Gēte Johans Volfgangs

Jaunā Vertera ciešanas

Johans Volfgangs Gēte

Jaunā Vertera ciešanas

.

.

.

Pirmā daļa

Kā es priecājos, ka esmu prom! Labais draugs, kas gan ir cilvēka sirds! Atstāt tevi, kuru tā mīlu, ar kuru biju nešķirams, un tomēr priecāties! Es zinu, ka tu man to piedod. Vai citas draudzības man nebija tieši tālab likteņa nolemtas, lai liktu baiļoties tādai sirdij kā manējā? Nabaga Leonora! Un tomēr tā nebija mana vaina. Ko varēju darīt, ja man bija palīkami izklaidēties ar viņas neatvairāmi valdzinošo māsu, bet viņas nabaga sirdī iedegās kaislība? Un tomēr — vai esmu gluži bez vainas? Vai es neliku uzliesmot viņas jūtām? Vai gan pats neesmu ar prieku vērojis patiesu jūtu izpausmi, par ko mums tik bieži jāpasmejas, lai gan nekā smieklīga tur nav? Vai es neesmu — Ak, kas gan ir cilvēks, ka pats par sevi var zūdīties! Es vēlos — to es tev apsolu, mīļais draugs, — es vēlos laboties, es negribu vairs šo bēdu mazumiņu, ko mums lemj liktenis, it kā atgremot, kā allaž esmu darījis; es gribu baudīt tagadni, un pagātne lai paliek pagātne. Protams, tev taisnība, labais, cilvēkiem būtu daudz mazāk ciešanu, ja viņi — dievs vien zina, kālab viņi tādi ir radīti! — ja viņi ar tik cītīgu iztēles spēku nemēģinātu atsaukt atmiņā pagātnes bēdu dienas, bet labāk paciestu vienaldzīgo tagadni.

Esi tik labs, pasaki manai mātei, ka es viņas darījumu kārtoju, cik labi vien spēdams, un tuvākajā laikā par to viņai ziņošu. Esmu aprunājies ar savu tanti, un viņa nepavisam nav tik (auna sieviete, kā pie mums par viņu domā. Viņa ir moža, jautras dabas, un sirds viņai ļoti laba. Es viņai izskaidroju, kādas grūtības manai mātei ir ar aizturēto mantojuma daļu. Viņa izteica savus pamatojumus, ieganstus un nosacījumus, kurus ņemot vērā viņa būtu ar mieru visu atdot, pat vēl vairāk atdot, nekā mēs pieprasījām, — vārdu sakot, es tagad nevēlos par to rakstīt, pasaki manai mātei, ka viss būs labi. Un, šo mazo darījumu kārtojot, es, mīļais, atkal attapu, ka pārpratumi un laiskums laikam gan rada pasaulē lielāku vilšanos nekā blēdība un ļaunprātība. Tās abas vismaz ir sastopamas retāk.

Starp citu, es te jūtos pavisam labi. Vientulība šai debešķīgajā apkārtnē ir brīnišķs balzams manai dvēselei, un šis jaunības apdvestais gadalaiks tik dāsni silda manu bieži vien trīsošo sirdi. Katrs koks, katrs dzīvžogs ir kupls ziedu pušķis, un mostas vēlēšanās būt maijvabolītei, lai lidinātos pa šo smaržu jūru, un atrast tur visu, kas baudāms.

Pati pilsēta nav patīkama, toties apkārtnes dabai piemīt neizsakāms skaistums. Tas pamudinājis nelaiķi grāfu fon N. stādīt savu dārzu vienā no tiem pakalniem, kuri virknējas visjaukākā dažādībā un veido it skaistas ielejas. Tas ir parasts dārzs, un, tanī ieejot, tūlīt var manīt, ka to izplānojis nevis mācīts dārznieks, bet jūtīga sirds, kas pati gribējusi te rast prieku. Jau dažu labu asaru esmu noraudājis par aizgājēju šai pussagruvušajā kabinetiņā, kas bijusi viņam iemīļota vieta un tagad tāda kļuvusi arī man. Drīz būšu dārza īpašnieks; tikai kopš dažām dienām man ir dārznieks, un viņš te nejutīsies slikti.

10. maijā

Manu dvēseli pārņēmusi brīnumaina līksmība, līdzīga jaukajiem pavasara rītiem, ko baudu no visas sirds. Esmu gluži viens un priecājos, ka dzīvoju šai apkaimē, kura tieši kā radīta tādai dvēselei kā manējā. Mīļais, esmu tik laimīgs, tik ļoti iegrimis mierīgas esības izbaudē, ka tālab cieš mana māksla^ Es nespētu taga d gleznot , pat ne svītru uzvilkt ,un tomēr nekad neesmu bijis labāks mākslinieks kā šobrīd. Kad jaukā ieleja visapkārt kūp miglas tvaikos un augstā saule rāmi spīd pār mana necaurredzamā, tumštumšā meža galotnēm, un tikai daži stari iezogas dziļi šai svētnīcā, es gulu garajā zālē pie guldzoša strauta un, pieplacis pie pašas zemes, vēroju neskaitāmos daždažādos zāles stiebriņus, kas man kļūst saskatāmi; vēroju pavisam tuvu sīkās radības ņudzoņu starp stiebriem, milzum daudzos tārpiņus, odiņus, kukainīšus un jūtu tepat blakus viņu, pašu visaugstāko, kurš radījis mūs pēc savas līdzības, jaušu viņa elpu, viņa — visumīlošā elpu, kurš mūs liegi aiznes un paglābj mūžīgā svētlaimē. Kad tas viss, mīļais draugs, ataust manu acu priekšā un pasaule un debesis ap mani atspulgo dvēselē kā mīļotās tēls — tad bieži vien tvīkstu ilgās un domāju: kaut spētu to visu izteikt, kaut varētu uzburt uz papīra to visu, kas tik dāsni, tik silti tevī mīt, lai tas kļūtu tavas dvēseles spogulis, tāpat kā tava dvēsele ir mūžīgā dieva spogulis! Mīļais draugs — Bet es, pakļaudamies šo parādību brīnišķīgajai varai, eju pazušanā.

12. maijā

Es nezinu, vai te visur lidinās maldu gari vai S varbūt man ir dzīva, lieliska fantāzija, kas apkārtni manās acīs padara tik debešķīgu. Tepat netālu ir avots — avots, kas mani valdzina tāpat kā Meluzīni un viņas māsas. — Tu nokāp pa mazu uzkalniņu lejup un atrodies pie velves; divdesmit pakāpienu tevi noved lejā, kur no marmora klintīm plūst skaidrum skaidrs ūdens. Ne visai augstajam mūrim, kas augšpusē veido apmalu, garajiem kokiem, kuri ieskauj laukumu, apkārtnes dzestrumam — visam te piemīt kaut kas saistošs,.kaut kas biedējošs! Nepaiet ne diena, kad es tur kādu stundu nepakavētos. No pilsētas nāk meitenes pēc ūdens — tas ir visparastākais un visnepieciešamākais darbs, ko senāk karaļu meitas veikušas pašas. Kad es tur sēžu, visapkārt man spilgti jo spilgti parādās patriarhālas vīzijas — es redzu, kā viņi, mani senči, pie avota cits citu iepazīst un bildina un kā ap avotiem un strautiem lidinās labdarīgie gari. Vai tam, kas to nespēj izjust — to nekad nespirdzinās dzedra avota veldze pēc grūta gājiena vasaras dienā!

13. maija

Tu jauta, vai lai atsūti manas grāmatas. Mīļais, U es lūdzu, dieva dēļ, liec mani ar tām mierā! Es vairs nevēlos, ka mani izrīko, skubina, iekveldina; šī sirds taču pati no sevis gana plūst pāri; man vajag šūpuļdziesmas, un to esmu pārpilnam atradis savā Homērā. Cik bieži es atvēsinu ar to savas kvēlās asinis; neko tik nemierīgu un tik nepastāvīgu kā šo sirdi tu neesi redzējis. Mīļais! vai man ar tevi jārunā par to, ko tu tik bieži esi izjutis kā smagu nastu — redzot, kā aiz bēdām metos izlaidībās un aiz saldas melanholijas postīgā kaislībā. Es pret savu sirsniņu izturos kā pret slimu bērnu; katra tās vēlēšanās tiek izpildīta. Nestāsti to nevienam; ir ļaudis, kas tālab uz mani ļaunotos.

. 15. maija

Apkārtnes mazie ļautiņi mani jau pazīst un mīl, it īpaši bērni. Kad sākumā viņiem piebiedrojos, draudzīgi par šo un to apjautājos, daži iedomājās, ka gribu par viņiem pazoboties, un pat: rupji mani atraidīja. Tas man neķērās pie sirds; es tikai jo krasi izjutu to, ko bieži esmu manījis: zināmas kārtas ļaudis allaž turesies saltā atstatuma no vienkāršās tautas, it kā ar tuvošanos tai varētu zaudēt cieņu; un bez tam vēl ir klaiņotāji un ļauni jokdari, kuri izliekas draudzīgi zemākajai kārtai, lai jo jūtamāk parāditu nabaga tautai savu pārākumu.

Es labi zinu, ka mēs neesam līdzīgi un nevaram tādi arī būt; bet es uzskatu, ka tas, kam liekas nepieciešams turēties tālāk no tā sauktā pūļa, lai nezaudētu respektu, ir tāpat nopeļams kā gļēvulis, kas slēpjas no sava ienaidnieka, jo baidas, ka tiks pieveikts.

Nesen es biju aizgājis pie avota un sastapu tur jaunu kalponi, kas bija nolikusi savu trauku uz paša zemākā pakāpiena un raudzījās apkārt, vai nenāks kāda paziņa, kura viņai palīdzēs uzcelt trauku uz galvas. Es nokāpu lejā un palūkojos viņā. «Vai varu jums palīdzēt, jaunava?» es vaicāju. Viņa nosarka pār visu seju. «O nē, mans kungs!» viņa teica.— «Nav ko kautrēties.» Viņa nolika savu krūku pa rokai, un es viņai palīdzēju. Meiča pateicās un kāpa augšup.

17. maija

Esmu iepazinies ar daždažādiem cilvēkiem, taču sabiedrību neesmu vēl sev atradis. Nezinu, kāpēc es cilvēkiem esmu simpātisks; tik daudziem es patīku, un viņi man pieķeras, un tad man ir žēl, ja mūsu ceļi iet kopā tikai mazu gabaliņu. Ja tu jautā, kādi te ir ļaudis, tad man tev jāsaka: tādi paši kā visur. Cilvēcei piemīt vienveidība. Vairums lielāko daļu sava laika nostrādā, lai eksistētu, un mazumiņš brīvo brīžu viņus tā biedē, ka viņi izmanto visas iespējas, lai tikai no tiem tiktu vaļā. Ak, cilvēka misija!

Taču tie ir gaužām labi ļaudis! Kad es reizēm aizmirstos, kad reizēm baudu kopā ar viņiem priekus, kas cilvēkiem dāvāti, — pie jauki klāta galda atklāti un sirsnīgi par šo to pajokoju, dodos izbraukumā, savā reizē padejoju un vēl kaut ko līdzīgu — tad jūtu, cik labi tas viss mani iespaido; tikai to gan nedrīkstu iedomāties, ka manī snauž vēl daudz jo daudz citu spēku, kuri paliek neizmantoti un kuri man stingri jāslēpj. Ai, kā tas nomāc sirdi — Un tomēr! kļūt pārprastam — tāds ir mūsu liktenis.

Ak, mana jaunības draudzene aizgājusi! Ak, kādēļ man bija lemts viņu pazīt! — Man būtu jāsaka: tu esi nelga. Tu meklē to, kas šeit zemes virsū nav atrodams; bet man viņa tomēr bija, esmu jutis viņas sirdi, cēlo dvēseli, un tālab esmu sev licies kas labāks, nekā biju īstenībā, jo es biju viss, kas vien varēju būt. Mīļais dievs! Vai tad kaut sīks puteklītis mana dvēseles spēka palika neizmantots? Vai viņas tuvumā nemodās visas brīnišķīgās jūtas? Vai mūsu draudzība nebija vissmalkāko jūtu, visasprātīgāko domu nerimtīgs ritums, vai ik vārdā nebija jaušama ģēnija dzirksts?

Un tagad! — Ak, viņas gadi, viņa bija vecāka par mani un agrāk aizgāja kapā. Es viņu nekad neaizmirsīšu, nekad neaizmirsīšu viņas gaišo prātu un dievišķīgo pacietību.

Pirms nedaudzām dienām sastapos ar jauno F., vaļsirdīgu jaunekli ar glītu seju. Viņš nupat kā beidzis akadēmiju un neuzskata, ka pats pārāk daudz zina, tomēr pārliecināts, ka ir gudrāks nekā citi. Viņš gan ir centīgs, kā nomanīju, vārdu sakot, viņam ir labas zināšanas. Padzirdis, ka es daudz gleznoju un protu grieķu valodu (divi meteori šai pušē), viņš ieradās pie manis un klāja vaļā savu zināšanu pūru — no Batē līdz Vudam, no de Pila līdz Vinkelmanam — un apgalvoja man, ka esot izlasījis visu Zulcera teorijas pirmo daļu un ka viņam esot Haines manuskripts par antīkās mākslas studijām. Es neko neapstrīdēju.

Iepazinos ar vēl kādu krietnu vīru — firsta ierēdni, atklātu, sirsnigu cilvēku. Stāsta, ka varot no sirds priecāties, redzot viņu savu bērnu pulciņā; tie esot veseli deviņi; ipaši daudz runā par viņa vecāko meitu. Viņš ir ielūdzis mani pie sevis, un es gribu tuvākajās dienās viņu apciemot. Viņš dzīvo kādā firsta medību muižā pusotras stundas gājienā no šejienes, kur viņam pēc sievas nāves atļauts pārvākties, jo palikt šeit pilsētā valsts namā viņam bija pārāk sāpigi.

Bez tam man vēl ir pagadījies sastapties ar jocīgiem īpatņiem, kuri vispār ir neciešami, turklāt sevišķi neizturami ir viņu draudzības apliecinājumi.

Paliec sveiks! Sī vēstule tev patiks, tā ir visai vēsturiska.

22 'maiiā

Cilvēka dzīve esot tikai sapnis, to jau dažs labs i pieredzējis, un ari mani šī sajūta nekad nepamet. Kad es vēroju, cik ierobežoti, cik iesprostoti ir cilvēka darbīgie un zinātkārie spēki, kad es vēroju, ka visa darbošanās ir tikai tāpēc, lai apmierinātu vajadzības, kurām nav cita nolūka kā vien paildzināt mūsu nožēlojamo eksistēšanu, un tad vēl to, ka nomierināšana ar zināmiem zinātniskiem jautājumiem ir tikai sapņaina rezignācija, tādēļ ka sienas, starp kurām cilvēks iesprostots, apgleznotas raibiem teļiem un gaišiem skatiem, —tad tas viss, Vilhelm, satriec mani. Es gremdējos pats sevi un atrodu tur savu pasauli. Atkal vairāk nojausmā un neizprotamās alkās nekā iztēlē un dzīvības pilnā spēkā. Un tad viss manās domās saplūst un es, sapņaini smaidīdams, dzīvoju tālāk.

Ka berili" nezina, kāpēc viņi ko veļas, par to ir vienis prātis visi augsti mācītie skolas un galma kungi, bet, ka ari pieaugušie, tāpat kā bērni, klīst pa šo pasauli, nezinādami, no kurienes viņi nak un kurp iet, ka viņu rīcībai ir tikpat maz īsta mērķtieclguma un pār viņiem valda biskvīti, kūkas un bērzu rīkstes, tam neviens labprāt negrib ticēt, bet man šķiet — to var redzēt tikpat kā uz delnas.

