pusčetri pienāca pārāk ātri. Mēs izstūmām velosipēdus no novietnes, un mūķenes klusēšana bija daiļrunīgāka par iepriekš izskanējušo kurnēšanu. Nepārmijot ne vārda, mēs nonācām pie mājas un pieklauvējām. Atkal neviens neatbildēja. Es zināju, kas jādara, tāpēc izstāstīju mūķenei par vīru no otrā stāva.

- Tad dabū viņu rokā, nevis stāvi un runā, pļāpu taša.

Es sakodu zobus un dusmās sāku mest akmentiņus pa logu. Brīnums, ka es neizdauzīju stiklus.

Vīrietis nokliedzās: “Es nākt,” - un, kad gājām viņam garām, atkal paslēpās aiz durvīm. Taču viņš piebilda: - Es vairs nenākt. Jūs iet no otra puse, ja? Es vairs neatbildēt.

Dženkinsas kundzes istabas blāvajā gaismā pie mums pienāca ņaudošs kaķis. Kad vējš iepūta jumta caurumā, atskanēja dīvains troksnis. Dženkinsas kundze bija savilkušies čokurā savā krēslā tieši tādā pašā pozā, kādā es viņu no rīta atstāju.

Māsa Evandželīna uzrunāja viņu. Atbildes nebija. Es jutos attaisnota - viņa tagad pārliecināsies, ka es nepārspīlēju. Mūķene piegāja pie atpūtas krēsla. Viņa maigi sacīja: - Nu, mammīt! Tā gan tā lieta neies. Ārsts saka, ka ar jūsu motoriņu kaut kas nav labi. Tās visas ir blēņas. Jūsu sirds ir tādā pašā kārtībā kā man, tomēr mums ir jūs jāapskata. Neviens jums nedarīs pāri.

Drēbju tīstoklis krēslā pat nepakustējās. Mūķene pieliecās, lai izmērītu pulsu. Roka tika atrauta. Es jutos apmierināta. Es nodomāju: “Paskatīsimies, kā Māsa-Viszine tiks ar viņu galā.”

- Te ir auksts. Vai jums ir krāsns?

Klusums.

- Te ir arī tumšs. Kā būtu, ja mēs iedegtu gaismu?

Klusums.

- Kad jūs pirmo reizi sajutāties slikti?

Klusums.

- Vai tagad jūtaties labāk?

Un atkal - pilnīgs klusums. Es biju ļoti apmierināta: māsa Evandželīna nebija spējīga izmeklēt pacienti tieši tāpat kā es. Kas notiks tālāk?

Tas, kas pēc tam notika, bija tik negaidīti, ka, pat šodien - pēc vairāk nekā piecdesmit gadiem to atceroties, man ir jānosarkst.

Māsa Evandželīna murmināja: - Jūs esat apnicīga, veca dāma. Paskatīsimies, ko tas dos.

Viņa lēnām liecās pāri Dženkinsas kundzei, un tieši tajā brīdī atskanēja visbriesmīgākais purkšķis. Tas dārdēja un dārdēja, un, kad man likās, ka tas ir beidzies, sākās no jauna, bet nu jau daudz augstākā tonalitātē. Tik satriekta es vēl nekad savā dzīvē nebiju jutusies.

Dženkinsas kundze krēslā iztaisnojās. Māsa Evandželīna iesaucās: - Uz kuru pusi tas aizskrēja, māsiņ? Neļauj tam izsprukt ārā. Re, kur tas ir - pie durvīm! Noķer to! Un tagad tas ir pie loga. Dabū to rokā, ātri!

No atpūtas krēsla atskanēja aizsmakusi ķiķināšana.

- Ak Dievs! Nu ir labāk, - māsa Evandželīna priecīgi noteica. - Nekas tā neiztīra organismu kā labs purkšķis. Tas liek justies par desmit gadiem jaunākai, vai ne, Dženkinsas māt?

Drēbju tīstoklis sakratījās, un aizsmakusi ķiķināšana pārvērtās par nevaldāmiem smiekliem. Dženkinsas kundze, kura nekad nebija pateikusi neko citu kā tikai apsēstības pilnos jautājumus par mazuļiem, smējās līdz asarām.

- Ātri! Zem krēsla. Kaķis to noķēra. Ņem viņam to nost, ātri. Viņš kļūs slims.

Māsa Evandželīna nosēdās viņai blakus, un abas vecās dāmas (māsa īvija vairs nebija nekāda jaunā) raustījās no smiekliem par purkšķiem un dibeniem, par mēsliem un smakām, un netīrumiem un uz maiņām stāstīja dažādus notikumus. Vai tie bija patiesi vai izdomāti - es nezinu. Es biju dziļi satriekta. Zināju, ka māsa īvija varēja būt rupja, taču man nebija ne mazākās nojausmas, ka viņai var būt tik liels un daudzveidīgs stāstu krājums.

Es ierāvos istabas kaktā un vēroju abas. Viņas atgādināja divas vecas raganas no Pītera Brēgela gleznām, kas smejas par bezkaunīgiem jokiem kā laimīgi bērni, - viena, tērpusies skrandās, bet otra - mūķenes apģērbā. Man nepavisam smiekli nenāca, tāpēc bija laiks apdomāt daudzas lietas, un viena no tām bija - kā gan māsa Evandželīna spēja īstajā brīdī tik iespaidīgi nolaist gāzes? Vai viņa to varēja izdarīt pēc savas gribas? Es biju dzirdējusi par kādu mākslinieku no Comédie-Française trupas, kuru nemirstīgu padarīja Anri de Tulūzs-Lotreks: viņš 19. gadsimta 80. gados esot izklaidējis Parīzes publiku ar dažādām skaņām, kuras nāca no viņa pēcpuses. Taču es nekad netiku dzirdējusi un vēl jo mazāk satikusi kādu, kurš to patiešām varēja izdarīt. Vai māsai Evandželīnai piemita talants vai arī viņa šo prasmi bija ieguvusi pēc stundām ilgas vingrināšanās? Es ieinteresēta gremdējos domās. Vai tas bija viņas kroņa numurs? Es iztēlojos, kā tas izklausītos klostera svētku pasākumos, piemēram, Ziemassvētkos un Lieldienās. Vai klostera priekšniece un viņas ticības māsas uzjautrinātu šāds savdabīgs talants?

Abas vecās meičas bija tik naivi laimīgas, ka mana sākotnējā nosodošā reakcija tagad šķita rupja un zemiska. Un kas gan tur slikts? Visi bērni nepārtraukti smejas par dibeniem un purkšķiem.

0/10

Čosera, Rablē, Fīldinga un citu autoru darbi ir pilni ar “tualetes” jociņiem.

Māsas Evandželīnas rīcība bija lieliska. Par to nebija ne mazāko šaubu. Meistardarbs. Apgalvojums, ka purkšķis uzlabo gaisotni, var izklausīties pretrunīgs, bet dzīve ir pretrunu pilna. Kopš tā brīža Dženkinsas kundze no mums vairs nebaidījās. Mēs varējām viņu izmeklēt, ārstēt un sarunāties ar viņu. Un es varēju uzzināt viņas traģisko dzīvesstāstu.

ROZIJA

- Rozij? Vai tā esi tu?

Vecā dāma pacēla galvu un iesaucās, kad izdzirdēja, kā noklaudz ārdurvis. Gaitenī varēja saklausīt soļus, bet Rozija istabā neienāca. Dženkinsas kundzes dzīves apstākļu uzlabošana notika ļoti strauji. Tika izsaukti sociālā dienesta darbinieki, kuri uzkopa istabu. Veco atpūtas krēslu izmeta, jo tas bija pilns ar blusām, un uzdāvināja citu. Viņai atveda arī gultu, tomēr viņa tajā nekad negulēja. Dženkinsas kundze bija pieradusi gulēt atpūtas krēslā, tāpēc viņu nevarēja pierunāt pamēģināt gultu un gultā gulēja kaķi. Māsa Evandželīna nicīgi izteicās, ka jaunajai valdībai laikam ir vairāk naudas nekā saprāta, ja jau pat kaķiem nodrošina sociālā dienesta palīdzību.

Visbūtiskākās izmaiņas bija jumta cauruma aizlāpīšana, ko māsa Evandželīna panāca pēc divcīņas ar mājas īpašnieku. Mēs bijām kopā, kad viņa devās augšup pa ļodzīgajām kāpnēm uz otro stāvu. Es nemaz nebūtu pārsteigta, ja tās būtu iebrukušas zem viņas ievērojamā svara, tomēr viņa nikni paskatījās uz mani un devās augšup, lai pavēstītu namīpašniekam par Dieva dusmām.

Viņa vairākas reizes spēcīgi piedauzīja pie durvīm. Atvērās neliela sprauga, un es izdzirdēju: - Ko jūs gribēt?

Māsa pieprasīja, lai viņš iznāk ārā un parunā ar viņu.

- Jūs iet prom.

- Es neiešu. Ja es aiziešu, pie jums atnāks policija. Un tagad iznāciet parunāties.

Es izdzirdēju vārdus “kauns”, “apsūdzība”, “cietums” un žēlabainus aizbildinājumus par nabadzību un neziņu, taču rezultāts bija pamanāms - caurums jumtā tika aizlāpīts ar biezu brezentu, kuru nostiprināja ar ķieģeļiem. Dženkinsas kundze bija priecīga, un viņas abas ar māsu Evandželīnu smējās un ķiķināja, kad kopīgi dzēra stipru, saldu tēju, piekožot B. kundzes ceptās kūkas gabaliņu, ko māsa īvija vienmēr paņēma līdzi, kad ciemojās pie Dženkinsas kundzes.

Var šķist, ka brezents nav piemērots materiāls jumta caurumu aizlāpīšanai, bet dabūt kaut ko labāku un izturīgāku nebija nekādu cerību. Māju bija paredzēts nojaukt, un tajā vēl joprojām kāds dzīvoja tikai tāpēc, ka pēc Londonas bombardēšanas kara laikā bija liels mājokļu trūkums. Cilvēki bija laimīgi, ka var atrast vismaz kaut kādu vietu dzīvošanai.

Koksa krāsns bija lietošanas kārtībā, taču tajā bija sakrājušies sodrēji, tāpēc Freds, Nonāta nama neparastais kurinātājs, to iztīrīja un piepildīja. Māsa Evandželīna bija pārliecināta, ka Dženkinsas kundzei ir jāpaliek savās mājās.

-Ja sociālais dienests panāktu savu, viņa jau rit tiktu ievietota veco ļaužu namā. Es to nepieļaušu. Tas viņu nogalinās.

Kad pirmo reizi izmeklējām Dženkinsas kundzi, atklājām, ka viņas sirds ir diezgan labā stāvoklī. Veci cilvēki bieži slimo ar stenokardiju, taču ar mierīgu dzīvesveidu, siltumu un atpūtu to ir iespējams kontrolēt. Viņas galvenās problēmas bija hronisks pilnvērtīga uztura trūkums un garīgais stāvoklis. Bija skaidrs, ka viņa ir ļoti dīvaina veca dāma, - bet vai viņa bija vājprātīga? Vai viņa spētu kaitēt sev vai citiem? Gribējām zināt, vai viņai ir nepieciešams doties pie psihiatra, bet mēs to nevarējām pateikt, iekams nebijām viņu pāris nedēļu novērojušas.

Vēl viena problēma bija netīrība, blusas un utis. Mans pienākums bija viņu sakopt.

No Nonāta nama tika atvesta skārda vanna, un uz koksa krāsns es uzkarsēju ūdeni. Dženkinsas kundze uz to visu noraudzījās ar aizdomām, taču, tikko es ieminējos, ka māsa Evandželīna grib, lai viņa nomazgātos, tā viņa nomierinājās un, čāpstinot žokļus, ieķiķinājās.

- Viņa ir laba mūķene, tā ir. Es pastāstīš’ savai Rozijai un citiem. Mēs pamatīg’ izsmiesimies, tā būs. Rozija un es.

Man vajadzēja krietni papūlēties, lai piespiestu viņu izģērbties, un viņa bija noraizējusies. Zem vecā mēteļa viņa valkāja raupjus vilnas svārkus un džemperi, bet viņai nebija ne apakškrekla, ne apakšbikšu. Bija žēl noskatīties uz viņas trauslo un sīko augumu. Uz kauliem, kuri asi izspiedās uz āru, gandrīz nemaz nebija miesas. Viņas āda ļengani nokarājās, un es varēju saskaitīt visas ribas. Kad ieraudzīju viņas trauslo, skeletam līdzīgo ķermeni, pretīgums, kuru viņa līdz šim bija manī izraisījusi, pārvērtās līdzjūtībā.

Žēlums ir viena lieta, bet šoks ir pavisam kas cits. Kad novilku viņas zābakus, mani gaidīja trieciens. Es jau iepriekš biju ievērojusi viņas milzīgos vīriešu zābakus un brīnījos, kāpēc viņa tādus valkā. Es ar grūtībām atsēju taukaino kurpju auklu mezglus. Viņa nevalkāja zeķes, tāpēc zābakus nevarēja pakustināt. Šķita, ka tie ir pielipuši pie ādas. Es mēģināju gar malu iebāzt pirkstu, bet viņa no sāpēm sarāvās. - Lai tie paliek. Lai paliek.

- Man tie ir jānovelk, lai varētu jūs nomazgāt.

- Lai paliek, - viņa šņukstēja, - mana Rozija to pamazām izdarīs.

- Bet Rozijas te nav, lai palīdzētu. Ja jūs man ļausiet, es tos dabūšu nost. Māsa Evandželīna saka, ka zābaki pirms mazgāšanās ir jānovelk.

Bija paredzams ilgs darbs, tāpēc es viņu ietinu segā, bet pati notupos uz grīdas. Vietām āda patiešām bija pielipusi pie zābaka, un, kad kustināju zābaku uz priekšu un atpakaļ, tā noplīsa. Dievs vien zina, kad tie pēdējo reizi tikuši novilkti! Beidzot man izdevās dabūt zābaku pāri papēdim, un es parāvu. Kad izdzirdēju čirkstošu, metālisku skaņu, mani pārņēma šausmas. Kas tas bija? Ko es biju izdarījusi? Kad zābaks bija novilkts, manām acīm pavērās negaidīts skats. Viņas kāju nagi bija teju divdesmit centimetrus gari un divus centimetrus biezi. Tie bija sagriezušies un izliekušies cits citam pāri, bet kāju pirksti pie nagu pamatnes bija asiņaini un sastrutojuši. Smaka bija briesmīga. Viņas pēdas bija drausmīgā stāvoklī. Kā gan viņa bija spējusi šādā stāvoklī tik daudzus gadus klejot pa Poplāru?

Kad vilku nost zābakus, viņa pat nekurnēja, lai gan viņai droši vien sāpēja, un bez mazākā pārsteiguma skatījās uz savām pēdām. Varbūt viņa domāja, ka tieši tādi paši nagi ir visiem cilvēkiem? Es palīdzēju Dženkinsas kundzei nokļūt līdz vannai, un tas bija pārsteidzoši grūti, jo bez zābakiem kājās viņa nespēja noturēt līdzsvaru, bet nagi traucēja un ķērās gandrīz aiz visa, kas bija uz grīdas.

Viņa pārkāpa pāri lielās skārda vannas malai un, šļakstinoties un ķiķinot kā maza meitene, ar labsajūtu iesēdās ūdenī. Viņa paņēma flaneļa mazgājamo lupatiņu un ļāva ūdenim no tās tecēt, raugoties uz mani ar starojošu skatienu. Istaba bija silta, jo es biju iekūrusi krāsni. Pie mums pienāca kaķis un ziņkārīgi lūkojās pāri vannas malai. Viņa ieķiķinājās un uzšļakstīja tam virsū ūdeni, un kaķis apvainojies aizgāja prom. Noklaudzēja ārdurvis, un viņa strauji pacēla acis: - Rozij, vai tā es’ tu? Nāc šurp, meitēn, un paskaties uz sav’ veco māti. Tas ir neparasts skats.

Taču soļu troksnis attālinājās pa kāpnēm augšup, un Rozija neatnāca.

Es nomazgāju Dženkinsas kundzi un ietinu viņu mūķeņu sagādātajos lielajos dvieļos. Es biju izmazgājusi viņas matus un aptinusi tos ar dvieli. Es neatradu pārāk daudz blusu, bet uzliku sasafras kompresi, lai iznīcinātu gnīdas. Vienīgais, ar ko es nevarēju tikt galā, bija viņas kāju nagi - pie šādiem briesmoņiem būtu jāizsauc laba pedikīre. (Starp citu, no drošiem avotiem es uzzināju, ka Dženkinsas kundzes kāju nagus vēl līdz šai baltai dienai var aplūkot stikla traukā Britu pedikīru asociācijas galvenajā zālē.)

Mūķenēm vienmēr bija lietotu apģērbu krājumi, pataupīti no daudziem labdarības tirdziņiem. Man bija līdzi daži apģērba gabali, kurus mēs ar māsu Evandželīnu bijām atlasījušas. Dženkinsas kundze paskatījās uz apakškreklu un apakšbiksēm un izbrīnīta noglāstīja mīksto audumu.

- Vai tas ir man? Ak, tie ir pārāk labi. Paturi tos sev, mīļumiņ, tie ir pārāk labi tādai kā es.

Man bija grūti Dženkinsas kundzi pierunāt tos uzvilkt, bet, kad viņa to izdarīja, izbrīnā berzēja ar rokām savu kalsno augumu, it kā nevarētu pārdzīvot, ka viņai ir jauna apakšveļa. Es uzvilku viņai atnestās drēbes, kuras bija par lielu, bet viņas veco apģērbu klusām izliku aiz sētas durvīm.

Viņa iekārtojās atpūtas krēslā un glāstīja savu jauno apģērbu. Kaķis ielēca viņai klēpī, un viņa maigi to pakutināja.

- Klau, mincīt, ko gan teiks Rozija, kad ieraudzīs mani šitai greznajā tērpā? Viņa nepazīs savu veco mammīt’, kura tagad ir apģērbta kā karaliene.

Es devos projām laimīga, ka mēs esam tik daudz paveikušas, lai uzlabotu viņas neciešamos apstākļus. Izejot laukā, es ieliku maisā viņas blusu apsēstās drēbes un lūkojos pēc atkritumu kastes. Nekur tādu neredzēja. Šajā rajonā nebija vietas, kur izmest atkritumus, jo nojaukšanai paredzētajās mājās nevienam nebija jādzīvo, tāpēc netika nodrošināti arī komunālie pakalpojumi. Faktam, ka cilvēki šeit dzīvoja, un visi, to skaitā vietējā pārvalde, to zināja, nebija nekādas nozīmes ierēdņu acīs. Somu ar drēbēm es izmetu starp daudzajām atkritumu kaudzēm.

Kā ļauna migla pār visu rajonu klājās sabrukuma un briesmu nojauta. Bumbu izrautās bedres bija pilnas ar atkritumiem un drausmīgi smirdēja. Pret debesīm slējās sastinguši izrobotu sienu fragmenti. Tuvumā neviena nebija: sarkano lukturu rajonā rīti parasti bija klusais periods. Šim mieram piemita nomāktības pieskaņa, un es vēlējos ātrāk tikt prom no šejienes.

Es tikko kā biju pagriezusies ap mājas stūri, kad atskanēja šī skaņa. Es sastingu, un no šausmām man mati saslējās stāvus. Tā bija līdzīga vilka gaudošanai vai neizturamu sāpju nomocīta dzīvnieka kaukšanai. Likās, ka skaņa nāca no visām pusēm: tā atbalsojās no nedaudzajām ēkām un bumbu sagrauto rajonu piepildīja ar pārdabiskām sāpēm. Troksnis apklusa, bet es vārda tiešā nozīmē nespēju pakustēties. Pēc tam tas atsākās no jauna, un pretējā mājā atvērās logs. Sieviete, kura man bija ieteikusi namīpašnieka uzmanību pievērst ar akmentiņu mētāšanu logā, izliecās ārā un nokliedzās: - Tā atkal ir vecā, trakā ragana. Jūs taču viņu aprūpējat. Pasakiet, lai viņa aizveras, citādi es viņu nogalinās’. Pasakiet viņai, ka tā es teic’.

Logs aizcirtās. Mana sirds salēcās.

Vecā, trakā ragana? Dženkinsas kundze? Tas nevar būt! Viņa taču nevarētu radīt tik mokpilnas skaņas. Tikai pirms pāris minūtēm es viņu atstāju apmierinātu un laimīgu.

Skaņa apklusa, un es trīcēdama devos atpakaļ mājā. Caur gaiteni es aizgāju līdz viņas durvīm un nospiedu rokturi.

- Rozija? Vai tā esi tu, Rozij?

Es atvēru durvis. Dženkinsas kundze sēdēja tieši tādā pašā pozā, kādā es viņu biju atstājusi, - ar kaķi klēpī, bet otrs kaķis sēdēja pie krēsla un mēģināja savest kārtībā savu kažoku. Viņa saprātīgi palūkojās uz mani.

-Ja satiksi Roziju, pasaki viņai, ka es nāk’. Saki, lai viņa nebaidās. Pasaki viņai, ka es nāk’, un arī mazajiem. Es visu dien’ smagi strādāj’, bet šoreiz man ļaus aiziet, tā būs. Pasaki to manai Rozijai.

Es biju pārbijusies. Tā nevarēja būt viņa, kas izdvesa šīs gaudošanai līdzīgās skaņas. Tas nebija iespējams. Es izmērīju viņas pulsu. Tas bija normas robežās, un es pajautāju, vai viņa jūtas labi, uz to viņa neatbildēja, bet tikai saknieba lūpas un cieši palūkojās manī.

Man nebija jēgas palikt, bet torīt es devos prom ar ļaunu nojautu.

Māsa Evandželīna uzklausīja rīta ziņojumu, un es viņai pastāstīju, ka, manuprāt, Dženkinsas kundzei vannošanās bija patikusi. Es ziņoju par nagiem un blusām. Stāstīju, ka viņas garīgais stāvoklis šķiet samērā stabils, - viņai patika jaunās drēbes, viņa draudzīgi sarunājās ar kaķiem, viņa nebija sevī noslēgusies vai agresīva. Es vilcinājos pavēstīt par pārdabiskajām skaņām, kuras dzirdēju uz ielas, - galu galā tās varbūt nemaz nenāca no Dženkinsas kundzes. Tas bija tikai pieņēmums, ko izteica sieviete no pretējās mājas.

Māsa Evandželīna palūkojās uz mani, un viņas sejā neatspoguļojās nekādas emocijas.

- Un? - viņa vaicāja.

- Kas - un? - es saminstinājos.

- Un kas vēl? Par ko vēl tu man neesi ziņojusi?

Vai viņa spēja lasīt domas? Bija skaidrs, ka esmu sprukās. Es viņai pastāstīju par šaušalīgo kliedzienu, ko dzirdēju uz ielas, un piebildu, ka neesmu pārliecināta, vai tā bija Dženkinsas kundze.

- Nē, bet tu arī nevari būt pārliecināta, ka tā nebija Dženkinsas kundze, vai ne? Kāds bija šis kliedziens?

Es atkal saminstinājos, jo bija grūti to aprakstīt, taču beigās es to raksturoju kā kaut ko līdzīgu vilka gaudošanai.

Mūķene nekustējās, tikai pavērās lejup uz savām piezīmēm, bet, kad viņa ierunājās, balss skanēja pavisam savādi - klusi un dobji. - Tie, kuri ir dzirdējuši šo skaņu, nekad nespēj to aizmirst. Tā liek asinīm dzīslās sastingt. Domāju, ka kliedziens, kuru dzirdēji, varēja nākt no Dženkinsas kundzes. To mēdz saukt par “nabagu darba nama gaudām”.

- Kas tas ir? - es brīnījos.

Viņa uzreiz neatbildēja, bet sēdēja un nervozi klaudzināja zīmuli. Un tad atskanēja: - Hm! Jūs, jaunās meitenes, pilnīgi neko nezināt par neseno vēsturi. Jums dzīvē viss ir nācis pārāk viegli, un tā ir jūsu nelaime. Nākamajā vizītē es došos tev līdzi; paskatīšos, vai ir iespējams dabūt kaut kādus medicīniskos vai baznīcas pierakstus par Dženkinsas kundzi. Turpini savu ziņojumu.

Es pabeidzu atskaitīties un pirms pusdienām vēl paspēju nomazgāties un pārģērbties. Pie galda man bija grūti iesaistīties sarunās. Man prātā skanēja tā briesmīgā vilka gaudošana, un es domāju par māsas Evandželīnas skaidrojumu. Viņas vārdi man atsauca atmiņā pirms vairākiem gadiem mana vectēva stāstīto par kādu zināmu vīru, kuram bija pienākuši grūti laiki. Šis vīrs bija lūdzis Uzraudzības pārvaldei izsniegt viņam īslaicīgu pabalstu, taču saņēmis atteikumu. Viņam paziņoja, ka viņš tiks nosūtīts uz nabagu darba namu. Vīrs atbildējis, ka “tad jau viņš labāk nomirtu”, devies projām un pakāries.

Bērnībā ar slēptiem un izbiedētiem čukstiem man parādīja vietējo nabagu darba namu. Pat tukša šī ēka izraisīja bailes un pretīgumu. Cilvēki centās izvairīties no ielas, kurā tā atradās, vai arī nodurtām acīm pārgāja uz otru ielas pusi. Šausmas bija pārņēmušas arī mani - mazu bērnu, kurš pilnīgi neko nezināja par nabagu darba namu vēsturi. Visu mūžu šīs ēkas man bija izraisījušas drebuļus.

Māsa Evandželīna mani bieži pavadīja vizītēs pie Dženkinsas kundzes, un es apbrīnoju to, kā viņa spēja panākt, lai vecā kundze sāktu runāt. Atmiņas izrādījās laba terapija, jo kopā ar uzticamu un līdzjūtīgu cilvēku viņa spēja vēlreiz izdzīvot savas pagātnes sāpes.

Vietējā padomē mūķene bija dabūjusi vecos ‘Poplāras nabagu darba nama Uzraudzības pārvaldes pierakstus. Dženkinsas kundze no 1916. līdz 1935. gadam tur bijusi viena no nabadzīgākajām iemītniecēm.

- Pietiekami ilgs laiks, lai sajuktu prātā, - māsa īvija saviebusies noteica. Viņu uzņēma kā atraitni ar pieciem bērniem, kura nespēj pati sevi nodrošināt. Viņa tika raksturota kā “darbspējīgs pieaugušais”. Dokumentos bija rakstīts, ka 1935. gadā Dženkinsas kundzi atbrīvoja un viņai uzdāvināja šujmašīnu, lai viņa varētu sevi apgādāt, kā arī izsniedza deviņpadsmit nabagu darba namā pavadītajos gados uzkrātās divdesmit četras mārciņas. Bērni vairs netika pieminēti.

Pieraksti bija ļoti bezkaislīgi un skopi. Sarunās ar māsu īviju Dženkinsas kundze pati aizpildīja trūkstošās detaļas. Ik pa brīdim izskanēja kāds stāsts, kurš vēlreiz tika izdzīvots bez jebkādām emocijām un teatralitātes, it kā tas nebūtu nekas īpašs. Man šķita, ka viņa tik garus gadus bija redzējusi un piedzīvojusi tik daudz ciešanu, ka pieņēma tās kā likteni. Laimīga dzīve viņai šķita neiespējama.

Viņa bija dzimusi Milvolā un, tāpat kā lielākā daļa meiteņu, jau trīspadsmit gadu vecumā sākusi strādāt fabrikā, bet astoņpadsmit gados apprecējusies ar vietējo puisi. Viņi īrējuši divas istabas virs šūšanas darbnīcas Komeršlroudā, un desmit gadu laikā viņiem piedzimuši seši bērni. Tad viņas vīram piemeties klepus, kas nepārgājis. Pēc sešiem mēnešiem viņš jau spļāvis asinis. - Viņš vienkārši izdzisa, - viņa lietišķā tonī noteica. - Pēc trim mēnešiem viņš nomira.

Tobrīd Dženkinsas kundze bija gandrīz trīsdesmit gadus veca spēcīga sieviete. Viņa izvācās no divistabu dzīvokļa un noīrēja sev un bērniem mazu dibenistabiņu. Viņa atgriezās kreklu šūšanas fabrikā un strādāja no astoņiem rītā līdz sešiem vakarā. Mazākajam bērnam bija tikai trīs mēneši, bet Rozijai - vecākajai meitai - bija jau desmit gadi, un viņa pameta skolu, lai pieskatītu jaunākos bērnus. Dženkinsas kundze piepelnījās ar izšūšanas darbiem un bieži pavadīja pusi nakts, šujot sveču gaismā. Arī Rozija iemācījās šūt, kļuva par labu rokdarbnieci un nakts stundās bieži sēdēja kopā ar māti. Šīs klusās rokdarbu stundas ienesa mazliet papildu naudiņas, kas bija pietiekami, lai pēc īres samaksāšanas pabarotu ģimeni.

Tad notika katastrofa. Fabrikas iekārtas nebija norobežotas, un Dženkinsas kundzes kleitas piedurkne ieķērās zobratos un parāva labo roku zem griešanas asmeņiem. Pirms iekārta tika apturēta, cīpslas jau bija pārrautas, roka stipri savainota un viņa zaudējusi daudz asiņu. Laimīgā kārtā viņa nezaudēja roku. Dženkinsas kundze mums parādīja piecpadsmit centimetrus garu rētu. Plēstās brūces nesašuva, jo viņa nevarēja atļauties samaksāt ārstam, un rēta bija tumšsarkana un nelīdzena. Viņas roka izskatījās mazliet izkaltusi, jo cīpslas nebija sašūtas. Brīnums, ka viņa vispār varēja kustināt roku.

Uz rētu viņa skatījās bez emocijām. - Tā nu ar mums gadījās, -viņa noteica.

Ģimene izvācās no dibenistabas un atrada pajumti pagrabstāva istabā bez logiem. Tā atradās tuvu upei, tāpēc paisuma laikā, kad ūdens līmenis pacēlās, mitrums sūcās cauri ķieģeļu sienai un tecēja pa to lejup. Par šo būceni namīpašnieks prasīja šiliņu nedēļā, bet kā lai māte, kurai nav nekādu ienākumu, to sadabū?

Dženkinsas kundze sāka ubagot, bet policija viņu, kā jau aizdomīgu klaidoni, padzina. Viņa ieķīlāja savu mēteli un par iegūto naudu nopirka sērkociņus, kurus pēc tam tirgoja ielās. Šī tirgošanās ienesa kaut nedaudz naudas, taču ar to nepietika, lai samaksātu īri un pabarotu bērnus.

Pamazām viņa ieķīlāja visu, kas viņiem piederēja: mēbeles, podus, katlus, šķīvjus, krūzes, apģērbu un veļu. Pēdējā bija gulta, kurā viņi visi gulēja. Virs slapjās grīdas viņa no apelsīnu kastēm izveidoja paaugstinājumu gulēšanai. Beigās tika ieķīlātas arī segas, un, lai naktī sasildītos, māte un bērni cieši saspiedās kopā.

Viņa lūdza, lai Uzraudzības pārvalde izsniedz trūkumcietēju pabalstu, taču priekšsēdētājs pateica, ka viņa acīmredzot ir slink^ un izvairās no darba. Kad viņa pastāstīja par nelaimes gadījumu fabrikā un parādīja savu labo roku, viņai ieteica neizturēties tik nekaunīgi, jo tas varot pavērsties pret viņu pašu. Džentlmeņi savstarpēji apspriedās un piedāvāja aizvest prom no ģimenes divus bērnus. Viņa atteicās un atgriezās savā pagrabā, kur viņu gaidīja sešas izsalkušas mutes.

Bez gaismas un siltuma, pastāvīgā mitrumā un pelējumā un praktiski bez pārtikas bērni sāka slimot. Tā viņi cīnījās sešus mēnešus, bet māte vēl joprojām nevarēja strādāt. Viņa pārdeva gan savus matus, gan zobus, taču ar iegūto naudu vienmēr bija par maz. Zīdainis kļuva apātisks un pārstāja attīstīties. Viņa to nosauca par “vārguma drudzi”.

Kad mazulis nomira, bērēm naudas nebija, tāpēc viņa to ielika apelsīnu kastē, smagumam pievienoja klāt akmeņus un nogremdēja upē.

Slepenais gājiens nakts vidū ar mirušo bērniņu rokās bija brīdis, kad viņa beidzot samierinājās ar sakāvi un saprata, ka pienācis nenovēršamais. Viņai ar bērniem būs jādodas uz nabagu darba namu.

NABAGU DARBA NAMS

Ar 1834. gadā pieņemto Nabadzīgo iedzīvotāju likumu aizsākās nabagu darba namu sistēma. 1929. gadā šo likumu atcēla, taču iedibinātā kārtība turpinājās vēl vairākus gadu desmitus, jo šo patversmju iedzīvotājiem nebija kur iet, bet ilglaicīgie iemītnieki vairs nespēja patstāvīgi pieņemt lēmumus un ārpus nabagu darba nama sienām nemācēja par sevi parūpēties.

Tas bija iecerēts kā cilvēcīgs un žēlsirdīgs likums, jo līdz šim nabadzīgos un trūcīgos ļautiņus prasītāji varēja dzenāt no vienas vietas uz citu, tā arī neļaujot nekur rast pajumti, un likuma vārdā pat iedzīt kapā. Ilgstošajiem trūkumcietējiem 19. gadsimta 30. gados nabagu darba namu sistēma varēja šķist kā debesu dāvana: pajumte katru nakti, gulta, kur atpūsties, apģērbs un ēdiens - lai arī ne īpaši bagātīgs, tomēr pietiekams. Taču, lai to visu nopelnītu, bija jāstrādā. Šī sistēma droši vien varēja šķist īsts kristīgās labestības un žēlsirdības žests. Bet, kā jau ar labajiem nodomiem mēdz notikt, tas drīz vien tika sabojāts.

Kad Dženkinsas kundze ar bērniem pameta pagrabstāvu, viņai bija īres parāds par trim nedēļām. Namīpašnieks bija draudējis, ka liks viņu nopērt, ja nākamajā dienā nesaņems naudu, tāpēc viņi devās projām nakts vidū. Ģimenei nebija nekā, ko paņemt līdzi: ne viņai, ne bērniem nebija apavu, bet apģērbs bija skrandas, kas sedza viņu kalsnos augumus. Netīri, izsalkuši un aukstumā trīcoši viņi stāvēja neapgaismotajā ielā un zvanīja pie nabagu darba nama durvīm.

Bērni nemaz nejutās tik nelaimīgi: viņiem tas bija kā piedzīvojums - zagties ārā no mājām nakts melnumā un lavīties pa tumšajām ielām. Vienīgā, kas raudāja, bija viņu māte, jo viņa zināja šausminošo patiesību: tiklīdz viņi ieies pa nabagu darba nama vārtiem, ģimene tiks izšķirta. Viņa nevarēja sevi piespiest to izstāstīt bērniem un vilcinājās skandināt liktenīgo zvanu. Bet tad jaunākais bērns - gandrīz trīs gadus vecs zēns - sāka klepot, un viņa apņēmīgi paraustīja zvana auklu.

Skaņa atbalsojās visā akmens ēkā, un durvis atvēra kalsna, sirma sieviete, kura prasīja: - Ko jūs gribat?

- Pajumti un ēdienu bērniem.

- Jums jānāk uz uzņemšanas istabu. Jūs varēsiet gulēt līdz rītam, ja vien esat ieradušies uz palikšanu. Līdz rītam neko ēdamu jūs nedabūsiet.

- Jā, mēs esam uz palikšanu, - viņa bezkaislīgi atteica.

Tonakt uzņemšanas istabā viņi bija vieni paši. Gulēšanai paredzētais paaugstinājums bija koka konstrukcija, kas pārklāta ar svaigiem salmiem, un izskatījās vilinoša. Smaržīgajā guļvietā viņi visi saspiedās cieši kopā, un bērni uzreiz aizmiga. Tikai māte, apskāvusi savus bērnus, tā arī neaizmiga līdz pašai rītausmai. Viņai sirds lūza no sāpēm. Viņa zināja, ka tā ir pēdējā reize, kad viņai ļauts gulēt kopā ar saviem bērniem.

Jau krietnu laiku pirms kāds atslēdza uzņemšanas istabas durvis, bija dzirdami rīta trokšņi - atslēgu žvadzēšana un durvju virināšana. Beidzot ieradās priekšniece. Viņa bija apņēmīga paskata, tomēr laipna sieviete, kura bija sastapusi pārāk daudz nabagu, lai ļautos emocijām. Viņa pierakstīja visu vārdus un īsi pateica, lai viņi seko uz veļas mazgātavu. Tur viņus izģērba, un viņiem, stāvot seklā notekā, bija viscaur jānomazgājas ar aukstu ūdeni. Drēbes tika paņemtas, un to vietā izsniegti nabagu darba nama formas tērpi. Tas bija apģērbs no raupja pelēkas krāsas sarža auduma, kurš bija piegriezts tā, lai derētu visiem. Tur bija lērums dīvainu kurpju. Viņiem neiedeva apakšveļu, taču tam nebija nekādas nozīmes, jo viņi pat vislielākajā aukstumā nebija pieraduši valkāt apakškreklus un apakšbikses. Pēc tam viņiem nodzina matus. Zēniem tas likās smieklīgi: viņi ķircināja un rādīja ar pirkstiem uz meitenēm un, lai skaļi nesmietos, aizšāva mutei priekšā roku. Dženkinsas kundzei nevajadzēja skūt galvu, jo pirms pāris nedēļām viņa bija pārdevusi matus, tāpēc viņai iedeva aubi, ar ko apsegt kailo galvu. Viņa kautrīgi pajautāja, vai mazie tiks pabaroti, un viņai pateica, ka brokastīm jau esot par vēlu, bet pusdienas būšot ap pulksten divpadsmitiem.

Viņus aizveda uz priekšnieces kabinetu, lai ģimeni šķirtu. Visi baidījās no šī brīža, pat priekšniece un direktors, tāpēc tika pasaukti četri spēcīgi nabagu darba nama iemītnieki, lai aizvestu projām bērnus. Dženkinsas kundze bija sevi mierinājusi, ka mazākajiem bērniem nemaz neklāsies tik slikti, jo viņi visi būs kopā ar Roziju, kura viņus bija pieskatījusi, kamēr māte bija darbā. Taču tā nenotika.

Direktors paskatījās uz pašiem mazākajiem. - Vecums? - viņš jautāja.

- Divi, četri un pieci gadi, - viņa nočukstēja.

- Aizvediet viņus uz bērnu nodaļu. Un vecākajam zēnam? Cik viņam ir gadu?

- Deviņi.

- Viņš būs zēnu nodaļā. Meitenei? - viņš prasīja, norādot uz Roziju.

- Desmit.

- Aizvediet viņu uz meiteņu nodaļu, - viņš pavēlēja.

Spēcīgas rokas satvēra bērnus. Direktors pagriezās un aizgāja.

Viņš nevēlējās palikt un noskatīties notiekošajā. Kad viņš gāja prom, uzbļāva palīgiem: - Raugieties, lai viss tiktu izdarīts, kā jums likts! Jūs zināt noteikumus.

Dženkinsas kundze ne māsai Evandželīnai, ne man nespēja sīkāk pastāstīt par šo šķiršanos. Par to bija pārāk smagi runāt. Kliedzošos bērnus aizvilka projām, bet viņu pašu iegrūda sieviešu telpās. Lielās durvis aiz viņas aizcirtās un tika aizslēgtas. Viņa dzirdēja, kā kliedz bērni un kā noklaudz durvis. Tad viss apklusa. Vēlāk kāda laipna sieviete, kura strādāja virtuvē, viņai pastāstīja, ka ir kāds mazs zēns, kurš visu laiku raud un kura acis ir piekaltas lielajām bērnu nodaļas durvīm, uzlūkojot katru, kurš pa tām ienāk. Kopš ierašanās dienas līdz pat savai nāves stundai viņš nepateica nevienu vārdu, izņemot “mammīte”. Vai tas bija viņas mazais puisēns? Viņa to nekad neuzzināja, bet viss bija iespējams.

Es pajautāju māsai Evandželīnai par šo ģimenes šķiršanu, kas man šķita tik necilvēcīga, ka tā nevarētu būt patiesība, taču viņa apstiprināja, ka tas ir tiesa. Atšķiršana bija galvenais likums visos nabagu darba namos visā valstī, un tieši šo likuma daļu rūpīgi izpildīja. Atšķīra vīrus no sievām, vecākus no bērniem, brāļus no māsām. Parasti viņi cits citu vairs nekad neredzēja.

Nebija nekāds brīnums, ka Dženkinsas kundze bija dīvaina.

Kādu vakaru es pie viņas ierados samērā vēlu. Bija tumšs, un gaitenī, kas veda uz viņas sētas puses durvīm, es izdzirdēju savādu, klusu balsi, kas ritmiski kaut ko skandināja. Es paskatījos caur logu un ieraudzīju Dženkinsas kundzi, kura bija nometusies rāpus un berza grīdu. Viņai blakus stāvēja eļļas lampa, kuras gaisma uz sienas veidoja milzīgu un rēgainu viņas mazā auguma ēnu. Turpat līdzās bija ūdens spainis un mazgājamā birste, un viņa aizrautīgi berza vienu un to pašu grīdas laukumiņu. Viņa visu laiku palika vienā pozā un atkārtoja vārdus, kurus es nevarēju saklausīt.

Es pieklauvēju un iegāju iekšā. Viņa pacēla galvu, tomēr nepagriezās pret mani.

- Rozija? Nāc šurp, Rozij! Paskaties, meitiņ, uz šo. Skaties, cik tīrs. Direktors būs apmierināts, kad redzēs, cik tīru esmu to nober-zus’.

Viņa paskatījās uz savu lielo ēnu uz sienas.

- Nāciet šurp, direktor, un paskatieties. Te ir tik tīrs, un es to visu paveic’. Tas ir tīrs, un es to izdarīj’ jums par prieku, direktor. Man teica, ka es varēš’ satikt savus bērnus, ja jūs būsiet apmierināts, direktor. Vai es varu? Vai es varu? Ak, ļaujiet taču man -kaut reizīti.

Viņas vaimanas pastiprinājās, un trauslais ķermenis krita uz priekšu. Galva atsitās pret spaini, un viņa sāpēs iešņukstējās. Es piegāju pie viņas.

- Tā esmu es, medmāsiņa. Esmu ieradusies vakara vizītē. Vai ar jums viss ir kārtībā, Dženkinsas kundze?

Viņa palūkojās uz mani, tomēr neteica ne vārda. Kamēr es palīdzēju viņai piecelties kājās un aizvedu līdz atpūtas krēslam, viņa čāpstināja lūpas un cieši raudzījās manī.

Uz tukšā galda stāvēja pusdienas, kuras viņai bija atvedušas dāmas no organizācijas “Pusdienas uz riteņiem”. Tās bija neskartas un atdzisušas.

Es pabīdīju šķīvi un sacīju: - Vai nevēlaties apēst savas pusdienas?

Ar negaidītu spēku viņa sagrāba manu plaukstas locītavu un atgrūda roku. - Tas ir Rozijai, - viņa aizsmakusi nočukstēja.

Es pārbaudīju viņas veselības stāvokli un uzdevu pāris jautājumu, uz kuriem nesaņēmu nevienu atbildi. Viņa tikai raudzījās uz mani, acis nemirkšķinot, un turpināja čāpstināt lūpas.

Kādu citu reizi, kad biju iegriezusies, viņa pie sevis ķiķināja un spēlējās ar ieveramās gumijas gabaliņu. Viņa to izstiepa un atlaida vaļā, un tina ap pirkstiem. Kad ienācu, viņa man teica: - Mana Rozija vakar atnesa gabaliņu ieveramās gumijas. Paskat, kā to var izstiept! Tā ir laba un stingra. Viņa ir gudra meitene, mana Rozija. Ja gribi, viņa arī tev atnesīs gabaliņu gumijas.

Rozija jau sāka mani kaitināt. Viņa savai vecajai mātei necik daudz vis nepalīdzēja. Tikai paskatieties - gabaliņš ieveramās gumijas! Vai tas ir labākais, ko viņa varēja izdarīt?

Bet tad es Dženkinsas kundzes vecajā sejā ieraudzīju maigumu un prieku un viņas balsī, kad viņa virpināja pirkstos gumiju, saklausīju siltumu un mīlestību. - To man iedev’ Rozija, tā bija. Viņa to man atnes’, tā gan. Viņa ir mīļa meita, mana Rozija.

Mana sirds iežēlojās. Varbūt Rozija bija tikpat vientiesīga kā viņas māte un arī viņas prātu bija ietekmējusi nabagu darba namā pavadītā bērnība? Mani interesēja, cik ilgu laiku viņa tur bija pavadījusi un kas notika ar viņas brāļiem un māsām.

Dzīve nabagu darba namā bija drausmīga. Visi iemītnieki tika ieslēgti mitekļos, kuros bija istabas, guļamistabas un pastaigu laukums. Viņus ieslēdza guļamistabā no astoņiem vakarā līdz sešiem rītā. Istabas centrā atradās kanalizācijas caurule jeb caurums, kur nakts laikā viņi varēja nokārtot dabiskās vajadzības. Istaba kalpoja kā ēdamzāle - tur visi sēdēja uz gara sola un ēda. Logi atradās virs acu augstuma, lai neviens pa tiem nevarētu palūkoties ārā, bet palodzes bija slīpas, lai neviens nevarētu uz tām uzrāpties un sēdēt. Pastaigu laukums bija noslēgts grantēts pagalms, no kura nevarēja izkļūt. Patiesībā tas bija cietums.

Ciešanās un vienmuļībā dienas saplūda kopā nedēļās, bet nedēļas - mēnešos. Sievietes visu dienu strādāja. Lielākoties tas bija smags darbs: veļas telpā mazgājot visa nabagu darba nama veļu, beržot grīdas - direktors bija tīru grīdu fanātiķis, gatavojot trūcīgu ēdienu visiem iemītniekiem, šujot maisus, buras un paklājus, un pats dīvainākais - plucinot pakulas. Vecās virves, kuras parasti bija darvotas, bija jāatpin vaļā un jāsadala šķiedrās, kuras pēc tam izmantoja, lai aizdrīvētu koka kuģu spraugas. Izklausās viegli, tomēr tā nebija. Virve, it īpaši, ja tā bijusi piesūcināta ar eļļu, darvu vai sāli, varēja būt tikpat stipra kā tērauds, un, to ārdot, rokas tika savainotas un pirksti kļuva jēli un asiņaini.

Lai vai kā, darba stundas nebija tik briesmīgas kā atpūtas laiks. Dženkinsas kundze bija kopā ar simts citām dažāda vecuma sievietēm, arī slimām un vārgām. Daudzas šķita trakas vai plānprātīgas. Fiziskā darba nogurdinātas, viņas varēja vienīgi apsēsties uz soliem, kas atradās istabas vidū, vai pastaigu laukumā. Lai atpūstos, sievietes apsēdās uz sola un saspieda kopā muguras, tādējādi balstot cita citu. Nebija nekā, ko darīt, uz ko lūkoties un ko klausīties. Nebija grāmatu - itin nekā, ar ko varētu nodarbināt prātu. Daudzas sievietes vienkārši staigāja šurpu turpu vai soļoja pa apli. Lielākā daļa no viņām sarunājās pašas ar sevi vai nepārtraukti šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Dažas skaļi vaidēja vai gaudoja naksnīgajā gaisā.

“Es arī tāda kļūšu,” Dženkinsas kundze domāja.

Lai izkustētos, viņas divas reizes dienā uz pusstundu izveda pastaigu laukumā. Pagalmā Dženkinsas kundze varēja saklausīt bērnu balsis, taču sienas bija vairākus metrus augstas, un tām nevarēja redzēt pāri. Viņa mēģināja saukt savu bērnu vārdus, taču viņai pavēlēja apklust, citādi viņai vairs neļaušot nākt pagalmā. Tā nu viņa stāvēja pie sienas, no kuras, pēc viņas domām, nāca skaņas, čukstēja bērnu vārdus un sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu balsis.

- Es nesapratu, ko esmu nogrēkojusies, kāpēc esmu tur nokļuvusi? Es visu laiku raudāju. Un es nezinu, ko viņi izdarīja ar maniem mazajiem.

Kad pienāca pavasaris un dienas kļuva siltākas un garākas, un aiz nabagu darba nama sienām visur rosījās jauna dzīvība, Dženkinsas kundzei paziņoja, ka viņas jaunākais bērns - trīs gadus vecais puisītis - ir miris. Viņa jautāja, kāpēc tas noticis, un viņai pastāstīja, ka bērns visu laiku ir bijis slimīgs un ka neviens neesot gaidījis, ka viņš izdzīvos. Viņa palūdza, vai varētu tikt uz bērēm, bet viņai atbildēja, ka bērns jau ir apglabāts.

Mazais puisītis bija pirmais, kurš aizgāja no šīs pasaules. Dženkinsas kundze vairs nekad neredzēja nevienu no saviem bērniem. Nākamo četru gadu laikā viņi visi cits pēc cita nomira. Par katru nāves gadījumu māte tika informēta, taču viņai nekad nepateica iemeslu. Viņai neļāva piedalīties bērēs. Pēdējā nomira četrpadsmit gadus vecā meitene. Viņu sauca Rozija.

cūkkopības sabrukums

Ja vienmēr esi gatavs neparedzamiem gadījumiem, nekas nevar noiet greizi. Paipalu un glazēto ābolu impērijas piespiedu slēgšana Fredam bija nodarījusi ievērojamus zaudējumus, tāpēc viņš mēģināja atrast kaut ko jaunu. Negaidīts glābiņš izskanēja nejaušā B. kundzes piezīmē, kuru viņa izmeta, iebrāžoties virtuvē: - Nesaprotu, līdz kam mēs nonāksim! Kāda šodien ir bekona cena! Es nekad neko tādu neesmu redzējusi.

Saceldams pelnu mākoni, Freds nometa zemē savu liekšķeri un iekliedzās: - Cūkas! Tā ir atbilde. Cūkas. Tās audzēja kara laikā, un to var darīt arī šodien.

B. kundze ar slotu rokā pieskrēja pie viņa: - Ak tu, nejaukais tips, kāpēc tu piemēslo manu virtuvi!

Gatava iesist, viņa kareivīgi satvēra slotu. Taču Freds to nedz dzirdēja, nedz arī redzēja. Viņš apķēra B. kundzi ap vidukli un neprātīgā dejā sāka griezt riņķī pa virtuvi.

- Tu to saprati, vecenīt. Kāpēc gan es par to neiedomājos? Cūkas.

Viņš sprauslāja un rukšķēja, mēģinot atdarināt cūku, un tas viņa izskatu nemaz neuzlaboja. B. kundze atsvabinājās no apkampiena un ar slotas kātu iebakstīja viņam krūtīs.

- Tu, trakais... - viņa sāka kliegt, bet viņš kliedza pretī. Kad divi kokneji ir iesaistījušies kliegšanas sacīkstēs, viņu valodu nav iespējams saprast.

Brokastis bija beigušās, un varēja dzirdēt mūķeņu soļus. Viņas parādījās durvīs, un lamāšanās turnīrs tika pārtraukts.

Freds satraukti paskaidroja, ka viņam tikko esot ienākusi prātā lieliska ideja. Viņš turēšot cūku. Tā varēšot dzīvot vistu kūtī, ko ļoti viegli varot pārvērst par cūku aizgaldu, un pavisam drīz cūku varēšot nodot bekona gaļas fabrikai, tādējādi viņš kļūšot stāvus bagāts.

Māsa Džuljena bija sajūsmā. Viņai patika cūkas. Viņa bija uzaugusi fermā un daudz ko par tām zināja. Viņa sacīja, ka Freds varēšot ņemt visas mizas un pārtikas atkritumus no Nonāta nama, un ieteica apstaigāt vietējās kafejnīcas, lai izlūgtos līdzīgus labumus. Viņa bikli pajautāja, vai varēšot aiziet apskatīties cūku, tiklīdz tā sāks dzīvot vistu/cūku kūtī.

Freds nebija no tiem, kas slaistās apkārt. Pāris dienu laikā cūku aizgalds bija gatavs. Viņi abi ar Dolliju salika kopā savus iekrājumus un drīz vien nopirka mazu, rozā, kviecošu radībiņu. Māsa Džuljena viņu dāsni uzslavēja.

- Jums ir gadījusies jauka cūciņa, Fred. īsta skaistule. To var pateikt pēc tās plecu platuma. Tā ir laba izvēle.

Viņa dāvāja Fredam vienu no saviem žilbinošajiem smaidiem, un viņš kļuva rozā kā sivēns.

Freds uzklausīja māsas Džuljenas padomus par kliju putru, kā arī par pārtikas atkritumiem no vietējām kafejnīcām un dārzeņu tirgotājiem. Viņus bieži varēja redzēt iegrimušus dziļā un nopietnā sarunā, kuras laikā Freds čāpstināja savu zobu un pie sevis svilpoja, pilnībā koncentrējies, lai nepalaistu garām pat sīkumus. Mūķene viņam arī deva padomus par sienu, ūdeni un mēslu tīrīšanu, un mēs visas bijām pārsteigtas par viņas zināšanām cūku audzēšanā.

Fredam šis bija ļoti rosīgs un laimīgs laiks. Katru rītu pie brokastu galda mēs noklausījāmies visus sīkumus par cūkas attīstību, tās milzīgo apetīti un straujo augšanu. Nedēļām ejot, Fredam visvairāk laika un darba prasīja mēslu izvešana. Lai vai kā, izrādījās, ka arī ar to var nopelnīt naudu. Pie daudzām mazajām mājiņām bija nelieli dārziņi, kas nepārsniedza pāris kvadrātmetru, taču ar to pilnīgi pietika, lai kaut ko izaudzētu. Ļoti iecienīti bija tomāti un - par lielu pārsteigumu - arī vīnogulāji, kuri Poplārā auga izcili labi un deva sulīgu vīnogu ražu. Ziņa izplatījās vēja spārniem, un Freda cūkas mēsli kļuva ļoti pieprasīti. Viņš secināja, ka cūkkopība nevar nest zaudējumus. Jo vairāk cūku baroja un jo vairāk biezas, tumšas masas ieguva, jo vairāk naudas viņš nopelnīja. Pāris nedēļu laikā ieņēmumi no mēslu tirgošanas bija noseguši sākotnējos izdevumus par sivēnu.

Viss Nonāta nams - gan mūķenes, gan darbinieki - ar lielu interesi sekoja līdzi cūkas un Freda finansiālajai izaugsmei. Avīzēs varēja lasīt, ka gaļas cena kāpj, un mēs secinājām, ka Freds ir bijis ļoti tālredzīgs.

Tomēr tirgus ir bēdīgi slavens ar kaprīzēm un nepastāvību. Pieprasījums kritās. Cūku vērtība kritās.

Trieciens bija spēcīgs. Freds bija drūms. Visa barošana, mēslu izvešana un apčubināšana. Visi plāni un cerības. Un tagad cūku pat nebija vērts kaut nost. Nebija nekāds brīnums, ka Freda līkās, mazās kājas bija zaudējušas sparu. Nebija nekāds brīnums, ka viņa ziemeļaustrumu acs sadrūma.

Svētdiena Nonāta namā bija atpūtas diena. Pēc dievkalpojuma mēs visas sapulcējāmies virtuvē, dzērām kafiju un ēdām kūkas, kuras B. kundze jau sestdien bija sacepusi. Freds gatavojās doties projām, bet māsa Džuljena uzaicināja viņu piebiedroties mums pie lielā galda. Kad saruna pievērsās cūkai, viņa cigarete noliecās.

- Ko lai es ar viņu iesāk’? Viņas barošana man dārgi izmaksā, bet es neko nedabū pretī.

Visi juta viņam līdzi un murmināja “kāds grūts liktenis” un “cik žēl”, tikai māsa Džuljena neko neteica. Viņa uzmanīgi lūkojās uz viņu un tad nepārprotami un noteikti sacīja: - Audzē sivēnus, Fred. Tu viņu vari turēt kā sivēnmāti. Vienmēr būs kāds, kas gribēs nopirkt labu sivēnu, un, kad cenas celsies, un tā noteikti būs, tu par tiem dabūsi labu naudu. Un neaizmirsti, ka sivēnmātei parasti ir divpadsmit līdz astoņpadsmit sivēni.

Šis padoms bija tik skaidrs un tik vienkāršs, tomēr ļoti negaidīts! Fredam atkārās žoklis, un cigarete nokrita uz galda. Viņš to pacēla, atvainojās un nodzēsa pelnutraukā. Diemžēl tas nebija pelnutrauks, bet gan māsas Evandžellnas deserts, ko viņa jau gatavojās ēst. Ar ierasto sparu viņa sāka protestēt.

Freds bija apmulsis un atvainojās. Viņš paņēma desertu, noslaucīja pelnus, izvilka no krēma cigaretes galu un atdeva šķīvi māsai Evandželīnai. - Sivēni. Tā ir atbilde. Es būs cūku audzētājs. Es būs labākais cūku audzētājs visā salā.

Māsa Evandželīna nosprauslojās un ar riebumu atbīdīja deserta šķīvi. Taču Freds to nemaz nepamanīja. Viņš bija kā transā un murmināja: - Sivēni, sivēni. Es audzēs’ sivēnus. Es to darīs’.

Māsa Džuljena, kā vienmēr praktiska un taktiska, pasniedza māsai Evandželīnai vēl vienu desertu un teica: - Tev vajadzētu izlasīt “Cūku audzēšanas rokasgrāmatu” un atrast labu kuili. Es varu palīdzēt, ja tev iesākumā vajadzēs. Mans brālis ir fermeris, un es varu palūgt, lai viņš atsūta grāmatu.

Un tā tas viss sākās. Tika atsūtīta “Cūku audzēšanas rokasgrāmata”, un Freds kopā ar māsu Džuljenu drīz vien urbās tai cauri. Bija jocīgi skatīties, kā Freds centās to lasīt, jo, lai kaut ko izlasītu, viņam lappuse bija jātur pa kreisi no dienvidrietumu acs. Pat tad, ja viņš spēja tikt galā ar teikumu vai diviem, cūku audzētāju valoda viņam bija pilnīgi sveša un viņš nebūtu varējis to saprast, ja māsa Džuljena šo dīvaino žargonu neiztulkotu koknejam saprotamā valodā.

Tika sameklēts labs vaislas kuilis, piezvanīts, panākta vienošanās, un no Eseksas ieradās maza kravas automašīna.

Māsa Džuljena ar grūtībām spēja apvaldīt satraukumu. Norīkojusi māsu Bernadetu uzņemties klostera vadību viņas prombūtnes laikā, viņa uzvilka āra apmetni un plīvuru, izstūma no šķūņa divriteni un aizbrauca uz Freda māju.

Eseksas fermeris bija lauku džentlmenis ar noteiktiem paradumiem. Viņš tikai retumis bija devies tālāk par klusās Streilin-gas Strolesas robežām līdz Sodburijas tirgum. Ko viņš domāja, braucot pa Londonas Doklendsas centru ar atvērtu kravas kasti, kurā atradās kuilis, mēs tā arī nekad neuzzinājām. Kuilis, kura galva apmierināti dusēja uz kravas kastes malas, bija nobraucis vairākas jūdzes, neizraisot pārāk lielu interesi, taču viss mainījās brīdī, kad automašīna nonāca daudz blīvāk apdzīvotajās Londonas ielās. Visa ceļa garumā caur Debenhemu, Bārkingu, īsthemu un Vesthemu līdz pat Kabittaunai Dogailendā cūka piesaistīja cilvēku pūļa uzmanību. Tas bija liels dzīvnieks, kura vienīgā izkustēšanās bija pārošanās. Viņa raksturs bija diezgan pakļāvīgs, taču desmit gadu laikā viņa ilkņi ne reizi nebija apgriezti, tāpēc kuilis izskatījās daudz briesmīgāks, nekā bija patiesībā.

Kad kravas automašīna apstājās ieliņas galā, pie Freda ieradās māsa Džuljena. Abi viņi piegāja pie fermera, kurš, nebilstot ne vārda, raudzījās uz viņiem. Māsa Džuljena pastiepās uz pirkstgaliem, lai palūkotos pāri kravas kastes malai, un atmeta atpakaļ savu plīvuru, kurš plivinājās uz kuiļa ilkņu pusi.

- Vai, cik skaists puisis! - viņa satraukumā nočukstēja.

Fermeris paskatījās uz viņu, ievilka pīpes dūmu un sacīja:

- Nespēju tam noticēt.

Viņš teica, ka gribot apskatīt sivēnmāti. Ieeja Freda pagalmā bija pa sānu eju, kas veda starp divām mājām, bet tās galā bija siena, kas robežojās ar dokiem. Aiz tās plūda Temza. Tad fermeris ieraudzīja okeāna kravas kuģa augstos sānus.

- Viņi nekad tam neticēs. Nekad, - viņš nomurmināja, kad noliecās, lai paceltu pīpi un atslēgas, kuras viņam bija izkritušas no rokām.

Viņu ieveda Freda pagalmā.

- Te nu viņa ir un gaid’ mazu papriecāšanos ar jūsu lielo tipiņu.

- Papriecāšanos! - fermeris noņurdēja. - Tā mazā papriecāšanās jums izmaksās vienu mārciņu skaidrā naudā.

Freds zināja cenu, un viņam jau bija sagatavota nauda, tomēr viņš kurnēja. - Dies’ pas’l Viena pabakstīšana maksā vesel’ mārciņu! Tas ir vairāk, nekā par to maksā rietumos, tā gan.

Māsa Džuljena viņu centās pierunāt: - Nav jēgas žēloties, Fred. Mārciņa ir pašreizējā cena, tāpēc labāk maksā ragā.

Fermeris tā savādi noskatījās uz mūķeni, bet Freds, nesakot ne vārda, iedeva viņam naudu.

Fermeris ielika naudu kabatā un sacīja: - Labi. Vedīsim viņu šurp.

Taču to bija vieglāk pateikt nekā izdarīt.

Bija sapulcējies krietns bariņš cilvēku, un tas visu laiku auga -uz salas ziņas izplatās ļoti ātri. Fermeris atpakaļgaitā piebrauca automašīnu pie ejas, nolaida treilera malu un iekāpa kravas kastē, lai izvestu ārā kuili, taču tas atteicās kustēties. Cūkām ir vāja redze, un radībai, kura ir pieradusi pie Eseksas plašās lauku ainavas, šī eja izskatījās kā melns elles caurums.

- Kāp iekšā un palīdzi, - fermeris uzsauca Fredam.

Kopīgi viņi stūma, dunkāja un kliedza uz kuili, kurš kļuva nejauks un izskatījās tā, it kā viņam būtu radies kārdinājums beidzot likt lietā savus ilkņus. Pūlis uz ielas noelsās, un, kad kuilis lēnām un nedroši uz savām mazajām kājelēm nokāpa lejā pa rampu un devās uz eju, mātes atvilka atpakaļ savus bērnus. Tomēr arī pēc tam viss negāja nemaz tik gludi. Eja bija šaura, un kuilis tajā gandrīz iesprūda. Abi vīri stūma no mugurpuses. Māsa Džuljena izskrēja cauri mājai, cūku aizgaldam un no sētas puses ieskrēja ejā, turot rokā rāceņu lapas, kas, kā viņa apgalvoja, vilinās cūku doties uz priekšu. Viņa lapas turēja kuilim deguna galā, tomēr dzīvnieks tik un tā nekustējās.

Fredam ienāca prātā ideja: - Mums vajag viņam iebāzt pakaļā nokaitētu krāsns kruķi, kā to dar’ ar kamieļiem tuksnesī, kad vajag, lai tie šķērsotu tiltu. Jūs taču zin’, ka kamieļi neiet pāri ūdenim.

- Ja tu iebāzīsi nokaitētu krāsns kruķi viņam pakaļā, es arī tavā pakaļā tādu iebāzīšu, draugs, - fermeris draudēja un turpināja stumt.

Beigās tomēr kuili izdevās dabūt līdz Freda pagalmam. Viņiem sekoja pulciņš bērnu, bet citi sapulcējās kaimiņu dārzos un pārliecās pāri sētai.

Fermeris kļuva dusmīgs. Viņš runāja lēnām, uzsvērdams vārdus.

- Jums ir jāaizvāc tas pūlis. Cūkas ir kautrīgi dzīvnieki. Viņas neko nedarīs skatītāju priekšā.

Māsa Džuljena atkal uzņēmās atbildību. Viņa mierīgi parunāja ar bērniem, un tie lēnām aizvilkās projām. Kopā ar Fredu un fermeri viņa iegāja mājā un aizvēra durvis. Mūķene nespēja pretoties kārdinājumam palūrēt caur aizkariem, lai redzētu, kā sivēnmāte uzņems savu “kavalieri”.

- Ak, Fred, man liekas, ka viņš viņai nepatīk. Skaties, viņa to atgrūž. Bet viņš gan izskatās ieinteresēts, vai redzi?

Freds stāvēja pie loga un čāpstināja savu zobu.

- Nē, nē, tikai ne to! - māsa Džuljena iesaucās, nervozi lauzot rokas. - Nevajag kost viņam. Tas nav labi. Un tagad viņa bēg. Fred, baidos, ka viņa to nepieņems. Kā tu domā?

Freds nezināja, ko domāt.

- Tas jau ir labāk. Laba meitene. Kuilis ari viņu sāk interesēt, vai redzi, Fred? Vai nav brīnišķīgi!

Freds sāka uztraukties.

- Viņš to nogalinās, tā būs. Paskatieties uz viņu - lielo kniebēju. Viņš viņai kož. Es to nepacietīs’, nekādā ziņā. Viņš to nogalinās, tā būs, vai arī salauzīs kājas vai ko citu. Es tam pieliks’ punktu, tā būs. Tas ir barbarisms, ka es jums sak’.

Mūķenei nācās viņu apvaldīt.

- Tas ir tikai dabiski. Tā viņi to dara, Fred.

Fredu nemaz nebija tik viegli nomierināt. Mūķenei un fermerim viņu vajadzēja pieturēt, līdz tas viss bija beidzies.

Mūķenes bija sapulcējušās kapelā un, ceļos nometušās, lūdzās. Vakara lūgšanu zvans atskanēja tieši tajā brīdī, kad māsa Džuljena ienāca Nonāta namā. Sasārtusi un sajūsmināta, viņa steidzās pa gaiteni, atstājot aiz sevis uz flīžu grīdas lipīgas un ļoti smirdīgas pēdas. Viņa ātri nomierinājās, ieņēma savu vietu pie paaugstinājuma un lasīja:

“Māsas, esiet atturīgas, esiet modras, jo jūsu ienaidnieks, Sātans, klīst apkārt kā satrakojies lauva, meklēdams kādu, ko saplosīt."

Viena vai divas mūķenes pacēla acis no savām lūgšanām un sāņus palūkojās uz viņu. Dažas aizdomīgi pavīpsnāja.

Viņa turpināja:

“Jūsu ienaidnieks klīst starp draudzes locekļiem.

Jūsu ienaidnieks ir samaitājis svētīto vietu."

Vīpsnāšana kļuva skaļāka, un mūķenes saskatījās.

“Bet es eju ar godbijību."

Ķesteris iepildīja kvēpināmajā traukā neparasti daudz vīraka un sāka to ļoti enerģiski šūpot.

“Savā labklājībā es solu, ka nekad nebūšu noskumusi."

Dūmi piepildīja telpu.

“Bet tu, mans Kungs, esi redzējis manu lepnumu un sūtījis man nelaimi, lai mani pazemotu."

Mūķenes sāka kļūt nemierīgas. Tās, kuras bija nometušās ceļos vistuvāk māsai Džuljenai, atvirzījās mazliet tālāk no viņas. Nav viegli pabīdīties sāņus, ja esi nometusies uz ceļiem un tev mugurā ir mūķenes tērps, taču ārkārtas situācijā tas ir paveicams.

“Bet tu novērsi savu vaigu no manis, un mani pārņēma nemiers, un es pazemībā atgriezos pie sava Kunga."

Vīraka kūpināmais trauks nikni šūpojās, un no tā viļņiem izplatījās dūmi.

“Un es atzīstos savam Kungam - es esmu netīra.

Es neesmu piemērota dzīvei svētītā vietā."

Sākās klepošana.

“Un es skaļi saucu - kāds gan no manis ir labums?

Es esmu pazudināta. Es nonākšu ellē. Ak, Kungs!

Uzklausi manas lūgšanas. Ļauj manām asarām nonākt pie Tevis.”

Beidzot, un ne jau pirms noteiktā laika, vakara lūgšana bija galā. Mūķenes sasarkušām acīm klepojot un sprauslājot garā rindā iznāca no kapelas.

Pagāja ilgs laiks, līdz māsa Džuljena izpirka savu apkaunojumu -kapelas piesmirdināšanu ar cūku mēsliem, un esmu pārliecināta, ka Dievs viņai piedeva daudz ātrāk nekā mūķenes.

JAUKTENIS l

20. gadsimta 50. gados Londonā afrikāņu izcelsmes iedzīvotāju un ieceļotāju no Vestindijas salām bija ļoti maz. Līdzīgi citu valstu ostu pilsētām, arī Londona vienmēr ir bijusi imigrantu “kausējamā krāsns”. Dažādas nacionalitātes, valodas un kultūras tika samestas kopā un sajauktas, un parasti tās vienoja nabadzība. īstenda nebija izņēmums, un gadsimtu gaitā tur tika pieņemtas un iesakņojās gandrīz visas rases. Iecietība un sirsnība vienmēr ir bijusi kokneja dzīvesveida raksturīgā iezīme, un, lai arī iesākumā uz svešiniekiem raudzījās ar neuzticību un aizdomām, viņi drīz vien tika pieņemti.

Lielākā daļa imigrantu bija jauni, vientuļi vīrieši. Nevis sievietes, bet gan vīrieši vienmēr ir bijuši mobilāki. Tolaik būtu bijis gandrīz neiespējami, ka jauna, nabadzīga sieviete viena pati dotos pasaulē. Meitenēm bija jāpaliek mājās. Lai cik sliktas būtu mājas, lai cik lielas būtu grūtības un nabadzība, lai kā viņu gars ilgotos pēc brīvības, viņas bija slazdā. Arī mūsdienās pasaulē lielākajai daļai sieviešu ir tieši tāds pats liktenis.

Vīriešiem vienmēr ir veicies vairāk, un, ja brīvs vīrietis nonāk svešā vietā, tiklīdz viņa vēders ir pilns, viņam prātā ir tikai viena doma - meitenes. īstendas ģimenes ļoti sargāja savas meitas, un vēl pavisam nesen grūtniecība meitenei, kas nebija precējusies, bija vislielākais kauns un negods, no kura nabaga meitene tā arī nekad neatguvās. Tomēr tā nenotika pārāk bieži. Ja meitenei paveicās, viņas māte palīdzēja un izaudzināja bērnu. Reizēm bērna tēvu izdevās piespiest apprecēties, taču tam bija gan savas priekšrocības, gan trūkumi, un daudzas meitenes pašas par to pārliecinājās. Lai cik grūti meitenei klājās sabiedrībā, tas nozīmēja arī jaunu asiņu jeb, kā mūsdienās saka - jaunu gēnu, nepārtrauktu ieplūšanu kopienā. Varbūt tieši ar to var izskaidrot kokneja īpašo sparu, dzīvesprieku un izcili labo humora izjūtu.

Kamēr meitas tika sargātas, precētās sievietes atradās pilnīgi citādā situācijā. Jauna, neprecēta meitene, kura palika stāvoklī, nevarēja ne no viena noslēpt to, ka nav precējusies. Precēta sieviete varēja gaidīt bērnu no jebkura vīrieša, un neviens par to neko nezināja. Man vienmēr ir bijusi sajūta, ka vīrieši tiek nostādīti neērtā situācijā. Kā gan vīrs varēja zināt, ka gaidāmais bērns ir viņa, ja tikai pavisam nesen parādījās iespēja veikt ģenētiskās analīzes? Nabaga vīram nebija citu pierādījumu kā vien sievas vārdi. Vīram nebija nekādas iespējas kontrolēt sievas gaitas dienas laikā, kamēr viņš atrodas darbā, ja vien viņš to vārda tiešajā nozīmē neieslēdza. Tas gan arī nav īpaši svarīgi, jo lielākā daļa vīriešu priecājas par jaundzimušo, un, ja nu gadās, ka viņš auklē cita vīrieša bērnu, visticamāk, viņš to nemaz nezina, jo, kā saka -ko nezini, par to sirds nesāp. Bet kas notiek tad, ja sieva dzemdē melnādaina vīrieša bērniņu?

īstendas iedzīvotāji neko tādu iepriekš nebija manījuši, bet pēc Otrā pasaules kara jebkas varēja atgadīties.

Bella bija jauka, rudmataina, aptuveni divdesmit divus gadus veca sieviete. Viņai bija laba slava. Viņas bālā, vietām vasarrai-bumiem klātā āda un rudzupuķu zilās acis piesaistīja visu vīriešu skatienus, bet rudās cirtas ikvienu varēja savaldzināt uz mūžu. Toms bija vislaimīgākais un lepnākais jaunais vīrs īstindijas dokos. Viņš nemitīgi runāja par viņu. Viņa nāca no vienas no labākajām ģimenēm (reizēm īstendas iedzīvotāji bija neiedomājami snobiski un ar augstu šķiras apziņu), un viņi bija apprecējušies pēc četrus gadus ilguša aplidošanas laika, kad Toms beidzot bija spējīgs viņu uzturēt.