Es ar mīļu prātu tev teikšu — jo zinu, ko tu man uz to gribētu atbildēt,— ka vislaimīgākie ir tie, kuri kā bērni dzīvo vienai dienai, nēsā līdzi savas lelles, apģērbj un noģērbj tās un ar lielu bijību ložņā ap atvilktni, kur māte ieslēgusi saldo maizi, un, kad viņi kāroto beidzot dabūjuši, tad pilnām mutēm to notiesā un sauc: «Vēl!» — Tie ir laimīgie. Arī tādiem ir labi, kas saviem sīkajiem darbiem vai pat savām kaislībām piešķir skanīgus nosaukumus, it kā butu izdarītas milzum lielas operācijas cilvēces laimes un labklājības labā. Labi tiem, kas tādi var būt! Bet, kas sava pazemībā saprot, pie kā tas viss noved, kas redz, cik kārtīgi katrs pilsonis, kuram labi klājas, māk iekopt savu dārziņu par īstu paradīzi un ka arī nelaimīgais, gurdams zem dzīves nastas, smagi elpu vilkdams, iet neapnicis savu ceļu un ka visiem viņiem ir tikai vienas rūpes — redzēt šīs pasaules gaismu vēl kādu mirkli ilgāk, — jā, tas cieš klusu un veido savu pasauli, un jūtas laimīgs tāpēc, ka ir cilvēks. Un tad, lai cik ierobežots viņš ir, viņa sirdī tomēr allaž mīt salda brīvības izjūta, ka viņš šo cietumu var atstāt, kad vien pats vēlas.

26. maija

TU kopš senām dienām zini manu paradumu —  kaut kur apmesties, uzcelt klusā vietā būdiņu un tur visā šaurībā uzturēties palaikam. Arī šeit esmu atkal atradis vietu, kas man ļoti pa prātam.

"Lai lasītājs nepūlas atrast šeit minēto  vietu, jo īsto nosaukumu bija nepieciešams mainīt.

Apmēram stundas gājiena attalumā ir kāds ciematiņš, kuru te sauc par Vālheimu*. Sī vieta kāda uzkalna pakājē ir ļoti pievilcīga, un, kad augšā pa taciņu iet uz ciemu, uzreiz var pārredzēt visu ieleju. Laba saimniece, kas savos gados vēl ir patīkama un moža, pasniedz vīnu, alu, kafiju; un visjaukākas te ir divas liepas, kuru kuplie zari plešas pār visu nelielo laukumu baznīcas priekšā; tai visapkārt ir zemnieku mājas, šķūņi un lauku sētas. Tik jauku, tik mājīgu vietiņu man reti gadījies atrast, un es tur lieku iznest no viesnīcas savu galdiņu un krēslu, dzeru kafiju un lasu Homēru. Kad es pirmoreiz kādā jaukā pēcpusdienā nejauši aizgāju tur zem liepām, laukumiņš man likās tik vientuļš. Visi bija tīrumā, tikai kāds gadus četrus vecs puisēns sēdēja zemē un turēja otru — apmēram pusgada vecu bērnu starp kājām, ar abām rociņām piespiedis viņu pie krūtīm, tā ka noderēja mazajam par sēdekli, un, lai gan puisēna melnās acis raudzījās jautri, viņš izturējās pavisam rāmi. Skats mani ielīksmoja: apsēdos uz arkla iepretī un zīmēju šo aizkustinošo ainu ar abiem brāļiem. Piezīmēju klāt tuvāko žogu, šķūņa vārtus un dažus salūzušus ratu riteņus — visu, kā tie cits aiz cita stāvēja, un pēc kādas stundas secināju, ka man izdevies labi saskaņots, ļoti interesants zīmējums, kur neko neesmu pielicis klāt no sevis. Tas veicināja manu nodomu turpmāk pievērsties tikai dabai. Vienīgi tā ir bezgala bagāta, vienīgi tā rada lielu mākslinieku. Par likumu nepieciešamību var daudz ko teikt — apmēram to pašu, ko saka par pilsoniskās sabiedrības godu. Cilvēks, kas audzināts pēc tiem, nekad neradīs kaut ko banālu un nevērtīgu, tāpat kā neviens, kurš dzīvo, ievērodams likumus un baudīdams labklājību, nekad nekļūs neciešams kaimiņš vai bīstams ļaundaris; tomēr, lai nu ko sacītu, visi likumi arī izposta dabas patieso izjūtu un tās patieso attēlojumu. Tu saki, ka tas ir par stingru teikts! Ka likumi' tikai ierobežo, izgriež pārāk sakuplojušos vīnogulājus un tā joprojām. — Mīļais draugs, vai lai tev pastāstu kādu līdzību? Ar mākslu ir tāpat kā ar mīlestību.

Jauns cilvēks bezgalīgi pieķeries kādai meitenei, augu dienu viņš pavada pie viņas, izšķiež visus savus speķus, izputina visu savu mantu, lai ik bridi apliecinātu, ka ziedo viņai savu dzīvi. Un tad nu ierodas kāds mietpilsonis, kāds virs, kas ieņem sabiedrisku amatu, un saka viņam: «Mīļais jaunais cilvēk! Mīlēt ir cilvēciski, tikai vajag cilvēciski mīlēt! Iedaliet savas stundas — iedaliet zināmas stundas darbam un atpūtas stundas veltiet savai meitenei! Apsveriet savus ienākumus un par to, kas jums pašam paliek pari, — to es negribu jums liegt, — nopērciet viņai dāvanu, tikai nedariet to pārāk bieži, varbūt vārdadienā vai dzimšanas dienā un tā joprojām.» — Ja jauneklis paklausa, tad no viņa iznāk lietaskoks, un es varu katram firstam ieteikt, lai ieceļ viņu darba kadā kolēģijā; tikai ar viņa mīlu nu ir beigas un, ja viņš ir mākslinieks, tad ar viņa mākslu arī. Ak, mani draugi! Kāpēc ģēnija spēks tik reti spēj izlauzties, tik reti uzbango augstos viļņos un satricina jūsu izbrīnītās dvēseles? … Mīļie draugi, tur abos krastos dzivo prātīgi viri, kuru dārza mājiņas, tulpju dobes un kāpostu lauki varētu aiziet postā, ja tie ar dambjiem un ūdens novadīšanu neprastu laikus novērst draudošās briesmas.

27. maija

Kā redzu, esmu aizrāvies ar līdzībām un deklaa mācijām un tāpēc aizmirsis tev izstāstīt, kas tālāk notika ar bērniem. Stundas divas nosēdēju uz arkla, iegrimis dziļā glezniecības apcerē, ko tev mana vakarēja vēstulīte izklāstā visai saraustīti. Pret vakaru pie berniem, kas pa to laiku nebija ne pakustējušies, pārradās kāda jauna sieviete ar groziņu rokā un jau pa gabalu sauca

«Fīlip, tu tiešam esi dūšīgs!»

Viņa man pateica «labvakar», es atņēmu sveicienu, piecēlos, piegāju tuvāk un apjautājos, vai viņa ir bērnu māte. Viņa to apliecinaja un. iedevusi vecākajam pusi veģa, paņēma mazo rokās un noskūpstīja maigā mātes mīlestībā.

«Es iedevu Fīlipam mazo paturēt,» viņa teica, «un aizgāju ar vecāko zēnu uz pilsētu nopirkt baltmaizi un cukuru, un māla katliņu biezputrai.»

Es to visu redzeju grozā, kam bija nokritis vaks.

«Gribu savam Hansam (tas bija jaunākā vārds) vakarā izvārīt zupiņu; vecākais, nebednieks tāds, vakar

saplēsa katliņu, kad abi ar Fīlipu plūcās biezputras sakasu dēļ.»

Gs apjautājos, kur palicis lielākais puika, un viņa man tikko paguva pateikt, ka viņš skraida pa pļavu, zosis dzenādams, kad puika jau bija lekšiem klāt un atnesa brālim lazdas stibu. Es turpināju sarunu ar māti un uzzināju, ka viņa ir skolmeistara meita un ka viņas virs aizceļojis uz Sveici, lai pārvestu mantojumu, ko atstājis brālēns.

«Tie mantojuma dēļ gribēja viņu apkrapt,» viņa teica, «un neatbildēja uz viņa vēstuli; tad nu viņš pats devas turp. Kad tik ceļā nav gadījusies kāda nelaime! Neko nezinu par viņu.»

Man bija grūti tikt no sievietes vaļā, es iedevu katram bērnam pa kreicerim, iedevu arī viņai pašai, lai viņa savam visjaunākajam, kad ies uz pilsētu, nopērk veģi, ko ēst pie zupas, un tā mēs šķīrāmies.

Teikšu tev, mīļais, lūk, ko, — ja savu sirdi nepavisam vairs nevarēšu valdīt, tad nemieru remdināšu, raudzīdamies uz šādu būtni, kas laimes pilnā nosvērtībā iet pa savas esības šauro loku, dzīvo no dienas dienā, redz lapas nobirstam un neko citu turklāt neiedomā kā vienvienīgi to, ka nāk ziema.

Kopš tā laika es bieži uzturos laukā. Bērni pie manis stipri pieraduši, viņi dabū cukuru, kad dzeru kafiju, un es dalos ar viņiem, kad vakaros ēdu sviestmaizes un dzeru rūgušpienu. Svētdienās viņi vienmer saņem kreiceri, un, ja es pēc dievkalpojuma turp neaizeju, tad lieku, lai viesnīcniece to viņiem iedod. Viņi ir draudzīgi pret mani, pastāsta man šo to un sevišķi uzjautrina mani ar savām dedzīgajām vēlmēm un naivajām iegribām, kad kopā salasījušies vairāki ciema bērni.

Daudz nopūlos, pārliecinādams māti, kura domā, ka bērni kungu varētu traucēt.

30. maija

ko es nesen teicu par glezniecību, bez šaubam, attiecas arī uz dzeju; tajā svarigi uzzināt patiesību un rast drosmi to pateikt — protams, ar nedaudziem vārdiem var pasacīt daudz. Šodien es redzēju ainu, kas, ja to izteiktu vārdos, būtu pati skaistākā idille pasaulē; taču ko nozīme aina, dzeja, idille? Vai tiešām mums jāievēro manieres saskarē ar dabas paradībām?

Ja tu pēc šī ievada sagaidi kaut ko cēlu un smalku, tad atkal rūgti pievilsies; nekas cits kā vien zemnieku puisis mani mudinājis šai gadījumā ņemt dzīvu dalību; es, kā parasti, stāstīšu slikti, un tu, manuprāt, kā parasti, teiksi, ka pārspīlēju; tā ir atkal Vālheima, un vienmēr tā ir Vālheima, kur gadās pieredzēt tādas retas parādības.

Ārā zem liepām kāda kompānija dzēra kafiju. Tā kā es tajā ne sevišķi iederējos, tad ar kaut ko aizbildinājos un tai nepiebiedrojos.

No tuvējās mājas iznāca zemnieku puisis un sāka darboties ap arklu, ko nesen biju zīmējis. Man viņš patika, es viņu uzrunāju, apvaicājos, kā viņš dzīvo; drīz vien bijām iepazinušies un, kā parasti man ar šīs kārtas ļaudīm gadās, — drīz vien bijām arī pa draugam. Viņš man pastāstīja, ka kalpojot pie kādas atraitnes un viņam pie tās klājoties gaužām labi. Viņš tik daudz stāstīja par sievieti un tā slavēja viņu, ka es drīz vien nomanīju, cik stipri viņš ar sirdi un dvēseli viņai pieķēries. Viņa vairs neesot jauna, puisis stāstīja, pirmais vīrs esot slikti ar viņu apgājies, tāpēc viņa otrreiz vairs negribot precēties, un no viņa stāstījuma bija skaidri manāms, cik skaista, cik valdzinoša viņa puisim šķiet, cik loti viņš vēlētos, kaut atraitne izraudzītos viņu, lai izdzēstu atmiņas par sava pirmā vīra pārestībām, un man nākas vārdu pa vārdam visu atkārtot, lai tev skaidri attēlotu šā cilvēka tīrās jūtas, mīlestību un uzticību. Jā, man vispār vajadzētu liela dzejnieka talanta, lai tev varētu dzīvi attēlot viņa sejas izteiksmi, viņa patīkamo balsi, viņa slepenos, kvēlos skatienus. Nē, nav vārdu, kas izteiktu maigumu, kādu pauda visa viņa būtne un izturēšanās; tas viss, ko es te rakstu, ir tikai neveikli vārdi. It sevišķi mani aizkustināja tas, kā viņš baidījās, ka es varētu par viņu attiecībām domāt ko nepiedienīgu un šaubīties par viņas uzvedību. Cik jauki viņš runāja par viņas augumu, par viņas ķermeni, kas viņu neatvairāmi vilina un saista, lai gan tam nav vairs jaunības valdzinošā skaistuma, — tas viss dziļi atbalsojās manā dvēselē.

Nekad neesmu redzējis, ka tāda kaisla iekāre un sirsnīgas, kvēlas alkas var būt tik šķīstas, tik tiešām varu sacīt, ka par tādu šķīstību neesmu varējis ne domāt, ne sapņot. Nebar mani, ja teikšu, ka, atceroties šādu nevainību un patiesību, man dzildziļi dvēselē paplaiksnās uguntiņa, un sirsnībā teiktie vārdi mani pavada visur; es pats, šo vārdu iekveldēts, alkstu un tvīkstu.

Es centīšos atraitni tuvākajā laikā sastapt vai — kad tā īsti apdomāju — varbūt labāk no viņas izvairīties. Ir jaukāk, ja skatu viņu ar viņas mījotā acīm; citādi viņa man varbūt neliksies tāda, kādu esmu viņu iztēlojies, — un kādēļ lai izpostu šo jauko tēlu?

16. jūnijā

Kāpēc es tev nerakstot? — Tu jautā, lai gan pats esi skolots cilvēks. Tev vajadzētu uzminēt, ka es jūtos labi un — īsi un skaidri — esmu_iepazinies ar būtni, kas tik dziļi skārusi manu sirdi. Man ir — es neko nezinu pateikt.

Izstāstīt visu pēc kārtas, kā tas noticis, ka esmu iepazinies ar gaužām patīkamu būtni, man bus grūti. Esmu laimīgs un apmierināts un tātad nekāds labais notikuma aprakstītājs vis nebūšu.

īsts eņģelis! Ptu! To saka ikviens par savējo — vai nav tiesa? Un tomēr nespēju pateikt, kādā ziņā viņa ir pats pilnības iemiesojums un kāpēc viņa tāda ir; īsi sakot, viņa mani tieši apbūrusi.

Tāds naivums un reizē arī daudz saprāta, tāda labsirdība un reizē arī nosvērtība un dvēseles miers, vadot savu rosīgo dzīvi.

Tas viss, ko es te par viņu melšu, ir tikai banāla pļāpāšana, nožēlojama, tukša runāšana un nepavisam neparāda viņas būtību. Citureiz — nē, tomēr ne citureiz, bet tūlīt pat es gribu tev visu pastāstīt. Ja to nedarīšu tagad, tad nepastāstīšu nekad. Jo, starp mums runājot, kopš sāku rakstīt, jau trīs reizes esmu grasījies sviest spalvu pie malas, likt apsedlot zirgu un doties turp. Un es taču šorīt devu sev vārdu nejāt uz turieni, tomēr nu ik brīdi eju pie loga, .lai paraudzītos, cik augstu vēl saule. —

Es nespēju sevi apvaldīt — man bija jādodas pie viņas. Nu, Vilhelm, esmu atkal atgriezies, apēdīšu savu vakariņu maizi un rakstīšu tev. Kāda svētlaime manai dvēselei — redzēt viņu mīļo, spridzīgo bērnu viņas astoņu brāļu un māsu vidū!

Ja tā turpināšu, tad ne gudrs netiksi. Nu tad paklausies — gribu saņemt sevi rokās un pastāstīt visu sīkslki.

Nesen tev rakstīju, ka iepazinos ar kādu ieredni S. un ka viņš mani ielūdza jo drīz viņu apciemot viņa vientuļajā mājoklī vai — pareizāk — viņa mazajā karaļvalstī. Es izturējos nevērīgi un droši vien nekad nebūtu turp aizgājis, ja vien nejaušs gadījums man neatklātu, kāda pērle slēpjas klusajā nostūrī.