Kāzas bija lieliskas. Viņa bija vienīgā meita, tāpēc ģimene bija apņēmības pilna būt dāsna. Nauda netika žēlota: līgavas kleita ar velci līdz pat pusbaznīcai, sešas līgavas māsas un četri pāži; tik daudz puķu, ka tās varēja izraisīt siena drudzi uz veselu nedēļu;

koris, zvani, sprediķis - pilnīgi viss! Tas tika darīts, lai parādītu kaimiņiem, ko viņi var atļauties. Svinības tika organizētas tā, lai parādītu ģimenes nesalīdzināmo pārākumu pār draugiem un radiem. Rolls Royce karavāna - kopskaitā astoņpadsmit automašīnas - aizvizināja svarīgākos viesus no baznīcas uz simts metrus attālo zāli, kas bija noīrēta par godu notikumam. Pārējiem bija jāiet kājām, un galamērķī viņi nonāca pirmie! Garie galdi bija klāti ar baltiem galdautiem un gandrīz vai lūza zem šķiņķu, tītaru, fazānu, liellopu gaļas ēdienu, zivju, zušu, austeru, sieru, marinētu dārzeņu, čatniju, pīrāgu, pudiņu, želeju, uzputeņu, olu krēmu, kūku, augļu dzērienu un, protams, kāzu tortes svara. Ja arhitekts Kristofers Rens pēc Svētā Pāvila katedrāles pabeigšanas būtu ieraudzījis šo kāzu torti, viņš justos sagrauts un gauži raudātu! Tortei bija septiņi stāvi. Katra kārta balstījās uz grieķu kolonnām, un katrai no tām bija tornīši, margas, gropītes un minareti. Pašā augšā dižojās kupolveida jumts, uz kura atradās papagailīšu ieskautas biklas līgavas un līgavaiņa figūriņas.

Toms no tā visa bija mazliet samulsis un pat nezināja, ko sacīt, taču, kad viņš bija pateicis vissvarīgāko vārdu “Jā!”, nevienu vairs neinteresēja, vai viņš var pateikt vēl kaut ko. Bellai patika atrasties uzmanības centrā. Viņa nebija ne skaļa, ne arī uzkrītoša meitene, tomēr prieks par to, ka viņa ir šādas izšķērdības iemesls, bija neviltots. Viņas māte bija savā elementā un vai plīsa no lepnuma. Šķita, ka viņa tūdaļ izsprāgs no savas piegulošās purpurkrāsas tafta kleitas. (Kāpēc kāzās sievietes vienmēr ģērbjas tik briesmīgi? Palūkojieties apkārt, un jūs ieraudzīsiet pusmūža sievietes, ģērbušās kleitās, kuras vajadzēja beigt valkāt jau divdesmit gadu vecumā un kuras cieši apņēma izplūdušās pēcpuses un iežmiedza vidukļus, izceļot miesas krokas, ko labāk būtu vajadzējis apslēpt. Turklāt vēl smieklīgās frizūras, jocīgās cepures un kamikadzes kurpes kājās!) Bellas mātei un vairākām viņas tantēm pie cepurēm bija moderni plīvuri, kuri apgrūtināja ēšanas procesu, tādēļ viņas tos pacēla un piesprauda virs galvas, un tas cepures padarīja vēl muļķīgākas.

Bellas tēvs teica kāzu uzrunu, kas ilga četrdesmit piecas minūtes. Viņš visos sīkumos izstāstīja par meitas bērnību - par pirmo zobiņu, pirmo pateikto vārdu, pirmo sperto soli. Viņš turpināja par viņas izcilajām sekmēm skolā un to, kā viņa ieguva apliecību par skolas beigšanu, kura tagad rāmītī karājās mājās pie sienas. Nav ne mazāko šaubu, ka viņš būtu nonācis līdz peldēšanas sertifikātam un riteņbraukšanas eksāmenam, ja vien Bellas māte nebūtu noteikusi: - Ak, Ēm, nu jau ir gana.

Turpmākā runas daļa tika veltīta Tomam: viņam esot īpaši paveicies, jo ļoti daudzi puiši pievērsuši uzmanību Bellai, bet viņš (Ērns) esot sapratis, ka viņš (Toms) esot vislabākais no visiem un varēs parūpēties par viņa mazo meitiņu, jo viņš esot labs un strādīgs puisis, un viņam esot jāatceras, ka veiksmīga dzīve un laulība balstās uz likumu - “agri iet gulēt un celties reizē ar gaiļiem”.

Tēvoči skaļi smējās un piemiedza ar aci, bet tantes izlikās, ka ir šokētas, un sacīja cita citai: - Ak, viņš nu gan ir pārdrošnieks, tā ir.

Toms nosarka un pasmaidīja, jo visi pārējie smējās. Iespējams, ka viņš neko nesaprata. Bella cieši raudzījās uz želejas trauciņu -tas bija ļoti prātīgi, jo nevienam nebija jāredz, ka viņa saprot.

Pēc burvīga medusmēneša, kas tika pavadīts vienā no labākajām Klektonas pansijām, viņi atgriezās mazā dzīvoklītī netālu no Bellas mātes dzīvesvietas. Flo bija pārliecināta, ka viņas meitai pienākas vislabākais, tāpēc jaunā pāra prombūtnes laikā viņa bija nopirkusi piemērotus paklājus. Tolaik īstendā šāda greznība bija kaut kas neredzēts. Toms bija apmulsis un ar kāju pirkstiem nepārtraukti berzēja mīkstos vilnas diegus, lai redzētu, kā tie kustas. Bella bija sajūsmā un drudžaini sāka iegādāties mājsaimniecības preces; par daudzām no šīm modernajām lietām kaimiņi neko pat nebija dzirdējuši: trīsdaļīgs polsterētu mēbeļu komplekts, elektriskās sienas lampas, televizors, telefona aparāts, ledusskapis, tosters un elektriskā tējkanna. Tomam tas viss bija kaut kas jauns, un viņš bija priecīgs, ka Bella mazās mājsaimnieces lomā jutās laimīga. Lai par visu varētu samaksāt, viņam bija arvien vairāk un vairāk jāstrādā virsstundas, bet viņš bija jauns un spēcīgs un neiebilda, kamēr vien viņa bija apmierināta.

Pirmās grūtniecības uzraudzībai Bella pieteicās pie Nonāta vecmātēm, jo to bija ieteikusi viņas māte. Katru otrdienas pēcpusdienu viņa apmeklēja pirmsdzemdību klīniku, un viņas veselība bija nevainojama. Bella jau bija trīsdesmit otrajā grūtniecības nedēļā, kad kādu vakaru pie mums ieradās Flo. Tas notika ārpus mūsu ierastā darba laika, taču viņa izskatījās noraizējusies. - Es ir uztraukusies par Bellu, tā ir. Viņa ir nomākta vai kaut kas tamlīdzīgs. Es to redz’, un arī Toms to redz, tā ir. Viņa nerunā, viņa ne uz vienu neskatās un neko nedar’. Toms sak’, viņš sak’, ka trauki bieži vien nav nomazgāt’, kad viņš pārnāk, un māj’ izskatās kā cūku kūts. Kaut kas ir noticis, ka es jums sak’.

Mēs apgalvojām, ka Bella ir praktiski vesela un ka grūtniecība norit normāli. Mēs arī pateicām, ka papildus otrdienas pirmsdzemdību klīnikas apmeklējumiem mēs viņu apraudzīsim arī mājās.

Bella pilnīgi noteikti bija nomākta. Vairākas vecmātes viņu apciemoja, un mēs visas novērojām vienus un tos pašus simptomus -apātija, neuzmanība, vienaldzība. Mēs izsaucām viņas ārstu. Flo pielika varonīgas pūles, lai mēģinātu viņu izraut no šī stāvokļa -veda viņu uz veikalu, pirka kaudzēm zīdaiņu drēbīšu un dažādus nepieciešamus sīkumus. Toms bija ļoti uztraucies un, kad vien bija mājās, pārmērīgi rūpējās un raizējās par Bellu, bet viņš strādāja ļoti garas stundas, pat garākas nekā agrāk, lai varētu samaksāt par visu mazulim nepieciešamo, tāpēc lielākais smagums gūlās uz Flo pleciem, kura bija gādīga un mīloša māte.

Bella dzemdēja laikā. Arī ieraksti viņas pacientes kartē liecināja, ka tas notika ne agrāk, ne vēlāk par noteikto termiņu. Ap pusdienlaiku piezvanīja viņas māte, lai pateiktu, ka sāpes ir ik pēc desmit minūtēm, bet ūdeņi vēl nav nogājuši. Es pabeidzu ēst pusdienas un notiesāju vēl divas papildporcijas pudiņa, gadījumā ja nepaspēšu uz tēju. Ja sievietei, kura dzemdē pirmo reizi, kon-trakcijas ir ik pēc desmit minūtēm, tad tas nav nekas steidzams.

Es lēnām minos uz Bellas māju. Flo jau stāvēja uz lieveņa un mani gaidīja. Bija saulaina pēcpusdiena, tomēr viņa izskatījās uztraukusies. - Viņa izturas tieši tāpat, kā es teic’, - nekādu izmaiņu, taču man tas nepatīk. Kaut kas ir noticis. Viņa nav savā ādā. Tas nav normāli, nemaz nav.

Kā jau visas viņas paaudzes sievietes, Flo bija pieredzējusi bērnu saņēmēja.

Bella sēdēja dzīvojamā istabā uz jaunā dīvāniņa, ar nagiem ieķērusies polsterējumā. Viņa knibināja ārā pildījuma gabaliņus. Kad ienācu, viņa truli skatījās uz mani un grieza zobus. Bella turpināja griezt zobus arī pēc tam, kad bija no manis novērsusies. Viņa neteica ne vārda.

Es sacīju: - Man jūs ir jāizmeklē, Bella, lai noteiktu, vai ir sākušās dzemdības. Man ir jāzina, cik tālu esat tikusi un kāds ir mazuļa stāvoklis, kā arī jāpaklausās viņa sirdspuksti. Vai jūs, lūdzu, nenāktu uz guļamistabu?

Viņa nepakustējās. No dīvāna tika izvilkti vēl daži pildījuma gabaliņi. Flo mēģināja viņu pierunāt: - Nāc nu, mīļumiņ, tas vairs nebūs ilg’. Mums visām tas ir jāpārcieš, bet pavisam ātri tas viss būs aiz muguras. Tu redzēs’. Nāc nu uz guļamistab’.

Viņa gribēja meitai palīdzēt piecelties, bet tika rupji atgrūsta. Flo gandrīz zaudēja līdzsvaru un nokrita. Man bija jāizturas stingri.

- Bella, tūlīt pat celieties kājās un nāciet man līdzi uz guļamistabu. Man jūs ir jāizmeklē.

Viņa izskatījās kā bērns, kurš klausa vienīgi pavēlēm, un lēnām nāca līdzi.

Cik varēja noteikt, dzemde bija atvērusies divu trīs pirkstu platumā, auglis atradās normālā priekšējā guļā ar galviņu uz leju, bet ūdeņi nebija nogājuši. Augļa sirdspuksti bija simt divdesmit sitieni minūtē. Bellas pulss un asinsspiediens bija normāls. Likās, ka viss bija pilnīgā kārtībā, izņemot šo dīvaino garīgo stāvokli, kuru es neizpratu. Zobu griešana turpinājās visu izmeklēšanas laiku un jau sāka mani kaitināt.

Sacīju: - Es jums iedošu nomierinošu līdzekli, un būs labāk, ja jūs paliktu gultā un pāris stundu pagulētu. Kamēr gulēsiet, dzemdības turpināsies, un jūs būsiet atpūtusies un gatava turpmākajam.

Tam par apstiprinājumu Flo viszinoši pamāja.

Es izkārtoju līdzpaņemtos dzemdību piederumus un pateicu Flo, lai viņa zvana uz Nonāta namu, kad kontrakcijas būs ik pēc piecām minūtēm, vai arī agrāk, ja ir pamats uztraukumam. Jutos apmierināta, kad pamanīju, ka dzīvoklī ir telefons. Es nodomāju, ka mums to vajadzēs, ņemot vērā Bellas garīgo stāvokli. Pēcdzemdību delīrijs ir reta un biedējoša dzemdību komplikācija, kuras gadījumā nepieciešama steidzama un prasmīga medicīniskā palīdzība.

Telefons iezvanījās ap pulksten astoņiem, un Toms lūdza ierasties. Es biju klāt pēc desmit minūtēm, un viņš mani ielaida iekšā. Viņš izskatījās noraizējies un uztraukts.

- Tik tālu nu mēs ir, māsiņ. Ak Dievs, es cer’, ka ar viņu viss būs lab’ un arī ar mazo. Es nevar’ vien sagaidīt, kad ieraudzīs savu mazulīt’, māsiņ. Tas ir kaut kas īpašs. Pēdējā laikā Bella ir tād’ padrūm’, taču gan jau viņ’ saņemsies, kad ieraudzīs mazo, vai ne?

Es iegāju guļamistabā tieši tajā brīdī, kad Bellai sākās kontrakcija. Tā bija ļoti spēcīga, un viņa sāpēs vaidēja. Māte ar aukstu flaneļa drāniņu slaucīja viņai pieri. Mēs gaidījām nākamo kontrakciju, lai noteiktu, cik bieži tās notiek. Ik pēc piecām minūtēm. Es nodomāju, ka diez vai ilgi būs jāgaida. Starp kontrakcijām Bella izskatījās miegaina un apātiska, un es negribēju dot vēl kādus nomierinošus vai sāpes remdējošus medikamentus, ja jau drīz būs jāsāk spiest.

- Kā viņa jūtas? - es pajautāju Flo, viegli piesitot ar pirkstu pie deniņiem, lai parādītu, ko es ar to domāju.

Viņa atbildēja: - Kopš aizgājāt, viņa nav pateikus’ ne vārda. Ne vārda. Viņa pat nepaskatījās uz Tomu, kad viņš pārnāc’ mājās, un arī viņam neko neteic’. Ne vārda. Neko. Nabaga puisis, viņš takš to jūt.

Viņa paplikšķināja pa krūtīm sirds apvidū, lai apzīmētu jūtas.

Nākamās kontrakcijas laikā nogāja ūdeņi, un Bellas elpošana kļuva daudz straujāka. Viņa satvēra mātes roku.

- Nu, nu, manu zaķīt. Nu vairs nebūs ilgi.

Kontrakcija bija beigusies, bet Bella vēl joprojām bija cieši pieķērusies mātes rokai. Viņas skatiens bija mežonīgs.

Bella paklusām iekliedzās: - Nē! - un tad ar katru vārdu viņas balss kļuva arvien skaļāka. - Nē! Nē! Nē! Apturiet to! Jums tas ir jāaptur!

Tad viņa izdvesa briesmīgas, spalgas, burbuļojošas skaņas. Viņa mētājās pa gultu, radot drausmīgas skaņas - kaut ko līdzīgu starp kliedzienu un smiekliem. Viņa nekliedza no sāpēm, jo tobrīd kontrakcijas nebija. Tā bija histērija.

Es sacīju: - Man jālūdz Tomam, lai viņš tūlīt pat piezvana ārstam.

Bella iekliedzās: - Nē! Es negribu ārstu. Ak Dievs! Vai tad jūs nesaprotat? Mazulis būs melns. Viņš mani nogalinās, Toms mani nogalinās, kad viņš to ieraudzīs.

Nedomāju, ka Flo saprata Bellas teikto. Tolaik īstendā melnādainie cilvēki bija sastopami ļoti reti, tāpēc meitas vārdi viņai neko nenozīmēja.

Bella turpināja kliegt. Tad viņa sāka lamāt savu māti un brēca uz viņu: - Vai tad tu nesaproti, vecā muļķa govs? Bērns būs ar melnu ādas krāsu!

Šoreiz Flo visu saprata. Viņa atlēca prom no savas meitas un šausmās skatījās uz viņu. - Melns? Tu joko. Tu droši vien joko. Tu grib’ teikt, ka tas nav Toma bērns?

Bella pamāja.

- Tu, pretīgā padauza. Vai tādēļ es tevi audzināj’, ja? Lai apkaunotu mani un tēti?

Viņa pielika roku pie sejas un ar šausmīgām elsām ievilka elpu.

- Ak mans Dievs! - viņa pie sevis čukstēja. - Tavam tētim klubā ir sagatavota liela pārsteiguma ballīte, un tas tiek turēts noslēpumā. Šogad viņš ir prezidenta amatā, un puiši gribēja sarīkot īstu ballīti veco laiku garā par godu viņa pirmajam mazbērnam. Visa Poplāra par to smiesies, tā gan. Viņš to nepārdzīvos. Tie viņam neļaus.

Viņa klusumā lauzīja rokas un tad uzkliedza meitai: - 0, es vēlos, kaut tu vispār nebūtu piedzimus’, jā gan. Es cer’, ka tu nomirs’ tagad. Tu un tas bastards, kas tev vēderā. Es cer’.

Sākās nākamā kontrakcija, un Bella sāpēs kliedza. - Apturiet to! Neļaujiet tam nākt ārā. Apturiet to kaut kā.

- Es tev gan parādīs’: “Neļaujiet tam nākt ārā,” - Flo kliedza. - Es tevi nožmiegs’, pirms viņš būs ticis ārā, tu netīrā padauza.

Viņas kliedza viena uz otru. Durvīs parādījās pārbiedētais Toms. Flo pagriezās pret viņu, un viņas seja bija sarkana aiz dusmām. - Ej projām, - viņa teica. - Te vīriešiem nav jābūt. Vienkārši ej prom. Ej pastaigāties vai dar’ ko citu. Un nenāc mājās līdz pat rītam.

Toms ātri devās prom. Vīrieši bija pieraduši paklausīt komandām brīžos, kad lietas grozījās ap bērnu nākšanu pasaulē.

Toma parādīšanās laikam lika Flo sākt domāt skaidrāk. Viņa kļuva praktiska. - Mums no tā ir jātiek vaļā, - viņa sacīja. - Neviens nedrīkst uzzināt, vismazāk - viņš. Kad tas piedzims, es to aiznesīs’ un atdos patversmē. Neviens neko neuzzinās.

Bella sagrāba mātes roku, un viņas acis iemirdzējās. - Ak, mammu, vai tu to izdarīs’? Vai tu to izdarīs’ manis dēļ?

Man sareiba galva. Līdz šim brīdim troksnis un dramatiskie notikumi, kas risinājās starp māti un meitu, bija mani nomākuši gan morāli, gan emocionāli, taču šis bija pavisam jauns pavērsiens.

- Jūs tā nedrīkstat rīkoties, - es teicu. - Ko jūs teiksiet Tomam, kad viņš no rīta atgriezīsies?

- Mēs pateiks’, ka bērns nomira, - Flo pašapzinīgi sacīja.

- Bet jūs nevarat tā rīkoties. Mūsdienās nevar slepus aiznest bērniņu un pēc tam paziņot, ka viņš ir nomiris. Jums tas nekad neizdosies. Toms domā, ka viņš ir tēvs. Viņš gribēs redzēt mazuli. Viņš jautās, kāpēc bērns nomira.

- Viņš nedrīkst redzēt bērnu, - nu jau mazāk pārliecināti teica Flo. - Viņam jādomā, ka tas ir beigts un aprakts.

- Tas ir smieklīgi, - es sacīju. - Mēs vairs nedzīvojam 19. gadsimta vidū. Ja bērniņš piedzims dzīvs, man būs jāuzraksta ziņojums, kas tālāk tiks nosūtīts uz medicīnas iestādēm. Bērniņš nevar tā vienkārši nomirt vai pazust. Kādam par viņu būs jāatskaitās.

Tieši tobrīd sākās kontrakcija, un dialogs bija jāatliek uz vēlāku laiku. Man galva griezās. Viņas abas bija trakas - pilnīgi vājprātīgas.

Kontrakcija beidzās. Ari Flo bija drudžaini domājusi un kalusi plānus. - Tad ejiet prom. Sakiet, ka jums bija jāiet pie kāda cita pacienta vai kaut ko tamlīdzīgu. Es pati var’ pieņemt dzemdības, un man nav jāsniedz nekāds sasodītais ziņojums nekādai sasodītajai iestādei. Kad bērns piedzims, es var’ viņu paņemt un aiznest, un neviens neuzzinās, kur tas ir palicis. Neviens. Un Toms viņu nekad neieraudzīs.

Es sagrīļojos: šis ierosinājums bija kā belziens pa galvu. - Es to nevaru darīt. Esmu profesionāli apmācīta un kvalificēta vecmāte. Bella ir mana paciente. Es nevaru viņu pamest dzemdību pirmajā stadijā un atstāt neprofesionālas sievietes rokās. Man tik un tā būs jāraksta ziņojums. Ko lai es stāstu mūķenēm? Kā lai izskaidroju savu rīcību?

Sākās vēl viena kontrakcija. Bella kliedza. - Ā! Apturiet to! Neļaujiet viņam piedzimt! Ļaujiet man nomirt. Ko gan viņš teiks? Viņš mani nogalinās!

Viņas māte izaicinoši sacīja: - Nedraudi, man’ mīļumiņ. Viņš to nekad neieraudzīs. Mammīte tevis dēļ tiks no tā vaļā.

- Bet jūs nevarat tā rīkoties, - es kliedzu. Es jutu, ka arī mani sāk pārņemt histērija. - Ja mazulis piedzims dzīvs, no tā nevarēs tā vienkārši atbrīvoties. Ja mēģināsiet kaut ko tādu darīt, jums būs darīšana ar policiju. Jūs būsiet pastrādājušas noziegumu, un tad jūsu stāvoklis būs daudz sliktāks nekā jebkad.

Flo mazliet nomierinājās. - Viņu takš kāds varēs adoptēt.

- Droši vien tā arī notiks, - es sacīju. - Tomēr pat tādā gadījumā bērns ir jāreģistrē, un ir jābūt dokumentiem, kuri jāparaksta abiem vecākiem, ja viņi piekrīt adopcijai. Toms domā, ka tas ir viņa bērns. Jūs to nevarēsiet no viņa noslēpt un pēc tam pateikt, ka viņam jāparaksta papīri, ka viņš atdod savu bērnu adopcijai. Viņš tam nepiekritīs.

Bella atkal sāka kliegt. Es pie sevis nodomāju: “Mīļais Dievs, kas gan notiek ar viņas asinsspiedienu! Varbūt vecmāmiņa galu galā panāks savu, un mazulis nomirs!” Es izņēmu stetoskopu, lai paklausītos augļa sirdspukstus. Bella laikam bija nolasījusi manas domas. Viņa atgrūda stetoskopu.

- Lai paliek. Es grib’, lai viņš nomirst. Vai tad jūs to nesaprot’?

- Man jāizsauc ārsts, - es teicu. - Viss var gadīties, un man ir vajadzīga palīdzība.

- Pat neuzdrošinieties, - Flo noņurdēja. - Neviens nedrīkst zināt. Nekādu ārstu. Man no tā būs kaut kā jātiek vaļā.

- Nesāksim atkal visu no gala! - es uzkliedzu. - Man ir vajadzīgs ārsts, un es kaut kādā veidā tomēr viņam piezvanīšu.

Flo zibens ātrumā nostājās man priekšā. Viņa no dzemdību somas pagrāba ķirurģiskās šķēres, ieskrēja otrā istabā un pārgrieza telefona vadu. Tad triumfējoši paskatījās uz mani.

- Nu tā. Tagad varat iet uz ielas un zvanīt dakterim.

To es neuzdrošinājos darīt. Tuvojās dzemdību otrā stadija. Bērns varēja piedzimt brīdī, kad neesmu klāt, un, atgriezusies atpakaļ, es būtu ieraudzījusi, ka no viņa ir “tikuši vaļā”.

Sākās vēl viena kontrakcija. Izskatījās, ka bērniņa piedzimšana strauji tuvojas. Bella vēl joprojām histēriski kliedza, tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka viņa sāk spiest. Flo vaimanāja.

- Apklustiet, - es saltā un stingrā balsī noteicu. - Apklustiet un ejiet prom no šīs istabas.

Flo izskatījās pārsteigta un pārstāja trokšņot.

- Un tūlīt pat pazūdiet no šīs istabas. Man ir jāpieņem dzemdības, un es to nevaru izdarīt, ja jūs esat blakus. Ejiet.

Viņa noelsās un atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet tad apdomājās un aizgāja, klusi aizverot aiz sevis durvis.

Es pievērsos Bellai. - Tagad pagriezieties uz kreisajiem sāniem un dariet visu tieši tā, kā es likšu. Bērniņš piedzims pēc pāris minūtēm. Es negribu, lai jums būtu plīsumi vai asiņošana, tāpēc dariet to, ko es lieku.

Viņa bija mierīga un atsaucīga. Tās bija ideālas dzemdības.

Meitenīte piedzima pilnīgi balta un ļoti līdzīga Tomam. Viņa bija tētiņa acuraugs, bet lepnais vectētiņš viņu neprātīgi mīlēja. Viņas gudrā vecmāmiņa dzemdību istabas noslēpumus nevienam neizpauda.

Es biju vienīgais cilvēks ārpus ģimenes loka, kas visu zināja, un līdz pat šim brīdim nevienam neko nebiju stāstījusi.

JAUKTENIS II

Smiti bija cienījama parasta īstendas ģimene, kura dzīvoja saskanīgā laulībā. Sirils bija kvalificēts locis dokos, bet Dorisa strādāja frizētavā, un viņiem bija pieci skolas vecuma bērni. Ģimenei nebija naudas grūtību, tomēr atvaļinājumu viņi pavadīja Kentā, novācot apiņus. Gan Sirilam, gan Dorisai jau kopš bērnības patika šādas brīvdienas. Viņu bērnus iepriecināja veselīgais lauku gaiss, draudzēšanās ar citiem bērniem, plašie lauki, kur varēja izskrieties, un iespēja nopelnīt kabatas naudu, ja viņi pielasīja pilnus grozus ar apiņiem. Gadu no gada ģimene tikās ar tiem pašiem cilvēkiem, kuri bija atbraukuši no citiem Londonas rajoniem, un katru gadu draudzība starp viņiem atjaunojās.

Katrai ģimenei bija jāņem līdzi sava gultas veļa, prīmuss un virtuves piederumi. Viņiem tika piešķirta ģimenes lielumam atbilstoša vieta kādā no būdām vai šķūņiem, kur viņi dzīvoja divas nedēļas. Pārtiku pirka fermas veikaliņā. Daži bija paņēmuši līdzi teltis un dzīvoja tajās. Pieaugušie visu dienu strādāja uz lauka, lasot apiņus, un par to saņēma naudu, un lielākā daļa bērnu viņiem pievienojās. 20. gadsimta 50. gados nabadzība nebija tik liela kā iepriekšējās paaudzēs, tāpēc nepieciešamība nopelnīt nabaga grašus, kurus eifēmiski sauca par algu, vairs nebija tik būtiska. Agrākos laikos bērniem bija jāstrādā no rīta līdz vakaram, lai nopelnītu pāris peniju, kuri kopā ar vecāku naudu palīdzēja ģimenei pārlaist ziemu. Apiņu lasīšana brīvdienās arī izglāba daudzu īstendas bērnu dzīvību, jo tā viņi saņēma saules starus, kas novērsa rahīta attīstību.

50. gados bērni lielākoties varēja rotaļāties un pievienoties apiņu lasīšanai tikai tad, ja paši to vēlējās. Cauri daudzu fermu laukiem tecēja strauts vai upe, kas kļuva par galveno bērnu rotaļu vietu. Vakari bija visas pagaidu kopienas lieliskākais laiks, jo tad varēja iekurt ugunskurus, dziedāt dziesmas, flirtēt un stāstīt stāstus, un iztēloties, ka viņi ir īsti laucinieki, nevis pilsētnieki.

Pirms kara sezonas strādnieki - apiņu vācēji - parasti bija tikai īstendieši, čigāni un klaidoņi. Pēc kara, pieaugot pārvietošanās iespējām, sezonas strādnieku sastāvs fermā kļuva arvien raibāks. (Apiņu vākšanas mehanizācija pielika punktu tik daudzu cilvēku iecienītajām ikgadējām aktivitātēm.)

Dorisa un Sirils kopā ar bērniem iekārtojās šķūnī viņiem paredzētā vairāku kvadrātmetru lielā laukumā, kura robežas bija ar krītu uzvilktas uz grīdas. Viņiem izsniedza salmu maisus gulēšanai, un, ja vēl bija prīmuss un lukturis, tad dzīves apstākļus varēja uzskatīt pat par ļoti labiem. Tovasar fermā bija daudz svešu cilvēku, arī vairākas ģimenes no Vestindijas, kas bija liels pārsteigums.

Iesākumā Dorisa bija atturīga. Viņa nekad nebija tikusies vai runājusi ar melnādainiem cilvēkiem, vēl jo mazāk gulējusi vienā šķūnī kopā ar viņiem, taču bērni, kā jau viņi to parasti dara, uzreiz sadraudzējās. Sievietes smējās un bija draudzīgas, tāpēc Dorisas atturība drīz vien izplēnēja.

Patiesībā Dorisai un Sirilam šīs brīvdienas izrādījās pārsteidzošs laiks. Viņi nemaz nebija zinājuši, ka Vestindijas salu iedzīvotāji var būt tik jauki. Parasti saka, ka īstendas iedzīvotājiem ir laba humora izjūta. Izrādās, salīdzinājumā ar ieceļotājiem no Vestindijas koknejus noteikti var uzskatīt par drūmiem. Dorisa un Sirils smējās no rīta līdz vakaram un gandrīz nemaz neizjuta apiņu vākšanas darba grūtumu. Nogurusi, bet pacilātā noskaņojumā Dorisa vakaros devās prom no apiņu laukiem, lai pagatavotu maltīti savai ģimenei, bet pēc tam pievienojās pulciņiem, kuri sēdēja pie ugunskuriem. Togad skanēja pavisam citas dziesmas. Viņa nekad agrāk nebija dzirdējusi melnādaino ļaužu dziedāšanu, kurā skaistums mijās ar traģēdiju, un viņas sirdī tā uzjundīja dziļas un neizsakāmas ilgas. Viņa pievienojās piedziedājumiem un kopīgajām dziesmām, un izrādījās, ka viņai piemīt muzikālā dzirde, ko viņa iepriekš nemaz nebija zinājusi. Sirils nebija īpaši augstās domās par mūziku, un pilnīgi nekas nespētu viņu piespiest atvērt muti un dziedāt, tāpēc viņš piebiedrojās kādai citai grupiņai pie ugunskura.

Kad ir jautri, stundas skrien daudz ātrāk, tāpēc otrās nedēļas beigās neviens negribēja doties prom. Tomēr nolīgtais laiks bija beidzies, un visi atzina, ka šis ir bijis vislabākais atvaļinājums viņu dzīvē, un nosolījās nākamgad satikties atkal. Bērni šķiroties raudāja.

Atsākās vienmuļā dzīve ar darbu, skolu, kaimiņiem un tenkām, un atmiņas par Kentas brīvdienām pamazām pārvērtās par sapni.

Kad Ziemassvētku ballītē Dorisa paziņoja, ka atkal ir stāvoklī, neviens nebija pārsteigts. Viņai bija tikai trīsdesmit astoņi gadi, un piecu bērnu ģimeni neviens neuzskatīja par lielu. Sirilam bija jāklausās, ka viņš ir “īsts vīrietis”, un viņi abi saņēma laba vēlējumus.

Dzemdības sākās agri no rīta. Sirils mums piezvanīja pa ceļam uz darbu. Dorisa spēja pamodināt bērnus un aizsūtīt uz skolu, tad pie viņas uz kādu brīdi atnāca kaimiņiene. Kad es ap pulksten pusdesmitiem ierados, viss bija labākajā kārtībā. Māja bija tīra un sakopta. Mazuļa drēbītes bija izmazgātas un saliktas. Visas mūsu prasības bija izpildītas, piemēram, sarūpēts karsts ūdens, ziepes un viss pārējais. Dorisa bija mierīga un jautra. Kad es ierados, kaimiņiene devās prom un teica, ka ieskriešot vēlāk. Dzemdības noritēja bez sarežģījumiem un samērā ātri.

Ap divpadsmitiem viņa dzemdēja puisīti, kuram bija melna ādas krāsa.

Pirmā, kas viņu ieraudzīja, protams, biju es, un es nezināju, ko lai saka un dara. Kad biju pārgriezusi nabassaiti, ietinu mazuli dvielī un ieliku bērnu gultiņā, lai varētu sekot līdzi dzemdību trešajai stadijai. Tas man deva mazliet laika padomāt. Vai man būtu kas jāsaka? Ja tā, tad ko lai es saku? Vai arī man jāiedod Dorisai mazulis, lai viņa pati to ierauga? Es paliku pie otrā varianta.

Trešā dzemdību stadija parasti ilgst piecpadsmit divdesmit minūtes, tāpēc es vienkārši paņēmu bērniņu un ieliku to Dorisai rokās.

Viņa ilgu laiku klusēja un tad sacīja: - Viņš ir skaists. Viņš ir tik jauks, ka man jāraud.

Viņas acīs lēnām sariesās asaras un sāka tecēt pār vaigiem. Satvērusi mazuli, viņa šņukstēja pie sevis.

- Ak, viņš ir tik skaists! Es to negribēj’, bet ko es varēj’ padarīt? Un ko lai es tagad dar’? Viņš ir visjaukākais bērniņš, kādu esmu redzējusi.

Asaru dēļ viņa vairs nespēja parunāt.

Mani satrieca negaidītais notikumu pavērsiens, tomēr man bija jāatgriežas pie darba. Es teicu: - Man liekas, ka drīz atdalīsies placenta. Ļaujiet man ielikt mazuli gultiņā uz pāris minūtēm, lai varam veiksmīgi pabeigt dzemdības. Tad es jūs apmazgāšu. Pēc tam mēs varēsim parunāties.

Viņa atļāva man paņemt bērniņu, un pēc desmit minūtēm viss bija galā.

Es ieliku mazuli viņai rokās un klusām sāku uzkopšanu. Jutu, ka būs labāk, ja neko neteikšu.

Viņa ilgi turēja puisēnu rokās, skūpstīja un pieglauda savu seju viņējai. Dorisa saņēma bērniņa rociņu, izstiepa to un sacīja: - Ziniet, viņa nadziņi ir balti.

Vai tas bija cerību sauciens? Tad viņa turpināja: - Ko man tagad iesākt? Ko es varu darīt, māsiņ?

Bēdu nomākta, viņa šņukstēja un piekļāvās mazulim ar visu mātes mīlestības dedzību un kaisli. Parunāt viņa nespēja - tikai vaidēja un aijāja bērniņu.

Man nebija atbildes uz viņas jautājumu. Ko gan es būtu varējusi pateikt?

Pabeidzu savus darbus un pārbaudīju placentu. Tā bija vesela. Tad es sacīju: - Ja neiebilstat, es nomazgāšu un nosvēršu mazuli.

Viņa lēnām pasniedza man bērniņu un, kamēr es to mazgāju, viņa vēroja katru kustību, it kā baidītos, ka viņai to atņemšu. Domāju, ka dziļi sirdī Dorisa juta, kas notiks.

Es nosvēru un nomērīju mazuli. Viņš bija liels bērns: četrus kilogramus un divsimt gramus smags, piecdesmit sešus centimetrus garš un pilnīgi vesels. Puisēns patiešām bija skaists: viņa āda bija tumšbrūnā krāsā un uz galviņas jau sāka parādīties smalki, sprogaini, tumši matiņi. Mazliet plakanā virsdegune un uz āru vērstās nāsis izcēla viņa augsto, plato pieri. Ada bija gluda un nesačoku-rojusies.

Es atdevu mazuli mātei un sacīju: - Viņš ir visjaukākais bērniņš, kādu vien esmu redzējusi, Dorisa. Jūs varat ar viņu lepoties.

Viņa paskatījās uz mani ar drūmu bezcerību. - Ko lai es dar’?

- Es nezinu. Es patiešām nezinu. Jūsu vīrs vakarā pārnāks no darba, domādams, ka viņš ir jaundzimušā tēvs. Viņš gribēs bērnu redzēt, un jūs nevarēsiet no viņa to noslēpt. Domāju, ka jums nevajadzētu būt vienai, kad viņš pārradīsies. Vai jūsu māte var atnākt, lai būtu kopā ar jums?

- Nē. Tas visu padarīs vēl ļaunāku. Viņš ienīst manu mammu. Vai varat būt kopā ar mani, māsiņ? Jums taisnība. Es baidos no tā, ka Sirils viņu ieraudzīs.

Dorisa piespieda mazuli sev klāt, it kā izmisīgi vēlētos to pasargāt.

- Neesmu pārliecināta, ka es esmu īstais cilvēks, - atbildēju. - Es esmu vecmāte. Varbūt jums ir vajadzīgs kāds sociālais darbinieks. Es pilnīgi noteikti uzskatu, ka jums ir nepieciešams kāds cilvēks jūsu un mazuļa aizsardzībai.

Tad es apsolīju par to parūpēties un devos prom.

Es iztēlojos, kā viņa pavada vienu laimīgu pēcpusdienu kopā ar savu mazuli: snaužot, apmīļojot, skūpstot un veidojot ar viņu to nesaraujamo saikni, ko sauc par mātes mīlestību un uz ko visiem bērniem ir neatņemamas tiesības. Varbūt viņa zināja, kas viņu gaida, tāpēc pāris stundās centās izdzīvot mīlestību mūža garumā. Varbūt viņa dungoja Vestindijas iedzīvotāju iemīļotos spiričuelus, kurus bija iemācījusies, sēžot pie ugunskura.

Es ziņoju par visu māsai Džuljenai un pastāstīju arī par savām bažām. Viņa sacīja: - Tev ir taisnība. Kādam ir jābūt klāt, kad vīrs ieraudzīs mazuli. Tomēr man liekas, ka būtu labāk, ja tas būtu vīrietis. Visi šī apgabala sociālie darbinieki ir sievietes. Es parunāšu ar draudzes mācītāju.

Viss beidzās ar to, ka draudzes mācītājs aizsūtīja jauno vikāru, lai viņš atrastos Dorisas mājā jau no pulksten pieciem. Pats viņš negāja, jo uzskatīja, ka tas būtu pārāk neparasti, ja viņš tur ierastos.

Vikārs vēlāk pastāstīja, ka notikumi bija attīstījušies tā, kā jau es paredzēju. Sirils bija uzmetis bērnam tikai vienu klusu, šausminošu skatienu un gribējis iezvelt sievai ar dūri. Pēc tam Sirils bija mēģinājis sagrābt bērnu un triekt to pret sienu, un tikai vikārs bija spējis viņu no tā atturēt. Viņš paziņojis sievai: - Ja šis bastards paliks manā mājā kaut vienu nakti, es viņu nogalināšu. Un tevi arī.

Mežonīgais spīdums acīs liecināja, ka viņš to domājis nopietni. - Pagaidi tikai, kuce!

Pēc stundas vikārs devās projām, nesdams rokā mazu klūgu groziņu un somu ar veselu kaudzi bērnu drēbīšu. Viņš atnesa mazuli uz Nonāta namu, un līdz nākamajam rītam mēs rūpējāmies par bērnu. Pēc tam viņu uzņēma bērnunamā. Māte bērnu vairs nekad neredzēja.

JAUKTENIS III

Tedam bija piecdesmit astoņi gadi, kad nomira viņa sieva. Viņai bija vēzis, un astoņpadsmit mēnešus viņš rūpīgi kopa viņu. Lai to varētu darīt, viņš pameta darbu, un sievas slimības laikā viņi iztika no iekrājumiem. Viņu laulība bija laimīga, un viņi bija ļoti tuvi. Viņiem nebija bērnu, un savās attiecībās viņi bija pilnībā paļāvušies viens uz otru, jo neviens no viņiem nebija īpaši ekstraverts vai sabiedrisks cilvēks. Pēc sievas nāves Teds jutās ļoti vientuļš. Viņam bija maz īstu draugu, bet darbabiedri, kopš viņš pameta darbu, bija viņu jau aizmirsuši. Tedu nekad nebija interesējuši ne krogi, ne klubi, un teju sešdesmit gadu vecumā viņš negribēja sākt staigāt pa izklaides vietām. Viņš uzkopa māju, tomēr nevarēja sevi piespiest iztīrīt sievas istabu. Teds pats sev gatavoja ēdienu, devās garās pastaigās, bieži apmeklēja kino un vietējo bibliotēku un klausījās radio. Viņš piederēja pie metodistu draudzes un katru svētdienu apmeklēja dievkalpojumus. Lai arī viņš mēģināja iesaistīties vīriešu sabiedriskajā klubā, tomēr nespēja tur iejusties, tāpēc piebiedrojās Bībeles mācības stundām, kas viņam patika daudz labāk.

Tāds jau laikam ir dzīves likums - vientuļš atraitnis vienmēr atradīs sievieti, kura viņu spēs mierināt un atbalstīt. Ja viņš ir palicis ar maziem bērniem, situācija ir pat vēl labāka. Sievietes stāv rindā, lai parūpētos gan par viņu, gan bērniem. Turpretim vientuļai atraitnei vai šķirtenei šādu priekšrocību nav. Ja arī sabiedrība atklāti necenšas viņu izstumt, viņai tik un tā liek justies pilnīgi liekai. Vientuļa atraitne parasti neredzēs bariem vīriešu, kuri deg nepacietībā dāvāt viņai mīlestību un sabiedrību. Ja viņai ir bērni, vīrieši parasti iet ar līkumu. Sievietei ir jācīnās un jāapgādā sevi un bērni, un parasti viņas dzīve pārvēršas par nemitīgu, smagu darbu.

Vinnija pat nespēja vairs atcerēties, cik ilgi bija dzīvojusi viena pati. Viņas vīrs bija kritis jau kara sākumā, atstājot viņu ar trim bērniem. Trūcīgā valsts pensija tik tikko nosedza īres maksu, tā nekādi nespēja kompensēt vīra zaudējumu. Vinnija sāka strādāt avīžu kioskā. Darba stundas bija garas un smagas - no pieciem rītā līdz pussešiem vakarā. Katru rītu viņa cēlās puspiecos, lai no laikrakstu piegādātājiem saņemtu, sašķirotu un izkārtotu avīzes. Katru rītu pulksten astoņos ieradās viņas māte, lai pamodinātu un palaistu bērnus uz skolu. Tas nozīmēja, ka četras stundas viņi bija pilnīgi vieni, tomēr viņai ar to bija jāsamierinās. Vinnijas māte ierosināja, lai visi pārceļas dzīvot pie viņas, taču Vinnija ļoti augstu vērtēja savu neatkarību un atteicās no piedāvājuma, ja vien, kā viņa pati teica: “Nepienāks brīdis, kad es vairs nespēšu ar to tikt galā.” Tomēr tāda diena nekad nepienāca. Vinnija bija no tām, kas spēj tikt galā.

Viņi satikās avīžu kioskā. Viņa bija apkalpojusi Tedu jau gadiem, tomēr starp citiem klientiem nebija pievērsusi viņam īpašu uzmanību. Tas notika tad, kad viņš sāka uzturēties kioskā daudz ilgāk, nekā nepieciešams, lai nopirktu rīta avīzi, un viņa, kā arī pārējie darbinieki to ievēroja. Teds nopirka savu laikrakstu, tad aplūkoja kādu citu, pēc tam pārlaida acis žurnālu plauktiem un reizēm kādu arī nopirka. Tad viņš paņēma kādu šokolādes tāfelīti, pagrozīja to rokās, nopūtās, atlika atpakaļ un tās vietā nopirka paciņu Woodbines cigarešu. Darbinieki cits citam sacīja: - Tas vecais sakārnis kaut ko perina.

Kādu dienu, kad Teds bija paņēmis rokās šokolādes tāfelīti, Vinnija piegāja viņam klāt un laipni pajautāja, vai var kā palīdzēt.

Viņš atbildēja: - Nē, mīļā. Jūs man nekā nevarat palīdzēt. Manai sievai garšoja šī šokolāde. Es parasti mēdzu to viņai pirkt. Viņa nomira pagājušajā gadā. Paldies, ka pajautājāt, mīļā.

Un viņu līdzjūtības un sapratnes pilnie skatieni sastapās. Turpmāk Vinnija vienmēr centās viņu apkalpot. Kādu dienu Teds ierosināja: - Es šovakar gribēju iet uz kino. Vai vēlaties nākt kopā ar mani, ja jūsu vīram nav iebildumu?

Viņa atbildēja: - Man nav vīra, un es labprāt ietu.

Tā mazpamazām, un pēc gada viņš lūdza viņas roku.

Vinnija to pārdomāja veselu nedēļu. Viņiem bija vairāk nekā divdesmit gadu starpība; Teds viņai patika, tomēr viņa nebija viņā iemīlējusies. Viņš bija laipns un labs, tomēr - ne īpaši aizraujošs. Viņa aprunājās ar māti, visu apsvēra un pieņēma precību piedāvājumu.

Teds bija ārkārtīgi priecīgs; laulības notika metodistu baznīcā. Viņš jauno sievu negribēja vest uz māju, kur tik ilgi bija nodzīvojis kopā ar pirmo sievu, tāpēc pārcēlās uz citu mitekli rindu mājā. Vinnija varēja pamest savu mazo, lēto dzīvoklīti, kur bija uzaudzinājusi bērnus, rindu māja bija tieši kā radīta viņai un Tedam. Tā viņai šķita kā pils. Laikam ritot, viņas laime tikai pieauga, un viņa varēja apgalvot savai mātei, ka ir izdarījusi pareizo izvēli.

Jaunībā Teds bija apdomīgi iegādājies apdrošināšanas polisi, kuras termiņš beidzās, tiklīdz viņš sasniedza sešdesmit gadu vecumu. Viņam vairs nevajadzēja iet uz darbu. Turpretim Vinnija nevēlējās pamest darbu avīžu kioskā. Viņa tik ļoti bija pieradusi smagi strādāt, ka bezdarbība viņas dzīvi būtu padarījusi līdz nelabumam garlaicīgu. Tomēr Teds vēlējās, lai viņa vairāk laika pavadītu mājās, tāpēc Vinnija piekrita saīsināt darba stundas. Viņu dzīve ritēja ļoti laimīgi.

Četrdesmit četru gadu vecumā Vinnijai beidzās mēnešreizes. Viņa domāja, ka iestājusies menopauze. Vinnija jutās mazliet savādi, taču māte viņu mierināja, ka visas sievietes pārmaiņu laikā jūtas nedaudz jocīgi, tāpēc uztraukumam nav iemesla. Viņa turpināja strādāt avīžu kioskā un nelielo nelabumu neņēma vērā. Tikai pēc sešiem mēnešiem viņa pamanīja, ka sāk pieņemties svarā. Pagāja vēl mēnesis, līdz Teds ievēroja uztūkumu viņas vēderā. Viņa pirmā sieva bija mirusi no vēža, tāpēc stingri bumbuļi darīja viņu nemierīgu. Teds uzstāja, ka sievai jādodas pie ārsta, un pavadīja viņu uz pārbaudi.

Izmeklēšanā atklājās, ka viņai ir jau krietni ilgs grūtniecības laiks. Pāris bija satriekts. Grūti iedomāties, kāpēc nevienam nebija ienācis prātā šis acīm redzamais pārmaiņu izskaidrojums, taču tā nu tas bija, un negaidītā ziņa viņus abus bija izsitusi no sliedēm.

Lai sagatavotos bērniņa dzimšanai, nebija atlicis pārāk daudz laika. Tajā pašā dienā Vinnija pameta darbu avīžu kioskā un pieteica mūķenēm dzemdības. Steigā tika sagatavota guļamistaba un nopirktas mazulim nepieciešamās lietas. Varbūt tieši bērnu ratiņu un mazu paladziņu iegāde bija tas, kas tik spēcīgi ietekmēja Tedu. Vienas nakts laikā viņš no apmulsuša un izbiedēta vīra gados bija kļuvis par dedzīgi sajūsminātu un nevaldāmi lepnu topošo tēvu. Pēkšņi viņš izskatījās par desmit gadiem jaunāks.

Pēc divām nedēļām Vinnijai sākās dzemdības. Mēs bijām sarunājušas, ka dzemdībās piedalīsies arī ārsts, jo laika, lai sagatavotos dzemdībām, bija pārāk maz, un Vinnija, kurai tagad bija jau četrdesmit pieci gadi, pilnīgi noteikti bija pārāk veca, lai dzemdētu bērnu.

Teds bija ņēmis vērā visas mūsu prasības un padomus par sagatavošanos. Viss bija rūpīgi un uzmanīgi izplānots - labāk pat nevarēja vēlēties. Viņš bija pateicis Viņas mātei, lai nenāk, ka viņš pats viņai paziņos par bērniņa piedzimšanu. Teds bija sagādājis grāmatas par dzemdībām un zīdaiņu aprūpi un visu laiku tās pārlasīja. Kad sākās dzemdības, viņš mums piezvanīja prieka un cerību pilns, un viņa balsī varēja saklausīt tikai nelielas bažas.

Es un ārsts ieradāmies gandrīz vienlaikus. Bija tikai pirmā dzemdību stadija, un mēs bijām vienojušies, ka es palikšu pie Vinnijas visu dzemdību laiku - līdz pat trešās stadijas beigām. Ārsts viņu izmeklēja un pateica, ka dosies projām, bet pirms vakara pieņemšanas klīnikā atkal iegriezīsies, lai novērtētu dzemdību gaitu.

Es apsēdos, lai vērotu un gaidītu. Es Vinnijai ieteicu negulēt, bet gan mazliet pastaigāt. Teds satvēra Viņas roku un maigi un uzmanīgi vadāja viņu šurpu turpu pa dārza celiņu. Viņa pilnīgi mierīgi būtu varējusi pastaigāties viena pati, tomēr Teds gribēja un viņam vajadzēja parādīt, ka viņš rūpējas par sievu, kaut gan vēl tikai pirms divām nedēļām viņa bija skraidījusi pa avīžu kiosku. Es ierosināju, ka Vinnija varētu nomazgāties. Māja varēja lepoties ar vannasistabu. Teds uzsildīja ūdeni un maigi palīdzēja viņai iekāpt vannā. Viņš viņu nomazgāja, uzmanīgi palīdzēja izkāpt no vannas un noslaucīja. Es ieteicu Vinnijai ieturēt vieglu maltīti, un viņš uzvārīja olu bez čaumalas. Viņš bija gatavs izpildīt jebko.

Es palūkojos uz viņa bibliotēku: Grāntlija Dika Rīda “Dabiskas dzemdības”, “Mārgaretas Mailesas dzemdniecība”, “Jaundzimušais”, “Pārliecināti vecāki”, “Augošs bērns”, “No dzimšanas brīža līdz pusaudža vecumam”. Tā viņš gatavojās.

Ārsts atgriezās īsi pirms pulksten sešiem, bet dzemdību sākuma stadija noritēja bez īpašām izmaiņām. Mēs vienojāmies, ka, ņemot vērā Vinnijas vecumu, gadījumā ja pirmā stadija ieilgs vairāk par divpadsmit stundām, viņa būs jāpārved uz slimnīcu. Gan Teds, gan Vinnija tam piekrita, tomēr cerēja, ka tas nebūs nepieciešams.

Starp deviņiem un desmitiem vakarā es ievēroju, ka dzemdību gaitā ir sākušās izmaiņas. Kontrakcijas kļuva biežākas un spēcīgākas. Es viņai iedevu ieelpot entonoksu (“smieklu gāzi”) un palūdzu, lai Teds piezvana ārstam.

Kad ārsts ieradās, viņš iedeva Vinnijai vieglu sāpju remdējošo līdzekli, un mēs abi apsēdāmies un sākām gaidīt. Teds mums laipni piedāvāja ēdienu, tēju vai dzērienu - visu, ko vien mēs gribētu.

Ilgi vairs nebija jāgaida. īsi pēc pusnakts sākās otrā dzemdību stadija, un pēc divdesmit minūtēm bērniņš nāca pasaulē.

Tas bija mazs zēns ar skaidri izteiktām rases pazīmēm.

Klusēdami mēs ar ārstu mulsi paskatījāmies viens uz otru un uz māti. Neviens nebilda ne vārda. Es nekad dzemdību laikā nebiju saskārusies ar tik nomācošu klusumu. Mēs tā arī neuzzinājām, ko katrs no mums tobrīd domāja, taču pilnīgi noteikti visas domas bija par vienu un to pašu - ko gan teiks Teds, kad ieraudzīs mazuli?

Vēl bija jātiek galā ar dzemdību trešo stadiju, un tā noritēja nāves klusumā. Kamēr ārsts darbojās ap māmiņu, es nomazgāju, apskatīju un nosvēru mazuli. Viņš pilnīgi noteikti bija skaists, vidēji liels zīdainis ar tīru, melnīgsnēju ādu un mīkstiem, sprogainiem, brūniem matiņiem. Pilnīgi nevainojams jaundzimušais - ja vien jūs esat gaidījis, ka ieraudzīsiet citas rases pēcnācēju. Taču Teds nebija tam gatavs. Viņš bija gaidījis ieraudzīt savu bērnu. Es veltīgi centos aizvērt acis, lai izvairītos no gaidāmās scēnas.

Viss bija pabeigts un sakopts. Baltā naktskreklā tērptā māmiņa izskatījās moža, bet mazulis, ietīts baltā lakatā, - tik skaists.

Ārsts ierunājās: - Domāju, ka mums vajadzētu aicināt jūsu vīru.

Tie bija pirmie vārdi, kas izskanēja pēc dzemdībām.

Vinnija atbildēja: - Es domāju, kā mēs labāk varētu to pārciest.

Es nogāju lejā, pateicu Tedam, ka pasaulē ir nācis veselīgs puisītis, un jautāju, vai viņš vēlas nākt augšā.

Viņš iesaucās: - Puisītis! - un pielēca kājās kā divdesmit divus gadus vecs jauneklis, nevis vīrs, kuram ir vairāk nekā sešdesmit gadu. Viņš uzskrēja augšup pa kāpnēm, lecot pāri diviem pakāpieniem, iegāja guļamistabā un apskāva abus - gan māmiņu, gan mazuli. Viņš abus noskūpstīja un sacīja: - Šī ir vislieliskākā un laimīgākā diena manā mūžā!

Mēs ar ārstu saskatījāmies. Viņš to nav vēl pamanījis. Viņš sacīja savai sievai: - Tu nespēj iedomāties, ko tas man nozīmē, Vina. Vai es varu paturēt mazuli?

Pilnīgā klusumā viņa pasniedza bērniņu.

Teds apsēdās uz gultas malas un neveikli šūpoja rokās mazuli (visi jaunie tēvi izskatās neveikli ar bērniem rokās!). Viņš ilgi skatījās uz puisēna mazo sejiņu, glāstīja viņa matus un austiņas. Viņš atraisīja lakatu un aplūkoja viņa sīko ķermenīti. Viņš pieskārās kājiņām, kustināja viņa rociņas un saņēma plaukstiņu. Mazuļa sejiņa savilkās krunciņās, un viņš izdvesa čīkstošu kliedzienu.

Teds ilgi un klusām raudzījās uz bērniņu. Pēc tam viņš ar svētlaimīgu smaidu palūkojās augšup: - Neuzskatu, ka zinu daudz par mazuļiem, taču es redzu, ka šis ir visskaistākais bērniņš pasaulē. Kā mēs viņu sauksim, mīļā?

Klusā izbrīnā mēs ar ārstu saskatījāmies. Vai tiešām viņš neko nav pamanījis? Vinnija, kura, kā likās, nespēja pat paelpot, ievilka drebošu elpu un sacīja: - Izvēlies tu, Ted. Mīļais, viņš ir tavs.

- Labi, sauksim viņu par Edvardu. Tas ir labs, sens ģimenes vārds. Mana tēva un vectēva. Viņš ir mans dēls Teds.

Mēs ar ārstu atstājām viņus laimīgi sēžam kopā. Iznākot ārā, ārsts sacīja: - Pilnīgi iespējams, ka viņš to vienkārši vēl nav ievērojis. Jaundzimušajiem melnā ādas krāsa izskatās gaišāka, un šis bērns acīmredzot ir tikai pa pusei melnādains vai pat daudz mazāk, jo droši vien viņa tēvs arī ir bijis jauktenis. Tomēr, bērnam pieaugot, ādas pigmentācija parasti kļūst izteiktāka, un pienāks brīdis, kad Teds pilnīgi noteikti to ievēros un sāks uzdot jautājumus.

Gāja laiks, bet Teds neko neievēroja vai katrā ziņā neizrādīja, ka būtu ko ievērojis. Droši vien Vina bija sarunājusi ar savu māti un citām radiniecēm, lai Tedam par bērna izskatu neko nesaka, un patiešām - netika bilsts ne vārds.

Aptuveni pēc sešām nedēļām Vina atgriezās pusslodzes darbā avīžu kioskā. Katru dienu Teds pavadīja ilgāko laiku kopā ar mazuli un uzņēmās lielāko daļu audzināšanas pienākumu. Viņš puisēnu mazgāja un baroja, un gāja pastaigās ar ratiņiem, sveicinot garāmgājējus un aicinot visus paskatīties uz “manu dēlu Tedu”. Kad mazulis paaugās, Teds visu laiku ar viņu sarunājās un izdomāja arvien jaunas spēles un rotaļlietas. Tāpēc astoņpadsmit mēnešu vecumā mazais Teds bija savam vecumam ļoti prātīgs un attīstīts bērns. Uz tēva un dēla attiecībām bija prieks noskatīties.

Kad zēns sasniedza skolas vecumu, viņa āda bija kļuvusi manāmi tumšāka. Tomēr izskatījās, ka Teds vēl joprojām neko nav pamanījis. Viņa draugu loks bija kļuvis daudz plašāks nekā agrāk - tas lielā mērā bija tāpēc, ka viņš visur gāja kopā ar zēnu. Cilvēki ar prieku uzlūkoja šo prātīgo un skaisto mazo puisīti, ar kuru Teds lepni iepazīstināja kā ar savu dēlu Tedu. Zēns bija tikpat lepns par savu tēvu un, cieši turoties pie viņa lielās, sargājošās rokas, ar milzīgajām, tumšajām acīm sajūsmināti lūkojās uz viņu. Skolā par “savu tēti” viņš runāja tā, it kā viņš būtu karalis.

Teds jau tuvojās septiņdesmit gadu vecumam, bet viņu nekas nevarēja atturēt no zēna gaidīšanas pie skolas vārtiņiem kopā ar jaunajām māmiņām, kuras bija gandrīz pusgadsimtu jaunākas par viņu. Bija tikai divi trīs melnādaini vai jauktu rasu bērni, kuri no skolas skrēja ārā pie savām melnādainajām māmiņām, bet viens no viņiem metās Teda apskāvienos, saucot: “Tēti!”

- Šodien noiesim gar dokiem, dēliņ, - viņš teica, skūpstot puisēnu. - Šorīt ienāca liels vācu kuģis ar trim skursteņiem. Tādus nemaz tik bieži nevar redzēt. Un, kad atgriezīsimies, tava mamma būs pagatavojusi tēju.

Izskatījās, ka viņš vēl joprojām neko nebija pamanījis.

Protams, kaimiņi un paziņas sačukstējās un baumoja, tomēr neviens Tedam neko neteica. Cietsirdīgākie ķiķināja: - Nav lielāka muļķa par vecu muļķi. - Bet citi smējās un piebalsoja: - Atkārto to vēlreiz.

Man ir pavisam cits pieņēmums.

Krievu Pareizticīgajā baznīcā ir tāds jēdziens kā ģeķis Kristus dēļ. Tā tiek apzīmēts cilvēks, kurš ir muļķis pasaules skatījumā, bet gudrs - Dieva acīs.

Domāju, ka jau kopš brīža, kad Teds ieraudzīja mazuli, viņš saprata, ka nevar būt bērna tēvs. Viņš noteikti jutās satriekts, tomēr spēja savaldīties un, turēdams bērniņu, ilgu laiku sēdēja un domāja. Iespējams, viņš bija tālredzīgs.

Iespējams, viņš tobrīd saprata: ja sāksies iztaujāšana par to, kurš ir zēna tēvs, tas būs pazemojoši bērnam un var apdraudēt visu viņa turpmāko dzīvi. Iespējams, turot rokās bērniņu, viņš saprata, ka šādi mājieni var sagraut viņa paša laimi. Iespējams, viņš saprata, ka nebūtu prātīgi gaidīt, lai tādai neatkarīgai un enerģiskai sievietei, kāda bija Vinnija, viņš liktos seksuāli pievilcīgs un piemērots. Iespējams, kāda eņģeļa balss viņam pačukstēja, ka ir jautājumi, kurus labāk neuzdot un uz kuriem būtu labāk nedzirdēt atbildes.

Un tad viņš izvēlējās visnegaidītāko, bet vienkāršāko ceļu. Viņš nolēma izlikties par tik lielu ģeķi, kas nespēj saskatīt acīm redzamo.

PUSDIENAS

- Nē, Džimij, šoreiz ne. Jūs ar Maiku nevarēsiet apmesties Nonāta nama kurinātavā. Es varēju krāpt slimnīcas saimniecības māsu, taču netaisos mānīt māsu Džuljenu. Turklāt es jums neuzticos. Es pat uz mirkli nenoticēju, ka atkal ir radies vēl viens neparedzēts gadījums. Domāju, ka jūs tikai vēlaties palielīties puišiem, ka gulējāt klosterī!

Džimijs un Maiks izskatījās mazliet nomākti. Viņi bija mani cienājuši ar alu un apbēruši ar skaistām runām, būdami pilnīgi pārliecināti, ka noticēšu visām muļķībām par to, ka viņiem neveicas un ka viņi ir izmesti no dzīvokļa, un slepus ievedīšu pa Nonāta nama sētas durvīm. Vīriešu sugas pārstāvji ir tik naivi!

Vakars bija izdevies jauks - nelielas pārmaiņas un atpūta no nogurdinoša ikdienas darba. Alus bija garšīgs, sarunas - lieliskas, tomēr pienāca laiks doties projām. Līdz īstendai bija tāls ceļš, un pēc vienpadsmitiem vakarā autobusi nemaz tik bieži nekursēja, bet nākamajā rītā man bija jāceļas pusseptiņos un jābūt gatavai strādāt visu dienu. Es piecēlos. Man prātā bija iešāvusies kāda doma. Bija žēl viņus atstāt tik sarūgtinātus.

- Vai vēlaties svētdien atnākt uz pusdienām?

Viņi acumirklī ar sajūsmu piekrita.

- Labi. Pajautāšu māsai Džuljenai un jums piezvanīšu, lai vienotos par laiku. Tagad man ir jāiet.

Nākamajā dienā es parunāju ar māsu Džuljenu. Viņa jau agrāk bija dzirdējusi par Džimiju. Tas bija toreiz, kad es trijos naktī peldējos jūrā un pārrados darbā tikai desmitos no rīta. Viņa uzreiz piekrita pusdienām par godu puišiem.

- Tas būtu burvīgi. Mēs parasti uzņemam pensionētus misionārus vai iebraukušos sludinātājus. Pāris jautru puišu mums visām sagādās prieku.

Viņa ierosināja tikties pēc trim nedēļām, kad svētdienas pusdienās nebija gaidāmi citi viesi, un es piezvanīju Džimijam, lai vienotos.

- Vai tu domā, ka mūsu dēļ mūķenes varētu piekrist uzņemt trijotni? Alans arī gribētu aiziet. Viņš domā, ka varētu sanākt labs rakstiņš.

Alans bija reportieris, kurš ar savu pirmo darbu Flītstrītā^1 cīnījās par pieticīgu iztiku. Domāju, ka, pilnīgi iespējams, māsa Džuljena atradīs vēl vienu sēdvietu pie ēdamzāles galda, tomēr es nepavisam nebiju pārliecināta, ka par šīm pusdienām Alanam varētu rasties kāds rakstiņš. Tomēr jauna reportiera sirds vienmēr ir cerību pilna līdz brīdim, kad viņa dvēsele kļūst tēraudcieta. Tā nu tas ir.

Meitenes bija satraukušās, uzzinot, ka uz svētdienas pusdienām ieradīsies trīs jauni vīrieši. Mēs visas bijām vientuļas medmāsas, kurām darba nedēļa šķita bezgalīga un kurām bieži vien bija grūtības satikt piemērotus puišus. Izredzes bija daudzsološas.

Es uzjautrinoties prātoju, kā varētu noritēt pusdienas. Ko puiši par mums padomās? Kā viņi reaģēs uz mūķenēm, it īpaši uz māsu Moniku Džoanu? Un būtu interesanti arī izlasīt Alana “rakstiņu”.

Pienāca silta un skaidra diena, turklāt neviena no mūsu pacientēm negatavojās dzemdēt, kas būtu varējis izjaukt viesības. Visur bija jūtams satraukums. Ja puiši zinātu, kādu nemieru viņi bija izraisījuši tik daudzu sieviešu sirdīs, viņi justos ļoti glaimoti. Bet varbūt arī ne. Iespējams, viņi to uzskatītu par sava pārsteidzošā šarma atstāto iespaidu - ne vairāk, ne mazāk.

Viņi ieradās ap pusvieniem - tieši pēc tam, kad mūķenes bija iegājušas kapelā uz pusdienlaika lūgšanām.

Es atvēru durvis. Viņi patiešām izskatījās uzposušies - pelēkos uzvalkos, izmazgātos kreklos un cītīgi nospodrinātās kurpēs. Es

' Līdz 20. gs. 80. gadiem Flītstrītā atradās lielāko britu laikrakstu un ziņu aģentūru biroji, tāpēc tā bija zināma kā britu preses citadele. (Red. piez.) nekad nebiju redzējusi viņus tik izmeklēti apģērbušos svētdienas rītā. Acīmredzot pusdienas klosterī šādiem aizrautīgiem ballīšu apmeklētājiem bija nepieredzēts notikums. Tomēr viņi izskatījās mazliet nobijušies.

Mēs saskūpstījāmies, bet tas notika nedaudz oficiālāk nekā parasti - bez apskāvieniem, ķircināšanas vai citiem niekiem. Tas bija formāls skūpsts, pieklājīgs: “Kā klājas?” - un: “Vai atbraucāt labi?”

Es jutos mazliet neērti, jo man nekad nebija viegli uzturēt sarunu. Mēs esam pieraduši redzēt cilvēkus konkrētās situācijās, un, tiklīdz nonākam neparastos apstākļos, izrādās, ka viņi ir pavisam citādi. Džimiju es pazinu jau kopš bērnības, bet parasti mēs tikāmies Londonas krodziņos, kur bez mums bija arī citi cilvēki. Nezināju, ko teikt, tāpēc vienkārši stāvēju un jutos neveikli, prātodama, ka galu galā šī nemaz nebija tik laba ideja. Arī puiši nezināja, ko sacīt.

Sintija izglāba situāciju. Viņai tas izdevās vienmēr, pat pašai neapjēdzot, ko un kā izdarījusi. Meitene pienāca tuvāk, un viņas jaukais smaids izkliedēja spriedzi un diezgan saspīlēto gaisotni piepildīja ar siltumu. Kad viņa ierunājās, lēnā un seksīgā balss apstulbināja puišus. Viņa tikai pateica: - Jūs laikam esat Džimijs, Maiks un Alans. Cik patīkami - mēs ļoti gaidījām šo bridi. Kurš no jums ir kurš?

Vai tie bija viņas vārdi vai lielās, smaidošās acis, vai arī sveiciena nesamākslotais siltums? Droši vien puiši bija satikuši neskaitāmas meitenes, kuras bija daudz skaistākas un valdzinošākas, tomēr viņiem vēl nebija nācies sastapt meiteni ar tādu balsi, kas kaut mazliet līdzinātos šai. Viņi bija pilnībā izsisti no sliedēm: visi trīs vienlaikus panāca uz priekšu, tādējādi uzskrienot cits citam virsū. Sintija iesmējās. Ledus bija sakustējies.

- Mūķenes drīz būs klāt, bet ienāciet virtuvē. Iedzersim kafiju un papļāpāsim.

Kafiju, nektāru, ambroziju? Viņi ar dedzību sekoja - jebkas kopā ar šo meiteni būtu kā paradīze. Paldies Dievam, par mani visi bija aizmirsuši, un es atvieglojumā nopūtos. Pusdienas būs izdevušās.

B. kundzei nepiemita ne seksapīls, ne ari valdzinoša balss: “Tikai nepiemēslojiet šeit. Man ir jāklāj pusdienu galds.”

Džimijs viņai pašapzinīgi uzsmaidīja: - Neuztraucieties, kundze. Mēs nesajauksim šo skaisto virtuvi, vai ne, puiši? Kāda lieliska virtuve un cik brīnišķīgi smaržo! Kundze, man liekas, ka tas viss ir jūsu pašas gatavots.

B. kundze pavīpsnāja un ar aizdomām palūkojās uz viņu. Viņai pašai bija pieauguši dēli, tāpēc viņa bija nejūtīga pret šāda veida glaimiem. - Uzmanieties, ka es jums sak’.

- 0, mēs, protams, būsim uzmanīgi, - apgalvoja Maiks, kura acis visu laiku bija pievērstas Sintijai, kamēr viņa piepildīja tējkannu. Kad viņa atgrieza krānu, visas ūdens caurules virtuvē sāka grabēt un trīcēt. - Tāds nu mums ir tas ūdensvads. Jūs pie tā pieradīsiet.

- Man pat patiktu pie tā pierast, - Maiks dedzīgi noteica.

Sintija iesmējās, nedaudz nosarka un atglauda pār seju atrisušu

matu sprogu.

- Atļaujiet man, - Maiks galanti sacīja, izņēma tējkannu viņai no rokām un aiznesa to līdz gāzes plītij.

Ieurbusies laikrakstā The Times, durvīs parādījās Čamija.

- Klau, meičas, vai zinājāt, ka Binkija Bingema-Binghausa beidzot precas? Tas tik būs pasākums! Patiesībā viņas māte būs nāvīgi apmierināta. Visi jau domāja, ka viņa paliks vecmeitās. Vecā labā Binkija, ha, ha!

Čamija pacēla acis un ieraudzīja puišus. Viņa acumirklī kļuva sarkana un parāva roku, kurā turēja avīzi. Tā atsitās pret virtuves skapi tik spēcīgi, ka nošķindēja visas krūzītes. Avīze aizķērās aiz pāris šķīvjiem, un tie nokrita uz grīdas, saplīsdami neskaitāmās lauskās.

Ņurdēdama atsteidzās B. kundze: - Tu, neveiklā, lielā... Tu... Tu... Vācies prom no manas virtuves, tu, lempīgā... Tu!

Nabaga Čamija! Tā notika vienmēr. Saviesīgas situācijas viņai vienmēr izvērtās par murgu, it īpaši, ja tuvumā bija kāds vīrietis. Viņa vienkārši nezināja, par ko ar vīrieti runāt un kā izturēties.

Un atkal Sintija visu izglāba. Viņa paķēra slotu un liekšķeri un sacīja: - Neuztraucieties, B. kundze! Par laimi, tas šķīvis bija ieplaisājis. To tik un tā vajadzēja mest ārā.

Viņa veikli saslaucīja lauskas, bet, kamēr viņa bija noliekusies, Maiks atzinīgi pētīja viņas lielisko, mazo dibentiņu.

Čamija apmulsusi stāvēja durvīs kā mēli norijusi. Es mēģināju viņu pierunāt nākt un iedzert kopā ar mums tasīti kafijas, taču viņa nosarka un nomurmināja kaut ko par iešanu augšā, lai pirms pusdienām nomazgātu rokas.

Puiši izbrīnā paskatījās cits uz citu. Pusdienas klosterī bija kaut kas nezināms, tomēr vismazāk viņi bija gaidījuši ieraudzīt milzim līdzīgu sievieti, kura mētā pa gaisu šķīvjus. Alans izņēma savu piezīmju bloknotu un sāka neganti kricelēt.

Mēs izdzirdējām kapelas zvanu, un pēc maza brītiņa atskanēja mūķeņu soļi. Mazā, tuklā un mātišķā māsa Džuljena mundri iesoļoja virtuvē. Viņa ar patiesu sirsnību paskatījās uz puišiem un pastiepa abas rokas.

- Es tik daudz pārjums esmu dzirdējusi, un mēs esam ļoti priecīgas, ka esat ieradušies. B. kundze ir pagatavojusi cepeti un Jork-šīras pudiņu, kam sekos ābolu pīrāgs. Kā jūs domājat, vai jums tas garšos?

Trīs nekaunīgie un pieredzējušie jaunie vīrieši atbildēja kā mazi puišeļi, kuri saņem saldumus no savas mīļotās tantes.

Mēs iegājām ēdamzālē. Pēc galda lūgšanas, kuras laikā puiši uzjautrinādamies vēroja cits citu un nomurmināja biklu: “Āmen,” -mēs apsēdāmies pie lielā, kantainā galda un B. kundze iestūma ratiņus ar pusdienām. Māsa Džuljena kā vienmēr salika ēdienu, bet Triksija iznēsāja šķīvjus.

Alans bija neiedomājami skaists. Viņam bija nevainojami, pareizi veidoti sejas vaibsti, gluda āda, tumši, viļņaini mati un maigas, brūnas acis, kuras ieskāva skropstas, kuru dēļ ikviena meitene būtu gatava pat nogalināt. Es Alanu pāris reižu biju satikusi, kad viņam apkārt bariem spietoja meitenes, un es ievēroju, ka viņš pret tām izturējās kā pret patīkamām, taču nenozīmīgām rotaļlietām.

Viņš sevi uzskatīja par “galveno viedokļa paudēju”. Viņam bija Kembridžas Universitātē iegūts grāds filozofijā, tāpēc viņam jau bija formulētas atziņas par dzīvi, tiesa, tās bija aizgūtas no citiem, nevis paša veidotas. Nepatikšanas un raizes, kuras piemeklēja lielāko daļu no mums, vēl nebija iedragājušas viņa pārākuma apziņu. Viņš ļoti augstu vērtēja savu intelektu, kurš, pēc manām domām, bija pietiekams, taču ne izcils. Piezīmju bloknotu un zīmuli viņš nolika sev blakus uz pusdienu galda, un tas bija nepieklājīgi, tomēr Alanu neuztrauca pieklājības normas - viņš atradās darbā, nevis piedalījās pusdienās.