Mūsu jaunie ļaudis bija sarīkojuši uz laukiem balli, kur es arī labprāt ierados. Piedāvājos par pavadoni kādai vietējai jaukai, skaistai, citādi neievērojamai meitenei, un tika norunāts, ka es dabūšu karieti, kopā ar savu deju partneri un viņas māsīcu braukšu uz izpriecu vietu un pa ceļam paņemšu līdzi Šarloti S. «Jūs iepazīsieties ar skaistu meiteni,» mana ceļabiedre teica, kad braucām cauri plašam meža izcirtumam uz medību māju. «Pieraugiet tikai,» piebilda māsīca, «ka neiemīlaties.» — «Kāpēc gan ne?» es vaicaju. «Viņa jau saderinājušie.^» ceļabiedre atbildēja, «ar kādrr~visa1"~ETietnu cilvēku, kas aizceļojis nokārtot darījumus, jo viņam nomiris tevs, un sarunāt sev kādu lielāku posteni.» Sī atbilde man bija gluži vienaldzīga.

Vēl bija palicis savs stundas ceturksnis, līdz. saule aizsniegs kalnu, kad piebraucām pie mājas vārtiem. Bija gaužām tveicīga diena, un sievietes bažījās, ka neuznāk negaiss, jo visgarām apvārsnim vilkās baltpelēki, blīvi mākonīši. Lai gaisinatu viņu bailes, māniju viņas ar labām laika izredzem, lai gan arī pats sāku šaubīties, vai mūsu izprieca netiks izjaukta.

Es izkāpu no karietes, un kalpone, kas pienāca pie vārtiem, lūdza mūs brīdi uzgaidīt — Lothenas jaunkundze tūlīt nākšot. Gāju pāri pagalmam uz pamatīgi celto namu, un, kad biju uzkāpis augšā pa kapnem un stāvēju uz sliekšņa, manas acis ieraudzīja brīnišķīgāko ainu, kadu jebkad esmu redzējis.

Priekštelpā apkārt kādai vidēja, skaista auguma meitenei, kas bija tērpusies vienkāršā baltā kleitā ar iesārtām, uz rokām un krūtīm sasietām lentēm, pulcējās bērnu bariņš vecumā no divi gadi līdz vienpadsmit gadiem. Meitenes roka bija rupjmaizes kukulis, no kura viņa grieza pa rikai un gaužām laipni sniedza katram savu tiesu atbilstoši vecumam un ēstgribai, un bērni tik ierasti izsaucās «Paldies!», pie tam mazās rociņas stiepās augšup, iekāms vēl viņu vakariņu maize bija nogriezta; un tad, saņēmuši to, viņi vai nu, priecīgi lēkadami, metās prom, vai ari tie, kuri pēc rakstura bija klusāki, — rāmi gāja uz vārtu pusi, lai redzētu svešos ļaudis un karieti, ar kuru viņu Lotei vajadzēja aizbraukt.

«Lūdzu, piedodiet, ka liku jums lieki pūlēties un nākt iekšā un ka dāmām jāgaida. Ģērbjoties un izkārtojot visādus mājas darbus, kas jāpadara, kamēr būšu prom, es biju aizmirsusi bērniem iedot launaga maizi, un viņi grib, lai es pati viņiem to nogriežu.»

Nomurmināju kādu nenozīmīgu komplimentu. Ar sirdi un dvēseli biju sajūsmā par viņas augumu, balsi, izturēšanos, un, tikko biju paguvis attapties no pārsteigumā, viņa ieskrēja blakus istabā, lai paņemtu cimdus un vēdekli. Bērni turējās pa gabalu un iesānis vēroja mani; es piegāju pie paša mazākā, kam bija līksma sejiņa. Viņš parāvās atpakaļ, bet tad ienāca Lote un teica: «Luī, dod brālēna kungam roku!» To puisēns darīja visai labprāt, un es nevarēju atturēties un viņu sirsnīgi noskūpstīju, lai gan deguntelis mazajam bija puņķains. «Brālēns?» es brīnījos, sniegdams viņai roku. «Vai jūs domājāt, ka esmu pelnījis šādu laimi — būt ar jums rados?»—«O,» viņa sacīja ar vieglu smaidu, «mūsu radniecība ir ļoti tāla, un man butu žēl, ja jums vajadzētu but pašam tālākajam no visiem.»

Jau iedama prom, viņa Sofijai, gadus vienpadsmit vecai meitenei, kas bija vecākā māsa tūlīt pēc viņas, lika pieskatīt bērnus un pasveicināt tēvu, kad viņš atgriezīšoties mājās no izjādes. Mazajiem viņa piekodināja klausīt māsu Sofiju tāpat kā viņu, Šarloti, ko viens otrs arī noteikti apsolīja. Taču kāda maza, pārgudra, gadus sešus veca baltgalvite teica: «Bet tu tā neesi, Lothen, tu mums esi mīļāka »

Abi vecākie puikas bija uzrāpušies aizmugurē uz karietes, un uz manu lūgumu vina tiem atļāva aizbraukt kopā ar mums līdz mežmalai, ja tie nedraiskuļošoties un cieši turēšoties.

Mēs tikko bijām iekārtojušies savās vietās, sievietes apsveicinājušās un izteikušas savus spriedumus par apģērbu, it īpaši par cepurēm un par sabiedrību, kāda tur paredzama, kad Lote jau lika kučierim apturēt karieti un kapt lejā abiem brāļiem, kuri prasīja, lai māsa atļauj velreiz viņai roku noskūpstīt, ko vecākais izdarīja ar lielu maigumu, kāds piemīt zēnam piecpadsmit gadu vecumā, bet otrs jo strauji un bezbēdīgi. Lote vēlreiz lika pasveicinat mazos, un mēs braucām tālāk.

Māsīca apvaicājās, vai Lote izlasījusi grāmatu, ko viņa nesen viņai aizsūtījusi. «Nē,» Lote teica, «man tā nepatīk, .jūs'varat to saņemt atpakaļ. Iepriekšējā ari nebija labāka.» Kad apjautājos, kas tās par grāmatām, un viņa man atbildēja, biju pārsteigts. Visā, ko viņa teica, manīju jo lielu noteiktību, ik vārda, ko viņa izrunāja, jutu neparastu pievilcību; neparasts dvēseles gaišums spulgoja viņas sejā, kas atplauka aizvien vairāk, redzot, ka es viņu saprotu.

«Kad biju jaunāka,» viņa teica, «man vislabāk patika romāni. Mans dievs, cik labi es jutos, kad svētdienās varēju apsēsties kaut kur kaktiņā un ar visu sirdi dalīties kādas mis Jenny' laimē un nedienas. Es nenoliedzu, ka šāda veida romāni man arī vēl tagad reizēm patīk. Bet, tā ka es reti dabūju palasīt kadu grāmatu, tad tai jābūt tieši pa manai gaumei. Un vismīļākais man ir tāds rakstnieks, kura darbos redzu savu pasauli, kur viss noris tāpat kā ap mani un kura stāstījums man kļūst tik interesants un sirdij tuvs, it kā tur būtu paradīta mana mājas dzīve, kas, protams, nav nekāda paradīze, taču man ir neizsakāmās svētlaimības avots.»

Es centos apslēpt saviļņojumu, ko izraisīja šie vardi. Tas, zināms, ne visai izdevās, jo, kad dzirdēju, ar kādu aizrautību viņa, starp citu, piemineja «Veikfīldas lauku mācītāju», es vairs nevaldījos, pateicu

•Hermesa romāna «Mis Fanija Vilke» (1766) varone.

viņai visu, ko zināju, un tikai pēc kada brīža pamanīju, ka Lote pievērsusies pārējām un ka tās visu laiku bija tik klusi, acis iepletušas, sēdējušas, it kā nemaz tur neatrastos. Māsīca jau ne reizi vien, zobgalīgi deguntiņu saraukusi, bija palūkojusies uz mani, bet man bija vienalga.

Saruna pievērsās dejas priekiem. «Ja ari šo kaislību uzskata par Jaunumu, tad tomēr ar mīļu prātu jums atzīstos, ka man nav nekā patikamaka par dejošanu. Un, ja mani māc raizes un tad kāds uz manām klavierēm, kas gaužām noskaņojušās, uzplinkšķina Ģontretanz, viss atkal ir kārtībā.»

Kā es pa sarunas laiku tīksminājos, raudzīdamies melnajās acīs! Kā mani valdzināja tvirtās lūpas un spirgtā, možā seja! Kā es, viņas brīnišķīgās, saprātīgās valodas aizgrābts, bieži vien pat nedzirdēju vārdus, ar kādiem viņa izteicās, — to jau tu labi vari iedomāties, jo mani pazīsti. Īsi sakot, kad kariete apstajās pie medību majas, es kā aizsapņojies izkāpu arā un biju tā iegrimis savā krēslainajā sapņu pasaulē, ka tikko dzirdēju mūziku, kas mums skanēja pretī no apgaismotās zāles.

Lotes un māsīcas deju partneri, Audrans un kāds N.N., — kas gan var paturēt prātā visus Vārdus, — sagaidīja mūs pie karietes durvīm, paņēma savas dāmas, bet es vedu augšā savējo.

Cits citam līčloču apkārt vīdamies, mēs dejojām menuetu. Es aicināju pec kārtas visas, un ari pašas vīzdegunīgākās nevarēja sniegt roku un pārtraukt deju.* Lote ar savu partneri dejoja angļu deju, un tu vari iedomāties, cik man bija patīkami, kad viņa figūru virknē dejoja mums blakus. Kāds prieks redzēt viņu dejojam! Zini, viņa dejai nododas ar sirdi un dvēseli, visas viņas auguma kustības ir viena vienīga harmonija, tās ir tik bezrūpīgas, tik brīvas, it kā deja viņai nozīmētu visu, it kā viņa neko citu vairs nedomātu, neko vairs nejustu; un šai mirklī tiešam viņai viss pārējais nav vairs nekas.

Es uzludzu viņu uz otro Contretanz; viņa apsolīja man trešo un ar visbrīnišķīgāko vaļsirdību pasaule apgalvoja, ka loti labprāt dejojot vācu deju.

«Te ir tāds paradums,» viņa turpināja, «ka ikviens saderigs pāris paliek kopā vācu deja, bet mans partneris to labi neprot un būs man pateicīgs, ja es viņu no tas_ atbrīvošu. Jūsu dama ari to labi neprot un negribēs dejot, un es angļu dejā redzēju, ka jiīs labi dejojat valsi. Ja nu jūs gribētu vācu deju dejot ar mani, tad ejiet un palūdziet manam kungam atļauju, un es došos pie jūsu dāmas.» Sniedzu viņai

"Menuetu nedejo, rokās saķērušies; rokas pasniegšana drīzāk ir norādījums, ka pārtrauc dejot.

roku, ka piekrītu, un mēs nolēmām, ka viņas partnerim tikmēr jāpakavē manai dāmai laiks.

Deja sākās, un mēs kādu laiku aizrautīgi izpildījām daždažādas figūras. Ar kādu pievilcību, ar kādu vieglumu viņa kustējās! Un, kad mēs visi griezāmics valsī, sākumā, protams, radās drūzmēšanās, jo daudzi deju neprata. Mēs bijām gudri un ļāvām, lai viņi iztrakots; un, kad paši neveiklākie bija atstājuši dejas laukumu un palika brīva vieta, metāmies dejot kopā vēl ar vienu pāri — Audranu un viņa dāmu — un novirpu; lojam drosmigi līdz dejas beigām. Nekad man nebija tā vedies dejot. Es vairs nejutos kā šaja pasaule. Turēt rokās visbrīnišķīgāko būtni un kopā ar viņu griezties kā viesulim, tā ka apkārt viss pagaist un. .. atklāti sakot, Vilhelm, es tomēr zvērēju, ka meitene, ko es mīlētu, uz ko man būtu tiesības, nekad nedrīkstētu dejot valsi ar kādu citu, kaut man tāpēc būtu vai bojā jāiet. Tu saproti mani!

Mēs dažas tūres staigājām pa zāli, lai atvilktu elpu. Tad viņa apsēdās, un apelsini, ko biju nolicis pie malas un kas nu vēl bija atlikuši, lieliski atspirdzināja, tikai ikreiz, kad viņa pieklājības dēļ pasniedza šķēlīti kādai nekautrīgai kaimiņienei, sajutu it kā dūrienu sirdī. \

Trešajā angļu dejā mēs bijām otrais pāris. Kad iz! dejojām visu rindu un es — dievs vien tik zina, ar kādu svētlaimi — turēju viņas roku un raudzījos acīs, kurās tik neslēpti starot staroja vispatiesākais, ; vistīrākais prieks, mēs nonācām blakus kādai sievietei, kuru jau biju ievērojis viņas ne vairs gluži jaunās, bet patikamās sejas dēļ. Smaidīdama viņa lūkojas Lotē, padraud brīdinoši ar pirkstu un, garām slīdot, divas reizes nozīmīgi piemin vārdu «Alberts».

«Kas ir šis Alberts,» prasīju Lotei, «ja nav pārdrošība to jautāt?» Viņa grasījās atbildēt, bet mums nācās šķirties, lai izdejotu lielo loku, un man šķita, ka viņa pārdomās viegli sarauc pieri, kad mūsu ceļi ļ atkal krustojās un gājām viens otram garām. «Kāpēc lai jums slēpju,» viņa teica, sniegdama man roku promenādei, «Alberts ir krietns cilvēks, esmu ar viņu tikpat kā saderināta.»

Man tas nebija nekas jauns (jo pa ceļam meitenes man to jau bija pateikušas) un tomēr arī bija kas ļ jauns, tālab ka es to nebiju uztvēris attiecībā uz viņu, kura man dažos mirkļos jau bija kļuvusi tik darga. Tas nu bija par daudz — es samulsu, aizmirsos, iekļuvu citam pārim ceļā, tā ka viss sajuka un Lotei vajadzēja mani vilkt un raustīt, lai steidzīgi ieviestu i atkal kārtību.

Deja vēl nebija beigusies, kad zibens, ko jau labu laiku bijām redzējuši šaudāmies pie apvāršņa un ko ļ es biju noturējis par rūsas plaiksnišanos, sāka uzliesmot aizvien spožāk, un pērkona grāvieni pārska-

nēja mūziku. No dejotāju rindas izskrēja trīs dāmas, kurām sekoja viņu kungi; radās vispārējs apjukums, un mūzika apklusa. Ja mūs izpriecu reizē pārsteidz nelaime vai uzbrūk kādas briesmas, tad, dabiski, tas mūs iespaido stiprāk nekā citkārt pa daļai kontrasta dēļ, ko tālabad manām krasāk, pa daļai (un vēl jo vairāk) tāpēc, ka visu tveram tiešāk un dziļāk un tātad esam ātrāk ietekmējami. Šā iemesla dēļ man arī kļūst saprotamas dīvainās baiļu grimases, kādas redzēju pēkšņi parādāmies vairāku dāmu sejās. Prātigākā no viņām apsēdās kaktā ar muguru pret logu

un aizspieda ausis. Cita nometās sēdošajai priekšā uz ceļiem un paslēpa galvu viņai klēpī. Vēl cita iespraucās starp tām un apskāva abas māsiņas, liedama gaužas asaras. Dažas gribēja doties mājup; citām, kas vēl mazāk sajēdza, ko dara, nebija tik daudz apdoma, lai spētu atturēt no draiskošanās jaunos zeņķus, kuri ļoti nopūlējās, mēģinādami tvert no baiļu pārņemto skaistuļu lūpām bijīgos lūgšanu vārdus, kas tika raidīti debesīm. Daži no mūsu kungiem bija nogājuši lejā, lai vienā mierā izsmēķētu savu pīpiti; pārējā sabiedrība nenoraidīja saimnieces gudro izdomu — ierādīt mums istabu, kuras logiem ir slēģi un aizkari. Tikko bijām tur iegājuši, Lote tūlīt ņēmās likt krēslus loka un, kad visi pēc viņas lūguma bija apsēdušies, ieteica uzsākt kādu rotaļu.

Es redzēju, ka dažs labs cerībā uz saldu ķīlu jau aplaiza lūpas un pastiepj pretī rokas. «Mēs spēlēsim skaitīšanu,» Lote teica. «Tagad esiet uzmanīgi! Es iešu lokā apkārt no labās uz kreiso pusi, un tā jūs arī nosauciet pēc kārtas katrs savu skaitli, un tam jānotiek zibens ātrumā, kas stomās vai pasaka nepareizi, saņem pļauku — un tā joprojām līdz tūkstotim.»

Nu bija uzjautrinoši noskatīties. Viņa ar izstieptu roku gāja apkārt visam lokam. «Viens,» skaitīja pirmais, «divi,» teica kaimiņš, «trīs,» — nākošais un tā joprojām. Tad viņa sāka iet ātrāk, aizvien ātrāk; kāds pārteicās — plīkš! — pļauka, un cauri smiekliem arī nākošā — plīkš! — un aizvien tik ātrāk. Es pats saņēmu divas pļaukas un gaužām priecīgs manīju, ka tās ir stiprākas nekā pārējiem. Smiekliem skanot un klaigājot, rotaļa beidzās, iekāms vēl bija aizskaitīts līdz tūkstotim. Labākie paziņas pavilka cits citu pie malas; negaiss bija pāri, un es gāju līdzi Lotei uz zāli. Ejot viņa teica: «Pļauka lika viņām aizmirst negaisu un it visu!» Neko viņai neatbildēju. «Es biju viena no visbailīgākajām,» Lote turpināja, «un, tā kā izlikos droša, lai citiem iedvestu drosmi, tad arī pati kļuvu drosmīga.»

Mēs piegājām pie loga. Pērkons vēl rūca iztālis; rēns lietus šalkodams slacināja zemi, un silts gaisa vilnis uzkāpa līdz mums, uzvēdīdams jo spirdzinošu smaržu. Lote stāvēja pie loga, atspiedusies uz elkoņa; viņas skatiens slīdēja pāri visai apkārtnei, viņa raudzījas gan uz debesim, gan uz mani, es redzēju, ka acis viņai asaru pilnas. Viņa uzlika savu roku uz manējās un pateica: «Klopštoks!»

Tūdaļ atcerējos lielisko odu, kas viņai bija ienākusi prātā, un iegrimu jūtu straumē, kuras viņa izraisīja un ar kurām pildīja manu sirdi. Es nespēju to panest, noliecos pie viņas rokas un noskūpstīju to, un acis man pārplūda lieglaimes asarām.

Cēlais! Ja tu būtu redzējis, ar kadu dievināšanas pilnu skatienu viņa tevi piemin, es nekad vairs negribētu tavu tik bieži nopulgoto vārdu dzirdēt no citu lūpām!

19. jūnija

Ciktāl es, nesen tev rakstot, tiku ar savu stāstījumu, vairs neatceros; atceros vienīgi, ka pulkstenis bija divi naktī, kad devos pie miera, un laikam būtu aizkavējis tevi līdz rītam, ja nerakstītu vēstuli, bet varētu ar tevi runāties.

Kāds bija mūsu mājupbrauciens no balles, par to vēl neesmu tev pastāstījis, arī šodien nav īstā diena to stāstīt.

Saullēkts bija tik brīnišķīgs. Visapkārt mežs vienās rasas pērlēs un lietus atveldzēti lauki! Mūsu ceļabiedres iesnaudās. Lote ievaicājās, vai arī es negribot tām piebiedroties; viņas dēļ es varot būt bez rūpēm. «Tik ilgi, kamēr šīs acis būs atvērtas,» es sacīju, cieši viņā lūkodamies, «tik ilgi par miegu nav jābaidās.» Un mēs abi izturējām līdz pat Lotes vārtiem, ko kalpone klusi atvēra, uz Lotes jautājumiem atbildēdama, ka tēvs un mazie esot sveiki un veseli un vēl guļot. Es atvadījos no viņas ar lūgumu atļaut viņu tai pašā dienā vēl apciemot; viņa bija ar mieru, un es aizgāju; un kopš tā brīža saule, mēness unf zvaigznes var mierīgi riņķot pa debesjumu, es nezinu, vai ir nakts vai diena, un visa pasaule ap mani izgaist.

21. jūnija

Es aizvadu tik laimīgas dienas, kādas dievs dāvā  tikai saviem svētajiem; nu, lai notiek ar mani kas notikdams, es nedrīkstu teikt, ka neesmu baudījis priekus, dzīves vistīrākos priekus. Tev mana Vālheima ir pazīstama, es tur esmu apmeties pavisam uz dzīvi, no turienes man ir tikai pusstunda, ko iet līdz Lotei; tur es izjūtu, ka esmu pasaulē, izjūtu visu to laimi, kas cilvēkam dota.

Vai toreiz, kad izvēlējos Vālheimu par savu pastaigu mērķi, es būtu varējis iedomāties, ka tā atrodas tik tuvu paradīzei! Cik bieži šo medību māju, ar kuru nu saistitas visas manas vēlēšanās, esmu savās tālajās pastaigās redzējis gan no kalna, gan pāri upei no līdzenuma.

Mīļais Vilhelm! esmu visādi izprātojies par cilvēka alkām tiekties pēc'plašuma, veikt jaunus atklājumus, klejot apkārt; un tad vēl par viņa iekšējo dziņu — labprāt pakļauties ierobežojumiem, braukt pa ierastības sliedēm, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi.

Cik tas ir brīnumaini, kā es te ierados un no kalna nolūkojos skaistajā ielejā, kā viss te apkārt mani valdzināja! Tur tas mežiņš! Ak, kaut tu varētu paklaiņot ta paēnā! Tur kalna kore! Ak, kaut tu varētu no tās noraudzīties tāltālu! Cits aiz cita tur virknējas pauguri un jaukas ielejas. Kaut es varētu tajās iegrimt! Es steidzos turp un atkal atgriezos un netiku atradis, ko cereju atrast. Ai, ar tālumu ir tāpat kā ar nākotni; neaptverami plašs miglājs aizsedz mūsu dvēseli; musu sajūtas pazūd tajā, kā arī skatieni, un, ak, kā mēs ilgojamies, kā mēs tiecamies upurēt visu savu es un svētlaimē baudīt lieliskās, brīnišķīgās jūtas! Un, ak! kad mēs sasniedzam mērķi, kad «tur» kļūst «te», kad viss pagājušais ir tas pats, kas turpmākais, mēs atkal esam ieslīguši mūsu nabadzībā, mūsu ierobežotībā, un mūsu dvēsele ilgojas pēc zudušās laimības.

Tā pats nerimtīgākais klaiņotājs, beidzot atgriezies tēvzemē un savā būdiņā, pie savas sievas krūtīm, savu bērnu pulciņā, savā darbā, kuru veic viņu labad, gust svētlaimi, ko plašajā pasaulē veltīgi meklējis.

Kad es no rīta līdz ar saullēktu aizeju uz savu Vālheimu un tur saimnieka dārzā pats sašķinu cukurzirņus, apsēžos, izlobu tos un pa starpām palasu savu Homēru, kad es mazajā virtuvitē sameklēju kādu katliņu, ielieku tajā sviestu, nosedzu to ar vāku un vāru zirņus, pats turpat blakus sēdēdams, lai tos ik pa brīdim apmaisītu, tad tik dzīvi iztēlojos, kā pārgalvīgie Penelopes precinieki kāvuši, sadalījuši un cepuši vēršus un cūkas. Manī nekas tā neizraisa klusu, patiesu laimes izjūtu kā patriarhāls dzives veids, kuru es, paldies dievam, varu bez afektācijas ieaust savas dzives rakstā.

Cik laimīgs es esmu, ka mana sirds spēj izjust vienkāršu, rāmu laimi, kādu izjūt cilvēks, kurš liek galdā kāpostu galviņu, ko pats izaudzējis, un šai mirklī izbauda prieku ne tikai par kāpostiem, bet atceras visas gaišās dienas, skaistos rītus, kad viņš tos stādījis, jaukos vakarus, kad tos aplaistījis un priecājies, ka tie labi aug.

29. junija

aizvakar no pilsētas pie ierēdņa ieradās dzied. x Jk. nieks un ieraudzīja mani sēžam zemē Lotes K bērnu vidu; daži no viņiem rāpās man virsū, r pārējie visādi kaitējās, un, kad es viņus kutināju, izcēlās neganta klaigāšana. Ārsts, kurš ir īsts dogmatisks āksts un runājot nemitīgi loka savas manšetes un plucina savu žabo, uzskatīja, ka prātīgam cilvēkam necienīgi tā uzvesties; to es jau redzēju pēc viņa sejas izteiksmes. Taču izlikos neko nemanām, lāvu viņam tērgāt par gudrām lietam un cēlu bērniem no jauna kāršu namiņus, ko viņi bija sagāzuši. Pēcāk viņš staigāja pa pilsētu žēlodamies: ieredņa bērni jau tā bijuši tik neaudzināti, bet nu Verters viņus galīgi samaitājot.

Jā, mīļais Vilhelm, pasaulē vistuvākie manai sirdij ir bērni. Kad es viņos nolūkojos, tad mazajās būtnēs redzu visu to tikumu, visu to spēku dīgli, kuri viņiem būs kādreiz tik vajadzīgi; viņu tiepībā ieraugu topoša rakstura nelokāmību un stingrumu, nebēdnībā — labu humoru un paļāvību, lai izbēgtu no dzīves nedienu briesmām,'Tes ieraugu visu tik nesamaitātu, tik veselu — un tad vienmer un vienmer atkārtoju cilvēces skolotāja zelta vārdus: kad jūs nekļūstat kā viens no tiem!. Un nu, mans mīļais, mes izturamies pret viņiem, kuri ir mums līdzīgi, kurus uzskatām par mūsu pašu paraugiem, kā pret padotajiem. Tiem nedrīkst būt savas gribas! — Vai tad mums arī nav savas gribas! Un kam gan ir priekšroka? Vai gan mums — tādēļ ka esam vecāki un prātīgāki?, .Mīļais dievs, tu, kas debesīs! Tu redzi vecus bērnus1 , un tu redzi jaunus bērnus un neko citu vairs neredzi; un, kuri ir tie, kas tevi vairāk iepriecē, to tavs dēls jau sensenis pavēstījis. Bet cilvēki tic viņam un uzklausa viņu — tas arī sen zināms, viņi veido savus bērnus pēc savas līdzības un — ar dievu, Vilhelm! es nevēlos liekus vārdus tērēt.

1. jūlija

Ko Lote nozīme slimniekam, to nomanu pats savā nabaga sirdī, kurai klājas vēl ļaunāk nekā dažam, kas nīkst sirdzēja gultā. Viņa pavadīs paris dienu pilsētā pie kādas krietnas sievietes, kura pec ārstu atzinuma drīz beigs savas šīszemes gaitas un kura grib, lai šajos pēdējos brīžos Lote būtu pie viņas. Pagājušo nedēļu devos kopā ar viņu apmeklēt St. ciema mācītāju, — ciems atrodas kalnos stundas gājiena attālumā no šejienes. Nonācām tur ap pulksten četriem. Lote bija paņēmusi līdzi savu vecāko māsu. Kad iegājām mācītāja muižas pagalmā, ko ēnainu vērta divas lielas lazdas, vecais, krietnais virs sēdēja uz sola mājas durvju priekšā un, kad viņš ieraudzīja Loti, tūdaļ kļuva možs, aizmirsa savu nūju un iedrošinājās bez tās iet viņai pretī. Viņa piesteidzās vecajam klāt, skubināja atsēsties un ari pati apsēdās viņam blakus, nodeva labasdienas no sava tēva, apmīļoja viņa nejauko, netīro mazo puiku, viņa vienīgo prieku vecumdienās. Tev būtu vajadzējis redzēt, kā viņa ar veco vīru noņēmās, kā runāja skaļākā balsī, lai viņš ar savām pa pusei kurlajām ausīm varētu sadzirdēt, kā stāstīja viņam par jauniem, spēcīgiem cilvēkiem, kas piepeši nomiruši, par to, cik Karlsbāde ieteicama, un slavēja viņa lēmumu — nākošo vasaru doties turp, pateica, ka, pēc viņas domām, viņš izskatoties daudz veselāks, daudz spirgtāks nekā pēdējo reizi, kad viņu bija redzējusi. — Es pa to laiku tiku laipni aprunājies ar mācītāja kundzi. Vecais vīrs kļuva pavisam možs, un, kad es nevarēju vien beigt slavēt krāšņās lazdas, kas sniedza mums tik jauku pavēni, viņš, lai gan ar zināmu piepūli, sāka stāstīt par tām. «Kas stādījis šo veco koku,» viņš sacīja, «mēs nezinām. Daži teic, ka tas mācītājs, citi — ka tas. Bet jaunākais koks tur aizmugurē ir tikpat vecs kā mana sieva, oktobrī tam būs piecdesmit gadu. Viņas tēvs to iestādījis kādā rītā, un pret vakaru viņa piedzimusi. Viņš bija mans priekštecis mācītāja amatā, un, cik mīļš viņam bija koks, tas nav izsakāms; man tas, protams, ir tikpat mīļš. Kad es, nabaga students, pirms divdesmit septiņiem gadiem ienācu šajā pagalmā, mana sieva sēdēja zem tā uz kāda baļķēna un adīja.»

Lote apjautājās, kur ir viņa meita; viņa ar Šmita kungu esot aizgājusi uz pļavu pie strādniekiem; un vecais mācītājs turpināja savu stāstu — kā priekštecis viņu iemīļojis un meita tāpat un kā viņš pirmāk kļuvis par vecā mācītāja palīgu un tad vēlāk bijis viņa pēctecis.

Stāsts vēl ne tuvu nebija pie beigām, kad caur dārzu naca šurp mācītāja meita ar jau pieminēto Smita kungu. Viņa sirsnīgi un draudzīgi apsveicinājās ar Loti, un jāatzīstas, ka meitene man gluži labi patika: viņa bija sprigana, slaidi . noaugusi tumšmate, ar kuru būtu bijis jauki pavadīt kādu laiciņu uz laukiem. Viņas mīļotais (ko Smita kungs tūlīt lika saprast) — smalks, taču kluss cilvēks — nevēlējās iejaukties mūsu sarunās, lai gan Lote viņu tūlīt centās iesaistīt tajās. Mani visvairāk apbēdināja tas, ka uzsākt sarunas, kā no viņa sejas izteiksmes bija jaušams, viņu drīzāk kavēja ietiepība un ļauna ironija nekā attapības trūkums. Vēlāk tas diemžēl kļuva pārāk skaidri nomanāms; jo, kad Frīderika ar Loti devās pastaigāties un gadījuma pēc arī es piebiedrojos viņām, šī kunga seja, kas jau tāpat bija melnīgsnēja, tik acīm redzami satumsa, ka Lotei vajadzēja paraustīt mani aiz rokas, lai ljilctu saprast, ka es pret Frlderiku izturos pārāk laipnit Par visu vairāk mani sarūgtina tas, ka cilvēki, kas p"aši aumaļām varētu baudīt dzīves priekus, jo sevišķi jauni ļaudis pašā dzīves plaukumā, cits citu nomoka, sabojādami dažu labu dienu ar sīkumainu izturēšanos, un tikai pārāk vēlu attop, ka to, ko velti izšķieduši, vairs neatgūt. ļ Tas man kremta sirdi, un, kad pret vakaru mēs atgriezāmies mācītāja mājā, sēdējām pie galda un dzērām pienu un mūsu valodas pievērsās pasaules priekiem un bēdām, es citādi nevarēju kā vien dedzīgi nosodīt īgnu prātu.

«Mēs, cilvēki, bieži žēlojamies,» es teicu, «ka balto dienu ir tik maz un nebalto tik daudz, bet, manuprāt, šāda žēlošanās pa lielākai daļai ir aplama. Ja mēs aizvien ar pateicīgu sirdi būtu baudījuši visu to labo, ko mums dāvā dievs, tad mums būtu arī diezgan spēka panest likstas un bēdas, ja tādas piedzīvojam.»— «Bet mūsu varā nav valdīt pār savām jūtām,» iebilda mācītāja kundze., «Daudz kas atkarīgs no labsajūtas. Ja cilvēks nav vesels, viņam nekur nav labi.»