Viņš bija nosēdināts blakus māsai Monikai Džoanai, tāpēc bija nedaudz sapīcis, jo droši vien uzskatīja, ka viņa ir pārāk veca, lai lasītājos izraisītu interesi. Viņš būtu gribējis sēdēt blakus māsai Bernadetai, lai aprunātos par jaunā Nacionālās veselības dienesta ietekmi uz iepriekšējo medicīnas sistēmu. Tomēr viņš nebija tik viegli novirzāms no mērķa, tāpēc pāri galdam uzrunāja māsu Ber-nadetu.

- Mūķenes ir Dieva kalpones, bet valsts tagad ir iekļāvusi jūsu dzemdniecības pakalpojumus savā veselības aprūpes programmā, vai tagad jūs varat sevi uzskatīt par valsts kalponēm?

Viņš to bija rūpīgi izplānojis, jo savā rakstā gribēja parādīt reliģijas nelietderību. Tā varētu būt viņa redaktora vēlme.

Māsa Bemadeta ar baudu aplūkoja savu Jorkšīras pudiņu, tāpēc nebija gatava šādam jautājumam. Māsai Monikai Džoanai pietika tikai ar desmit sekundēm, lai izdomātu piemērotu atbildi.

- Mūsu saprāta nīkulīgajā diapazonā ir atraisījies Sudraba Pavediens. Valsts ir Debesu sfēras kalpībā. Kalps ir gudrāks par izaugsmes organisko procesu, kuru diferencē pirmavota patiesība. Vai jūs sevi redzat kā vienu no četrdesmit diviem Mirušo Tiesnešiem?

- Ko?

Alans palika ar atvērtu muti un paceltu dakšiņu.

- Ē, tas ir... Es domāju... Atvainojiet?

-Jaunais cilvēk, lūdzu, neviciniet savu dakšiņu pret mani. Nolieciet to, - māsa Monika Džoana dzēlīgi noteica. Viņa valdonīgi skatījās uz Alanu. - Mēs apspriedām brīvo garu, kuru atbrīvoja vairāku centru saplūšana, līdz jūs tik nepieklājīgi iegrūdāt dakšiņu manā ausī. Bet ko gan tas nozīmē man? Paļausimies uz Dievu un pieņemsim nepieņemamo. Tas ir vientulīgs ceļš dvēseles nošķirtībā. Vai ir vēl kāds cepts kartupelis? Tāds mīkstāks. Un vēl mazliet sīpolu mērces, ja var.

Viņa pasniedza savu šķīvi un ar spēcīgi izteiktu nepatiku palūkojās sāņus uz Alanu. Tomēr viņa bija gatava turpināt sarunu.

- Vai esat domājis par sevi kā jauna, bezprecedenta svētā pienākuma izpildītāju vai ekvivalentu Visuma atklāsmei - arī bez precedenta? - viņa pieklājīgi painteresējās.

Visi pie galda sēdošie raudzījās uz Alanu, kamēr viņš mēģina atrast vajadzīgos vārdus. Es klusām pie sevis gandrīz nomiru no smiekliem. Tas bija labāk, nekā es biju gaidījusi.

- Es patiešām nezinu. Neesmu par to domājis.

- Nu beidziet! Tik ģeniāls jauneklis kā jūs noteikti uzskata savu domu iedarbību par enerģijas, kura ir atbrīvojusies jūsu centru darbības rezultātā, ietekmi. Jūsu domas ir horizontālas vibrācijas, pozitīvo un negatīvo polu centralizācija. Es nespēju noticēt, ka neesat domājis par savām domām. Katra dižena vīra pienākums ir apsvērt intelekta pārākumu vai, vienkāršāk sakot, dievišķās apziņas ietekmi uz auditoriju fragmentācijas robežās. Vai jūs tam piekrītat?

Maiks iespurdzās, un Sintija viņam neuzkrītoši piebikstīja. Trik-sija gandrīz aizrijās un izspļāva pāri galdam zirņus. Mēs ar Džimiju palūkojāmies viens uz otru ar slepenu prieku. Nabaga Alans, pamanīdams, ka visas acis ir pievērstas viņam, piemīlīgi nosarka.

Māsa Monika Džoana murmināja pie sevis, tomēr pietiekami skaļi, lai visi to dzirdētu: - Cik jauki! Pietiekami vecs, lai visu zinātu, un vēl tik jauns, lai spētu nosarkt. Vienkārši burvīgi.

Gaumīgi izrēķinājusies ar Alanu, viņa pievērsa uzmanību ceptajiem kartupeļiem.

Māsa Džuljena līksmi uzrunāja pie galda sēdošos: - Kurš vēl vēlas cepeti? Un esmu pārliecināta, ka B. kundzei cepeškrāsnī ir vēl viens Jorkšīras pudiņš. Maik, izskatās, ka jums varētu labi padoties gaļas griešana. Vai jūs, lūdzu, nenogrieztu gabaliņus tiem, kuri vēlas papildporciju?

Maiks paņēma griežamo nazi, ar plašu žestu to uztrina un nogrieza dāsnas papildporcijas. B. kundze ienesa vēl vienu Jorkšīras pudiņu, no kura cēlās karsti garaiņi. Puiši bija paņēmuši līdzi vīna pudeli, un tika sameklētas glāzes. Nonāta namā nebija ierasts dzert vīnu pie pusdienām, taču māsa Džuljena teica, ka šādā īpašā gadījumā visi noteikumi tiek atcelti. Mūķenes ķiķināja kā mazas meitenes, dzēra vīnu un pie sevis labpatikā ņurdēja: - 0, kāds gardums! Garšīgs. Jums ir jāatnāk vēl kādu reizi.

Džimijs un Maiks nebeidza bārstīt asprātības. Jāatzīst, ka viņiem piemita gan šarms, gan attapība, un pusdienas bija pilnībā izdevušās. Pat māsa Evandželīna bija atbrīvojusies un smējās kopā ar Džimiju; man liekas, ka ir grūti nesmieties kopā ar jauko Džimiju. Tikai Čamija bija klusa. Viņa neizskatījās nelaimīga, tikai piesardzīga, jo baidījās, ka jebkurā brīdī var apgāzt vīna glāzi vai nomest zemē terīni. Viņa neiedrošinājās iesaistīties jautrībā. Tomēr Čamija visu laiku smaidīja, un izskatījās, ka viņa izklaidējas tikai sev vien zināmā veidā.

Vienīgais cilvēks, kurš neizskatījās laimīgs, bija Alans. Patiesībā viņš acīmredzami bija nikns. Māsa Džuljena vairākas reizes mēģināja iesaistīt viņu sarunā, tomēr nesekmīgi. Deviņdesmit gadus veca mūķene viņu bija padarījusi par muļķi citu acīs, un viņš nevarēja viņai to piedot, un tieši tādēļ - arī visām pārējām. Man vēlāk pastāstīja, ka viņš tā ari neuzrakstīja savu materiālu laikrakstam.

Es izbijos, kad Maiks sāka stāstīt par to, kā viņi trīs mēnešus bija mitinājušies medmāsu mājas veļas žāvētavā un kā tumšajā ziemas laikā divas reizes dienā rāpušies pa nedrošajām ugunsdzēsēju kāpnēm. Es jau sen nestrādāju slimnīcā, kur tas notika, tāpēc mani nevarēja atlaist no darba, taču mani uztrauca, ko mūķenes padomās par maniem grēkiem. Tikai viens skatiens uz māsu Džuljenu, kura bija mazliet sasārtusi no vīna, mani nomierināja. Viņa lūkojās uz mani un smējās.

- Tu biji uzņēmusies lielu risku. Atceros, ka kādas medmāsas guļamistabā Svētā Tomasa slimnīcā tika pieķerts jauns vīrietis. Meiteni uzreiz atlaida. Arī viņa bija laba medmāsa. Mums bija ļoti žēl. Lai vai kā, pēc pāris mēnešiem apkopējas piederumu pieliekamajā vai arī veļas telpā, es īsti neatceros, tika atrasti četri puiši, taču neviens tā arī neuzzināja, kurš bija vainīgs. Tas ir labi, jo Dievs vien zina, cik daudz medmāsu šī profesija būtu zaudējusi, ja viņas tiktu atklātas. Tas notika pirms kara, kad mums bija svarīga katra kvalificētā medmāsa.

Atnesa pudiņus, un māsa Džuljena piecēlās, lai tos izdalītu. Manu uzmanību piesaistīja dīvains troksnis galda otrā pusē, un es palūkojos turp. Man par lielu pārsteigumu, tā bija māsa Evandželīna, kura smējās! Turklāt viņa smējās tik stipri, ka sprauslāja savā salvetē. Blakus sēdošais Džimijs, laipns un pieklājīgs, viegli uzsita viņai pa muguru un pasniedza glāzi ūdens. Viņa iedzēra un sēdēja, cenšoties nosusināt acis un degunu, un caur smiekliem un ķiķināšanu kaut ko murmināja.

- Ak Dievs! Tas nu ir par daudz... Tas man liek atgriezties laikā, kad... Ak, es nekad to neaizmirsīšu.

Džimijs nopietni ķērās klāt viņas muguras dauzīšanai, kas, kā likās, palīdzēja, tomēr līdz ar to nošķiebās viņas plīvurs.

Mēs visi bijām apņēmības pilni izdibināt patiesību. Nekad agrāk klosterī māsa Evandželīna nebija smējusies tik aizrautīgi, un acīmredzot tam bija kaut kāds sakars ar jauniem vīriešiem medmāsu guļamistabās.

- Kas notika? Pastāstiet mums.

- Nu, lūdzu. Esiet tik laba.

Māsa Džuljena sastinga ar lielo karoti rokās.

- Ak, māsa, izbeidz. Tu taču nevari mūs visus atstāt neziņā. Kas tas ir par stāstu? Džimij, pasniedziet, lūdzu, viņai vēl vienu glāzi vīna.

Bet māsa Evandželīna nevarēja vai negribēja stāstīt. Viņa izšņauca degunu un noslaucīja acis. Viņa sprauslāja, šņaukājās un klepoja. Tomēr viņa vairs neko neteica. Viņa tikai nerātni visiem uzsmaidīja. Māsa Evandželīna smīnēja - tas bija kaut kas neredzēts, turklāt tas bija nerātns smīns!

Māsa Monika Džoana visu šo mazo izrādi vēroja ar puspievērtām acīm un vieglu smaidu uz lūpām. Man gribējās zināt, par ko viņa domā. Māsa Evandželīna patiešām izskatījās nekārtīga: viņas plīvurs bija nošķiebies, seja - spilgti sarkana, bet no visām atverēm sejā pilēja šķidrums. Es baidījos, ka sekos kāda salta piezīme, un domāju, ka arī māsa Evandželīna to paredzēja, jo viņa lūkojās uz savu mocītāju ar drūmu priekšnojautu. Taču mēs abas kļūdījāmies.

Māsa Monika Džoana nogaidīja, kamēr smiekli bija pierimuši, un ar iedzimtu aktrises talantu pēc ilgas pauzes lēnām un teatrāli noskaitīja:

- Ak, es nekad neaizmirsīšu mūsu kopā pavadītās stundas. Es mūžam tās atcerēšos un nekad nenožēlošu.

Lai radītu vēl lielāku iespaidu, viņa ieturēja pauzi, tad pārliecās pār galdu uz māsas Evandželīnas pusi un piemiedza ar aci. Ar uzspēlētu čukstu, kuru sadzirdēja pilnīgi visi, viņa konfidenciāli noteica: - Nesaki vairs ne vārda, mana mīļā, nekādu pļāpāšanu un mēles kulstīšanu. Ziņkārīgie. Viņi klaigā un čalo. Viņi pļāpā un kulsta mēli. Neattaisno viņu tukšās cerības, mīļā, tas tikai sabojās tavas atmiņas!

Viņa skatījās māsai Evandželīnai tieši acīs un atkal piemiedza -mīļi un saprotoši. Vai tas vispār bija iespējams? Vai es to biju iztēlojusies? Vai tā bija gaismas spēle? Vai māsa Evandželīna arī pamirkšķināja viņai vai tomēr ne?

Māsa Evandželīna tā arī nekad nepastāstīja. Nešaubos, ka šo stāstu, dziļi ieslēgtu sirdī, viņa paņēma līdzi kapā.

Pudiņi bija B. kundzes radošo prasmju meistardarbs. Māsa Monika Džoana apēda divas papildporcijas saldējuma ar šokolādes īrisu mērci un mazliet ābolu pīrāga. Viņa bija lieliskā formā.

- Es atceros, kā Karalienes Šarlotes slimnīcā kāds jauneklis tika ieslēgts drēbju skapī, - viņa atsauca atmiņā kādu notikumu. - Viņš tur bija ieslēgts trīs stundas. Viss būtu izgājis labi, un neviens neko nebūtu uzzinājis, taču muļķa puisis bija paņēmis sava tēva zirgu un piesējis to pie slimnīcas margām. Jaunu vīrieti var paslēpt drēbju skapī vai zem gultas. Bet es gribētu zināt: kā ir iespējams paslēpt zirgu?

Man aizrāvās elpa, jo es sapratu, ka šīs atmiņas ir par 19. gadsimta 90. gadiem! Kas notika? Tomēr viņa nespēja atcerēties.

- Es tikai atceros zirgu, kurš bija piesiets pie margām.

Cik žēl! Dzīve aiztraucas tik ātri, un pagātne ir tik vērtīga! Es gribēju dzirdēt kaut ko vairāk. Tobrīd viņas prāts bija pilnīgi skaidrs, un, zinot to, cik ātri tas var aizmigloties, es pajautāju, vai viņai nešķiet, ka medmāsu disciplīna un sīkmanīgie ierobežojumi ir neciešami.

- Nemaz ne. Pēc ierobežojumiem un aizliegumiem ģimenē medmāsu dzīve bija īsta brīvība un piedzīvojums. Mums toreiz neizsniedza tādas licences, kādas jums, jaunie cilvēki, ir šodien. Mēs visi bijām vienādi. Es atceros savu brālēnu Bārniju. Viņa mātei, manai tantei, bija kalpone - francūziete. Reiz dienas vidū, manas mīļās, viņa - mana tante - izgāja uz terases un ieraudzīja francūzieti sēžam krēslā, bet Bārnijs bija nometies ceļos viņas priekšā un vilka viņai kājās kurpi. Kurpi!

Viņa apklusa un palūkojās apkārt.

- Ne jau apakšsvārkus vai kaut ko tamlīdzīgu. Tikai kurpi. Man stāstīja, ka tante esot sākusi kliegt un noģībusi. Kalpone uzreiz tika atlaista, bet ģimene bija tik sašutusi, ka Bārnijam tika izsniegtas desmit mārciņas un vienvirziena biļete līdz Kanādai. Mēs vairs nekad neko par viņu nedzirdējām.

Maiks prātoja, ka izsūtīšana uz Kanādu, iespējams, bija vislabākais, kas ar puisi varēja notikt. Māsa Monika Džoana kļuva domīga un pēc tam atbildēja: - Es arī tā gribētu domāt. Tomēr, visticamāk, nabaga Bārnijs nomira no bada un slimībām bargajā Kanādas ziemā.

Tā bija saprātīga doma. Es lūdzu, lai viņa pastāsta vēl kaut ko. Viņa iecietīgi man uzsmaidīja.

- Es šeit neatrodos, lai izklaidētu jūs, mana mīļā. Es šeit esmu pēc Dieva žēlastības. Četras reizes pa divdesmit gadiem un vēl desmit - tik ilgi. Divdesmit gadus par ilgu... Pārāk ilgi.

Viņa uz brīdi apklusa, un neviens neuzdrošinājās kaut ko sacīt. Viņa bija tik daudz pieredzējusi, tik daudz izdarījusi savā dzīvē: jaunībā cīnījusies par neatkarību, pusmūžā iestājusies klosterī un kara laikā, kad viņa jau bija gandrīz astoņdesmit gadus veca, strādājusi par medmāsu un vecmāti Londonas Doklendsā. Kuram vēl bija tik liela dzīves pieredze?

Ar mazliet izbrīnītu, mazliet zobgalīgu vērīgo acu skatienu viņa palūkojās uz mums - tik jauniem, tik vieglprātīgiem un tik paviršiem. Viņa bija atbalstījusi elkoni pret galdu, bet zods atspiedās pret slaidajiem pirkstiem. Viņas klātbūtnē mēs jutāmies kā apburti.

- Jūs visi esat tik jauni, - viņa domīgi noteica. - Jaunība ir pirmais, daiļais pavasara zieds.

Viņa pacēla galvu un izstiepa pret mums savas izteiksmīgās rokas. Viņas seja staroja, acis mirdzēja un balss bija prieka pilna un triumfējoša.

- Un tādēļ: “Dziediet, mani mīļie, dziediet. Pirms nobirst jūsu ziedlapiņas, lai varētu uzplaukt cita pavasara ziedi.”

SMOGS

Končita Vorena gaidīja savu divdesmit piekto bērnu. Pēdējā gada laikā ar šo ģimeni es tikos diezgan bieži, jo Liza Vorena bija šuvēja, par kādu es biju sapņojusi. Viņa bija vecākā no meitām -divdesmit divus gadus veca - un šuva kleitas jau kopš brīža, kad dabūja savu pirmo lelli. Viņa man pastāstīja, ka tieši to vienmēr ir gribējusi darīt. Kad četrpadsmit gadu vecumā viņa pameta skolu, uzreiz pieteicās par mācekli slavenā šūšanas darbnīcā, kur strādāja vēl joprojām. Parasti viņa klientus mājās nepieņēma, jo nekārtība bija tik liela, ka viņa neuzdrošinājās aicināt dāmas uz pielaiko-šanu. Tomēr es jau labi pārzināju ģimenes dzīves apstākļus, tāpēc nevienu no mums tas neuztrauca. Viņa bija laba sava aroda pratēja, un es pie viņas ilgus gadus labprāt darināju tērpus.

Man vienmēr paticis labi ģērbties, tāpēc tas prasīja daudz laika un rūpju. Es valkāju tieši man šūtu apģērbu un izturējos augstprātīgi pret veikalā pirktajām drēbēm. Mūsdienās tas būtu neierasti un ļoti dārgi, taču 50. gados tā nebija. Tas pat bija lētāk. Patiešām izcilu apģērbu varēja uzšūt lētāk, nekā par to vajadzētu maksāt labākajos veikalos. Ielu tirdziņos par smiekla naudu varēja sameklēt skaistus audumus. Parasti es pati modelēju savus tērpus vai arī noskatīju modeļus citur. Kad dzīvoju Parīzē, es apmeklēju slavenu franču dizaineru modes skates - Dior, Chanel un Schiaparelli. Protams, sezonas pirmās skates bija rezervētas preses pārstāvjiem un bagātniekiem, tomēr pēc divām trim nedēļām, kad sajūsma jau bija noplakusi, modes skates pāris reižu nedēļā turpinājās, un uz tām varēja nākt ikviens. Man tas patika, un es rūpīgi rakstīju piezīmes un zīmēju skices apģērbiem, kuri man varētu piestāvēt, lai vēlāk varētu sev tādus pasūtīt.

Vienīgā problēma bija sameklēt šuvēju, kura mācētu uzzīmēt piegrieztnes. Liza bija pati pilnība. Viņa ne tikai pati zīmēja piegrieztnes, bet viņai arī bija laba stila izjūta, un viņa bieži kaut ko ieteica vai pielāgoja, lai tas atbilstu audumam vai fasonam. Mēs bijām apmēram vienā vecumā, un tā bija ļoti veiksmīga sadarbība.

Vienā no šiem apmeklējumiem Liza ar šķību smaidu man pavēstīja, ka viņas māte atkal ir stāvoklī. Mēs kopīgi apsvērām, cik daudz bērnu Končita vēl varētu dzemdēt. Neviens precīzi nezināja viņas vecumu, bet, iespējams, viņai bija četrdesmit divi gadi. Tas nozīmēja, ka viņai vēl varētu būt seši astoņi bērni. Ja pieskaita jau esošos bērnus, mums likās, ka kopā savā mūžā viņa varētu dzemdēt aptuveni trīsdesmit bērnus.

Končita atkal pie mūķenēm pieteica dzemdības mājās un pieprasīja arī pirmsdzemdību vizītes mājās. Es jau viņu pazinu, tāpēc man palūdza uzraudzīt šo grūtniecību. Viņai atkal bija lieliska veselība. Končita izskatījās starojoša, un līdz pat divdesmit ceturtajai grūtniecības nedēļai nevarēja pateikt, ka viņa gaida bērnu, lai gan kārtējo reizi nebija īstas skaidrības par grūtniecības termiņu. Jaunākā meitenīte bija gadu veca. Lens bija pilns sajūsmas un cerību, it kā tas būtu viņu otrais vai trešais mazulis.

Ziema bija ļoti auksta. Pār pilsētu klājās milzīgi sniega mākoņi, neļaujot cauri izlauzties dūmiem, kas nāca no ogļu kamīniem, tvaika lokomotīvēm un motoriem, okeāna kuģu dūmeņiem, bet visvairāk - no fabrikām, kuras lielākoties kurināja ar oglēm. Londonu pārklāja biezs smogs. Mūsdienās neviens pat nevar iedomāties, kā tas bija. Gaiss bija smags un smirdīgs un izskatījās pelēcīgi dzeltens. Pat pusdienlaikā nevarēja redzēt tālāk par metru. Satiksme praktiski bija apturēta. Braucamais varēja kustēties tikai tādā gadījumā, ja tam pa priekšu gāja cilvēks ar divām spilgtām lampām - viena no tām bija vērsta uz priekšu, lai viņš pats redzētu ceļu, bet otra spīdēja viņam aiz muguras, lai automašīna varētu viņam sekot. Tolaik šāds smogs ziemās Londonā nebija retums; tas turpinājās tik ilgi, līdz mainījās atmosfēras spiediens, kas ļāva pie zemes ieslodzītajiem dūmiem pacelties gaisā.

Končita laikam bija izgājusi pagalmā, lai kaut ko paņemtu. Viņa bija paslīdējusi uz ledus vai paklupusi pār kaut ko. Viņa bija smagi kritusi un kādu laiku pusnesamaņā gulējusi uz aukstā betona. Mājās bija palikuši tikai vismazākie bērni vecumā līdz pieciem gadiem. Viņu atrada citi bērni, kad vēlāk pārnāca no skolas. Acīmredzot viņa bija pietiekami atguvusies, lai varētu parāpot, un bērni, kuri visi bija jaunāki par vienpadsmit gadiem, viņai bija palīdzējuši tikt atpakaļ mājā. Viņa jau bija mēģinājusi to darīt pati, bet, tā kā cauri smogam neko nevarēja saskatīt, viņa īstenībā bija rāpojusi prom no mājas. Tas bija brīnums, ka viņa nenomira no pārsalšanas. Končitas stāvoklis bija slikts. Viens no mazākajiem bērniem bija pasaucis kaimiņu, kurš ietina sievieti segās un iedeva karstu brendiju un ūdeni. Pēc pulksten četriem pamazām mājās atgriezās vecākie bērni un uzzināja par negadījumu ar mammu. Pēdējie atgriezās Lens un vecākie dēli, jo viņi strādāja Naitsbridžā un mājupceļš bija prasījis divarpus stundas.

Tonakt Končitai sākās dzemdības.

Telefona zvans atskanēja pusdivpadsmitos vakarā. Viņa bija mana paciente, tāpēc mani pasauca pie telefona. Mani pārņēma šausmas. Pirmkārt, priekšlaicīgu dzemdību dēļ un, otrkārt, laikapstākļu dēļ. Kā gan es atradīšu ceļu uz Laimhausu? Es runāju ar vienu no vecākajiem dēliem, kurš īsi izstāstīja par notikušo. Mans pirmais jautājums bija: - Vai jūs piezvanījāt ārstam? - Jā, viņš to esot izdarījis, taču ārsts esot bijis izgājis. - Tev jāmēģina viņu sazvanīt, - es sacīju, - jo tava mamma varbūt ir slima. Ja viņa sasita galvu un viņas ķermeņa temperatūra bija ļoti zema, viņai ir nepieciešamas zāles, un tas nav saistīts ar grūtniecību. Piezvani ārstam vēlreiz. Viņam būs grūti līdz jums nokļūt un man arī.

Es noliku telefona klausuli un paskatījos ārā pa logu. Es neredzēju pilnīgi neko. Likās, ka biezi, pelēki miglas mutuļi griežas ap loga rūtīm, mēģinot iekļūt iekšā. Es nodrebinājos gan aiz bažām par Končitas bīstamo stāvokli, gan aiz nepatikas vispār doties laukā. Ar dobju skaņu novaidējās upē un dokos peldošo kuģu sirēnas.

*?no

Trīs dienas mēs gandrīz nebijām izgājušas no klostera, cerot un lūdzoties, lai nevienai sievietei nesāktos dzemdības, iekams smogs nebūs izgaisis. Šis bija gadījums, kuru es nevarēju un kuru man arī nevajadzētu uzņemties vienai pašai.

Es devos uz mūķeņu stāvu, lai satiktu māsu Džuljenu. Mūķenes iet gulēt ap deviņiem vakarā, jo viņām jāceļas četros no rīta, lai dotos uz pirmo lūgšanu, tāpēc pusdivpadsmit vakarā viņām ir nakts vidus. Tomēr jau pēc pirmā vieglā klauvējiena pie durvīm mūķene pamodās.

- Kas tur ir? - viņa iesaucās.

Es nosaucu savu vārdu un pateicu, ka Končitai Vorenai ir sākušās priekšlaicīgas dzemdības.

- Mirklīti.

Man bija jāpagaida tikai trīsdesmit sekundes, un mūķene iznāca pie manis gaitenī, aizverot aiz sevis durvis. Viņai mugurā bija rupja vilnas auduma rītasvārki un - kas bija pārsteidzoši - galvā bija plīvurs. Man prātā iešāvās doma - vai viņa dodas gulēt, nenoņemot plīvuru? Tas droši vien ir sasodīti neērti.

Taču man nebija laika prātot par mūķenes tērpu. Es viņai īsi pastāstīju to, ko biju uzzinājusi no telefona sarunas.

Viņa brītiņu padomāja un sacīja: - Laimhausa atrodas gandrīz piecu kilometru attālumā. Tu vari tur arī nenokļūt. Ja došos tev līdzi, no manis tāpat nebūs nekāda labuma, jo divi cilvēki var apmaldīties tikpat viegli kā viens. Tev ir vajadzīgs policijas eskorts. Tagad ej un piezvani policijai, un lai Dievs stāv tev klāt, mana mīļā! Es lūgšos par Končitu Vorenu un viņas nedzimušo mazuli.

Apziņai, ka māsa Džuljena lūgsies par mums, bija pārsteidzoša iedarbība. Spriedze un nemiers pagaisa, un es jutos mierīga un pārliecināta. Biju iemācījusies cienīt lūgšanu spēku. Kas gan bija noticis ar to spītīgo, jauno meiteni, kura tikai pirms gada visu, kas bija saistīts ar lūgšanām, uzskatīja par niekiem?

Es runāju ar policistu un teicu, ka šis ir ārkārtas gadījums. Man paskaidroja, ka visdrošākais veids, kā nokļūt galā, būtu iet kājām, bet ātrākais - braukt ar divriteni. Policists sacīja: - Nav nekādas jēgas sūtīt automašīnu, jo tālāk par motora pārsegu tāpat neko nevar redzēt, un mums vēl vajadzēs cilvēku, kas iet pa priekšu. Mēs aizsūtīsim velosipēdistu eskortu.

Es pateicu, ka būšu gatava pēc desmit minūtēm. Dzemdību soma bija jau sakrāmēta. Visas manas domas bija pie Končitas -es nebiju pārliecināta, ka divdesmit astoņas grūtniecības nedēļas vecs mazulis var izdzīvot. Smogā sameklēt velosipēdu novietni un nostiprināt uz bagāžnieka somu bija diezgan sarežģīti, tomēr Nonāta nama priekšā es biju jau pēc nepilnām desmit minūtēm.

Drīz pēc tam ieradās divi policisti uz divriteņiem, kam bija piestiprinātas ļoti spēcīgas lampas gan priekšā, gan aizmugurē; tās izgaismoja ceļu pāris metru attālumā. Viens no viņiem brauca pa priekšu, un man tika doti norādījumi sekot. Otrs pavadīja mani blakus brauktuves pusē. Tā mēs tikām uz priekšu pārsteidzošā ātrumā, jo ielas bija pilnīgi tukšas.

Tagad, gandrīz pēc pusgadsimta to atceroties, šķiet smieklīgi, ka mēs traucāmies uz priekšlaicīgām dzemdībām uz divriteņiem ar ātrumu piecpadsmit kilometri stundā. Tomēr pat šodien es nespēju iedomāties citu - labāku - paņēmienu. Kāds gan būtu labums no visātrākās policijas automašīnas, ja redzamība ir tuvu nullei?

Vorenu mājās mēs ieradāmies pēc nepilnām piecpadsmit minūtēm. Viena pati es to nebūtu paveikusi. Policisti teica, ka viņi pagaidīs, ja nu gadījumā man būtu vajadzīga viņu palīdzība. Vorenu meitenes aizveda viņus uz virtuvi, lai pacienātu ar tēju.

Es uzgāju augšā pie Končitas. Viņa izskatījās šausmīgi - nāves bālumā, ar spilgti sarkaniem plankumiem zem acīm. Viņa vaidēja. Es izmērīju temperatūru - tā bija 40 °C. No sākuma es nesajutu viņas pulsu, bet pēc tam, rūpīgi skaitot, tas izrādījās simt divdesmit sitieni minūtē, un tas bija neregulārs. Asinsspiedienu gandrīz nevarēja izmērīt. Elpošana bija sekla un strauja - apmēram četrdesmit ieelpas minūtē. Pāris minūšu es viņu klusi vēroju, un tad sākās kontrakcija. Tā bija spēcīga - viņas seja izskatījās sāpju izkropļota, un atskanēja spalgs vaids. Končitas acis bija atvērtas, tomēr man liekas, ka viņa nevienu neredzēja.

Lens viņu turēja savās rokās. Skatoties uz viņa ciešanām, sirds lūza. Viņš glāstīja viņas matus un kaut ko čukstēja ausī, tomēr izskatījās, ka viņa ne sajuta, ne arī dzirdēja kaut ko. Istabā bija arī Liza.

Es pajautāju, vai viņi ir piezvanījuši ārstam. Ārstam bija zvanīts, taču viņš vēl joprojām bija apgaitā. Zvans ticis pāradresēts citam ārstam, bet arī viņš bija devies pie pacienta. Tolaik visi ārsti ļoti smagi strādāja. Londonas smogs ir bēdīgi slavens slepkava.

Es sacīju, ka mums pēc iespējas ātrāk ir jāgatavojas doties uz slimnīcu.

- Vai tad viņai ir tik slikti? - Lens vaicāja.

Pārsteidzoši, bet cilvēki neredz to, ko nevēlas redzēt. Man bija pilnīgi skaidrs, ka Končita var nomirt, it īpaši tad, ja dzemdību laikā sāksies komplikācijas. Taču Lens to nespēja saskatīt.

Es aizgāju aprunāties ar policistiem. Viens no viņiem sacīja, ka sazvanīs slimnīcu. Otrs, ja vien viņam izdosies, apņēmās sameklēt kādu no vietējiem ārstiem un pavadīt viņu līdz mājai. Vēl palika jautājums, kā līdz šejienei un atpakaļ varēs nokļūt neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīna.

Es atgriezos pie Končitas un sāku izkārtot savus dzemdību piederumus. Pilnīgi iespējams, ka es būšu viena pati un man būs jātiek galā ar priekšlaicīgām dzemdībām un slimu, iespējams, pat mirstošu sievieti.

Pēkšņi es atcerējos, ka māsa Džuljena lūdzas par mums. Un atkal mani pārņēma atvieglojums. Manas bailes pagaisa, prātu un ķermeni piepildīja nomierinoša pārliecība, ka viss būs labi. Es atcerējos Mātes Džuliānas no Noridžas^1 vārdus:

“Viss būs labi, un visam jābūt labi, un viss, kas notiks, būs labi."

Laikam es atviegloti nopūtos, un to pamanīja Lens. Viņš jautāja: - Jūs domā, ka ar viņ’ viss būs lab’, vai ne?

Vai man viņam teikt, ka māsa Džuljena lūdzas par mums? Tas šķita muļķīgi un pat nepiedienīgi. Tomēr es to pateicu. Man likās, ka es viņu pazīstu pietiekami labi. Viņš to nenoliedza.

- Nu tad arī es domā, ka viss būs lab’.

Viņa seja izskatījās daudz dzīvāka nekā brīdī, kad ienācu istabā.

Būtu bijis vēlams Končitu izmeklēt vagināli, lai redzētu, cik tālu ir pavirzījušās dzemdības, taču es nevarēju panākt, lai viņa ieņemtu atbilstošu stāvokli. Viņa neļāva ne Lēnam, ne man sevi pakustināt. Liza viņai spāniski izskaidroja, kas ir vajadzīgs, tomēr viņa nesaprata un nemaz nereaģēja. Dzemdību gaitu varēja noteikt tikai pēc kontrakciju stipruma un biežuma; tās bija aptuveni ik pēc piecām minūtēm. Es paklausījos augļa sirdspukstus, taču neko nedzirdēju.

- Vai mazulis ir dzīvs? - Lens pajautāja.

Es negribēju teikt skaidru “nē”, tāpēc izvairījos no tiešas atbildes.

- Maz ticams. Neaizmirstiet, ka jūsu sieva šodien pamatīgi nosala un arī zaudēja samaņu. Tagad viņai ir drudzis. Tas viss atstāj iespaidu uz mazuli. Es nevaru saklausīt sirdspukstus.

Viena no galvenajām problēmām, ar kurām jāsaskaras priekšlaicīgās dzemdībās tādā grūtniecības laikā, kādā bija Končita, ir apstāklis, ka auglis dzemdē bieži vien atrodas šķērsām. Cilvēkbērnam vispiemērotākās ir dzemdības ar galvu pa priekšu. Ir iespējamas arī dzemdības ar dibenu pa priekšu, taču tas jau ir grūtāk. Šķērsguļas gadījumā dzemdības ir neiespējamas. Līdz trīsdesmit sestajai grūtniecības nedēļai galviņa vēl nav noslīdējusi līdz iegurnim. Aptuveni divdesmit astoņas nedēļas vecs auglis ir pietiekami liels, lai pilnībā aizšķērsotu dzemdes kaklu, ja kontrakcija to spiež šķērsām. Tādā gadījumā bez ķirurģiskas iejaukšanās mazuļa nāve ir neizbēgama. Es iztaustīju dzemdi, mēģinot noteikt, kādā pozā atrodas mazulis, taču tam nebija nekādas jēgas. Es to nevarēju noteikt. Vaginālā izmeklēšana būtu varējusi ieviest kaut nelielu skaidrību, bet mēs nevarējām pierunāt Končitu sadarboties.

Man atlika tikai gaidīt. Minūtes starp kontrakcijām vilkās pārāk lēni. Tās tagad atkārtojās ik pēc trim minūtēm. Pulss bija kļuvis straujāks - simt piecdesmit sitieni minūtē, bet elpošana izklausījās vēl seklāka. Asinsspiedienu gandrīz nevarēja izmērīt. Es lūdzos, lai pie durvīm atskanētu klauvējiens, kas vēstītu, ka ir ieradies ārsts vai neatliekamā medicīniskā palīdzība, tomēr neviens nenāca. Mājā valdīja klusums, ko iztraucēja Končitas klusie vaidi, kuri atskanēja katras kontrakcijas laikā.

Kontrakcijas nenovēršami kļuva spēcīgākas, un tad Končita sāka kliegt. Nekad mūžā - ne agrāk, ne arī vēlāk - es netiku dzirdējusi tik šaušalīgas skaņas. Tās nāca no viņas ciešanu pārņemtā ķermeņa ar tādu spēku un enerģiju, kas, manuprāt, bija pilnīgi neiespējami, ņemot vērā drudzi un viņas novārdzināto organismu. Viņa nepārtraukti kliedza, un viņas neko neredzošajās acīs bija mežonīgas šausmas, bet skaņas, vilnis pēc viļņa, atbalsojās pret istabas sienām un griestiem. Viņa bija cieši pieķērusies savam vīram un plosīja viņu, līdz Lena seja, krūtis un rokas sāka asiņot. Viņš mēģināja viņu noturēt un nomierināt, tomēr nekas nelīdzēja.