Sai ziņā es viņai piekritu. «Tātad uzskatīsim, ka tā ir slimība,» es turpināju, «bet vai tad nav nekādu zāļu pret to?»—«Tas tiesa,» Lote sacīja, j «es vismaz ticu, ka daudz kas atkarīgs no mums pašiem. Es zinu, kā ir ar mani. Ja mani kaut kas grasās kaitināt un padarīt īgnu, es pietrūkstos kājās, paskraidu pa dārzu un uzdziedu kādu dejas meldiņu, un tūliņ viss ir pāri.»—«Par to jau es gribēju runāt,» es teicu. «Ar īgnu prātu ir pilnīgi tāpat kā ar kūtrumu, jo tas ir sava veida kūtrums. Mūsu dabai ir visai liela tieksme uz to, un tomēr, ja mums kaut reizi pietiek speķa saņemties, tūliņ darbs veikli vedas un mēs tajā rodam īstu prieku.»

Frīderika ļoti uzmanīgi klausījās, un jaunais cilvēks man iebilda, ka neviens nevarot būt valdnieks pār sevi un vismazāk pār savām sajūtām. «Te ir runa par nepatīkamām sajūtām,» es teicu, «no kurām taču katrs grib tikt vaļā. Un neviens nenojauš, cik viņam būs spēka, kamēr viņš nav to pārbaudījis^Protams, kas ir slims, tam jāgriežas pie ārstiem; tas ar mieru visu ziedot, pat no visrūgtākajām zālēm tas neatteiksies, lai tik atgūtu savu labo veselību.» Es vēroju, ka krietnais sirmgalvis cik vien varēdams pūlas sa-

dzirdēt., ko mēs sakām, lai piedalitos mūsu valodās; es pagriezos pret viņu un saku runāt skaļāk. «Sprediķos vēršas pret tik daudziem netikumiem,» es teicu, «bet es vēl nekad neesmu dzirdējis, ka no kanceles kāds būtu nosodījis īgnu prātu.»*

«Tas jādara pilsētas mācītājam,» vecais virs sacīja, «zemnieki nekad neatļaujas izspēlēt ļaunus jokus. Taču reizēm nebūtu bijis par sliktu tādu sprediķi teikt, tā vismaz būtu pamācība viņa sievai un ierēdņa kungam.»

Visi smējās, un viņš pats sirsnigi piebalsoja, līdz viņam uznāca klepus lēkme, kas mūsu sarunas uz kādu brīdi partrauca Pēc tam jaunais cilvēks atsāka valodas.

«Jūs teicāt, ka ļauni joki ir netikums. Man šķiet, ka tas ir pārspīlēti teikts.»

«Nebūt ne,» es iebildu, «vai tad tas, ar ko mēs kaitējam paši sev un saviem tuvākajiem, nepelna šos vārdus? Vai tad ar to jau nav gana, ka mēs cits citu nespējam darit laimīgu, vai mēs cits citam lai vēl laupām to prieku, ko katra sirds dažkārt spēj pati sev sagādāt? Unfnosauciet man jel kādu cilvēku, kam ir īgns prāts un kam tomēr ir tik daudz spēka, ka var to apslēpt, savu bēdu viens pats izbēdāt un nesagandēt citiem priekūlSVai īgns prāts nav drīzāk iekšējs nemiers par mūsu pašu nepilnību, nepatika pašiem pret sevi? Tas allaž saistīts ar skaudību, kuru uzkurina muļķīga patmīlība. Mēs redzam laimīgus cilvēkus, kurus mēs neesam darījuši laimīgus, un tas mums ir nepanesami.»

Lote man uzsmaidīja, redzot, ar kādu aizgrābtību es runāju, un Friderikas valgās acis mani mudināja turpināt.

«Vai tiem,» es sacīju, «kas izmanto savu varu, lai kādai sirdij laupītu sīkus priekus, kuri uzdīguši tajā. Visas dāvanas, visas pasaules laipnības neatsver to prieka mirkli, kas sakņojas katrā pašā un ko mūsu nelabvēļa skaudība un īgnums sagandējis.»

Mana sirds sai mirklī bija skumju pilna. Atmiņas par pagājušo uzvilnīja dvēselē, un asaras sariesās acīs.

acis vienaldzīgi pret debesīm pacēlusi, nāves sviedriem klātu bālu pieri, un tu stāvi pie mirējas gultas kā nolādēts, dziļi sirdī juzdams, ka neko vairs nevari līdzēt, kaut atdotu visu savu mantību, un tevi sagrābj tādas bailes, ka tu visu gribētu ziedot, lai tikai aizejošo spētu stiprināt ar kādu veldzes pilienu, lai spētu iedvest tai kaut dzirksti drosmes.»

Es pats biju pieredzējis šādu ainu, un, izsakot šos vārdus, atmiņas mani sagrāba savā varā. Aizsedzu acis ar mutautu un pametu sabiedrību. Un, tikai dzirdot Lotes balsi, kad viņa man uzsauca, ka laiks doties mājās, es saņēmu sevi rokās. Un kā viņa mani pa ceļam rāja par manu pārāk lielo līdzjūtību un teica, ka es tālab aiziešot bojā! Man vajagot sevi saudzēt! 4Ak, eņģeli! Tevis dēļ man jādzīvo!

26. jūlijā

la ir vienmēr pie savas mirstošās draudzenes, n viņa ij vienmēr tā pati, vienmēr tā pati būtne, kas it visur, kur parādās, remdē sāpes un dara laimīgu. Vakar vakarā viņa devās ar Mariannu un mazo Mālhenu pastaigāties; es to zināju, un mēs satikāmies un gājām kopā. Stundas pusotras staigājuši, mēs devāmies atpakaļ uz pilsētu, nonācām pie akas, kas man tik mīļa un tagad kļuvusi vēl daudz mīļāka. Lote apsēdās uz akas akmens grodiem, mēs stāvējām turpat blakus. Es paraudzījos apkārt. Ak vai! Man atausa atmiņā laiks, kad mana sirds bija jutusies tik vientuļa. Mīļā aka, es domāju, kopš tā laika es vairs neesmu baudījis tavu veldzi, pat neesmu uz tevi palūkojies, garām steigdamies. Es skatījos lejup un redzēju, ka Mālhena ļoti uzmanīgi • ar pilnu glāzi ūdens kāpj augšā. Pavēros Lotē un jutu, ko viņa man nozīmē. Tai bridi pienāca Mālhena ar glāzi. Marianna gribēja viņai to atņemt.

«Nē, nedošu,» iesaucās mazā gaužām mīlīgā balstiņā, «Lotiņ, dzer tu pirmā!»

Viņa to pateica ar tādu atklātību, ar tādu labsirdibu, ka biju ļoti aizkustihāts un savu aizkustinājumu varēju parādīt tikai tā, ka pacēlu bērnu rokās un dedzīgi noskūpstīju, bet mazā tūlīt sāka brēkt un raudāt.

«Jūs labi nedarījāt,» Lote teica. Es samulsu. «Nāc, Mālhen,» viņa turpināja un, paņēmusi meiteni pie rokas, veda viņu lejup, «nomazgājies tīrā ūdenī, bet žigli, žigli, tad tev nekas nenotiks.»

«Kurš sev ik dienas varētu sacīt — savu draugu labā tu neiespēj neko krietnāku darīt kā vien rūpēties, lai netraucētu viņus priecāties un pavairotu viņu laimi, baudot to kopā ar viņiem. Vai tu vari sniegt viņiem kaut lāsīti mierinājuma veldzes, kad viņu dvēseli māc mokoša kaislība, kad tā bēdu sagrauzta?

Un ja nu pati pēdējā, visbriesmīgākā slimība piemeklē būtni, kurai tu ziedošās dienās esi veselību iedragājis, un tā nu guļ tur tik nožēlojami vārga,

"Mums Ir teicams Lafatera sprediķis par šo tcmu.

Stāvēju un skatījos, cik cītīgi mazā ar slapjajām rociņām berza vaigus, gaužām pārliecināta, ka brīnumūdens noskalos visus netīrumus un izglābs no kauna, kādu viņa piedzīvotu, ja uzaugtu pretīga bārda. Lote teica, ka nu esot diezgan, taču mazā aizvien vēl rūpīgi mazgājās, domādama, ka labāk darīt to vairāk nekā par maz. Atzīstos, Vilhelm, ka nekad nevienā kristību ceremonijā neesmu noskatījies ar lielāku cienību, — un, kad Lote uznāca augšā, es labprāt būtu nometies viņas priekšā ceļos tāpat kā pravieša priekšā, kurš nomazgā tautas grēkus.

Vakarā es nenocietos, jo mana sirds bija tik priekpilna, un pastāstīju par šo notikumu kādam cilvēkam, kuram uzticējos, jo viņš bija gudrs cilvēks; bet kā pievīlos! Viņš sacīja, ka Lote izturējusies pavisam aplam; bērnus nevajagot mānīt; tāda mānīšana radot neskaitāmus pārpratumus un esot cēlonis māņticībai, no kā bērnus jau priekšlaicīgi derot pasargāt. Nu es atcerējos, ka šā vira mājās pirms nedēļas bija svinētas kristības, tāpēc laidu viņa vārdus gar ausīm un savā sirdī paliku uzticīgs patiesibai:V mums pret bērniem jāizturas tāpat, kā pret mums izturas dievs, kas dara mūs vislaimīgākus, ļaudams ticēt jaukām, skurbām ilūzijām.

8. jūlijā

Kādi mēs gan esam bērni! Kā var ilgoties pēc viena vienīga acu skatiena! Kādi mēs gan esam ' bērni! Mēs bijām Vālheimā. Dāmas turp devās braukšus, un pastaigas laikā man šķita, ka Lotes tumšajās acīs… Piedod man, esmu gan muļķis! Kaut tu redzētu šīs acis! Pastāstīšu īsos vārdos (jo man aiz miega plaksti līp ciet): dāmas iekāpa karietē, bet mēs — jaunais V., Zelštats, Audrans un es — stāvējām tai apkārt. Dāmas pa atvērtajām karietes durvīm pļāpāja ar šiem puišeļiem, kas, protams, bija diezgan nenosvērti un vieglprātīgi. Es gribēju notvert Lotes skatienu; ak, viņas acis slīdēja no cita uz citu! Bet uz mani! mani! mani! — es stāvēju vientuļš un skumīgs — tās nepameta ne mirkli. Mana sirds viņai neskaitāmas reizes teica ardievas. Bet viņa uz mani nepalūkojās. Kariete brauca garām, un man acis kļuva valgas. Es skatījos, kā Lote aizbrauc, un pamanīju viņas galvasrotu, kad viņa izliecās pa durvīm; viņa pagriezās atpakaļ, lai paskatītos — ak, vai uz mani? — Mīļais! Es mocos neziņā, un mani mierina tikai doma: varbūt viņa paskatījās atpakaļ uz mani! Varbūt! — Ar labu nakti! Ai, kāds es gan esmu bērns!

10. jūlijā

jocīgi es izturos, kad sabiedrībā runā par ik viņu, — ja tu to redzētu! — kad man kāds jļJ pajautā, kā man viņa patīk. Patīk! So vārdu es līdz nāvei ienīstu. Kas gan tas par cilvēku, kam Lote tikai patīk, kas nepieķeras viņai ar visu sirdi un dvēseli! Patīk! Nesen man kāds vaicāja, kā man Osians patīkot.

11. jūlijā

kundze ir ļoti slima; es lūdzu dievu par viņas dzīvību, jo es ciešu līdz ar Loti. Reti sastopu viņu pie savas draudzenes, un šodien viņa man pastāstīja par kādu dīvainu gadījumu: «Vecais M. ir sīksts, nekrietns skopulis, kas savu sievu visu dzīvi ir mocījis un ierobežojis; taču viņa aizvien pratusi tikt galā.» Pirms dažām dienām, kad ārsts pateicis, ka nav vairs cerību, viņa likusi, lai ienāk vīrs (Lote bijusi istabā), un teikusi viņam: «Man tev jāatzīstas par kaut ko tādu, kas pēc manas nāves varētu izraisīt apjukumu un nepatikšanas. Es līdz pat šim laikam vadīju saimniecību, cik vien kārtīgi un taupīgi iespējams; tev tikai man jāpiedod, ka es šos trīsdesmit gadus esmu tevi mānījusi. Sākot mūsu laulības dzīvi, tu devi pavisam maz naudas pārtikai un citiem saimniecības izdevumiem. Kad mūsu saimnieciskie apstākļi kļuva labāki, kad mūsu veikals uzplauka, tu nebiji pierunājams dot naudu ik nedēļas atbilstoši vairāk. īsi sakot, pats zini, ka mums tolaik klājās it labi, bet tu gribēji, lai es iztieku ar septiņiem guldeņiem nedēļā. Es neko neiebildu un, kad man pietrūka naudas, paņēmu to no veikala, jo nevienam neienāca prātā, ka tava sieva varētu apzagt kasi. Mantu neesmu šķiedusi un tā arī, neko neatklājusi, vienā mierā būtu aizgājusi mūžībā, taču tad tā sieviete, kura pēc manis vadīs saimniecību, nezinātu, kā lai iztiek, un tu viemēr varētu teikt, ka tavai pirmajai sievai pieticis ar to, ko tu devi.»

Mēs pārrunājām ar Loti par gluži neticamo prāta aprobežotību — kā gan nerodas aizdomas, ka aiz tā

visa kas slēpjas, ja cilvēks var iztikt ar septiņiem guldeņiem nedēļā, bet izdevumi ir divtik lieli. Taču es pats esmu pazinis ļaudis, kas pravieša neizsīkstošo eļļas kruciņu' bez izbrīna būtu pieņēmuši savās mājas.

13. jūlija

e, es tomēr neviļos! Viņas melnajās acīs lasu patiesu interesi par manu dzīvi un likteni. Jā, es jūtu — un šai ziņā varu ticēt savai sirdij, ka viņa — vai varu, vai drīkstu izteikt šos dievišķīgos vārdus — ka viņa mani mii!

Mani mīl! — Un cik vērtīgs es pats savās acīs kļūstu, kā es —tev to drīkstu sacīt, jo tu kaut ko tādu saproti,— ka es pats sevi dievinu, kopš viņa mani mīl!

Vai tā ir pārdrošība vai patiesas attieksmes izjuta. Es nepazīstu cilvēku, kurš Lotes sirdi būtu man sāncensis, un tomēr, kad viņa runā ar tādu sirsnību, ar tādu mīlestību par līgavaini, tad jūtos tā, it kā būtu zaudējis visu cieņu un godu un man būtu atņemts zobens.

16. jūlijā

cik strauji asinis sāk pulsēt manās dzīslās, k,kad nejauši saskaras mūsu rokas, kad manas kājas zem galda pieduras viņējām! Es atraujos it kā no uguns, un tomēr slepens spēks velk mani atkal tuvāk — man noreibst visi prāti. — Ai, viņas nevainīgā dvēsele, viņas atklātā sirds nejūt, cik mokoša man ir mazā tuvība! Kad viņa tērzējot uzliek savu roku uz manējās un, sarunā aizmirsusies, pievirzās man tuvāk, tā ka viņas dievišķīgā elpa skar manas lūpas … Man liekas, es grimstu nebūtībā kā zibens skarts. — Ak, Vilhelm! ja es jebkad iedrošinātos cerēt uz šo debeslaimi, uz šo uzticēšanos! —

"Norādījums uz nostāstu par pravieti Eliju.

Tu mani saproti. Nē, mana sirds nav tik samaitata! Vāja gan! Diezgan vāja! — Un vai tas nenozīme, ka samaitāta?

Viņa man ir svēta. Visas alkatības rimst viņas tuvumā. Es nekad nevaru pateikt, kā jūtos, kad esmu kopā ar viņu; tad liekas — katrā manā nervu stīdzmā ietrīsētos dvēsele. — Viņai patīk kāda melodija, ko viņa atskaņo uz klavierēm ar eņģeļa izjūtu, tik vienkārši un tik apgaroti! Tā ir viņas sirds dziesma, un tā atpestī mani no visām mokām, satraukuma un dīvainām iedomām, kad atskan pirmā viņas spēlētā nots.

Es ticu ik vārdam par mūzikas senseno burvju spēku. Kā vienkāršā dziesma mani aizkustina! Un kā viņa bieži vien to spēlē tieši tobrīd, kad es vēlētos iešaut sev lodi galvā. Manas dvēseles maldi un tumsība izklīst, un es atkal brīvāk uzelpoju.

18. jūlijā

K

gan mums ir pasaule bez mīlas! Kas ir as burvju laterna bez gaismas! Tikko tu ieliec tajā lampiņu, tūlīt redzi uz savas baltās sienas viskošākās gleznas. Un, ja arī tās nebūtu nekas cits kā vienīgi acumirklīgas mirāžas, tās tomēr aizvien dara mūs laimīgus, kad mēs, tāpat kā bērni, skatamies uz tām un esam sajūsmā par brīnumainajiem zīmējumiem. Šodien es nevarēju būt pie Lotes, mani aizkavēja kāda kompānija, kuru nevarēju atraidīt. Ko man bija darīt? Es aizsūtīju turp savu sulaini, lai tikai pie manis būtu cilvēks, kas šodien bijis viņas tuvumā. Ar kādu nepacietību es gaidīju viņu atgriežamies, ar kādu prieku es viņu atkal ieraudzīju!! Labprāt būtu viņa galvu saņēmis rokās un noskūpstījis viņu, bet kaunējos.

Stāsta, ka esot tāds Banoni akmens, — kad to noliek saulē, tas pievelk saules starus un kādu laiku tumsā spīd. Tāpat man bijā ar šo puisi. Doma, ka Lotes acis ir raudzījušās viņa sejā, uz viņa vaigiem, uz svārku pogām un uz mēteļa apkaklr, — šī doma padarīja man to visu tik svētu, tik nozīmīgu! Šai mirklī nebūtu atdevis šo puisi pat ne par tūkstoš dālderiem. Man bija tik labi viņa klātbūtnē. — Lai dievs tev ir žēlīgs, ja tu par to smietos, Vilhelm, — vai tiešām tā ir mirāža, ja tā dara mūs laimīgus?

19. jūlija

25. jūlijā

E

viņu redzēšu! izsaucos no rīta, kad mundrs S un līksms pieceļos, un ar priekpilnu sirdi raugos spilgtajā saulē. Es viņu redzēšu! Un tad man augu dienu nav nevienas citas vēlēšanās. Visu, visu pārējo aizēno šī iespēja.

mīļā Lote, es par visu rūpēšos un gādāšu; doā, diet man tikai vairāk uzdevumu un labi bieži. Vienu gan Jums lūdzu: nekaisiet vairs smiltis uz zīmītes, ko man rakstāt. Šodien es aši pieliku to pie lūpām, un man starp zobiem šņirkstēja smiltis.

20. jūlijā

nebūt neesmu ar jums vienis prātis — ka S man ar sūtni jādodas uz ***. Man nepavisam nepatīk pakļautība, un mēs visi zinām, ka šis vīrs turklāt ir ļoti nejauks cilvēks. Tu saki, ka māte grib, lai man būtu nodarbošanās; tas mani smīdina. Vai tad man nav nodarbošanās? Un vai galu galā nav vienalga, ko skaitu — zirņus vai lēcas? Viss pasaulē taču ir tīrās blēņas, un muļķis ir tas, kurš nevis paša kaislības, paša vajadzības mudināts pūlas gūt naudu, godu vai ko nu vēl, bet gan kāda cita labad.

24. jūlijā

V

T

kā tu gaužām raizējies, ka tik nepametu noā vārtā gleznošanu, tad es labāk šo jautājumu atstātu bez ievērības nekā atzītos, ka pēdējā laikā maz kas padarīts.

Vēl nekad neesmu bijis tik laimīgs, vēl nekad manas jūtas pret dabu, pret pašu mazāko akmentiņu, sīkāko zāles stiebriņu nav bijušas tik visaptverošas un dziļas, un tomēr — es nezinu, kā es to varētu pateikt, — mans izdomas spēks ir tik vājš. Viss plūst un šūpojas manu gara acu priekšā, tā ka es nevaru uztvert nevienu kontūru; bet, manuprāt, būtu man pie rokas māls vai vasks, tad gan es ko radītu. Es arī ņemšu un mīcīšu mālus, ja tā vēl ilgāk turpināsies, un lai tad iznāk kaut vai kūkas!

Trīs reizes esmu sācis gleznot Lotes portretu un visas trīs reizes saķēpājis; tas man gauži kremt sirdi, jo pirms kāda laika man it labi vedās zīmēt. Tad es uzzīmēju viņas siluetu, un ar to man nu nākas apmierināties.

26. jūlijā

E

jau dažkārt esmu apņēmies tik bieži netikties S ar viņu. Jā, kas gan to varētu! Ik dienas es padodos kārdinājumam un pēc tam svēti sev apsolu: rīt gan neiešu turp; un, kad pienāk rītdiena, es tomēr atkal atrodu kādu dibinātu iemeslu un nepaspēju ne attapt, kad esmu jau pie viņas. Vai arī viņa vakarā jautā: «Jūs taču rīt atnāksiet?» — Kurš gan spētu tad palikt mājās! Vai arī viņa man liek kaut ko izdarīt, un, manuprāt, pieklājības dēļ man pašam jāaiziet un jāpasaka, vai esmu to veicis; vai arī diena ir ļoti jauka, es dodos uz Vālheimu, un, kad esmu tur, tad tikai vēl pusstundas gājiens līdz viņai! — Atrodos tik tuvu, tuvu šai vietai — viens divi! — esmu jau tur. Mana vecāmāte zināja pasaku par magnēta kalnu: kuģi, kas piebrauc tam pārāk tuvu, pēkšņi zaudē visas dzelzs daļas — naglas aizlido prom uz kalnu, un nabaga nelaimīgie ļaudis uz kuģa iet bojā starp dēļiem, kuri sagāžas cits uz cita.

30. jūlijā

Alberts ir ieradies, un fes aiziešu; un, ja arī viņš būtu pats" lābakais, pats cēlākais cilvēks, kurš visādā ziņā pārāks par mani, tomēr man būtu bijis nepanesami redzēt, ka viņam pieder Jpūtne, kas ir pati pilnība. Pieder! — Pietiek, Vilhelm, līgavainis ir ieradies! Krietns, jauks cilvēks, pret kuru jābūt labam. Laimīgā kārtā es nebiju klāt viņa sa-

gaidīšanā! Tas būtu plosījis manu sirdi. Viņš ir tik smalkjūtīgs un Loti mana klātbūtnē no reizes nav noskūpstījis. Dievs viņam par to atlīdzinās! Cieņas dēļ, ko viņš parāda meitenei, man viņš jāmīl. Pret mani viņš Izturas laipni, un, manuprāt, tas vairāk ir Lotes nopelns nekā viņa paša vēlēšanās; jo šai ziņā sievietes ir saprātīgas, un viņām ir taisnība: ja viņas var panākt, ka starp diviem pielūdzējiem valda laba saskaņa, kas gan reti iespējams, tad allaž pašas gūst labumu.

Tomēr es nevaru liegt Albertam savu cieņu. Viņa ārējais miers krasi atšķiras no mana nemierīgā rakstura— tas nav noslēpjams. Viņa jūtas ir stipras, un

viņš saprot, ko ar Loti ieguvis. Viņam, liekas, reti ir īgns prāts, un tu zini, ka es īgnumu ienīstu vairāk nekā visus citus cilvēka grēkus, i

Viņš uzskata mani par saprātīgu cilvēku, un mana pieķeršanās Lotei, mans patiesais prieks par ikkatru viņas soli padara viņa triumfu vēl lielāku, un tādēļ viņš mīl Loti vēl vairāk. Vai viņš reizēm neapgrūtina Loti ar sīku greizsirdību — tas man nav zināms. Vismaz es viņa vietā nebūtu pārāk drošs, ka mani nemocīs šis greizsirdības velniņš.

Lai nu būtu kā būdams — prieks, ka varu atrasties Lotes tuvumā, man laupīts. Vai saukt to par muļķību vai apmātību? Kāda nozīme vārdam! Tāpat jau viss skaidrs. Tas, ko zinu tagad, man bija zināms jau pirms Alberta ierašanās. Es zināju, ka Lotei nevaru uzstādīt nekādas prasības, neko arī neprasīju — tas ir, ja vien iespējams, baudot tik lielu laipnību, neko neprasīt, — un nu, kad tiešām ierodas tas otrs un paņem viņam meiteni, šis ģeķis taisa lielas acis.

Es sakožu zobus un zobgalīgi pasmejos par savu nelaimi un vēl divkārt un trīskārt vairāk smejos par tiem, kuri apgalvo, ka man atliek tikai samierināties ar likteni un ka nu reiz citādi nav iespējams. — Kaut no tādiem viltus praviešiem es tiktu vaļā! — Klaiņoju pa mežiem, un, kad aizeju pie Lotes un Alberts sēž pie viņas dārziņā koku paēnā, tad es vairs nezinu, kā izturēties, kļūstu izlaidīgi aušīgs un sāku daždažādi muļķoties un blēņoties.— «Dieva dēļ. Lūdzu jūs — lai vairs nebūtu tādu izdarību kā vakar vakarā,» Lote man šodien teica. «Jūs esat baismīgs, kad izturaties tik jautri.»

8. augustā

Mīļais vilhelm, lūdzu, piedod, — es, protams, to nedomāju par tevi, kad nosaucu par ne| ciešamiem cilvēkus, kuri aicina, lai padodamies liktenim. Es patiesi neticēju, ka tu varētu būt tādās pašās domās. Un īstenībā tev tomēr taisnība. Tikai vienu ko teikšu, mīļais, —ļ pasaulē reti gadās, ka var darīt vai nu tā, vai tā; tas, ko jūtam, un tas, ko darām, ir tikpat stipri atšķirīgi kā ērgļa deguns no strupdeguna.

Starp mums runājot, es notveru izdevīgu brīdi, kad Alberts ir aizņemts; viens divi! — esmu pie viņas un vienmēr jūtos laimīgs, kad sastopu viņu vienu.

Tātad tu neņemsi man ļaunā, ka es, lai gan piekrītu tavam argumentam, tomēr mēģinu lavierēt starp šo vai nu tā, vai tā.

Tavuprāt, es vai nu varu cerēt uz Loti, vai arī nevaru cerēt. Tātad pirmajā gadījumā mēģini šīs cerības īstenot, mēģini savas vēlmes pārpārim piepildīt; pretējā gadījumā — saņem dūšu un mēģini atbrīvoties no šīm postīgajām jūtām, kas izsūc visus tavus spēkus. Labais! Tas ir labi pateikts — un viegli pateikts.

Vai tu vari nelaimīgajam, kura dzīvība neatturami mazpamazām dziest vārdzinošā slimībā, uzstāt, lai viņš ar dunča dūrienu pēkšņi izbeidz savas mokas? Un vai kaite, kas saēd viņa spēkus, nelaupa viņam vienlaikus arī drosmi sevi no tās atbrīvot?

10. augusta

, I V ■ varētu būt vislabākā, vislaimīgākā dzīve,  ja vien es nebūtu tāds nelga. Ne jau bieži sagadās tādi apstākļi, kad cilvēka dvēsele var baudīt laimi, kā tas ir pašlaik ar mani. Ak, tas

Tu, protams, varētu man atbildēt ar tādu pašu līdzību: kurš gan liegtu sev labāk noņemt roku nekā vilcinoties un baiļojoties likt uz spēles savu dzīvību? Es nezinu! — un mēs taču negribam ar līdzībām viens otram atspēlēties? Pietiek — Jā, Vilhelm, gadās, ka dažbrīd manī pamostas drosme pietrūkties kājās, visu pamest un tad — ja vien zinātu, kurp doties, es labprāt aizietu.

Vakara

odien atkal manās rokās ir dienasgrāmata, ko es kopš kāda laika biju pametis novārtā, un esmu pārsteigts, kā es tik apzināti soli pa solim esmu iekļuvis visā šai nelaimē. Kā es, savu situāciju vienmēr tik skaidri aptverdams, tomēr esmu rīkojies kā bērns; arī vēl tagad visu tik skaidri aptveru, taču nav ne mazākās vēsts par labošanos.

taču zināms, ka mūsu sirds ir pati savas laimes kalēja. — Būt patīkamas ģimenes draugam, kuru tās tēvs mīl kā pats savu dēlu, kurš mazajiem bērniem ir tikpat kā tēvs; un Lote! — turklāt krietnais Alberts, kurš ar kaprīzēm netraucē manu laimi, kurš man neliedz sirsnīgu draudzību, kuram es pēc Lotes esmu vismīļākais cilvēks! — Vilhelm, prieks klausīties, kad pastaigājoties mēs runājam par Loti: pasaulē nav nekā smieklīgākā par šīm attiecībām, un tomēr man bieži vien tālab asaras sariešas acīs.

Viņš man stāsta par Lotes gādīgo māti: kā viņa, uz nāves gultas gulēdama, nodevusi Lotes ziņā bērnus un māju un viņam pieteikusi rūpēties par Loti, kā no tā laika Lote pavisam pārvērtusies, gādājusi par saimniecību un patiesi kļuvusi kā īsta māte, kā nepagājis ne brīdis, kad viņa nebūtu parādījusi sirsnīgu mīlestību vai būtu bijusi bez darba, un tomēr nekad viņa nav zaudējusi jautrību un labu omu. — Es eju viņam blakus un plūcu gar ceļmalu puķes, sakartoju ļoti rūpīgi tās pušķī un — iemetu garām plūstošajā upē, noskatīdamies, kā tās lēni aizpeld lejup.—Es nezinu, vai esmu tev rakstījis, ka Alberts paliks šeit un dabūs labi atalgotu darbu galmā, kur viņš loti iecienīts. Reti esmu redzējis darba ziņā tik kārtīgu un izdarīgu cilvēku kā viņš.

12. augustā

Protams, Alberts ir labākais cilvēks zemes virsū.Vakar man ar viņu bija dīvaina saruna. Es aizJ gāju pie viņa, lai atvadītos, jo man radās vēlēšanās aizjāt kalnos, no kurienes es tev tagad rakstu; un, kad es tā staigāju šurp turp pa istabu, pēkšņi ieraugu viņa pistoles. «Aizdod man ceļojumam pistoles,» es sacīju. — «Ja tev vajag, ņem vien,» viņš atteica, «ja tik tev vērts pūlēties tās pielādēt; te tās piekārtas tikai izskata pēc.» Es noņēmu vienu, un viņš turpināja: «Kopš manas piesardzības dēļ tika izspēlēts muļķīgs joks, man ar pistoli vairs nepatīk rīkoties.» Biju ziņkārīgs uzzināt notikumu. «Mēnešus trīs dzīvoju uz laukiem pie kāda drauga,» viņš stāstīja, «man bija daži nepielādēti terceroli, bet es gulēju drošā miegā. Reiz kadā lietainā pēcpusdienā, tāpat dīkā sēžot, man nezin kā ienāk prātā: mums var uzbrukt laupītāji, terceroli var būt noderīgi, un — tu jau zini, kā tas ir. — Iedevu tos sulainim, lai iztīra un pielādē; bet tas kaitējas ar meitām, grib viņas pabaidīt, un — dievs vien zina, kā gadās, kā ne — ierocis iet vaļā, tajā vēl ir lode, kas trāpa kādai no meitām labajā rokā un sašķaida īkšķi. Tad nu gan man bija jādzird žēlabas un piedevām vēl jāsamaksā ārstēšana; un kopš tā laika man neviens ierocis nav pielādēts. Mīļais draugs, kas g^n ir piesardzība? No nelaimes neizbēgsi! Lai gan —» Tagad tu zini, ka man šis cilvēks mīļš līdz ar viņa lai gan; jo vai tad to katrs pats nesaprot, ka ikviena vispārīga lieta pieļauj izņēmumus. Bet šis cilvēks cītīgi pūlas pierādīt savu taisnību. Kad viņš iedomājas, ka pateicis kaut ko pārsteidzīgu, vispārīgu, tikai pa pusei patiesu, tad nevar vien beigt izlabot, pārgrozīt un gan noliegt, gan piebilst, līdz pēdīgi no tā, par ko runāts, nekas vairs nepaliek pāri. Un šai gadījumā viņš it pamatīgi iedziļinājās savā skaidrojumā; es galu gala vairs neklausījos viņā, iegrimu pārdomās un tad ar nozīmīgu žestu pieliku pistoles stobru pie pieres virs labās acs. «Ptu!» Alberts iesaucās, atvilkdams nost pistoli. «Kas tad nu?»—«Tā nav pielādēta,» es teicu.— «Un lai arī nav, — ko tas nozīmē?» viņš nepacietīgi taujāja. «Es nespēju saprast, kā var būt tāds muļķis un nošauties, tikai iedomājoties vien to, mani pārņem riebums.»