Jutos bezpalīdzīga. Es neuzdrošinājos dot sāpju remdējošus līdzekļus, lai mazinātu Končitas ciešanas un nomierinātu viņu, jo pulss un asinsspiediens bija augstāki par normu, un es zināju, ka jebkuras zāles var viņu nogalināt. Domāju: ja tās būs normālas dzemdības, viņai ir iespēja izdzīvot; ja tās būs šķērsguļas dzemdības, viņa nomirs, ja vien laikus nepaspēs ierasties neatliekamā medicīniskā palīdzība. Es nevarēju tikt viņai klāt, lai iztaustītu dzemdi vai pat satvertu kāju, jo viņa mētājās pa gultu ar spēku, kāds piemīt slazdā iekļuvušam savvaļas dzīvniekam.

Nabaga Liza izskatījās pārbijusies. Lens ar savu bezgalīgo mīlestību vēl joprojām mēģināja viņu noturēt savās rokās un nomierināt. Ar buldoga spēku viņa iecirta zobus Lena rokā un nelaida vaļā. Viņš sāpēs sarāvās, tomēr neizdvesa ne skaņas, un no viņa pieres un acīm lejup ritēja sviedri un asaras. Viņš pat necentās ar spēku atlauzt vaļā viņas žokļus vai atvirzīties. Es izbijos, ka

Končita var pārplēst rokas cīpslu. Beidzot viņa atlaida vaļā roku un pārmetās uz otru gultas malu.

Un tad, tikpat pēkšņi kā sācies, viss bija galā. Viņa briesmīgi iekliedzās, un ar vienu spēcīgu spiedienu viss - augļūdeņi, asinis, bērns un placenta - vienā rāvienā tika izstumts uz palagiem. Končita nespēkā atkrita atpakaļ.

Es nevarēju sataustīt pulsu. Šķita, ka elpošana ir apstājusies. Taču es varēju sajust sirdspukstus, tāpēc paņēmu stetoskopu. Sirdspuksti bija vāji un nevienmērīgi, tomēr tos varēja saklausīt. Auglis bija zilgans un izskatījās miris. Es paķēru lielu nierveida šālīti, savācu tajā visu un noliku uz kumodes.

- Tagad mums viņa ir ātri jāsasilda, - es sacīju, - jānomazgā un jāsasedz, lai viņai būtu izredzes. Liza, palīdzi man. Atnes tīrus, siltus palagus un pāris karstā ūdens pudeļu. Pēc brītiņa es pārbaudīšu placentu, lai pārliecinātos, vai tā ir vesela. Ja mums izdosies panākt, lai viņa iedzertu kaut ko siltu, tas palīdzēs. Derēs karsts ūdens ar medu. Būtu vēl labāk, ja varētu pielikt arī tējkaroti brendija. Galvenais ir tikt galā ar šoku. Un mums visiem ir jācer un jālūdzas, lai asiņošana nekļūtu spēcīgāka.

Lens izgāja ārā, lai dotu dažus norādījumus un nomierinātu ģimeni, kas pārbijusies bija sapulcējusies pie durvīm. Mēs ar Lizu sākām novākt netīros palagus, kas atradās zem Končitas. Lens drīz vien atgriezās ar tīriem palagiem un karstā ūdens pudelēm, un mēs ar Lizu sākām aprūpēt nekustīgo ķermeni.

Lens laikam bija piegājis pie kumodes. Mēs ar Lizu stāvējām ar muguru pret to un bijām aizņemtas ar Končitu. Mēs izdzirdējām, kā Lēnam aiz pārsteiguma aizrāvās elpa.

- Tas ir dzīvs!

- Kas? - es iesaucos.

- Tas ir dzīvs, es sak’. Mazais ir dzīvs. Viņš kustas.

Es pieskrēju pie kumodes un palūkojos uz asiņaino putru šālītē. Tā kustējās. Patiesībā kustējās asinis. Mana sirds pamira. Un tad asiņu peļķē es ieraudzīju sīku radībiņu, un tās kājiņa kustējās.

Man ienāca prātā: “Ak mans Dievs! Es to būtu noslīcinājusi!”

Ar vienu roku es izcēlu ārā mazo ķermenīti un noliecu to ar galvu uz leju. Šķita, ka viņam nemaz nav svara. Es reiz biju turējusi rokās tikko dzimušu kucēnu - tas bija tikpat liels. Mana sirds salēcās.

- Mums ātri jāaizspiež un jāpārgriež nabassaite. Pēc tam viņš jāsasilda.

Tas bija mazs puisītis.

Es jutos līdz izmisumam vainīga. Nabassaite bija jāaizspiež jau pirms piecām minūtēm. Ja viņš tagad nomirs, pie sevis nodomāju, tad tā būs tikai mana vaina. Es biju izmetusi šo mazo, dzīvo dvēselīti, lai tā noslīkst traukā ar asinīm un augļūdeņi. Man vajadzēja paskatīties daudz vērīgāk. Man vajadzēja par to iedomāties.

Bet sevis šaustīšana ar pašpārmetumiem nelīdzēs. Es aizspiedu un pārgriezu nabassaiti. Es aptaustīju trauslās ribiņas. Viņš elpoja. Viņš bija cīnītājs. Lens ar karsta ūdens pudeli bija sasildījis dvieli un ietina tajā mazuli. Viņš mazliet pakustināja galvu un rociņas. Mēs visi trīs bijām pārsteigti par sīksto dzīvību. Neviens no mums nekad nebija redzējis tik sīciņu cilvēkbērnu. Mazulis, kurš dzimis divus mēnešus pirms noteiktā laika, parasti sver mazāk par diviem kilogramiem un izskatās ļoti mazs. Šis bērniņš svēra aptuveni septiņsimt gramu un izskatījās kā smalka lellīte. Viņa rociņas un kājiņas bija mazākas par manu mazo pirkstiņu, tomēr katram pirkstiņam bija neiedomājami sīki nadziņi. Bērniņa galva bija mazāka par galda tenisa bumbiņu un likās neproporcionāli liela. Viņa ribas atgādināja zivs asakas. Viņam bija mazītiņas austiņas, bet nāsis bija kniepadatas galviņas lielumā. Es nekad nebiju iedomājusies, ka divdesmit astoņas nedēļas vecs auglis var būt tik jauks. Man vajadzēja izsūkt gļotas no bērniņa rīkles, taču es baidījos viņu savainot. Lai vai kā, kad paņēmu katetru, tas bija krietni par lielu -es nekādi nebūtu varējusi to iebāzt viņa mutītē. Tad jau normālā laikā dzimuša bērna mutē varētu mēģināt iebāzt dārza laistīšanas šļūteni. Tāpēc es ar vienu roku turēju mazuli ar kājām gaisā un ar vienu pirkstu viegli masēju viņa muguriņu.

Man nebija pieredzes, kā apieties ar priekšlaicīgi dzimušu mazuli, un es nezināju, ko darīt. Intuitīvi jutu, ka viņam jānodrošina siltums un klusums un būtu ieteicams viņu turēt tumsā un bieži barot. Gultiņa nebija sagatavota. Kur lai viņu noliek? Taču tobrīd ierunājās Končita, kura bija mierīgi gulējusi.

- Nino. Mi nino. Donde estā mi nino?'

Mēs saskatījāmies. Bijām domājuši, ka viņa ir pusnesamaņā vai aizmigusi, bet acīmredzot viņa skaidri zināja, kas bija noticis, un gribēja redzēt savu bērniņu.

- Mums viņš ir jāiedod viņai. Liza, pasaki mammai, ka bērniņš ir ļoti mazs, un mums ar viņu ir jāapietas ļoti uzmanīgi.

Liza parunāja ar savu māti, kura mazliet pasmaidīja un pārgurumā nopūtās. Lens no manis paņēma mazuli un apsēdās blakus sievai. Viņš ar vienu roku turēja bērniņu tā, lai Končita varētu to saskatīt. Kādu bridi viņas skatiens bija vienaldzīgs un izklaidīgs, un man likās, ka sākumā viņa neko neredzēja un nesaprata. Viņa bija gaidījusi, ka paņems rokās normāla lieluma bērnu. Liza atkal ierunājās, un es saklausīju vārdus:

- El nino es muy pequeno.2

Končita centās koncentrēt savu skatienu uz mazo nieciņu, kas gulēja Lena plaukstā. Gandrīz varēja saskatīt, kādu spēku un pūles tas prasīja no viņas. Pamazām viņa visu aptvēra un, strauji ievelkot elpu, izstiepa trīcošu roku, lai pieskartos bērniņam. Viņa smaidīja un dudināja: “Mi nino. Mi guerido nino,”3 - un ieslīga miegā. Viņas roka palika guļam uz Lena plaukstas un bērniņa.

Tikai tad ieradās ātrās reaģēšanas vienība.

ĀTRĀS REAĢĒŠANAS VIENĪBA

Gandrīz visās Londonas lielajās slimnīcās bija dzemdību ātrās reaģēšanas vienība, un es domāju, ka tāda bija arī visās reģionālajās slimnīcās, lai ārkārtas gadījumos varētu palīdzēt dzemdībās mājās. Šis dienests noteikti ir izglābis tūkstošiem dzīvību, jo līdz 20. gadsimta 40. gadiem, kad šādas vienības vēl neeksistēja, vecmāte kritiskā situācijā, piemēram, ja bija augļa nepareiza guļa, asiņošana, nabassaites noslīdēšana vai placentas priekšguļa, varēja palikt pilnīgi viena. Vienīgais, ko viņa varēja darīt, bija izsaukt vietējo ārstu, kurš varēja būt un varēja arī nebūt apguvis dzemdniecību.

Londonas Karaliskās slimnīcas ātrās reaģēšanas vienība lepojās ar to, ka varēja nokļūt līdz jebkurai vietai divdesmit minūšu laikā. Taču tas bija aprēķināts, neņemot vērā Londonas smogu. Kad policists bija sazvanījis slimnīcu un pastāstījis par Končitu, neviena no neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnām nebija brīva, lai nogādātu šurp ātrās reaģēšanas vienību. Katru gadu smogs izraisīja akūtas un nāvējošas elpošanas ceļu problēmas tūkstošiem cilvēku, tāpēc visi ārsti un neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnas bija devušās pie šādiem pacientiem. Kad kāda no automašīnām beidzot atgriezās slimnīcā, šoferis, kurš bija strādājis sešpadsmit stundas bez pārtraukuma, tika aizsūtīts mājās, bet viņa vietā bija jāsameklē cits. Turklāt automašīnai pa priekšu uz divriteņa bija jābrauc policistam, kurš rādītu tai ceļu. Tieši tādēļ ātrās reaģēšanas vienība ieradās tikai pēc trim stundām. Lai vai kā, slimnīca bija atsūtījusi dežūrārstu, slimnīcas ārstu un medmāsu no dzemdību nodaļas.

Viss parasti notiek vienlaikus, un pēc pāris minūtēm ieradās arī iecirkņa ārsts. Es nodomāju - lai Dievs viņu svētī! Ārsts izskatījās pārguris. Viņš bija strādājis visu diennakti un, iespējams, ari iepriekšējā naktī, tomēr viņš bija profesionāls un galants un atvainojās par kavēšanos.

Tagad māja bija pilna ar mediķiem, tāpēc vajadzēja apspriest šo gadījumu un izlemt, kā labāk rīkoties mātes un bērna dēļ. Mēs devāmies uz virtuvi, un es palūdzu, lai Lens nāk man līdzi. Liza palika pie mātes un mazuļa. Virtuvē mums pievienojās arī abi ātrās palīdzības sanitāri un policisti, jo nevarēja prasīt, lai viņi sēdētu ārā aukstumā, bet nekur citur mājā viņi nevarēja palikt. Sjū, viena no vecākajām meitenēm, visiem pasniedza tēju.

Es izklāstīju slimības vēsturi un parādīju savus pierakstus. Visi ārsti piekrita, ka māte un bērns nekavējoties ir jāpārved uz slimnīcu. Lens kļuva nemierīgs.

- Vai viņai noteikti jābrauc? Tas viņai nepatiks. Viņ’ nekad nav bijusi prom no mājām, nekad. Viņ’ būs apmulsus’ un nobijusies. Es zin’, kā viņa jutīsies. Mēs var’ par viņu parūpēties. Es paliks’ mājās, un arī meitenes var palīdzēt, kamēr viņai kļūs labāk.

Ārsti saskatījās un nopūtās. Bailes no slimnīcām bija ierasta lieta. Vecākās paaudzes cilvēkiem šīs bailes galvenokārt izraisīja fakts, ka lielākā daļa slimnīcu ēku bija pārveidoti nabagu darba nami, no kuriem baidījās vairāk par nāvi. Ārsti piekrita, ka tagad, kad Končita bija veiksmīgi dzemdējusi, ja nebūs pēcdzemdību komplikāciju, viņu varētu ārstēt arī mājās. Antibiotiku kurss izārstēs infekciju, kas izraisīja drudzi. Galvas traumas izraisīto smadzeņu satricinājumu izdziedēs miers un klusums. Ārsti mēģināja pārliecināt, ka slimnīcā viņa atpūtīsies daudz labāk nekā mājās, kur ir pilns ar bērniem, taču Lens tam nepiekrita, un viņi bija spiesti piekāpties.

Bet situācija ar mazuli bija atšķirīga. Bērniņu nenosvēra, bet visi piekrita manam pieņēmumam, ka viņš varētu svērt aptuveni septiņsimt gramu. Visi apgalvoja, ka divdesmit astotajā grūtniecības nedēļā dzimušam bērnam cerības izdzīvot nav lielas, bet neiznēsātam mazulim ir nepieciešama slimnīcas aprūpe ar jaunākajām medicīniskajām iekārtām un profesionālas medmāsas un ārstu uzraudzība divdesmit četras stundas diennaktī. Viņi ierosināja, ka bērns nekavējoties jāpārved uz Bērnu slimnīcu Greitormondstrītā. Izskatījās, ka Lens vēl šaubās, tomēr, kad viņam paskaidroja, ka bez šādas aprūpes bērniņš nomirs, viņš bez kavēšanās piekrita.

Mēs visi uzkāpām augšā guļamistabā. Es nezinu, ko šie slimnīcas ārsti padomāja, kad, dodoties augšup pa koka kāpnēm, gaitenī viņiem bija jāspraucas garām bērnu ratiņiem un jālien cauri izkārtajai veļai. Un es to arī nejautāju. Bet pie sevis smaidīju.

Končita bija aizmigusi, bet sīciņais bērniņš gulēja viņai uz krūtīm. Viena roka bija sargājoši pārlikta viņam pāri, bet otra ļengani gulēja gar sāniem. Viņa smaidīja, un elpošana, lai arī sekla, tomēr bija vienmērīga un ne tik strauja. Es piegāju pie gultas un pataustīju viņas pulsu. Tas bija mazliet spēcīgāks un vienmērīgāks, bet vēl joprojām tikpat straujš. Es saskaitīju simt divdesmit sitienus minūtē. Tas bija pārāk daudz, tomēr - labāk nekā iepriekš. Liza klusām un kārtīgi uzkopa istabu, viss izskatījās mierīgi.

Mātes plauksta bija apsegusi mazuli, un viņš izskatījās vēl mazāks. Varēja redzēt tikai viņa galvu. Nelikās, ka viņš varētu būt dzīvs, tomēr viņa ādas krāsa liecināja par pretējo.

Dežūrārsts vēlējās izmeklēt Končitu. Es viņam pateicu, ka vēl neesmu apskatījusi placentu, jo starp dzemdībām un neatliekamās medicīniskās palīdzības ierašanos man tam nebija pieticis laika. Mēs placentu izmeklējām kopīgi - tā bija ļoti izrobota. - Nekā daudzsološa, - viņš nomurmināja, - jūs sakāt, ka tas viss iznāca ārā vienlaikus? Man viņa ir jāapskata.

Viņš noņēma segu, lai izmeklētu Končitas vēderu un vaginā-los izdalījumus. Izskatījās, ka viņa gandrīz neko neapzinās un pat nepakustējās, kamēr ārsts iztaustīja dzemdi. Izšļācās neliels daudzums asiņu.

- Vēl vienu tamponu, - viņš sacīja un pagriezās pret vienu no slimnīcas ārstiem. - Sagatavojiet injekcijai pusi kubikcentimetra ergometrina.

Viņš ievadīja adatu dziļi gūžas muskulī, bet Končita pat nepakustējās. Ārsts apsedza viņu un sacīja Lēnam: - Domāju, ka daļa placentas nav atdalījusies. Viņu vajadzētu vest uz slimnīcu, lai veiktu dzemdes tīrīšanu. Tikai uz pāris dienām. Mēs nevaram riskēt, jo asiņošana var sākties mājās. Viņas situācijā tas būtu ļoti bīstami.

Redzēju, kā Lens nobāl, un, lai nenokristu, viņam bija jāpieturas pie krēsla atzveltnes.

- Tomēr, - dežūrārsts mierīgi turpināja, - var gadīties, ka tas nemaz nebūs nepieciešams. Nākamās piecas minūtes parādīs, vai injekcija ir iedarbojusies.

Pēc tam viņš pārbaudīja Končitas asinsspiedienu.

- Es neko nedzirdu, - viņš sacīja, un visi trīs ārsti zīmīgi saskatījās. Lens ievaidējās un bija spiests apsēsties. Meita uzlika roku viņam uz pleca un saspieda to.

Mēs visi gaidījām. Dežūrārsts teica: - Nav nekādas jēgas izmeklēt bērnu. Tāpat skaidri redzams, ka viņš ir dzīvs, taču mēs neesam pediatri. Izmeklēšana ir jāveic speciālistam.

Viņš pajautāja, kur ir telefons, lai piezvanītu uz slimnīcu Greit-ormondstrītā, taču mājā telefona nebija. Viņš klusām pie sevis nolamājās un vaicāja, kur ir tuvākā telefona būdiņa. Tā atradās otrā ielas galā divsimt metru attālumā. Pacietīgais slimnīcas ārsts ar pilnu kabatu sīknaudas, kuru mēs pa visiem sagrabinājām, tika izsūtīts aukstajā miglā un ledainajās ielās, lai sazvanītu slimnīcu un par visu vienotos.

Mēs turpinājām gaidīt. Nekas neliecināja par kontrakciju sākšanos. Piecas minūtes bija pagājušas. Ārsts atgriezās un paziņoja, ka Greitormondstrītas slimnīca tūlīt pat izsūtīs pediatru un medmāsu ar inkubatoru un speciālām iekārtām, lai paņemtu mazuli, taču viņu ierašanās laiks ir atkarīgs no redzamības.

Pagāja vēl piecas minūtes. Visu laiku bija vaginālā asiņošana, tomēr kontrakciju nebija.

- Sagatavojiet vēl pusi kuba, - teica dežūrārsts. - Mums tas jāievada intravenozi. Iekšā kaut kas ir palicis, un tas ir jādabū ārā. Ja mēs to nevarēsim izdarīt šādā veidā, - viņš teica Lēnam, - mums viņa būs jāved uz slimnīcu veikt tīrīšanu. Ja jums ir dārga viņas dzīvība, jums būtu jāpiekrīt.

Lens ievaidējās un bez vārdiem pamāja.

Es saspiedu Končitas augšdelmu un mēģināju sataustīt vēnu, lai varētu izdarīt injekciju, tomēr tas neizdevās. Asinsspiediens bija tik zems, ka nebija iespējams sameklēt venozo atteci. Dežūrārsts ar pāris dūrieniem centās atrast vēnu, un tikai trešajā reizē šļircē parādījās asinis. Viņš iešļircināja ergometrīnu.

Pēc minūtes Končita sāpēs sarāvās un pakustināja kājas. No vaginas izšļācās daudz asiņu, bet pēc tam, paldies Dievam, iznāca vairāki lieli un tumši gabali. Iestājās pauze, un tad sākās otrā kontrakcija. Dežūrārsts satvēra Končitas vēdera lejasdaļu un stipri uzspieda dzemdei. Tādējādi iznāca ārā vēl kāds daudzums asiņu un placentas gabali.

Končita visu laiku bija apātiska, bet es pamanīju, ka viņas roka ciešāk piekļauj bērniņu.

- Tas varētu būt viss, - noteica dežūrārsts, - tomēr mums vajadzētu vēl mazliet nogaidīt.

Tagad ārsts bija mazliet nomierinājies un sāka pļāpāt ar katru, kurš bija gatavs klausīties, par lielisko golfa spēli Griničā, māju, ko viņš bija iegādājies Dalvičā, un brīvdienām Skotijā.

Nākamo desmit minūšu laikā nebija ne jaunas asiņošanas, ne kontrakciju. Ar modernām dzemdniecības metodēm pēcdzemdību asiņošana Končitai bija apturēta. Tomēr viņa joprojām izskatījās ļoti slikti: elpošana un pulss bija strauji, asinsspiediens - nenormāli zems, bet temperatūra - augsta. Neizskatījās, ka viņa būtu pie samaņas, lai gan tagad acis bija aizvērtas, un viņa, iespējams, bija aizmigusi. Tomēr viņas roka joprojām bija cieši apskāvusi mazuli, un viņa pretojās jebkuriem mēģinājumiem to atbrīvot.

Ar lielām grūtībām mēs ar Lizu vēlreiz sakopām gultu, bet slimnīcas ārstam tika uzticēts netīrais darbs - pārbaudīt, vai placentas daļas atbilst lielajam gabalam, kurš bija atdalījies jau pašā sākumā, un noteikt savākto asiņu daudzumu.

- Kungs, izskatās, ka tā ir visa placenta, bet asins daudzums ir mazāks par litru. Ja vēl pieskaita apmēram divsimt mililitrus, kas iesūcās gultā, var teikt, ka viņa ir zaudējusi litru asiņu.

Dežūrārsts kaut ko norūca pie sevis un tad skaļi teica: - Viņai ir nepieciešama asins pārliešana. Viņas asinsspiediens jau tagad ir zems. Vai mēs varam to paveikt šeit? - viņš piebilda, pagriežoties pret iecirkņa ārstu.

- Jā, es paņemšos paraugu, lai noteiktu asins saderību.

Es brīnījos, kāpēc vietējais ārsts bija palicis šeit visu laiku, lai gan viņš būtu varējis doties prom. Tagad man kļuva skaidrs. Viņš paredzēja, ka viņam būs jāuzņemas atbildība, ja Končitai būs nepieciešama aprūpe mājās, tāpēc gribēja zināt pilnīgi visus faktus.

Tieši tobrīd ieradās neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīna no Greitormondstrītas slimnīcas, lai aizvestu projām mazuli.

PRIEKŠLAICĪGI DZIMIS MAZULIS

Domāju, ka Laimhausas tenku vācelēm bija ļoti žēl, ka viss notika Londonas smoga laikā. Ja tā būtu bijusi skaidra nakts, katra kustība būtu redzama kā uz delnas, un ziņas par to tiktu padotas tālāk - vecmāte, policija, bariņš ārstu, neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnas un katrai no tām vēl policijas eskorts. Šāda sensācija būtu ļāvusi tenkot vēl vismaz gadu. Smogā pat blakusmājas kaimiņi nevarēja saskatīt neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnas pie Vorenu namdurvīm un policistus, kuri cauru nakti staigāja iekšā ārā. Tenkotāju vienīgais mierinājums varbūt bija tas, ka visa iela tika sacelta kājās, kad atskanēja asinis stindzinošie kliedzieni, kas turpinājās minūtes divdesmit.

Iekārtas un personāls, kas ieradās ar otro neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīnu, mūs visus pārsteidza. Garām aizskrēja ārsts, kurš nesa inkubatoru. Vēl viens sekoja ar elpošanas aparātu. Pēc tam nāca medmāsa ar milzīgu kasti. Pašās beigās ienāca divi sanitāri un policists un katrs nesa skābekļa balonu. Visu šo aprīkojumu vajadzēja dabūt garām trim bērnu ratiņiem un divām trepēm, kas bija pieslietas pie gaiteņa sienas. Arī veļa, kas plīvoja virs galvām, šos manevrus nepadarīja vieglākus: tā aizķērās aiz aparātiem, tāpēc vairāki mazi un delikāti veļas gabali, kuri piederēja mājas jaunākajām dāmām, tika uznesti augšstāvā. Bērni, kuri visu nakti skraidīja iekšā ārā, lai labāk redzētu šo procesiju, bija pārliekušies pāri margām vai slēpās durvju ailās.

Kad tika sasniegta guļamistaba, medicīnas personāls devās iekšā, bet policists un sanitāri tika aizsūtīti uz virtuvi, lai pievienotos saviem kolēģiem tējas dzeršanā. Tik un tā vidēja lieluma guļamistabā tagad atradās pieci ārsti, divas medmāsas, vecmāte, Lens un Liza. Visās malās bija novietots aprīkojums. Mani dzemdību piederumi vēl joprojām stāvēja uz tualetes galdiņa. Ārsta piederumi atradās uz kumodes. Pediatra piederumi bija jāatstāj uz grīdas, kamēr mēs steigšus atbrīvojām vietu.

- Domāju, ka tagad mēs varam doties projām, - dežūrārsts sacīja savam kolēģim. - Man bija prieks jūs satikt. Mātei ir noteikta aprūpe mājās. Lai veicas ar mazuli!

Viņi aizgāja, bet iecirkņa ārsts palika.

Pediatrs paskatījās uz bērnu un noelsās.

- Vai domājat, ka viņš izdzīvos, kungs? - jaunais ārsts jautāja.

- Mums būs krietni jāpapūlas, - pediatrs atbildēja. - Sagatavojiet skābekli un atsūcēju un uzsildiet inkubatoru.

Komanda sāka darboties.

Pediatrs noliecās pie Končitas, lai paņemtu bērnu. Nevarēja pateikt, vai viņa bija aizmigusi vai pusnesamaņā, taču rokas muskuļi saspringa, un viņa stingri turēja mazuli.

Ārsts sacīja Lēnam: - Vai jūs, lūdzu, pateiktu viņai, lai ļauj man paņemt bērnu? Man viņš ir jāizmeklē, pirms vedam viņu projām.

Lens noliecās pie savas sievas un kaut ko nomurmināja, mēģinot atbrīvot viņas roku. Tā saspringa vēl vairāk, un parādījās arī otra roka, kas aptvēra pirmo.

- Liza, mīļā, pasaki mammai, ka mums ir jāpaņem mazulis, lai aizvestu uz slimnīcu.

Mēģinot pamodināt, viņš maigi papurināja Končitu. Viņas acis noraustījās un nedaudz pavērās.

Liza noliecās pie mātes un kaut ko pateica spāniski. Neviens nesaprata, ko viņa bija pateikusi. Končita atvēra acis platāk un mēģināja paskatīties uz mazo radībiņu, kas gulēja viņai uz krūtīm.

- Nē, - viņa noteica.

Liza parunāja ar viņu vēlreiz, bet šoreiz daudz uzstājīgāk un neatlaidīgāk.

- Nē, - sacīja viņas māte.

Liza pamēģināja vēl trešo reizi.

- Morirā! Morirā/'

Uz Končitu tas iedarbojās zibenīgi. Viņa plati atvēra acis, izmisīgi cenšoties saskatīt apkārt stāvošos cilvēkus. Viņa ieraudzīja aparātus un baltos halātus. Man likās, ka viņas aizmiglotais prāts to visu aptvēra, un viņa mēģināja piecelties sēdus. Liza un Lens viņai palīdzēja. Viņa mežonīgi palūkojās uz visiem, paslēpa mazuli sev starp krūtīm un sakrustoja rokas virs viņa.

- Nē, - viņa sacīja. Tad viņa atkārtoja skaļāk: - Nē.

- Mammu, tev tas ir jādara, - Liza maigi sacīja. - Si no lo ha-ces, morirā.4

Končitas sejā bija redzamas vienīgi ciešanas, taču viņas prātā kaut kas notika. Varēja gandrīz saskatīt, kā viņa cīnās, lai sakopotu domas. Cenšoties domāt un kaut ko atcerēties, viņa bija stingri sakrustojusi rokas virs krūtīm un sīkā bērniņa un lūkojās uz viņa galvu. Tieši šis skats laikam viņai ļāva aptvert visu notiekošo. Likās, ka viņas prāts apskaidrojas, un milzīgajās, tumšajās acīs parādījās nikns, apņēmības pilns skatiens.

Viņa palūkojās uz visiem ļaudīm ar skaidru un koncentrētu skatienu un ar izteiktu pašapziņu paziņoja: - No. Se queda con-migo.5 - No morirā.6 - Un tad ar vēl lielāku uzsvaru: - No morirā.

Ārsti nezināja, ko iesākt. Viņi varēja ar varu atraut vaļā viņas rokas un sagrābt bērnu, taču Lens to nebūtu pieļāvis. Neko citu viņi nevarēja izdarīt.

Pediatrs uzrunāja Lizu: - Pasakiet, ka viņa nevarēs aprūpēt bērnu. Viņai nav ne iekārtu, ne zināšanu. Pasakiet viņai, ka mazulis tiks aizvests uz vislabāko bērnu slimnīcu pasaulē un viņam būs vislabākā ārstēšana. Pasakiet, ka viņš nevar izdzīvot, neatrodoties inkubatorā.

Liza sāka runāt, taču Lens viņu pārtrauca un parādīja īstu spēku un vīrišķību. Viņš pagriezās pret ārstiem un medmāsu.

- Tā ir mana vaina, un man ir jāatvainojas. Es sacīj’, ka mazuli varēs vest uz slimnīcu, neaprunājoties ar sievu. Man tā nevajadzēj’ darīt. Kad runa ir par mazajiem, viņai vienmēr pieder pēdējais vārds, tā ir. Un viņa tam nepiekrīt. Jūs takš redz, ka viņa to negrib. Tāpēc bērniņš nekur netiks vests. Viņš paliks ar mums, un viņš tiks nokristīts, un, ja viņš nomirs, viņam būs kristīgas bēres. Bet bez mātes piekrišanas viņš nekur nebrauks.

Lens paskatījās uz savu sievu, bet viņa smaidīja un glāstīja mazuļa galviņu. Šķita, ka Končita saprot, ka viņš ir nostājies viņas pusē, un cīņa bija galā. Viņa palūkojās uz vīru ar paļāvīgu mīlestību un klusām sacīja: - No morirā.

- Lūk, tā, - viņš dzīvespriecīgi sacīja, - viņš nemirs. Ja mana Konija tā sacīj’, tad viņš nemirs. Goda vārds!

Un tas arī bija viss. Ārsti saprata, ka ir cietuši sakāvi, un sāka kravāt savus piederumus.

Lens vēlreiz laipni atvainojās, pateicās par pūlēm un atkal sacīja, ka tā ir tikai viņa vaina. Viņš piedāvāja kompensēt neatliekamās medicīniskās palīdzības izdevumus un medicīnas personāla un medmāsu zaudēto laiku. Viņš piedāvāja iedzert virtuvē kādu tasi tējas. Visi atteicās. Viņš veltīja viņiem vienu no saviem apburošajiem smaidiem un sacīja:

- Nāciet vien un iedzeriet tēju. Jums bij’ garš ceļš, un tā jūs sasildīs.

Viņā bija kaut kas īpaši pievilcīgs, jo visi piekrita izmantot viņa viesmīlību, kaut arī bija dusmīgi par veltīgo braucienu.

Viņi abi ar Lizu palīdzēja neatliekamās palīdzības komandai ar visu aprīkojumu nokāpt lejā, un es paliku viena kopā ar vietējo ārstu. Pēdējo trīs stundu laikā viņš nebija pateicis gandrīz nevienu vārdu, un tas man viņā patika. Mēs abi zinājām to, ka uz mums gulstas liela atbildība, un arī to, ka gan māte, gan bērns vēl joprojām var nomirt. Končitas stāvoklis bija ļoti smags, bet tagad, kad viņa bija zaudējusi litru asiņu, tas bija kritisks.

- Viņai ir vajadzīgas asinis, - ārsts teica. - Es paņēmu paraugu, lai noteiktu asins saderību, un, tiklīdz asins banka tās varēs piegādāt, es noorganizēšu pārliešanu. Mums būs vajadzīga medmāsa, kas šajā laikā varētu palikt kopā ar viņu. Vai mūķenes varētu to nodrošināt?

Es viņam atbildēju apstiprinoši. Viņš sacīja: - Es tūlīt pat sākšu dot antibiotikas, jo viņa elpo tikai ar plaušu augšējo daļu. Es gribētu paklausīties krūtis, taču šaubos, vai mazuļa dēļ viņa to ļaus.

Viņam bija taisnība - viņa neļāva. Tāpēc ārsts paņēma penicilīna ampulu, piepildīja šļirci un izdarīja injekciju.

- Viņai intramuskulāri jāievada pa vienai ampulai septiņas dienas divreiz dienā, - viņš teica, atzīmēja to savā grāmatiņā un izrakstīja recepti.

- Tagad es mēģināšu painteresēties par asinīm. Tas ir vienīgais, ko šobrīd varu darīt. Godīgi sakot, māsiņ, es nezinu, ko lai dara ar mazuli. Domāju, ka tas ir jāatstāj jūsu un mūķeņu ziņā. Viņām noteikti ir daudz lielāka pieredze nekā man.

- Vai arī man, - es piebildu. - Līdz šim vēl neesmu saskārusies ar priekšlaicīgi dzimušu bērniņu.

Mēs bezpalīdzīgi paskatījāmies viens uz otru, un viņš aizgāja. Es nodomāju - lai Dievs viņu svētī! Viņš nebija gulējis Dievs vien zina cik ilgi. Bija pieci no rīta, laiks bija pretīgs, un tagad viņš kājām devās prom biezajā miglā, lai mēģinātu sameklēt atbilstošas asinis. Protams, pulksten deviņos viņam sākās pieņemšana ārsta kabinetā, tāpēc viņu gaidīja gara darbadiena.

Es biju tik nogurusi, ka tikai ar mokām spēju padomāt. Visu nakti asinīs bija krājies adrenalīns, un tagad es jutos iztukšota. Končita gulēja, un mazulis varēja būt vai nu dzīvs, vai arī miris. Mēģināju izdomāt, kas man darāms, taču smadzenes nestrādāja. Vai doties atpakaļ uz Nonāta namu? Kā es tur nokļūšu? Policisti jau bija projām, un es nespēju iedomāties, kā miglā viena pati varēšu braukt ar divriteni.

Tieši tobrīd ar tējas tasi rokās ienāca Liza.

- Apsēdies, mīļā, un atpūties, - viņa sacīja.

Es apsēdos atpūtas krēslā. Atceros, kā izdzēru pusi tases, un tad nākamajā brīdī jau bija gaišs. Istabā bija Lens. Viņš sēdēja uz gultas, ķemmēja Končitas matus un čukstēja viņai mīļus vārdiņus. Viņa uzsmaidīja vīram un mazulim. Viņš pamanīja, ka esmu pamodusies, un vaicāja: - Vai tagad jūtaties labāk, māsiņ? Ir jau desmit, un ziņās stāstīj’, ka šodien migla sāks izklīst.

Es palūkojos uz Končitu, kura sēdēja gultā, un mazulis vēl joprojām atradās viņai starp krūtīm. Viņa glāstīja mazo galviņu un mīlīgi sarunājās ar bērniņu. Končita izskatījās nožēlojami vārga, taču ādas krāsa un elpošana bija uzlabojusies. Turklāt viņa spēja fokusēt skatienu un izskatījās nosvērta. Smadzeņu satricinājuma radītais neprāts bija zudis.

No tā brīža viņa sāka ļoti strauji atlabt. Nebija ne mazāko šaubu, ka penicilīns bija palīdzējis, taču viens pats tas nebūtu varējis panākt tik pārsteidzošas pārmaiņas. Sieviete, kura bija tuvu nāvei un kura pat neatpazina savu vīru, pāris stundu laikā pārvērtās par pieredzējušu māti, kas skaidri zināja, ko viņa dara un kāpēc.

Es domāju, ka viņu izārstēja izdzīvojušais mazulis, kā arī tas, ka krīze notika brīdī, kad viņa domāja, ka viņai atņems bērniņu. Tobrīd atmodās Končitas spēcīgais mātes instinkts, iedvešot, ka tikai viņa ir īstā aizstāvētāja un gādātāja. Viņai nebija laika slimot. Viņas domām bija jābūt skaidrām. Mazulis bija atkarīgs no viņas.

Ja mazulis būtu nomiris dzemdībās vai arī aizvests uz slimnīcu, domāju, ka arī Končita būtu nomirusi. Dzīvnieku pasaulē ir zināmi daudzi līdzīgi gadījumi. Esmu dzirdējusi, ka aita vai ziloņmāte var nomirt, ja mazulis ir nomiris, bet dzīvo, ja arī mazulis ir izdzīvojis.

Arī samaņas un bezsamaņas stāvoklis ir interesanta tēma. Pēc daudziem gadiem, kad esmu aprūpējusi mirstošus pacientus, vairs neesmu tik pārliecināta, ka tas, ko mēs apzīmējam ar vārdu “bezsamaņa”, ir absolūts apziņas trūkums. Bezsamaņas stāvoklī var izpausties dziļa sapratne un intuīcija. Šķita, ka Končita ir gandrīz bez samaņas, tomēr brīdī, kad pediatrs mēģināja paņemt bērnu, viņas roka to satvēra daudz ciešāk. Viņa nevarēja redzēt, kas atradās istabā, jo nespēja fokusēt skatienu, un arī nezināja, kas tika runāts, jo nesaprata angļu valodu. Tomēr kaut kādā veidā apzinājās, ka viņai gatavojas atņemt bērnu, un ar visiem spēkiem tam pretojās. Tas lika Končitai cīnīties.

Duglass Baders, izcilais lidotājs, kurš piedalījās kaujā par Angliju, izstāstīja līdzīgu gadījumu. Kad pēc lidmašīnas katastrofas viņam amputēja abas kājas, viņš bija dzirdējis kādu sakām: - Klusu, otrā istabā ir jauns, mirstošs lidotājs. - Vārdi bija iespiedušies prātā, un viņš bija nodomājis: “Mirstošs? Vai tas būtu es? Es jums vēl parādīšu!” Pārējais jau ir vēsture.

Končita paņēma apakštasīti, kura stāvēja viņai blakus, un sāka spaidīt savus krūtsgalus. Viņa izspieda traukā pāris piļu jaunpiena. Tad viņa paņēma tievu stikla nūjiņu, kuru viena no meitām izmantoja tortes dekorēšanai. Kreisajā rokā viņa turēja mazo bērniņu, bet ar labo roku pielika viņam pie lūpām jaunpienā iemērkto stienīti. Mazuļa lūpas nebija lielākas par margrietiņas ziedlapiņām. Starp tām parādījās maza mēlīte un nolaizīja šķidrumu. Končita to atkārtoja vēl kādas sešas vai astoņas reizes un pēc tam ielika bērnu atpakaļ starp krūtīm.

Lens sacīja: - Viņa tā dar’ katru pusstundu jau no pulksten sešiem. Tad viņi abi mazliet paguļ, un viņa to dar’ atkal. Viņa sak’, ka viņš nemirs, un tā arī būs. Viņa zin’, kā par viņu parūpēties.

Es pārbaudīju, vai Končitai nav pārmērīgi liela asiņošana, un devos prom. Man bija jāatgriežas Nonāta namā, lai sniegtu ziņojumu un lai palūgtu apgabala medmāsai uzraudzīt asinspārliešanu. Smogs sāka izklīst, un nu jau varēja saskatīt ceļa otru pusi. Man šķita, ka līdz ar piesārņotā smoga pazušanu pasaule piepildās ar jaunu dzīvību, un es atgriezos ar vieglu sirdi.

Māsa Džuljena pati man brokastīs pagatavoja milzīgu dubult-porciju bekona ar olām (kā viņa teica - lai tu nebūtu izsalkusi kā vilks) un turpat ēdamistabā, kamēr es brokastoju, uzklausīja manu ziņojumu. Viņa sacīja: - Arī es nekad neesmu rūpējusies par priekšlaicīgi dzimušu bērniņu, taču kādai mūķenei vienā no mūsu klosteriem ir šāda pieredze. Mēs pajautāsim viņai. Končita būs jāuzrauga īpaši rūpīgi, lai viņa nezaudētu vēl vairāk asiņu.

Viss šis stāsts viņai likās pārsteidzošs, un viņa klusām noteica: - Lai notiek Dieva griba. - Tad viņa devās projām, lai nokārtotu visu, kas saistīts ar asinspārliešanu.

Končitai asiņošana beidzās. Pēc asinspārliešanas sārtums atgriezās gan viņas, gan Lena vaigos. Viņa bija ļoti vārga, taču visas briesmas jau bija aiz muguras. Mazulis gulēja uz viņas krūtīm gan dienu, gan nakti, un viņa to baroja tieši tāpat, kā es aprakstīju jau iepriekš, - katru pusstundu. Nonāta nama darbinieki un mūķenes nāca viņus abus apraudzīt, jo tas bija skaists un neparasts skats. Ceturtajā dienā es mazuli, ietītu kabatlakatiņā, nosvēru. Viņš svēra septiņsimt trīsdesmit sešus gramus.

Pēc trim nedēļām Končita uz īsu brītiņu jau sāka celties kājās. Es prātoju, kas turpmāk notiks ar mazuli. Acīmredzot Končita ari bija par to domājusi un skaidri zināja, kas jādara. Viņa bija palūgusi Lizai sagādāt no šūšanas darbnīcas vissmalkākā nebalināta zīda auduma atgriezumus. Ar prasmīgās vecākās meitas palīdzību viņa pagatavoja kaut ko līdzīgu slingam^7 vai stingrai blūzei, kas apakšpusē bija ciešāka, bet ap pleciem un krūtīm - vaļīgāka. Tupmākos piecus mēnešus tajā starp mātes krūtīm tika nēsāts bērniņš, un viņi visu laiku bija kopā.

Kurš Končitai to bija iemācījis? Nekad agrāk, ne arī vēlāk es neesmu atradusi informāciju, ka šādi varētu rūpēties par priekšlaicīgi dzimušu bērnu. Vai tas bija tikai mātes instinkts? Es atcerējos dzemdības un viņas izmisīgo cīņu brīdī, kad viņai mēģināja atņemt mazuli. Man radās iespaids, ka viņa centās domāt un mēģināja kaut ko atsaukt atmiņā, un tad pēkšņi ar skaidru prātu un pārliecību sacīja: - No morirā.

Vai viņa atcerējās, ka bērnībā, kuru pavadīja Spānijas dienvidos, viņa bija redzējusi kādu zemnieci vai čigānieti šādi nēsājam mazu, priekšlaicīgi dzimušu bērnu? Vai šīs miglainās atmiņas par daļēji aizmirsto laiku bija pamats viņas pārliecībai, ka mazulis nenomirs?

Pec pāris gadiem, kad strādāju par naktsmaiņas medmāsu Elizabetes Garetas Andersones slimnīcā Jūstonā, man bija jārūpējas par vairākiem aptuveni tādā pašā grūtniecības laikā priekšlaicīgi dzimušiem bērniem. Viņi visi atradās inkubatoros, un es neatceros nevienu nāves gadījumu. Slimnīcas personāls lepojās ar lielisko, mūsdienīgo aprūpi. Ārstēšana slimnīcā radikāli atšķīrās no

Končitas paņēmiena. Inkubatorā bērni ir vieni paši gan dienu, gan nakti, viņi guļ uz stingras pamatnes un parasti atrodas spilgtā apgaismojumā. Bērniņiem pieskaras tikai rokas un medicīnas aparatūra. Parasti viņi tiek baroti ar zīdaiņu piena maisījumu. Končitas mazulis ne brīdi nepalika viens pats. Viņš juta mātes siltumu, pieskārienus, maigumu un smaržu. Viņš dzirdēja viņas sirdspukstus un balsi. Viņam bija mātes piens. Turklāt viņam bija mātes mīlestība.

Iespējams, ka mūsdienās, balstoties uz likuma pantiem un pieņēmumu, ka tikai kvalificēts personāls un modernās tehnoloģijas var atbilstoši rūpēties par priekšlaicīgi dzimušu bērnu, Končitas atteikšanos hospitalizēt bērnu neviens neņemtu vērā. 50. gados nebija pieņemts jaukties ģimenes dzīvē, un vecāku atbildību respektēja. Esmu spiesta atzīt, ka mūsdienu medicīna to visu nemaz nezina.

Protams, Končitai paveicās. Dzemdību straujā gaita varēja izraisīt mazuļa smadzeņu bojājumus, tomēr tā nenotika. Turklāt vislielākās briesmas varēja rasties tāpēc, ka neiznēsātam bērnam dzīvībai svarīgie orgāni, it īpaši plaušas un aknas, nav vēl nobrieduši. Pirmajos mēnešos mazulis patiešām vairākas reizes kļuva izteikti dzeltens, taču tas pārgāja. Tas bija brīnums, ka, pēc tam kad es viņu aiz nevērības biju atstājusi šālītē, viņa plaušas jau kopš dzimšanas nebija pilnībā vai daļēji saplakušas. Par to es neesmu pelnījusi uzslavas. Tomēr patiesība ir tā, ka viņš elpoja. Gribētu domāt, ka, turot viņu ar galvu uz leju un viegli uzsitot pa muguriņu, es veicināju viņa pirmo elpas vilcienu. Mazuļa mātei tā ieteica darīt pēc katras ēdienreizes, jo, ja šķidrums iekļūst trahejā, priekšlaicīgi dzimis bērniņš nespēj atklepot tā, kā to var izdarīt iznēsāts mazulis. Končitai arī izsniedza ļoti smalku atsūkšanas caurulīti un parādīja, kā ar to rīkoties.

Bez šī mazumiņa bērniņš nesaņēma nekādu citu terapiju. Mātes nemainīgā ādas temperatūra palīdzēja uzturēt stabilu arī viņa ķermeņa temperatūru. Iespējams, ka viņas vienmērīgais elpošanas ritms palīdzēja mazulim pārdzīvot pirmās kritiskās nedēļas. Esmu pārliecināta, ka Končitas barošanas paņēmiens - pāris pilienu mātes piena, kurus bieži uzsmērēja uz bērniņa lūpām, - bija visatbilstošākais. Zinu, ka viņa tā rīkojās arī nakts laikā. Končita nesterilizēja barošanas piederumus. Šaubos, vai viņa vispār par to bija dzirdējusi. Katru reizi šķīvītis un stikla stienitis tika vienkārši noslaucīti. Mazulis izdzīvoja. Iespējams, viņš bija visīstākais izdzīvotājs, bet varbūt tomēr mēs pārāk lielu nozīmi piešķiram tehnoloģijām un iekārtām.

Mēs viņus apraudzījām trīs reizes dienā sešas nedēļas pēc kārtas. Nākamās sešas nedēļas tās bija divas reizes dienā. Tolaik aprūpe mājās bija ļoti laba. Četru mēnešu vecumā bērniņš svēra gandrīz trīs kilogramus, atbildēja ar smaidu un grozīja galviņu. Lai satvertu pirkstu, viņš izstiepa sīku rociņu. Viņš savā nodabā guldzināja. Man stāstīja, ka viņš gandrīz nemaz neraud.

Šajos mēnešos es vairākas reizes iedomājos par to briesmīgo nakti, kad viņš piedzima, un atcerējos māsas Džuljenas vārdus, kurus viņa man pateica, kad devos prom: “Lai Dievs stāv tev klāt, mana mīļā! Es lūgšos par Končitu Vorenu un viņas nedzimušo mazuli.” Viņa neteica, ka lūgsies tikai par Končitu. Viņa arī nebija pieņēmusi, ka auglis varētu piedzimt nedzīvs. Māsa solīja, ka lūgsies par viņiem abiem. Patiesībā viņa lūdzās par mums visiem.

Kādā jaukā dienā vasaras vidū es iegriezos pie Voreniem, lai kārtējo reizi nosvērtu mazuli. Kad devos lejup pa kāpnēm, izdzirdēju, kā no virtuves atskan smiekli. Bērniņš gulēja savā gultiņā, un viņam apkārt stāvēja viņa māsas un brāļi. Viņi visi smējās. Es sajutu garda ēdiena smaržu. Končita, smaidīga un kā vienmēr visu kontrolējoša, stāvēja pie kūpoša vara katla un gatavoja plūmju ievārījumu. Nodomāju, ka ir jāpateicas Dievam, ka viņai pietika prāta un spēka neļaut mazulim nomirt. Es biju pārliecināta, ka, gadījumā ja tā būtu noticis, arī Končita būtu nomirusi un kopā ar viņu - visa šīs ģimenes laime.

1

Džuliāna no Noridžas (1342-1416) bija pirmā sieviete, kas angļu valodā uzrakstījusi grāmatu. Viņu uzskata par svēto, lai gan viņa nekad nav tikusi oficiāli kanonizēta. (Red. piez.)

2

Mazulis ir ļoti mazs.

3

Mans mazulis. Mans mīļais mazulis.

4

Ja tu neļausi, viņš nomirs.

5

Viņš paliks pie manis.

6

Viņš nemirs.

7

Slings (no angļu vai. vārda sling - apsējs, saite) ir apģērba gabals mazu bērnu nēsāšanai. (Red. piez.)

Frānsiss Tompsons (1859-1907) - angļu dzejnieks. (Red. piez.)

AK, ŠIS VECUMS!

Lai ari māsa Monika Džoana mani apbūra un valdzināja, es tomēr nevarēju saprast, vai viņai patiešām sāk tuvoties senili-tāte vai ari ne. Es nespēju atvairīt aizdomas, ka varbūt viņa ar mums visiem viltīgi manipulē, lai panāktu savu. Mūžsenā veco dāmu privilēģija! Bez šaubām, viņa bija ļoti gudra, zinoša un dažās jomās pat labi izglītota, tomēr bieži vien bija grūti atšķetināt viņas izteikumu samezglotos pavedienus. Viņas pagātne -piecdesmit gadus ilgā kalpošana īstendā kā mūķenei, medmāsai un vecmātei - neatstāja ne mazāko šaubu par viņas kristietes aicinājumu. Tomēr viņas uzvedība bieži vien nebija kā kristietei. Daudzreiz viņa bija egoistiska un nevērīga. Izcilā prāta un vecuma plānprātības zibšņi krustojās viens ar otru kā uzliesmojumi zibens laikā; plecu pie pleca bija labestība un ļaunums; lieliska atmiņa bija cieši savijusies ar aizmāršību. Vecie cilvēki ir ļoti interesanti, un es bieži viņu vēroju. Kura bija īstā māsa Monika Džoana? Es to nevarēju atšķirt.

Nav ne mazāko šaubu, ka viņa vienmēr ir bijusi ekscentriska. Pat tas, kā viņa gāja uz baznīcu, bija kaut kas īpašs. Viņa izgāja no Nonāta nama, tad steidzīgi devās prom pa Leilendstrītu, pagriezās ap stūri un šķērsoja īstindijas doku ceļu, pat nepaskatoties ne pa labi, ne pa kreisi. Kravas automašīnu šoferi spieda uz bremzēm, riepas kauca, un automašīnas drebēdamas apstājās, kamēr šī gados vecā mūķene, talāram un plīvuram plandot vējā, šķērsoja Londonas visdzīvāko ceļu.

Kādu dienu jātnieku policijas konstebls mierīgi jāja pa ceļa vidu uz piķa melna zirga. Policistam bija krāšņa, balta cepure un gari, balti cimdi ar atlokiem, kas piešķīra viņam romāna vai operas varoņa cienīgu izskatu. Viņš ieraudzīja māsu Moniku Džoanu un, jau paredzot, kas varētu notikt, pagrieza zirgu šķērsām ielai, un, lai apturētu satiksmi abos virzienos, pacēla baltajos cimdos tērptās rokas. Tad norādīja, ka māsa var doties pāri ielai. Ejot garām, mūķene pagriezās, palūkojās uz zirgu un jātnieku un diezgan skaļi un skaidri sacīja: - Paldies, jaunais cilvēk! Ļoti laipni no jūsu puses, bet neapgrūtiniet sevi. Es esmu pilnīgā drošībā. Eņģeļi par mani parūpēsies. - Viņa atmeta galvu un steidzīgi devās tālāk.

Šis gadījums bija noticis jau pirms daudziem gadiem, kad es vēl nebiju ar viņu iepazinusies, tāpēc bija skaidrs, ka rakstura dīvainības viņai bija piemitušas vienmēr, lai gan, kļūstot vecākai, tās varbūt izpaudās daudz izteiktāk. Tomēr reizēm man šķita, vai tikai viņas slavenais ekscentriskums, kuru visi uzskatīja par bērnišķīgu sajūsmu par viņai pievērsto uzmanību, nav izlikšanās. Līdzīgs atgadījums notika ar čellistu. Nabaga puisis! Notikušais viņam noteikti bija milzīgs trieciens, un es ar šausmām domāju, kādu iespaidu tas atstāja uz pianisti.

Visu Svēto baznīca, kas atradās īstindijas doku ceļā, bija un vēl joprojām ir prestiža baznīca, kurai bīskapijā ir privileģēta vieta. Reģenta laika stila skaistais interjers ir arhitektūras pērle, un nevainojamā akustika to padara par lielisku koncertzāli.

Draudzes mācītājam bija izdevies pierunāt uzstāties pasaulslavenu čellistu. Lai varētu apmeklēt koncertu, man un Sintijai piešķīra brīvu vakaru. Pēdējā brīdī mums ienāca prātā, ka būtu jauki, ja mēs paņemtu līdzi arī māsu Moniku Džoanu. Vairs nekad mūžā!

Sāksim ar to, ka viņa uzstāja, ka viņai jāņem līdzi adīklis. Ne es, ne arī Sintija neprotestējām, lai gan mums to būtu vajadzējis darīt - tā bija neapdomīga rīcība. Mēs iegājām pārpildītajā baznīcā, un māsa Monika Džoana gribēja sēdēt pirmajā rindā. Līdzīgi hercogienei atraitnei viņa cēli soļoja pa centrālo eju, un mēs ar Sintiju rikšojām viņai līdzi kā pārītis lēdijas kalpoņu. Viņa nosēdās pašā centrā, tieši pretī krēslam, kas bija sagatavots čellistam, bet mēs apsēdāmies viņai katra savā pusē. Visi pazina māsu Moniku Džoanu, un jau no paša sākuma es jutos uzmanības centrā un neērti.

Krēsli bija pārāk cieti. Cenšoties labāk iekārtot koka krēslā savu kaulaino dibenu, māsa Monika Džoana didījās un kurnēja. Mēs viņai piedāvājām ceļos mešanās paliktni, taču ari tas nelīdzēja. Bija jāmeklē spilveni. Vikāri skraidīja šurpu turpu, pārmeklējot sakristejas skapjus, tomēr veltīgi. Baznīcā var atrast visu, izņemot mīkstus spilvenus. Vienīgais, ar ko varēja izlīdzēties, bija samta aizkaru gabals. To salocīja un palika zem viņas kaulainās pēcpuses. Viņa veltīja nopūtu vikāram, kurš bija gados jauns un gatavs pakalpot.

- Ja tas ir labākais, ko varat izdarīt, liekas, ka ar to arī būs jāiztiek. - Viņas dzēlīgais tonis izdzēsa smaidu vikāra sejā.

Draudzes mācītājs iznāca priekšā, lai sasveicinātos ar skatītājiem, un paziņoja, ka starpbrīdī tiks pasniegta kafija.

- Un tagad es ar lielāko prieku gribētu aicināt...

Viņš tika pārtraukts pusvārdā.

- Vai jums ir kafija bez kofeīna tiem, kuri nedzer kafiju?

Draudzes mācītājs apklusa. Čellists, kurš jau ar vienu kāju atradās uz skatuves, apstājās.

- Bez kofeīna? Es tiešām nezinu, māsa.

- Varbūt jūs būtu tik laipns un to uzzinātu.

- Jā, protams, māsa.

Viņš deva zīmi vikāram, lai tas iet un noskaidro. Es vēl nekad nebiju redzējusi draudzes mācītāju tik nedrošu. Tas bija kaut kas jauns.

- Vai es drīkstu turpināt, māsa?

- Jā, protams. - Viņa visžēlīgi pielieca galvu.

- ...ar lielāko prieku Visu Svēto baznīcā es aicinu slaveno čellistu un pianisti...

Viņi paklanījās skatītājiem. Pianiste nosēdās pie klavierēm. Čellists sakārtoja savu krēslu. Skatītāji apklusa.

- Viņai mugurā ir brokāts, mana mīļā.

Māsas Monikas Džoanas dikcija bija nevainojama, un, kā jau teicu, akustika Visu Svēto baznīcā bija lieliska. Viņas skatuviskais čuksts, kurš savā labākajā izpildījumā varēja pārkliegt dzelzceļa stacijas troksni sastrēgumstundā, nonāca līdz visiem baznīcas kaktiņiem.

- Mēs tā mēdzām darīt pagājušā gadsimta 90. gados - sagriezām kādus vecus aizkarus un no tiem uzšuvām samērā labas kleitas. Diez kura aizkariem viņa ir tikusi klāt?

Pianiste nikni paskatījās, bet čellists, kā jau vīrietis, nebija tajā sajutis apvainojumu un sāka uzskaņot instrumentu. Māsa Monika Džoana, cenšoties iekārtoties, dīdījās man blakus.

Skaņošanu pabeidzis, čellists pašapzinīgi uzsmaidīja skatītājiem un pacēla lociņu.

- Nav nekādas jēgas. Es tā nevaru sēdēt. Man aiz muguras vajag palikt spilvenu.

Čellists ļāva rokai atkal nolaisties. Draudzes mācītājs bezpalīdzīgi lūkojās uz saviem vikāriem. No aizmugures pienāca kāda dāma. Viņa tālredzīgi bija paņēmusi sev līdzi spilvenu, un tas laipni tika piedāvāts māsai Monikai Džoanai.

- Cik laipni! No visas sirds pateicos. Tik mīļi.

Viņas majestātiskā pateicība būtu varējusi pārspēt pat Karalieni Māti. Viņa aptaustīja spilvenu un nolēma, ka sēdēs uz tā, bet auduma gabalu liks sev aiz muguras. Sintija un draudzes mācītājs palīdzēja viņai visu sakārtot, bet tikmēr čellists un pianiste mierīgi sēdēja un skatījās uz saviem instrumentiem. Es atliecos un izmisīgi centos kļūt neredzama.

Sākās koncerts, un māsa Monika Džoana, kas beidzot bija ērti iekārtojusies, izņēma savu adīkli.

Adīšana koncerta laikā nav ierasta nodarbošanās. Patiesībā es nekad neesmu redzējusi, ka kāds to darītu. Taču māsu Moniku Džoanu nemaz neuztrauca, ko citi cilvēki dara vai nedara. Viņa vienmēr darīja tieši to, ko vēlējās. Adīšanu parasti neuzskata par skaļu nodarbi. Es bieži tiku redzējusi māsu Moniku Džoanu adām pilnīgā mierā un klusumā. Bet tikai ne šoreiz. Adījumam bija mežģīņu raksts, un tam bija nepieciešamas trīs adāmadatas, tāpēc troksnis bija nežēlīgs.

Viņai vairākkārt izkrita adāmadatas. Tās bija no tērauda, un ikreiz, kad nokrita, tās nošķindēja uz koka grīdas. Atkarībā no tā, kurā pusē adāmadatas nokrita, man vai Sintijai tās bija jāpaceļ. Dzijas kamols nokrita un paripoja zem krēsliem. Kāds, kurš sēdēja četras vietas tālāk, paspēra to atpakaļ, taču atšķetinājusies dzija aizķērās aiz krēsla kājas un nostiepās, tādējādi māsas Monikas Džo-anas adījumam noira pāris valdziņu. - Uzmanīgāk, - viņa mums uzšņāca brīdī, kad čellists sāka atskaņot īpaši sarežģītu kadenci, un viņa acis aiz sajūsmas bija aizvērtas. Viņš strauji atvēra acis, un no čella stīgām atskanēja negaidīta, šķība nots. Ieraugot māsu Moniku Džoanu, kura taustījās pēc kamola, čellists ar īstu profesionalitāti dedzīgi nodevās savai kadencei. Šo opusa daļu viņš pabeidza nevainojami.

Skaņdarba lēnā daļa iesākās ļoti klusām un mierīgi, taču nav nemaz tik viegli tikt galā ar dzijas kamolu. Cilvēks, kurš sēdēja četras vietas tālāk, mēģināja to aizsniegt un paspert atpakaļ tieši tādā pašā veidā, kā tas bija atripojis, taču neveiksmīgi. Kamols paripoja atpakaļ un aptinās ap kāju kādam, kurš sēdēja aizmugurē. Viņš kāju pacēla, un dzija nostiepās, tādējādi no māsa Monikas Džoanas adāmadatas atkal noira vairāki valdziņi.

-Jūs to sabojāsiet, - viņa nikni uzsauca aizmugurē sēdošajam vīrietim.

Pianiste atskaņoja īpaši maigu fragmentu. Viņa novērsās no klavierēm un nikni paskatījās uz pirmo rindu.

Tuvojoties fināla kadencei, vēl viena adāmadata nokrita uz grīdas, un tās šķindoņa atbalsojās visā baznīcā, iznīcinot čella žēlabaino skaņu daļas noslēgumā.

Draudzes mācītājs ar izmisuma pilnu sejas izteiksmi pienāca pie māsas Monikas Džoanas un, klusi čukstot, lūdza, lai viņa uzvedas klusāk.

- Ko jūs teicāt, mācītāja kungs? - viņa skaļi jautāja, it kā būtu kurla - kāda viņa nemaz nebija. Viņš satraukumā metās atpakaļ, baidoties, ka tas visu padarīs vēl ļaunāku.

Trešā daļa bija allegro con fuoco, un duets to spēlēja straujāk un ar lielāku dedzību, nekā es jebkad biju dzirdējusi.

Mēs ar Sintiju gandrīz nomirām no pazemojuma un skaitījām minūtes, kas bija atlikušas līdz starpbrīdim, kad mūķeni varēs aizvest mājās. Es aiz dusmām griezu zobus un savā prātā jau kalu slepkavības plānus. Sintija, kurai raksturs bija piemīlīgāks nekā man, bija pacietīga un saprotoša. Taču ļaunākais bija vēl tikai priekšā.

Ar triumfējošu noslēgumu mūziķi pabeidza trešo daļu. Čellists ar majestātisku žestu parāva uz augšu lociņu un izstiepa gaisā roku, pašapzinīgi uzsmaidot skatītājiem.

Pagāja tikai pāris sekunžu, līdz atskanēja aplausi, taču māsai Monikai Džoanai ar to pilnīgi pietika, lai varētu doties prom. Viņa strauji piecēlās.

- Tas ir pārāk mokoši. Es šeit vairs ilgāk nespēju izturēt. Man jāiet.

Adāmadatām izbirstot uz grīdas, viņa pagāja garām mūziķiem un visu skatītāju acu priekšā pa centrālo eju cēli aizsoļoja uz durvju pusi.

No Poplāras skatītājiem atskanēja juceklīgi aplausi. Kāju dauzīšana, ovācijas un svilpšana - kurš mūziķis gan varētu vēlēties kaut ko vairāk. Tomēr viņi zināja, un arī mēs zinājām, un viņi zināja, ka mēs zinām: aplausi nebija domāti ne viņiem, ne viņu mūzikai. Ar drūmā smaidā savilktām sejām mūziķi stīvi paklanījās un nokāpa no paaugstinājuma.

Mani pārņēma nevaldāms niknums. Es ļoti augstu vērtēju mūziķus, jo zinu, cik daudzus gadus viņi ir pavadījuši vingrinoties, tāpēc nespēju piedot šo pēdējo, nepamatoto apvainojumu, kurš, manuprāt, bija tīšs. Pāris simtu skatītāju priekšā es būtu varējusi iesist māsai Monikai Džoanai - turklāt ļoti stipri. Laikam es aiz dusmām trīcēju, tāpēc Sintija satraukti paskatījās uz mani.

- Es aizvedīšu viņu mājās. Paliec, atrodi sēdvietu kaut kur aizmugurē un izbaudi otro daļu.

- Pēc tā visa es vairs neko nespēju baudīt, - caur zobiem no-šņācos, un mana balss laikam izklausījās svešāda.

Sintija kā vienmēr maigi un sirsnīgi iesmējās. - Protams, tu to spēj. Iedzer kafiju. Nākamo atskaņos Brāmsa sonāti čellam.

Viņa pacēla adāmadatas, atšķetināja ap krēsla kāju aptinušos dziju, ielika visu adīkļa somā, nosūtīja man gaisa skūpstu, nočukstēja: “Sveika!” - un aizsteidzās pakaļ māsai Monikai Džoanai.

Vairākas dienas, varbūt pat nedēļas, es nevarēju sevi piespiest sarunāties ar māsu Moniku Džoanu. Biju pārliecināta, ka viņa uz baznīcu devās, lai tīšām izbojātu koncertu un pazemotu mūziķus. Es atcerējos viņas īgnumu, kad viņa nevarēja panākt savu, slikto omu, kad tika izjaukti viņas plāni, bet pats galvenais - viņas nežēlīgo ņirgāšanos par māsu Evandželīnu. Nospriedu, ka šķietamais senilums bija ne vairāk, ne mazāk kā rūpīgi pārdomāta rotaļa, ko viņa spēlēja sevis uzjautrināšanai. Es nolēmu, ka nevēlos vairs neko kopīgu ar viņu. Ja gribēju, es varēju būt tikpat augstprātīga kā māsa Monika Džoana, un, kad vien satiku viņu, aizgriezu galvu un neteicu ne vārda.

Tomēr vēlāk kāds atgadījums izkliedēja visas šaubas par viņas patieso garīgo stāvokli.

Bija pusdeviņi no rīta. Visas mūķenes un pārējie darbinieki bija devušies rīta vizītēs. Mēs ar Čamiju bijām palikušas pēdējās un jau grasījāmies iet ārā pa durvīm, kad iezvanījās telefons.

- Vai tas ir Nonāta nams? Te Sids, zivju tirgotājs. Domāj’, ka jums vajag zināt, ka nupat manam veikalam garām pagāj’ māsa Monika Džoana vienā naktskreklā. Es pēc viņas aizsūtīj’ vienu no puišiem, lai ar viņu nekas slikts nenotiek.

Man šausmās aizrāvās elpa, un es steigšus to pateicu Čamijai. Mēs nometām savas somas, paķērām mūķeņu apmetni no pakaramā un aizjoņojām uz Sida zivju bodi. Patiešām - līku loču pa īstindijas doku ceļu soļoja māsa Monika Džoana un pāris soļu aiz viņas gāja zivju puika. Viņai mugurā bija tikai garš, balts naktskrekls ar garām piedurknēm. Caur plāno audumu bija izspiedušies kaulainie pleci un elkoņi. Mugurkaulam varēja saskaitīt visus skriemeļus. Viņai nebija ne rītasvārku, ne čību, ne plīvura, un vējš plivināja plānas, baltas matu šķipsnas, kas klāja viņas gandrīz plikpauraino galvu. Rīts bija auksts - viņas pēdas un potītes bija zili melnas no aukstuma un asiņošanas. Es no mugurpuses lūkojos uz šīm netīrajām, vecajām pēdām, kuras atgādināja skeleta kaulus, kas pārklāti tikai ar zilraibu ādu, un kuras neatlaidīgi un apņēmīgi vilkās uz mērķi, kas bija zināms tikai mūķenes juceklīgajam prātam.

Bez plīvura un mūķenes tērpa viņu bija grūti atpazīt, un viņa izskatījās pavisam dīvaini. Viņas asarojošās un apsārtušās acis bija miklas, arī deguns bija spilgti sarkans un pilēja. Mana sirds sarāvās, un es sapratu, cik ļoti viņu mīlu.

Mēs viņu panācām un uzrunājām. Viņa palūkojās uz mums kā uz svešiniecēm un mēģināja mūs nogrūst malā.

- Uzmanieties! Nost no ceļa! Man ir jātiek līdz viņiem. Ūdeņi ir jau nogājuši. Tas lops nogalinās mazuli. Viņš arī iepriekšējo nogalināja, es zvēru. Man tur ir jātiek. Nost no ceļa!

Ar asiņojošām pēdām viņa paspēra vēl pāris soļu. Čamija aplika viņai ap pleciem silto vilnas apmetni, bet es noņēmu savu cepuri un uzliku to viņai galvā. Šķita, ka pēkšņais siltums lika viņai atgūties. Skatiens apskaidrojās, un viņa atpazina mūs. Es pieliecos viņai klāt un lēnām sacīju: - Māsa Monika Džoana, laiks brokastot. B. kundze jums ir pagatavojusi gardu, karstu putru ar medu. Tā atdzisīs, ja tūlīt nenāksiet mums līdzi.

Viņa dedzīgi palūkojās uz mani un teica: - Putra! Ar medu! 0, cik jauki! Ejam. Ko jūs vēl stāvat? Vai sacījāt - putra? Ar medu?

Viņa paspēra divus soļus un sāpēs iekliedzās. Acīmredzot viņa nemaz nebija jutusi savas sagrieztās un asiņojošās pēdas. Paldies Dievam, ka Čamijai bija tāds augums un spēks. Viņa paņēma māsu Moniku Džoanu rokās, it kā viņa būtu mazs bērns, un aiznesa līdz pašām Nonāta nama durvīm. Mums sekoja bariņš ziņkārīgu bērnu.

Mēs pabrīdinājām B. kundzi, kura bija ļoti norūpējusies.

- Ak, nabaga vientiesīte! Aizvediet viņu uz gultu. Nabadzīte, viņa droši vien ir pārsalusi. Tā viņa vēl nomirs no aukstuma. Es sadabūšu pāris pudeļu karsta ūdens un pagatavošu viņai putru un karstu šokolādi. Es zinu, kas viņai garšo.

Mēs iedabūjām māsu Moniku Džoanu gultā un atstājām B. kundzes gādīgajās rokās. Mums abām bija jāsāk rīta darbi un jādodas prom.

Rīta vizīte man pagāja kā sapnī. Dzīvē laiku pa laikam tevi var pārsteigt mīlestība, sasniedzot sirds vistumšākos stūrīšus un piepildot tos ar mirdzumu. Ir brīži, kad tu nesagatavots saskaries ar skaistumu un prieku, kas pēkšņi pārņem tavu dvēseli. Torīt, braucot ar divriteni, es sapratu, ka mīlu ne tikai māsu Moniku Džoanu, bet arī visu, ko viņa simbolizēja: viņas ticību, viņas aicinājumu, viņas mūķenes zvērestu, zvanus, pastāvīgās lūgšanas klosterī, klusumu un nesavtīgo kalpošanu Dievam. Varbūt tas nozīmē -un es no pārsteiguma gandrīz novēlos no divriteņa -, ka esmu iemīlējusi Dievu?

IESĀKUMS

Māsai Monikai Džoanai bija plaušu karsonis. Torīt, kad mēs ar Čamiju un B. kundzi apguldījām viņu gultā, viņa cieši aizmiga un visu atlikušo dienas daļu pavadīja bezsamaņā. Temperatūra bija augsta, pulss - straujš un nevienmērīgs, bet viņas elpošana -apgrūtināta. Nonāta namu bija pārņēmušas skumjas un nomāktība. Kapelas zvans, kas aicināja uz lūgšanām, skanēja kā kapu zvanu priekšvēstnesis. Mēs visi domājām, ka viņa nomirs, taču nebijām ņēmuši vērā divus nozīmīgus faktorus: antibiotikas un viņas pašas fenomenālo izturību.

Mūsdienās antibiotikas ir tikpat ierasta lieta kā tase kafijas. 20. gadsimta 50. gados tas bija kaut kas samērā jauns. Mūsdienās nepamatota antibiotiku izmantošana ir samazinājusi to iedarbī-gumu, taču 50. gados tās patiešām bija brīnumzāles. Māsa Monika Džoana nekad iepriekš nebija lietojusi penicilīnu, un reakcija bija zibenīga. Pēc pāris injekcijām temperatūra pazeminājās, pulss atgriezās normas robežās, trokšņi plaušās pazuda un viņa atvēra acis. Viņa palūkojās apkārt. - Nesaprotu, kāpēc jūs visi šeit bezdarbībā stāvat? Vai tad jums nekas nav jādara? Liekas, jūs visi domājāt, ka es nomiršu. Nu ko, jūs esat kļūdījušies. Es nemiršu. Varat pateikt B. kundzei, ka brokastīs es gribēšu vārītu olu.

Nākamo pāris nedēļu laikā varēja skaidri redzēt viņas izturību un fizisko spēku. Ja viņa būtu pavadījusi dzīvi greznībā un bezdarbībā, kā to atļāva viņas aristokrātiskā izcelsme, esmu pārliecināta, ka viņa būtu nomirusi, pat lietojot penicilīnu. Lai vai kā, saspringtā un smagā darbā pavadītā dzīve bija padarījusi viņu izturīgu kā vecu zābaku. Pat plaušu karsonis nespēja viņu pieveikt. Viņa ļoti ātri atlaba un saīga par to, ka ārsts viņai pavēlēja palikt gultā.

Māsa Monika Džoana domāja, ka ir tikai viegli apsaldējusies, un neko neatcerējās par notikumu, kura dēļ nonāca gultā. Viņa ārstu nenosauca par muļķi, taču paskatījās uz viņu tā, ka par to nešaubījās ne viņš, ne arī pārējie.

- Es neizlikšos, ka saprotu jūsu izcilo gudrību, daktera kungs, taču visās lietās paļausimies uz Dievu. Vai es jūs pareizi sapratu -es varu pieņemt apmeklētājus?

Ārsts apstiprināja, ka māsa Monika Džoana var pieņemt apmeklētājus (kamēr vien tie viņu nenogurdina), var lasīt, ko vien vēlas (ar noteikumu, ka acis netiek pārpūlētas), un ēst visu, ko grib (ar nosacījumu, ka neradīsies gremošanas traucējumi).

Māsa Monika Džoana apmierināta atgūlās spilvenos. Tika atnestas grāmatas, un B. kundzei sniedza norādījumus izdabāt visām viņas vēlmēm.