! «Jus, cilvēki,» es izsaucos, «tūlīt spriežat: tas ir muļķīgi, tas ir pfātīgi, tas ir labi, tas ir slikti. Un kāda nozīme tam visam? Vai jūs līdz ar to esat izpētījuši kādas rīcības iekšējos apstākļus? Vai jūs pilnīgi droši varat noteikt cēloņus, kādēļ tas noticis, kādēļ tam vajadzēja notikt? Ja jūs to varētu, tad tā nesteigtos ar savu spriedumu.»

«Tev taču nāksies man piekrist,» Alberts sacīja, «ka zināmas izdarības ir netikumīgas, vienalga, kāda iemesla pēc tās notiek.»

Es paraustīju plecus un piekritu viņam. «Tomēr, mīļais,» es turpināju, «ari šai ziņā ir daži izņēmumi. Zagšana ir netikums, tas tiesa, bet vai cilvēks, kurš laupa, lai izglābtu sevi un savējos no neizbēgamas badanāves, pelnījis sodu vai līdzjūtību? Kas metis pirmo akmeni uz laulāto viru, kurš taisnīgās dusmās nogalina savu neuzticīgo sievu un viņas nekrietno pavedēju? Vai ari uz meiteni, kura kādā svētlaimes stundā aizmirsusies neatvairāmos mīlas priekos. Pat mūsu likumi, šie aukstasinīgie pedanti, jūtas aizkustināti un atceļ savu spriedumu.»—«Tas ir pavisam kas cits,» Alberts teica, «jo cilvēks, kas nonācis savu kaislību varā, zaudē jebkuru sajēgu, un uz tādu ļaudis raugās kā uz apskurbušu, kā uz ārprātīgu.»

«Ak jūs, saprātīgie ļaudis!» es smaidīdams izsaucos. «Kaislība! Skurbums! Ārprāts! Jūs izturaties tik mierīgi, jums nav ne mazākās līdzjūtības, jūs tikumīgie cilvēki! Jūs nosodāt apskurbušo, nicināt ārprātīgo, ejat tam garām kā priesteris un kā farizejs pateicaties dievam, ka viņš jūs nav radījis tādu kā vienu no tiem. Es ne vienreiz vien esmu bijis piedzēries, manas kaislības nekad nav bijušas tālu no ārprāta robežas, bet es nenožēloju ne vienu, ne otru: jo esmu mācījies vērtēt pēc savas mērauklas — ka visi īpaši izcili cilvēki, kuri veic kaut ko lielu, kaut ko tādu, kas liekas neiespējami, jau kopš seniem laikiem tika skali daudzināti par dzērājiem un ārprātīgiem.

Bet ari vienkāršā dzīvē ir nepanesami klausīties, ka gandrīz par katru, kas gatavojas izdarīt neparastu, ceļu, nepieredzētu darbu, klaigā: tas ir piedzēries, tas ir muļķis! Kaunieties jūs, neapskurbušie! Kaunieties jūs, gudrie!»

«Tās nu ir atkal tavas dīvainās iedomas,» Alberts teica. «Tu visu pārspīlē, un vismaz tai ziņā tev noteikti nav taisnība, ka tu pašnāvību, par ko tagad ir runa, salīdzini ar lieliem darbiem, bet to taču nevar uzskatīt ne par ko citu kā vien par gļēvumu. Jo,., protams, vieglāk ir mirt nekā pacietīgi turpināt mokpilnu dzīvi.»

Es gribēju pārtraukt sarunu, jo neviens pierādījums man neliek zaudēt savaldību tā, kā dzirdot vispārīgu, nenozīmīgu teicienu, ko kāds pasaka, kad es runāju no visas sirds. Taču saņēmos, tādēļ ka es to bieži biju dzirdējis un vēl biežāk par to skaities, un mazliet skarbi viņam atbildēju: «Tu to sauc par gļēvumu! Es tevi lūdzu —nejauj sevi maldināt! Vai tu vari saukt par gļēvumu to, ja tauta, kas smok smagā tirana jūgā, beidzot saceļas, lai sarautu savas važas? Vai vari saukt par gļēvumu to, ja cilvēks, kura māja uguns briesmās, bailēs sasprindzina visus spēkus un viegli aiznes tādas nastas, kādas mierīgā garā tikko spej pakustināt; vai par gļēvuli var saukt tādu, kas dusmas par apvainojumu uzsāk cīņu ar veseliem sešiem un pievārē tos? Un, mījais, ja spēku piepūle nozīme stiprumu, kāpēc tad pārmērīgs sasprindzinājums, gluži otrādi, jāsauc par gļēvumu?» — Alberts palūkojās uz mani un teica: «Neņem Jaunā, bet tavi piemēri, liekas, te nepavisam neder.» — «Var jau būt,» es atbildēju. «Man jau ir bieži pārmests, ka mans kombinēšanas paņēmiens dažreiz robežojas ar tukšu pļāpāšanu. Mēģināšu kaut kādā citādā veidā iedomāties, ka ir ap sirdi tādam cilvēkam, kas nolēmis nomest parasti tik patīkamo dzīves nastu. Jo vien tik daudz, cik spējam just līdzi, mums ari pienākas gods runāt līdzi. Cilvēka gara pasaulei ir savas robežas. Tā līdz zināmai pakāpei spēj pārdzīvot prieku, sāpes, bēdas un iet bojā, tiklīdz robeža pārsniegta. Tātad te nav runa par to, cik kāds ir gļēvs vai stiprs, bet gan par to, vai viņš savas ciešanas — vai nu tās būtu garīgas, vai miesīgas — spēj izturēt; man tiešām liekas savādi, ja apgalvo, ka gļēvs ir tāds cilvēks, kas atņem sev dzīvību; tapat kā nepiedienīgi butu s,aukt par gļēvuli tādu, kas mirst no ļaunas slimības.»

«Paradoksāli, gaužām paradoksāli!» Alberts izsaucās.

«Ne tik ļoti, kā tu domā,» es atteicu. «Tu taču atzīsti, ka mēs uzskatām par nedziedināmu slimību, kura tā sagrabj cilvēka dvēseli, ka gan viņa spēki izsīkst, gan darbošanas mitējas, tā ka nekada laimīga, krasa apstākļu maiņa viņam vairs nespēj palīdzēt atsākt ierasto dzīves gaitu.

Nu, mīļais, tagad pievērsīsimies cilvēka dveselei. Paraugies uz cilvēku viņa ierobežotībā, kā viņš padodas iespaidiem, kā viņā sakņojas idejas, līdz beidzot kāda kaislība, kas pamazām pieņemas spēkā, laupa viņam garīgo līdzsvaru un pazudina viņu.

Nosvērts, prātīgs cilvēks velti izliekas neredzam nelaimīgā stāvokli, velti mēģina viņu iespaidot! Tāpat veselais, stāvēdams pie sirdzēja gultas, nespēj iedvest viņam kaut mazumiņu savu spēku.»

Pēc Alberta domām, es runāju pārlieku vispārīgi. Es atgādināju viņam notikumu ar meiteni, kura pirms neilga laika tika atrasta noslīkusi, un velreiz pastāstīju par viņu. — Jauna, kārtīga meiča, kura uzaugusi mājas dzīves šaurībā, ik nedēļas strādājusi vienu un to pašu darbu un nav pazinusi citu izklaidēšanos ka vien svētdienās, uzposusies drānās, kas pamazām iegādātas, kopā ar sev līdzīgām meitenēm doties pastaigā pa pilsētas apkaimi vai lielos svētkos varbūt kādreiz padejot un turklāt kādu stundiņu sirsnīgi papļāpat ar kaimiņieni par kādas ķildas ieganstu vai ļaunam valodām,—šīs meičas kaislīgajai dabai pēdīgi radušās savas iekšķīgas vēlmes, ko vēl pastiprinājuši vīriešu glaimi; agrākās izpriecas viņu saista aizvien mazāk, līdz beidzot viņa sastop cilvēku, pret kuru pamostas nepazītas, neatvairāmas jūtas un uz kuru viņa liek visas savas cerības, aizmirst pasauli, ne vairs ko dzird, ne redz, ievēro tikai viņu, viņu vienigo, ilgojas tikai pēc viņa, viņa vienīgā. Meiteni nav samaitājuši tukši prieki, ko sniedz pārejoša patiktkāre, viņa grib noteikti sasniegt iecereto mērķi, piederēt viņam, uz mūžu saistīties, gūt laimi, ko nav izjutusi, kopa baudīt visus priekus, pēc kuriem ilgojas. Aizvien no jauna dotie solījumi, kas apstiprina viņas drošas cerības, kaislie glāsti, kuri viņas alkas vēl uzkurina, — tas viss pārņēmis savā varā viņas dvēseli; viņas domas kavējas miglainā iztēlē, visu prieku nojausma, viņa ir līdz pēdējam saspringta, beidzot izstiepj rokas, lai aptvertu visu, ko vēlas, — un viņas mīļotais nu atstāj viņu.— Ka sastingusi, kā bez prāta viņa stāv bezdibeņa malā; visapkart tumsa, nekādas izredzes, ne mierinājuma, ne cerību jausmas. Ju'' viņu ir pametis tas, kurš viņai bija visa dzīve. Viņai vienaldzīga plašā pasaule, kas ir ap viņu, vienaldzīgi daudzio cilvēki, kuri varētu aizstāt zaudējumu, viņa jūtas viena, visu atstāta un — akla, un briesmīgo sirdssāpju dēļ, nonākusi strupceļā, viņa metas dzelmē, lai remdētu savas ' mokas nāves apkampienos. — Redzi, Albert, tāds ir daža laba cilvēka dzīves stāsts! Un saki — vai tas nav slimības gadījums?-Daba neatrod izeju no juceklīgo un pretrunīgo spēllu labirinta, un cilvēkam jāmirst.

Vai tam, kas varētu noskatīties un teikt: muļķe! Būtu viņa pagaidījusi, ļāvusi paiet laikam, izmisums būtu jau pierimies un gadītos kāds cits, kas viņu mierinātu. — Tas ir tāpat, kā ja kāds sacītu: muļķis! mirst no drudža! Būtu pagaidījis, kamēr atgūst spēkus, kamēr rodas spars, tad asinis aumaļām neriņķotu, viss būtu bijis labi un viņš dzīvotu vēl šobaltdien.»

Alberts, kuram salīdzinājums vēl nebija īsti skaidrs, mazliet iebilda un, starp citu, teica, ka es esot stāstījis par vientiesīgu meiteni, bet kā gan saprātīgu cilvēku, kura uzskati nav tik šauri, kurš labāk izprot apstākļus, varētu šai ziņā attaisnot, to viņš nespējot aptvert. — «Mīļais draugs,» es izsaucos, «cilvēks paliek cilvēks, un tai drusciņai saprāta, kas piemīt kādam, ir maza nozīme vai vispār nav nozīmei, kad uzliesmo kaislība un tam kļūst pārāk šauri cilvēcības robežās. Drīzāk — Par to citu reizi,» es teicu un sniedzos pēc savas cepures. Ai, cik man bija pilna sirds, — un mēs šķīrāmies, viens otru nesapratuši. Kā jau šai pasaulē — kur citam citu nav viegli saprast.

15. augusta

taču zināms, ka pasaulē nekas cits kā vien mīlesT tlba padara cilvēku nepieciešamu. Es jūtu, ka Lote mani nelabprāt zaudētu, un bērniem tikai tas prātā, ka es rīt atkal, kā vienmēr, atnākšu. Šodien biju aizgājis skaņot Lotes klavieres; bet es to nepaguvu, jo mazie man nedeva mieru — lai es pastāstot kādu pasaku, un Lote arī pati sacīja, lai es darot viņiem šo prieku. Es griezu bērniem vakariņu maizi, ko viņi no manis nu pieņēma gandrīz tikpat labprātīgi kā no Lotes, un pastāstīju galvenajos vilcienos pasaku par princesi, ko apkalpojušas tūkstoš rokas. Tici man, — arī pats es daudz ko mācos un esmu izbrīnījies, kādu iespaidu pasaka atstāj uz bērniem. Tā kā man dažkārt jāizgudro kaut kas jauns, ko es nākošo reizi piemirstu, viņi tūlīt iebilst, ka iepriekšējā reizē es esot stāstījis citādi, ta ka tagad cenšos stāstīt, neko nepārgrozot, dziedošā balsī, tekoši kā pa diedziņu. Tas man licis secināt, ka autors ar sava darba otro — pārstrādāto izdevumu, ja arī poētiskā ziņā tas būtu kļuvis vēl daudz labāks, var vienīgi kaitēt savai grāmatai. Pirmais iespaids ir ietekmīgāks, un cilvēks ir tā radīts, ka viņam var iestāstīt visdīvainākās lietas; taču tās ari tūlīt iespiežas tik gaužām dziļi atmiņā, un — vai tam, kurš atkal tās grib izdzēst un izdeldēt no atmiņas!

18. augusta

Vai tad vajadzēja tam, kas cilvēkam sniedz svētai laimi, pēcāk viņu postā dzīt? Manas sirds dāsnajām, siltajām jūtām pret dzīvo dabu, kas manu dvēseli pārplūdināja ar neizsakāmu liksmi, kas man pasauli pārvērta par īstu paradīzi, nu jātop par neciešamu mocītāju, par tirdītāju garu,. .<urš seko man uz katra soļa. Kad es senāk no klints raudzījos uz auglīgo ieleju pāri upei līdz pat uzkalniem un redzēju apkārt visu dīgstam un briestam, :<ad es redzēju šos kalnus, kas no pakājes līdz pat virsotnei klāti gariem, kupliem kokiem, šīs līčloču izveidotās, viskrāšņāko mežu apēnotās ielejas un rāmo upi, kura plūda cauri zuzošiem meldriem un Kurā atspulgu meta pūku mākoņi, kas peldēja pie debesīm, liega vakarvēja šūpoti, kad es dzirdēju, kā mežā skan putnu balsis, vēroju, kā miljonu miljoniem odu dejo pēdējās sārtajās saules strēlēs un kā saules beidzamais zibsnis liek izlidot no zālaines dūcošai vabolei, un sanoņa un ņudzoņa visapkārt pievērsa manu uzmanību zemei, un sūna, kas no manas cietās Klints sev uzsūc barību, un stiebriņi, kuri aug lejā uz sausā, smilšainā paugura, atklāja man dabas iekšējo, kvēlo, svēto dzīvību, — kā es to visu izjutu savā siltajā sirdī, jutos pāri plūstošajā bagātībā it kā dievībai rada, un bezgalplašās pasaules brīnišķīgie tēli dzīvības pilni atainojās manā dvēselē. Vareni kalni ielenca mani, bezdibeņi pavērās manām acīm, negaisa strauti gāzās no debesīm, straumes plūda zem mans, un mežs un kalni ieskanējās; un es redzēju, kā zemes dzīlēs savstarpēji darbojas un rosās visi neizdibināmie spēki; un zemes virsū un zem debesjuma ņudzēt ņudzēja daždažādu radību audzes. Visur, it visur tūkstošveidigā dzīvība; un tad cilvēki kopīgi

uzceļ mājiņas un mitinās tajās, un, viņuprāt, valda pār plašo pasauli. Nožēlojamais nelga, tu visu uzskati par mazvērtīgu, jo pats esi tik niecīgs!—No nepieejamiem kalniem, pāri tuksnešiem, kur neviens nav spēris kāju, lidz nepazīstama okeāna tālajai malai lidinās mūžīgi radošais gars un priecājās ik par putekli, kas to sajūt un dzīvo. — Ak, kā es toreiz bieži ilgojos uz dzērves spārniem, kura aizlidoja man pāri, nokļūt bezgalīgas jūras krastā, no mūžības putojošā kausa dzert pāri kūsājošu dzīvības svētlaimi un savas sirds šaurībā kaut mirkli baudīt savas būtības! lieglaimes lāsi, kas visu sevi un caur sevi rada.