Mūķeņu guļamistabu sauc par celli, un parasti tā ir maza, tukša un vienkārša istaba bez ērtībām. Tomēr, kopš viņa vairs nestrādāja par vecmāti, māsa Monika Džoana bija pamanījusies lietas sakārtot tā, ka viņas celle bija diezgan liela, ar ērtām mēbelēm un pavisam jauka - eleganta dzīvojamā istaba būtu daudz piemērotāks apzīmējums. Cellē parasti neielaida cilvēkus, kuri nepiederēja pie klostera ordeņa, taču māsa Monika Džoana tikko bija saņēmusi ārsta apliecinājumu, ka viņa drīkst pieņemt apmeklētājus, tāpēc manā dzīvē sākās ļoti laimīgs periods.

Es viņu apciemoju katru dienu, un, tiklīdz iegāju viņas istabā, mani pārņēma gandrīz netverama miera un klusuma izjūta. Viņa vienmēr sēdēja gultā un nešķita slima vai nogurusi: plīvurs bija taisni sakārtots, naktskrekls - uzvilkts līdz zodam, āda - blāva, bet lielās acis - skaidras un caururbjošas. Gulta vienmēr bija pilna ar grāmatām, un viņai bija vairākas piezīmju grāmatiņas, kurās viņa stingrā un elegantā rokrakstā ļoti daudz rakstīja.

Es atklāju, ka viņa ir dzejniece. Domāju, ka tam nevajadzēja mani pārsteigt, tomēr tā bija. Visu dzīvi viņa bija rakstījusi dzeju, un piezīmju grāmatiņās bija vairāki simti dzejoļu, kas sacerēti, sākot no 19. gadsimta 90. gadiem.

Es neesmu dzejas pazinēja - es to neizprotu. Tomēr viņas paveiktais mani pārsteidza, un es palūdzu, vai varu tos palasīt. Viņa nevērīgi paraustīja plecus.

- Ņem. Mīļā, man nav noslēpumu. Es esmu dievišķā ugunskura dzirkstele.

Šos dzejoļus es lasīju garajos vakaros. Gaidīju, ka tie visi būs reliģiska rakstura, jo tos sarakstījusi mūķene, tomēr tā nebija. Daudzi no tiem bija mīlas dzejoļi, citi - satīriski, bet vēl bija ari humoristiski, piemēram:

Viena no jaukākajām lietām pasaulē Ir vērot mierīgi sēdošu mušu,

Kura tīra savu smalko seju,

Apsēdusi manis izlasīto sleju;

Tā apķer ar kājiņām dibenu Tik nesteidzīgi

Kā skaistule savu spoguļa attēlu.

Vai arī:

Dzejolis par tuklo āpšusuņa kucīti

Tie ir vienlīdz skaisti -Mani pupi un nagi.

Tie lēkā un auļo.

Kas notiks laikā,

Kad gribēšu

Tos atsaukt atmiņā

Dienās, kad pupi būs pazuduši?

Šis man patīk vislabāk:

Ir labi būt krastmalā Pie jūras Braitonā,

Bet es saku - uzmanies,

Ja Hovā atrodies.

Varbūt šī dzeja nebija izcila, tomēr man likās, ka tai piemita savdabīgs šarms. Bet varbūt tas bija māsas Monikas Džoanas šarms, kas ietekmēja manu vērtējumu.

Es atradu kādu atklāsmes pilnu dzejoli par viņas tēvu, kurā bija daudz kas pastāstīts par viņas bērnību.

īgnais, nelaipnais, nepieklājīgais tētiņ,

Kāds gan iesūnojis vecis tu esi -Kā tu vēl vari pastaigāt!

Tu pūt savā taurē kā slikts aktieris -Kā tu vēl vari iepūst!

Un ko tu ar to panāc, tētiņ?

Vai tie ir tikai tukši vārdi?

"Atstāj to manā ziņā," -Skan vecā vīra iedomīgā atbilde.

Ja tēvs bija augstprātīgs un valdonīgs cilvēks, viņas cīņa par sevi un došanos projām no mājām noteikti ir prasījusi milzīgas pūles. Vājāka rakstura cilvēks būtu sagrauts.

Kā meiteni, kura cieš mīlas mokas, manu sirdi uzrunāja viņas mīlas dzejoļi, un man acīs sariesās asaras.

Nezināmajam Dievam

Es tev dziedāju Savas svētlaimes dienā,

Un tu biji man blakus.

Es domāju par tevi Savā mīlas skūpstā Un sajutu tajā tevi.

Es vērsos pie tevis,

Kad mūsu mīla bija tik īsa,

Un atradu tavu spēku.

Man vajadzēja tevi Manos skumju pilnajos gados,

Un beidzot es iepazinu tevi.

“Mūsu mīla bija tik īsa,” - ak, man tas nebija nekas svešs. Vai cilvēkam ir tik briesmīgi jācieš, lai iepazītu nezināmo Dievu? Kas? Kad? Kāds bija stāsts par māsas Monikas Džoanas zudušo mīlestību? Es ļoti vēlējos to uzzināt, taču neuzdrošinājos jautāt. Vai viņš nomira? Vai viņa vecākiem bija iebildumi? Kāpēc viņš bija neaizsniedzams? Vai viņš jau bija precējies vai arī pārstāja viņu mīlēt un pameta? Es ļoti gribēju to uzzināt, bet nespēju pajautāt. Jebkurš uzmācīgs jautājums būtu pelnījis un būtu arī saņēmis viņas asās mēles dzēlīgu piezīmi.

Reliģiskā dzeja bija pārsteidzoši trūcīga, bet es ļoti vēlējos iepazīt tuvāk viņas ticību, tāpēc pajautāju par šo viņas dzejas aspektu. Viņa atbildēja ar rindām no Džona Kītsa dzejoļa “Oda grieķu vāzei”.

“Daiļums ir patiesība, patiesība ir daiļums" - tas ir viss,

Ko tu zini šajā pasaulē, un viss, kas tev jāzina.

- Nelūdz man padarīt nemirstīgu lielo Dzīves Noslēpumu. Es esmu tikai pazemīga kalpone. Lai uzzinātu par skaistumu, meklē psalmos - Jesajas un Svētā Jāņa no Krusta. Kā gan mans necilais zīmulis varētu radīt šādas vārsmas? Lai uzzinātu par patiesību, skaties evaņģēlijā - četros īsos pārstāstos par Dieva radīto cilvēku. Tur nekas nav piebilstams.

Todien viņa izskatījās neierasti nogurusi, un, kad viņa atgūlās spilvenos, vēsā gaisma, kas ieplūda pa logu, izcēla viņas bālos, aristokrātiskos sejas vaibstus, un mana sirds pielija ar maigumu. Klosterī es nonācu pavisam nejauši kā neticīga meitene. Nevarētu teikt, ka es būtu rūdīta ateiste, kura garīgumu uzskatītu par muļķībām. Es sevi varētu raksturot kā agnostiķi, kurā mājo lielas šaubas un neziņa. Es nekad agrāk nebiju satikusi mūķenes un iesākumā uz viņām raudzījos kā uz dīvainību, bet vēlāk - ar pārsteigumu, kas robežojās ar skepsi. Beigu beigās parādījās cieņa, bet vēl vēlāk - patiesa mīlestība.

Kas bija pamudinājis māsu Moniku Džoanu atteikties no privileģētas dzīves un izvēlēties grūtu un smagu darbu Londonas Doklendsas graustos? - Vai tā bija cilvēkmīlestība? - es viņai pajautāju.

- Protams, ne, - viņa asi atcirta. - Kā gan var mīlēt neaptēstus, nežēlīgus ļautiņus, kurus tu pat nepazīsti? Vai var mīlēt mēslus un netīrību? Vai utis un žurkas? Kurš gan var mīlēt smeldzošu nogurumu un, par spīti tam, turpināt strādāt? Neviens nevar to visu mīlēt. Cilvēks var mīlēt tikai Dievu un caur Viņa žēlastību iemīlēt Viņa radītos cilvēkus.

Es pajautāju, kā viņa bija sadzirdējusi savu aicinājumu un nonākusi līdz mūķenes zvērestam. Viņa nocitēja Frānsisa Tompsona^1 rindas no dzejoļa “Debesu mednieks”.

Es vairījos no Viņa dienu un nakti;

Es vairījos no Viņa gadu līkločos;

Es vairījos no Viņa savas dvēseles labirintos

Un slēpos no Viņa savu asaru jūrā.

Es mūķenei pajautāju, ko nozīmē vārdi “es vairījos no Viņa”, bet viņa sadusmojās.

- Jautājumi, jautājumi - tu esi nogurdinājusi mani ar saviem jautājumiem, mans bērns. Uzzini pati - beigās mums visiem tas ir jāuzzina. Neviens nevar tev iedot tavu ticību. Tā ir tikai Dieva dāvana. Meklē, un tu atradīsi. Lasi evaņģēliju. Cita ceļa nav. Neuzmācies ar saviem nebeidzamajiem jautājumiem. Ej ar Dievu, mans bērns; vienkārši ej ar Dievu.

Bija skaidri redzams, ka viņa ir nogurusi. Es viņu noskūpstīju un aizlavījos prom.

Viņas ierastā frāze “ej ar Dievu” mani krietni samulsināja. Pēkšņi es visu sapratu. Tā bija atklāsme - pieņemšana. Tā piepildīja mani ar prieku. Pieņemt dzīvi, pasauli, Garu, Dievu - sauciet to, kā vien gribat, un viss pārējais sekos. Es gadiem ilgi biju centusies saprast vai vismaz pieņemt dzīves jēgu. Šie trīs mazie vārdi “ej ar Dievu” bija sākums manai ticībai.

Tovakar es sāku lasīt evaņģēliju.

MEDICĪNAS TERMINU skaidrojoša vārdnīca

Albuminūrija. Mūsdienās to sauc arī par proteinūriju. 11 ir pastiprināta olbaltumvielu izdalīšanās ar urīnu, kas liecina par nieru darbības traucējumiem. Olbaltuma noteikšana urīnā vēl joprojām ir daļa no ierastās pirmsdzemdību aprūpes. Lai noteiktu olbaltuma klātbūtni urīnā, mūsdienās to vairs nekarsē. Olbaltumvielu daudzumu urīnā norāda indikatora krāsas maiņa.

Asfiksija. Nepietiekama skābekļa piegāde dzīvībai svarīgiem orgāniem, it īpaši smadzenēm, kas var izraisīt nāvi vai neatgriezeniskus bojājumus.

Auglis. Cilvēka dīglis no 9. attīstības nedēļas līdz piedzimšanai. Pirmajās astoņās attīstības nedēļās to sauc par embriju. Augļa attīstība ilgst vidēji 280 dienas.

Augļa stetoskops. Augļa stetoskopam ir trompetes formas koka klausāmais stobriņš, kuru pieliek pie grūtnieces vēdera, lai vecmāte varētu paklausīties augļa sirdspukstus.

Augļa ūdens. Šķidrums, kas apņem un aizsargā augli, kamēr tas atrodas dzemdē. Augļa ūdeni parasti sauc par “ūdeņiem”.

Cietais šankrs. Sifilisa infekcijas radītais sākotnējais bojājums - koši sarkana čūla ar bezkrāsainiem izdalījumiem un sacietējumu pamatā.

Cistīts. Urīnpūšļa iekaisums, ko ierosina infekcija.

Čūla. Ilgstošs ādas vai gļotādas defekts bez manāmām dzīšanas pazīmēm.

Dzemdes kontrakcijas. Periodiska dzemdes muskuļu saraušanās, kas dzemdību laikā izraisa sāpes.

Dzemdes pamatne. Dzemdes augšējā daļa.

Dzemdības ar knaibļu izmantošanu. Ja dzemdību laikā auglis iestrēgst mātes iegurnī, tiek izmantotas dzemdību knaibles. Ar tām no abām pusēm apņem augļa galvu, bet vecmāte, viegli uzspiežot uz knaiblēm, palīdz bērniņam piedzimt. Ir arī īpašas knaibles, kuras paredzētas gadījumam, ja auglis mātes iegurnī ir noslīdējis pārāk zemu.

Eklampsija. Smags grūtniecības vēlīnas toksikozes veids, kurai raksturīgi spēcīgi krampji. Eklampsija retos gadījumos var izraisīt mātes un vēl nedzimušā bērna nāvi.

Epiziotomija. Iegriezums, ko veic starpenē vaginas atveres palielināšanai dzemdību laikā.

Ergometrins. Alkaloids, ko lieto, lai pēc dzemdībām stimulētu dzemdes muskuļu saraušanos.

Fēlinga šķīdums. To izmanto, lai noteiktu cukura klātbūtni urīnā. Iegūtā šķidruma krāsu salīdzina ar rezultātu tabulu. Mūsdienās izmanto citu sistēmu Clinitest, kas arī balstīta uz vara reducēšanas metodi.

Galvas priekšguļa. Šajā gadījumā auglis dzemdē atrodas ar galviņu uz leju. Galvas priekšguļa ir visatbilstošākā poza, kāda auglim jāieņem, lai dzemdības noritētu normāli.

Gļotu atsūkšana. Lai izvairītos no infekcijas izplatīšanās, mūsdienās gļotas no jaundzimušā mutes tiek atsūktas, izmantojot vieglu elektrisko sūkni.

Gultas režīms. Desmit līdz četrpadsmit dienas ilgs periods pēc dzemdībām, kurā sievietei bija jāguļ gultā; viņa nedrīkstēja celties nekāda iemesla dēļ. Šī piespiedu atrašanās gultā drīzāk radīja komplikācijas pēcdzemdību periodā. Mūsdienās sievietēm iesaka celties un sākt staigāt ļoti ātri pēc bērna piedzimšanas.

Hlorhidrāts. Viegls, nomierinošs un sāpes remdējošs līdzeklis, kuru izmanto agrīnajā dzemdību stadijā. Medikamentu lieto kā dzērienu kopā ar ūdeni un glikozi vai augļu sulu. Hlorhidrāts kairina kuņģi un bieži izraisa vemšanu, tāpēc mūsdienās to vairs neizmanto.

Intramuskulāra injekcija. Injekciju izdara muskulī, parasti gūžas augšējā ārējā kvadrantā.

Intravenoza injekcija. Injekciju izdara vienā no zemādas vēnām, kas atrodas elkoņa bedrē.

Klizma. Ārstniecisks paņēmiens, lai iztukšotu resno zarnu. Dzemdību sākumā to agrāk veica visām sievietēm, balstoties uz pieņēmumu, ka tādējādi tiks stimulētas kontrakcijas un atbrīvota vieta, lai auglis varētu vieglāk iziet cauri dzemdību ceļiem. Pētījumos ir pierādīts, ka klizma nestimulē dzemdības, tāpēc tā vairs netiek izmantota.

Krustu kaula pozīcija. Pozīcija, kādā tūpļa guļas dzemdībās auglis var atrasties tieši pirms dzemdībām. Augļa krustu kauls (kauls, kas atrodas muguras lejasdaļā) atrodas mātes iegurņa priekšējā daļā.

Ķeizargrieziens. Operācija, kuras laikā augli izņem no dzemdes, atverot vēdera dobumu un pārgriežot dzemdes sienu.

Mastīts. Krūts dziedzera iekaisums.

Medmāsa. Mūsdienās vecmātes reti sauc par medmāsām. Dzemdniecība ir atsevišķa medicīnas nozare. Senāk daudzas vecmātes apguva ari medmāsas kvalifikāciju, bet mūsdienās šo kvalifikāciju apvienošana vairs nav izplatīta.

Menzūra. Stikla trauks ar iedaļām neliela šķidruma daudzuma mērīšanai.

Moriso-Smellija-Veita metode. Secīgas manipulācijas tūpļa guļas dzemdībās. Šādu metodi vēl joprojām izmanto dažas vecmātes un akušieri.

Nabassaite. Orgāns, kas savieno augli ar mātes organismu. Tā sākas no placentas un ieiet augļa organismā pa nabas gredzenu.

Nefrīts. Nieru iekaisums.

Nierveida šālīte. Dažāda lieluma un materiāla medicīnisks trauks nieres formā, kurā tiek novietoti medicīniskie piederumi.

Noskūšana. Līdz 20. gadsimta 80. gadiem pirms dzemdībām kaunuma daļa tika noskūta. Uzskatīja, ka tādējādi dzemdību laikā āda būs tīrāka un samazināsies inficēšanās risks. Pētījumos ir pierādīts, ka kaunuma noskūšana neuzlabo tīrību ne pirms, ne pēc dzemdībām.

Otrā dzemdību stadija. Laiks no brīža, kad dzemdes kakls ir pilnībā atvēries, līdz bērna piedzimšanai.

Patoloģijas laboratorija. Laboratorija, uz kuru sūtīja asins paraugus, lai apstiprinātu infekcijas slimības esamību.

Pauris. Par pauri sauc augļa galvas augšējo daļu, un dzemdību laikā tas parasti parādās vispirms.

Pediatrs. Ārsts, kurš ir specializējies zīdaiņu un bērnu ārstēšanā.

Pēcdzemdību delīrijs. Mūsdienās to sauc par dzemdību psihozi. Tās vieglāko formu sauc par pēcdzemdību depresiju.

Pēcdzemdību periods. Sešas astoņas nedēļas ilgs laika posms pēc dzemdībām.

Pilns grūtniecības termiņš. Grūtniecība parasti ilgst četrdesmit nedēļas. Pilnam grūtniecības termiņam atbilst periods no trīsdesmit astotās līdz četrdesmit otrajai grūtniecības nedēļai.

Pirmā dzemdību stadija. Laiks no regulāru, sāpīgu kontrakciju sākšanās līdz brīdim, kad dzemdes kakls ir pilnībā atvēries.

Pirmdzemdētāja. Sieviete, kas dzemdē pirmo reizi.

Pirmpiens. Piens, kas pirmais izdalās no krūts dziedzeriem. Nobriedis mātes piens sāk parādīties trešajā vai ceturtajā dienā pēc bērna piedzimšanas.

Pirmsdzemdību aprūpe. Mātes un augļa medicīniska uzraudzība līdz dzemdībām.

Placenta. Orgāns, kas attīstās grūtniecības laikā un saista augli ar mātes organismu. Ar placentas starpniecību auglis saņem barības vielas un skābekli, bet atdod ogļskābo gāzi un vielmaiņas galaproduktus. Grūtniecības laikā placenta ir piestiprināta pie dzemdes sienas, un tā atdalās pēc bērna piedzimšanas.

Placentas priekšguļa. Stāvoklis, kad placenta daļēji vai pilnībā nosedz dzemdes kaklu. Tas var izraisīt spēcīgu asiņošanu. Šādā gadījumā dzemdības notiek, izmantojot ķeizargriezienu.

Poza uz kreisajiem sāniem. Agrāk bija pieņemts dzemdību laikā sievieti noguldīt uz kreisajiem sāniem. Mūsdienās sievietei ļauj izvēlēties dzemdību pozu, kādā viņa jūtas visērtāk. Pozu uz kreisajiem sāniem izmanto ļoti reti.

Preeklampsija. Grūtniecības un pēcdzemdību periodam raksturīga slimība. Tās simptomi ir augsts asinsspiediens, olbaltuma klātbūtne urīnā un tūska.

Priekšlaicīgi dzimis bērns un tā aprūpe. Par priekšlaicīgām tiek uzskatītas dzemdības no 24. līdz 36. grūtniecības nedēļai. Mūsdienās priekšlaicīgi dzimušu bērnu aprūpē plaši izmanto ādas kontakta metodi. Mātes un bērna atšķiršana, kad bērns tiek ievietots modernos jaundzimušo inkubatoros, tiek izmantota pēc iespējas retāk, un tiek veicināta mātes un bērna saskarsme. Ādas kontakta metodi sauc arī par “ķenguru aprūpi”. Tās izmantošana aizsākās 20. gadsimta 80. gados Kolumbijas pilsētā Bogotā, kur tā attīstījās medicīniskas nepieciešamības dēļ, jo nepietika inkubatoru, kuros priekšlaicīgi dzimušos mazuļus varētu turēt siltumā. “Ķenguru aprūpes” metodi šobrīd izmanto visā pasaulē. Tā ir efektīva, jo mazulis atrodas siltumā, tāpēc viņam nepieciešams mazāks kaloriju un skābekļa daudzums, un viņam ir labāka elpošana. Ir novērots, ka mazuļi, kuru aprūpē tiek izmantota šāda metode, mazāk raud un guļ daudz labāk nekā bērni, kuri atrodas inkubatoros.

Sifiliss. Seksuāli transmisīva slimība, ko izraisa bālā treponēma (Treponema pallidum), kas pieder pie spirohetām.

Simsa ginekoloģiskais spogulis. Instruments, kas atgādina kurpju lāpstiņu, kura saliekta “U” burta formā. To izmanto, lai pastieptu vaginas sieniņas.

Starpene. Starpene atrodas starp vaginālo atveri un anālo atveri, un dzemdību laikā tā bieži tiek traumēta. Plīsumam vai iegriezumam (episiotomijai) var uzlikt šuves, taču parasti starpene ātri sadzīst.

Tauku aizsargslānis. Lipīga, balta viela, kas dzemdību laikā klāj mazuļa ādu. To parasti var saskatīt ādas krokās.

Tīrīšana. Dzemdes tīrīšana ir operācija, kuras laikā no dzemdes tiek izņemtas placentas vai augļa apvalka daļas, lai tās pēc dzemdībām neizraisītu asiņošanu vai infekciju.

Trešā dzemdību stadija. Laiks no bērna piedzimšanas līdz brīdim, kad placenta ir pilnībā atdalījusies.

Tūpļa guļa. Auglis dzemdē atrodas ar dibenu uz leju, nevis ierastajā pozīcijā - ar galvu uz leju.

Tūpļa guļas dzemdības. Desmitiem gadu laikā tūpļa guļas dzemdību gaita ir maz mainījusies, lai gan šādas dzemdības mājas apstākļos nav nekāds retums. Tūpļa guļas dzemdības norit lēnāk nekā dzemdības, kurās bērns dzimst ar galvu pa priekšu, jo pirmās caur dzemdību ceļiem virzās augļa ķermeņa platākās daļas, bet galva piedzimst pēdējā. Kad augļa galva nonāk iegurnī, tā tiek atstāta kustīgā pozīcijā, lai viņa paša ķermenis nokarātos ārpus mātes ķermeņa. Tādējādi tiek panākts, ka galviņa piedzimst lēnām un droši.

Tūska. Pampums, kuru izraisa šķidruma uzkrāšanās audos.

Vagīna, arī maksts. Muskuļains cauruļveida sieviešu iekšējais dzimumorgāns, kas savieno dzemdi ar ārējiem dzimumorgāniem.

Vulva. Sievietes dzimumorgānu ārējā jeb redzamā daļa.

MEDICĪNAS TERMINU skaidrojoša vārdnīca

Albuminūrija. Mūsdienās to sauc arī par proteinūriju. 11 ir pastiprināta olbaltumvielu izdalīšanās ar urīnu, kas liecina par nieru darbības traucējumiem. Olbaltuma noteikšana urīnā vēl joprojām ir daļa no ierastās pirmsdzemdību aprūpes. Lai noteiktu olbaltuma klātbūtni urīnā, mūsdienās to vairs nekarsē. Olbaltumvielu daudzumu urīnā norāda indikatora krāsas maiņa.

Asfiksija. Nepietiekama skābekļa piegāde dzīvībai svarīgiem orgāniem, it īpaši smadzenēm, kas var izraisīt nāvi vai neatgriezeniskus bojājumus.

Auglis. Cilvēka dīglis no 9. attīstības nedēļas līdz piedzimšanai. Pirmajās astoņās attīstības nedēļās to sauc par embriju. Augļa attīstība ilgst vidēji 280 dienas.

Augļa stetoskops. Augļa stetoskopam ir trompetes formas koka klausāmais stobriņš, kuru pieliek pie grūtnieces vēdera, lai vecmāte varētu paklausīties augļa sirdspukstus.

Augļa ūdens. Šķidrums, kas apņem un aizsargā augli, kamēr tas atrodas dzemdē. Augļa ūdeni parasti sauc par “ūdeņiem”.

Cietais šankrs. Sifilisa infekcijas radītais sākotnējais bojājums - koši sarkana čūla ar bezkrāsainiem izdalījumiem un sacietējumu pamatā.

Cistīts. Urīnpūšļa iekaisums, ko ierosina infekcija.

Čūla. Ilgstošs ādas vai gļotādas defekts bez manāmām dzīšanas pazīmēm.

Dzemdes kontrakcijas. Periodiska dzemdes muskuļu saraušanās, kas dzemdību laikā izraisa sāpes.

Dzemdes pamatne. Dzemdes augšējā daļa.

Dzemdības ar knaibļu izmantošanu. Ja dzemdību laikā auglis iestrēgst mātes iegurnī, tiek izmantotas dzemdību knaibles. Ar tām no abām pusēm apņem augļa galvu, bet vecmāte, viegli uzspiežot uz knaiblēm, palīdz bērniņam piedzimt. Ir arī īpašas knaibles, kuras paredzētas gadījumam, ja auglis mātes iegurnī ir noslīdējis pārāk zemu.

Eklampsija. Smags grūtniecības vēlīnas toksikozes veids, kurai raksturīgi spēcīgi krampji. Eklampsija retos gadījumos var izraisīt mātes un vēl nedzimušā bērna nāvi.

Epiziotomija. Iegriezums, ko veic starpenē vaginas atveres palielināšanai dzemdību laikā.

Ergometrins. Alkaloids, ko lieto, lai pēc dzemdībām stimulētu dzemdes muskuļu saraušanos.

Fēlinga šķīdums. To izmanto, lai noteiktu cukura klātbūtni urīnā. Iegūtā šķidruma krāsu salīdzina ar rezultātu tabulu. Mūsdienās izmanto citu sistēmu Clinitest, kas arī balstīta uz vara reducēšanas metodi.

Galvas priekšguļa. Šajā gadījumā auglis dzemdē atrodas ar galviņu uz leju. Galvas priekšguļa ir visatbilstošākā poza, kāda auglim jāieņem, lai dzemdības noritētu normāli.

Gļotu atsūkšana. Lai izvairītos no infekcijas izplatīšanās, mūsdienās gļotas no jaundzimušā mutes tiek atsūktas, izmantojot vieglu elektrisko sūkni.

Gultas režīms. Desmit līdz četrpadsmit dienas ilgs periods pēc dzemdībām, kurā sievietei bija jāguļ gultā; viņa nedrīkstēja celties nekāda iemesla dēļ. Šī piespiedu atrašanās gultā drīzāk radīja komplikācijas pēcdzemdību periodā. Mūsdienās sievietēm iesaka celties un sākt staigāt ļoti ātri pēc bērna piedzimšanas.

Hlorhidrāts. Viegls, nomierinošs un sāpes remdējošs līdzeklis, kuru izmanto agrīnajā dzemdību stadijā. Medikamentu lieto kā dzērienu kopā ar ūdeni un glikozi vai augļu sulu. Hlorhidrāts kairina kuņģi un bieži izraisa vemšanu, tāpēc mūsdienās to vairs neizmanto.

Intramuskulāra injekcija. Injekciju izdara muskulī, parasti gūžas augšējā ārējā kvadrantā.

Intravenoza injekcija. Injekciju izdara vienā no zemādas vēnām, kas atrodas elkoņa bedrē.

Klizma. Ārstniecisks paņēmiens, lai iztukšotu resno zarnu. Dzemdību sākumā to agrāk veica visām sievietēm, balstoties uz pieņēmumu, ka tādējādi tiks stimulētas kontrakcijas un atbrīvota vieta, lai auglis varētu vieglāk iziet cauri dzemdību ceļiem. Pētījumos ir pierādīts, ka klizma nestimulē dzemdības, tāpēc tā vairs netiek izmantota.

Krustu kaula pozīcija. Pozīcija, kādā tūpļa guļas dzemdībās auglis var atrasties tieši pirms dzemdībām. Augļa krustu kauls (kauls, kas atrodas muguras lejasdaļā) atrodas mātes iegurņa priekšējā daļā.

Ķeizargrieziens. Operācija, kuras laikā augli izņem no dzemdes, atverot vēdera dobumu un pārgriežot dzemdes sienu.

Mastīts. Krūts dziedzera iekaisums.

Medmāsa. Mūsdienās vecmātes reti sauc par medmāsām. Dzemdniecība ir atsevišķa medicīnas nozare. Senāk daudzas vecmātes apguva ari medmāsas kvalifikāciju, bet mūsdienās šo kvalifikāciju apvienošana vairs nav izplatīta.

Menzūra. Stikla trauks ar iedaļām neliela šķidruma daudzuma mērīšanai.

Moriso-Smellija-Veita metode. Secīgas manipulācijas tūpļa guļas dzemdībās. Šādu metodi vēl joprojām izmanto dažas vecmātes un akušieri.

Nabassaite. Orgāns, kas savieno augli ar mātes organismu. Tā sākas no placentas un ieiet augļa organismā pa nabas gredzenu.

Nefrīts. Nieru iekaisums.

Nierveida šālīte. Dažāda lieluma un materiāla medicīnisks trauks nieres formā, kurā tiek novietoti medicīniskie piederumi.

Noskūšana. Līdz 20. gadsimta 80. gadiem pirms dzemdībām kaunuma daļa tika noskūta. Uzskatīja, ka tādējādi dzemdību laikā āda būs tīrāka un samazināsies inficēšanās risks. Pētījumos ir pierādīts, ka kaunuma noskūšana neuzlabo tīrību ne pirms, ne pēc dzemdībām.

Otrā dzemdību stadija. Laiks no brīža, kad dzemdes kakls ir pilnībā atvēries, līdz bērna piedzimšanai.

Patoloģijas laboratorija. Laboratorija, uz kuru sūtīja asins paraugus, lai apstiprinātu infekcijas slimības esamību.

Pauris. Par pauri sauc augļa galvas augšējo daļu, un dzemdību laikā tas parasti parādās vispirms.

Pediatrs. Ārsts, kurš ir specializējies zīdaiņu un bērnu ārstēšanā.

Pēcdzemdību delīrijs. Mūsdienās to sauc par dzemdību psihozi. Tās vieglāko formu sauc par pēcdzemdību depresiju.

Pēcdzemdību periods. Sešas astoņas nedēļas ilgs laika posms pēc dzemdībām.

Pilns grūtniecības termiņš. Grūtniecība parasti ilgst četrdesmit nedēļas. Pilnam grūtniecības termiņam atbilst periods no trīsdesmit astotās līdz četrdesmit otrajai grūtniecības nedēļai.

Pirmā dzemdību stadija. Laiks no regulāru, sāpīgu kontrakciju sākšanās līdz brīdim, kad dzemdes kakls ir pilnībā atvēries.

Pirmdzemdētāja. Sieviete, kas dzemdē pirmo reizi.

Pirmpiens. Piens, kas pirmais izdalās no krūts dziedzeriem. Nobriedis mātes piens sāk parādīties trešajā vai ceturtajā dienā pēc bērna piedzimšanas.

Pirmsdzemdību aprūpe. Mātes un augļa medicīniska uzraudzība līdz dzemdībām.

Placenta. Orgāns, kas attīstās grūtniecības laikā un saista augli ar mātes organismu. Ar placentas starpniecību auglis saņem barības vielas un skābekli, bet atdod ogļskābo gāzi un vielmaiņas galaproduktus. Grūtniecības laikā placenta ir piestiprināta pie dzemdes sienas, un tā atdalās pēc bērna piedzimšanas.

Placentas priekšguļa. Stāvoklis, kad placenta daļēji vai pilnībā nosedz dzemdes kaklu. Tas var izraisīt spēcīgu asiņošanu. Šādā gadījumā dzemdības notiek, izmantojot ķeizargriezienu.

Poza uz kreisajiem sāniem. Agrāk bija pieņemts dzemdību laikā sievieti noguldīt uz kreisajiem sāniem. Mūsdienās sievietei ļauj izvēlēties dzemdību pozu, kādā viņa jūtas visērtāk. Pozu uz kreisajiem sāniem izmanto ļoti reti.

Preeklampsija. Grūtniecības un pēcdzemdību periodam raksturīga slimība. Tās simptomi ir augsts asinsspiediens, olbaltuma klātbūtne urīnā un tūska.

Priekšlaicīgi dzimis bērns un tā aprūpe. Par priekšlaicīgām tiek uzskatītas dzemdības no 24. līdz 36. grūtniecības nedēļai. Mūsdienās priekšlaicīgi dzimušu bērnu aprūpē plaši izmanto ādas kontakta metodi. Mātes un bērna atšķiršana, kad bērns tiek ievietots modernos jaundzimušo inkubatoros, tiek izmantota pēc iespējas retāk, un tiek veicināta mātes un bērna saskarsme. Ādas kontakta metodi sauc arī par “ķenguru aprūpi”. Tās izmantošana aizsākās 20. gadsimta 80. gados Kolumbijas pilsētā Bogotā, kur tā attīstījās medicīniskas nepieciešamības dēļ, jo nepietika inkubatoru, kuros priekšlaicīgi dzimušos mazuļus varētu turēt siltumā. “Ķenguru aprūpes” metodi šobrīd izmanto visā pasaulē. Tā ir efektīva, jo mazulis atrodas siltumā, tāpēc viņam nepieciešams mazāks kaloriju un skābekļa daudzums, un viņam ir labāka elpošana. Ir novērots, ka mazuļi, kuru aprūpē tiek izmantota šāda metode, mazāk raud un guļ daudz labāk nekā bērni, kuri atrodas inkubatoros.

Sifiliss. Seksuāli transmisīva slimība, ko izraisa bālā treponēma (Treponema pallidum), kas pieder pie spirohetām.

Simsa ginekoloģiskais spogulis. Instruments, kas atgādina kurpju lāpstiņu, kura saliekta “U” burta formā. To izmanto, lai pastieptu vaginas sieniņas.

Starpene. Starpene atrodas starp vaginālo atveri un anālo atveri, un dzemdību laikā tā bieži tiek traumēta. Plīsumam vai iegriezumam (episiotomijai) var uzlikt šuves, taču parasti starpene ātri sadzīst.

Tauku aizsargslānis. Lipīga, balta viela, kas dzemdību laikā klāj mazuļa ādu. To parasti var saskatīt ādas krokās.

Tīrīšana. Dzemdes tīrīšana ir operācija, kuras laikā no dzemdes tiek izņemtas placentas vai augļa apvalka daļas, lai tās pēc dzemdībām neizraisītu asiņošanu vai infekciju.

Trešā dzemdību stadija. Laiks no bērna piedzimšanas līdz brīdim, kad placenta ir pilnībā atdalījusies.

Tūpļa guļa. Auglis dzemdē atrodas ar dibenu uz leju, nevis ierastajā pozīcijā - ar galvu uz leju.

Tūpļa guļas dzemdības. Desmitiem gadu laikā tūpļa guļas dzemdību gaita ir maz mainījusies, lai gan šādas dzemdības mājas apstākļos nav nekāds retums. Tūpļa guļas dzemdības norit lēnāk nekā dzemdības, kurās bērns dzimst ar galvu pa priekšu, jo pirmās caur dzemdību ceļiem virzās augļa ķermeņa platākās daļas, bet galva piedzimst pēdējā. Kad augļa galva nonāk iegurnī, tā tiek atstāta kustīgā pozīcijā, lai viņa paša ķermenis nokarātos ārpus mātes ķermeņa. Tādējādi tiek panākts, ka galviņa piedzimst lēnām un droši.

Tūska. Pampums, kuru izraisa šķidruma uzkrāšanās audos.

Vagīna, arī maksts. Muskuļains cauruļveida sieviešu iekšējais dzimumorgāns, kas savieno dzemdi ar ārējiem dzimumorgāniem.

Vulva. Sievietes dzimumorgānu ārējā jeb redzamā daļa.

Content

Vorsa Dženifere Izsauciet vecmāti!

PATEICĪBAS

PRIEKŠVĀRDS

IEVADS

IZSAUCIET VECMĀTI!

NONĀTA NAMS

RITA VIZĪTES

ČAMIJA

MOLLIJA

DIVRITENIS

PIRMSDZEMDĪBU KLINIKA

RAHĪTS

EKLAMPSIJA

FREDS

ZIEMASSVĒTKU BĒRNIŅŠ

TŪPĻA GUĻAS DZEMDĪBAS

DŽIMIJS

LENS UN KONČITA VORENI

MĀSA MONIKA DŽOANA

MĒRIJA

ZAKIRS

KEBLSTRĪTĀ

DZĪVE KAFEJNĪCĀ

KEBLSTRĪTĀ Pirmskara Stepnija, kas

DZĪVE KAFEJNĪCĀ

BĒGŠANA

MĀSA EVANDŽELĪNA

DŽENKINSAS KUNDZE

ROZIJA

NABAGU DARBA NAMS

cūkkopības sabrukums

JAUKTENIS l

JAUKTENIS II

JAUKTENIS III

PUSDIENAS

SMOGS

ĀTRĀS REAĢĒŠANAS VIENĪBA

PRIEKŠLAICĪGI DZIMIS MAZULIS

AK, ŠIS VECUMS!

IESĀKUMS

MEDICĪNAS TERMINU skaidrojoša vārdnīca