Brāli, vienīgi atmiņās par šīm stundām es rodu mieru. Pat šī piepūle — atsaukt atmiņā neizsakāmās sajūtas, atkal runāt par tām — saviļņo manu dvēseli, un tad es divkārt manu bailes par savu stāvokli, kādā pašlaik atrodos.

It kā manas dvēseles priekškars būtu pavērt^ un mūžīgās dzīvības lauks manu acu priekšā pārvērstos par pastāvīgi atvērta kapa bezdibeni. Vai tu vari teikt — tas eksistē! — kur tomēr viss paiet? kur viss zibensātrumā aizjoņo garām; ak, gandrīz nekad neizsmeļot visus savas esības spēkus! kur viss tiek ierauts straumē, nogremdēts un satriekts pret klintīm? Nav ne mirkļa, kas tevi nemocītu, kas tavējos nemocītu, nav ne mirkļa, kad tu neesi postītājs, kad tev nevajag tādam būt; visnevainīgākā pastaiga maksā dzīvību tūkstošiem nabaga tārpiņu, viens vienīgs kājas spēriens izposta skudru pūzni, ko tās ar grūtībām cēlušas, un iemin kādu mazu pasaulīti apkaunojošā kapā! Ha! ne jau pasaules lielās, retās nelaimes — šie plūdi, šis zemestrīces, kas aprij jūsu pilsētas, satrauc mani; manu sirdi sarūgtina postošais spēks, kas slēpjas dabas visumā, spēks, kas neko nerada, kas ne pats sevi, ne savu kaimiņu nav iznīcinājis. Un tā es bažīdamies staigāju grilīgiem soļiem. Debess un zeme un to rosmigie spēki ir ap mani. Es neredzu neko citu kā vien briesmoni, kas mūžīgi kaut ko aprij un mūžīgi kaut ko atgremo.

22. augustā

Tā ir nelaime, Vilhelm, ka mani darbīgie spēki ā sliecas nodoties nemierpilnam laiskumam, l es nespēju dzīvot dīkā un tomēr nespēju ari ko darīt. Man nav ne iztēles speķa, ne dabas izjūtas, un grāmatas man ir pretīgas. ya mēs paši sevi zaudējam, tad mums zūd viss. Tici man — dažreiz es vēlētos būt algādzis, lai, no rīta pamostoties, justu, ka šī diena man ko sola, un vēlētos ko darīt, uz kaut ko cerēt. Bieži vien apskaužu Albertu, kas līdz acīm ieracies savās aktīs, un es iedomājos, cik labi es justos viņa vietā. Jau vairākkārt tas man ir iešāvies prātā — es gribēju rakstīt tev un ministram, lai tiktu darbā sūtniecībā, kura, kā tu apgalvo, manu lūgumu nenoraidītu. Man arī tā šķiet. Ministrs kopš senām dienām mani labi ieredz un jau agrāk bija man ieteicis stāties darbā; un kādu bridi rodas arī griba to darīt. Pēcāk, kad es atkal par to domāju, man ienāk prātā pasaka par zirgu, kas, savu brīvību apnicis, ļauj uzlikt sev seglus un iemauktus un tiek nodzīts putās, — es nezinu, ko lai daru — Un, milais! vai varbūt mana ilgošanās pēc apstākju maiņas nav iekšēja netīkama nepacietība, kas man nekur nedos miera?

28. augusta

21. augustā

Amsterdamas grā-

'Johans Heinrihs Vetšteins (1649—1726) matu iespiedējs.

2 J. A. Ernesti (1707—1781) — ievērojams filologs.

Veltīgi izstiepju rokas pēc viņas, kad pēc drūmiem sapņiem rītos pamostos, veltīgi meklēju viņu naktīs sev blakus, kad laimes pilns, nevainīgs sapnis mani ir maldinājis: it kā es sēdētu pļavā blatus viņai un turētu viņas roku, apklādams to ne>kaitāmiem skūpstiem. Ak, kad es vēl pa pusei aiznidzis gribu viņu satvert un pēkšņi pamostos, — no aanas bēdu māktās sirds plūst asaru straumes, un es zmisis raudu par drūmo nākotni, kas mani sagaida.

ir tiesa — ja manu slimību varētu izdziedias nāt, šie cilvēki to darītu. Šodien ir mana I dzimšanas diena, un pavisam agrā rītā es saņēmu no Alberta paciņu. Tikko to attaisu, tūlīt ieraugu gaišsārtu lentu, kuru Lote nēsāja, kad es ar viņu iepazinos, un kuru es kopš tā laika jau vairākas reizes biju lūdzis man atdot. Klāt bija pieliktas divas maza formāta grāmātiņas — Homērs Vetšteina1 izdevumā, kuru tik bieži biju vēlējies dabūt, lai pastaigās nevajadzētu nēsāt līdzi Ernesti2 izdevumu. Redzi nu! Tā viņi jau iepriekš ievēro visas manas velēšanās, tā viņi visi cenšas izdarīt mazus, draudzīgus pakalpojumus, kam ir tūkstoškārt lielāka vērtība nekā lepnām dāvanām, kuras devēja lepošanās dēļ mūs pa

zemo. Es skūpstu lentīti neskaitāmas reizes un ar katru dvasas vilcienu ieelpoju to nedaudzo, priecīgo, nekad vairs neatsaucamo dienu lieglaimes pilnās atminas. Vilhelm, tā nu tas ir, un es nekurnu par to, ka dzives ziedi ir tikai sapņu tēli! Cik daudzi no tiem zūd, neatstājot ne pēdas aiz sevis, cik^nedaudziem no tiem aizmetas augli, un cik nedaudzi no šiem augļiem nogatavojas! Un tomēr to vēl ir gana; un tomēr — Ak, mans brāli! Vai mēs nogatavojušos augļus drīkstam pamest bez ievērības, nonicināt, ļaut tiem nebaudītiem sapUt?

Paliec sveiks! Sī vasara ir lieliska, es bieži vien sēžu augļu kokos tai dārza daļā, kas pieder Lotei, un ar augļu plūcēju — garu stieni rauju no galotnes bumbierus. Vina stāv zem koka un saņem tos, kad es viņai padodu lejā.

30. augusta

Nelaimīgais! Vai tu neesi ists nejēga? Vai tu neapmāni pats sevi? Kādēļ gan šī neprātīgā, nebeidzamā kaislība? Man nav vairs citas lūgšanas kā vien tās, kas veltītas viņai. Savā iztēlē redzu tikai viņas tēlu un it visu, kas ir pasaulē ap mani, skatu saistījumā ar viņu. Un tas ļauj izbaudīt dažu tik laimīgu stundu — līdz man atkal no viņas jāatraisās. Ak, Vilhelm! Kālab manai sirdij bieži nav nekur miera? Kad esmu nosēdējis pie viņas divas trīs stundas un priecājies par viņas tēlu, par viņas izturēšanos, par viņas brīnišķīgi izteiksmīgajiem vārdiem, tad pamazām visas manas izjūtas saasinās, acu priekšā satumst, es tikko vēl dzirdu un manu kaklu aizžņaudz it kā slepkavas roka, tad mana sirds, neprātīgi pukstēdama, pūlas nomākto prātu atvieglot un samulsina to vēl vairāk. Vilhelm, es bieži vien nezinu, vai esmu pasaulē! Un, ja dažreiz skumjas mani pavisam nenomāc un Lote neliedz man nožēlojamo mierinājumu — ar asarām remdināt smago sirdi, es noliecos pār viņas roku — man jāaiziet, man jātiek projām! Un tad es klīstu tālu pa laukiem, man ir prieks kāpt kraujā kalnā, izlauzt ceļu biezā mežā, doties cauri krūmiem, kas mani savaino, cauri ērkšķiem, kuri mani sadursta. Tad man kļūst mazliet vieglāk. Mazliet! Un, kad es dažreiz aiz noguruma un slāpēm pa ceļam atguļos, dažreiz dzijā naktī, kad pilns mēness spīd augstu virs manas galvas, vientuļā mežā apsēžos uz kāda līki noauguša koka, lai mazliet atpūtinātu savainotās pēdas, es noguris pakrēsli mierīgi aizsnaužos. Ak, Vilhelm! celles vientulība, astru auduma ģērbs un ērkšķu josta būtu mans iepriecinājums, pēc kā alkst dvēsele. Ardievu! Es neredzu sim postam cita gala kā vien kapu.

3. septembrī

Man jaaiziet! Es tev pateicos, Vilhelm, ka tu an manam svārstīgajam lēmumam esi piekritis. Jau divas nedelas staigāju ar domām viņu atstāt. Man jāaiziet. Viņa atkal ir pilsētā pie kādas draudzenes. Un Alberts — un — man jāaiziet!

10. septembri

Tā gan bija nakts! Vilhelm! Es tagad visu iztuā rēšu. Es viņu nekad vairs neredzēšu! Ak, cik žēl, ka nevaru tev apķerties ap kaklu, ar asarām un aizgrābtību tev, labais, izteikt jūtas, kas nedod miera sirdij! Es te sēžu un smagi elpoju, gribu rast mieru, gaidu rītausmu, uz saullēkta stundu ir pasūtīti zirgi.

Ak, viņa mierīgi guļ, un viņai nenāk ne prātā, ka mani nekad vairs neredzēs. Es esmu nolēmis šķirties, esmu bijis pietiekami stiprs, lai divu stundu garajā sarunā savu nodomu neatklātu. Un, ak dievs, kāda saruna!

Alberts bija man apsolījis, ka tūlīt pēc vakariņām iznākšot abi ar Loti dārzā. Es stāvēju uz terases zem augstajām kastaņām un pēdējo reizi noskatījos, kā saule rietēdama pārlej gaismu pāri jaukajai ielejai, pāri rāmajai upei. Tik bieži es te biju stāvējis kopā' ar viņu un tāpat noraudzījies jaukajā skatā, un nu —~ es staigāju šurp turp pa aleju, kas man bija tik mīla; slepens, neatvairāms spēks man bija bieži licis te apstāties, vēl iekams es Loti iepazinu, un kā mēs priecājāmies, kad mūsu pazīšanās sākumā atklājām, ka mums abiem patīk šī vietiņa, kas patiesi ir viena no visromantiskākajām, kādu jebkad esmu redzējis mākslas darbos.

Vispirmāk starp kastaņām atklājas plašs skats. — Ak, es atceros, esmu tev, manuprāt, jau daudz rakstījis par to, ka augstas dižskābaržu sienas beidzot tevi pilnīgi ieslēdz un tuvu augošās koku rindas vērš aleju aizvien tumšāku, līdz pēdīgi tur ir kāds no visām pusēm koku ieskauts laukumiņš, ap kuru šalko vientulības dvesma. Man vēl ir prātā, cik noslēpumaina sajūta mani pārņēma, kad es kādā dienvidū pirmo reizi tur aizgāju; man bija klusa jo klusa nojausma, par kādu svētlaimes un bēdu vietu šim stūrītim jākļūst.

Es biju varbūt pusstundu iegrimis ilgpilnos, saldos atvadu un atkalredzēšanās sapņos, kad izdzirdu, ka viņi kāpj augšup uz terasi. Es steidzos viņiem pretī, trīsēdams satvēru viņas roku un noskūpstīju to. Tikko bijām uzkāpuši augšā, aiz krūmiem apaugušā pakalna parādījās mēness; šo to papļāpājām un nemanot bijām piegājuši tumšajai «lapenītei» klāt. Lote iegāja tajā, apsēdās, Alberts apmetās viņai blakus, es arī; taču nemiers man neļāva ilgi sēdēt; es piecēlos, piegāju pie viņas, staigāju šurp turp, atkal apsēdos; situācija bija satraucoša. Lote pievērsa mūsu uzmanību jaukajai mēness gaismai, kas skābaržu sienas viņā malā apspīdēja visu terasi; lielisks skats, ko vēl iespaidīgāku padarīja dziļā krēsla mums visapkārt. Mēs klusējām, un pēc brītiņa viņa ierunājās: «Es nekad neeju mēnesnīcā pastaigāties — nekad, lai man nebūtu jādomā par aizgājušajiem, lai nebūtu jāprāto par nāvi un par nākotni. Mēs būsim!» viņa jūsmīgā balsī turpināja. «Bet, Verter, vai .mēs atkal redzēsimies? Vai pazīsim viens otru? Kā jums šķiet? Ko jūs sakāt?»

«Lote,» es teicu, sniegdams viņai roku, un asaras man sakāpa acīs, «mēs atkal redzēsimies! šeit un tur atkal redzēsimies!» — Es vairs nevarēju parunāt, Vilhelm, — vai viņai vajadzēja to jautāt, jo man sirdī smeldza šī mocošā šķiršanās.

«Un vai mīļie aizgājēji par mums ko zina,» viņa turpināja, «vai viņi jūt, ka tad, kad mums klājas labi, mēs ar sirsnīgu mīlestību viņus pieminam? Ak, manas mātes gars vienmēr lidinās ap mani, kad es klusos novakaros esmu kopā ar viņas bērniem, ar saviem bērniem, un viņi pulcējas man apkārt tāpat, kā bija pulcējušies ap viņu. Tad ar ilgpilnām, asarām pielijušām acīm es raugos debesis un vēlos, kaut arī viņa uz mirkli varētu paraudzīties, vai es turu vārdu, ko devu viņai nāves stundā, — būt viņas bērniem mātes vietā, — ar kādu aizgrābtību es izsaucos: «Piedod man, visudārgākā, ja es viņiem neesmu tā, kas biji tu! Ak, es taču daru visu, ko varu; viņi ir apģērbti, paēdināti, ak, un vēl vairāk nekā tas vien — viņi tiek apkopti un mīlēti. Kaut tu redzētu mūsu saticību, mīļā, svētā! tu ar viskarstākajām pateicības jūtām slavinātu dievu, ko tu lūdzi ar pēdējām, visrūgtākajām asarām rūpēties par tavu bērnu labklājību!»»

Viņa tā teica. Ak, Vilhelm, kas gan var atkārtot, ko viņa teica! Kā auksti, sausi burti var izteikt šos dievišķos gara ziedus!

Alberts, viņu pārtraukdams, maigi sacīja: «Jūs pārāk ņemat to pie sirds, mīļā Lote! Es zinu, ka jūs ar visu dvēseli nododaties šīm domām, bet es jūs lūdzu…»— «Ak, Albert, es zinu, ka tu neesi aizmirsis vakarus, kad mēs abi sēdējām pie mazā, apaļā galdiņa, kad tēvs bija aizceļojis un mazos bijām aizraidījuši gulēt. Tev bieži vien bija kāda laba grāmata, un tomēr tik reti tev iznāca laika palasīt. Vai gan tikšanās ar šo lielisko dvēseli nebija vērtīgāka par visu? Skaistā, maigā, možā un vienmēr darbīgā sieviete! Dievs redz manas asaras, kad bieži vien, savā gultā nometusies ceļos, viņu lūdzu: palīdzi man kļūt tādai kā viņa.»

«Lote!» es iesaucos, noslīgdams viņai pie kājām, saņemdams viņas roku un slacīdams to gaužām asarām. «Lote! Lai tev dieva svētība, un lai mātes gars ir ar tevi!»— «Kaut jūs viņu būtu pazinis,» viņa teica, paspiezdama man roku, «viņa bija cienīga būt pazīstama ar jums!» ,Man aizrāvās elpa. Nekad vēl nebiju pagodināts ar tik Tepnu, cildinošu uzslavu, — un viņa turpināja: «Un šai sievietei bija jāaiziet no dzīves savos spēka gados, kad viņas jaunākajam dēliņam nebija vēl ne seši mēneši! Viņa nesirga ilgi; bija mierīga, pacietīga, tikai par bērniem, it īpaši par mazo bēdājās. Tā nu viņas stunda tuvojās, un viņa man teica: «Atved pie manis bērnus!» — un es viņus ievedu pie mātes — mazos, kuri neko nezināja, un vecākos, kas neko vairs nesajēdza; viņi stāvēja apkārt gultai, un viņa pacēla rokas, lūdza par viņiem dievu, noskūpstīja visus pēc kārtas un tad aizsūtīja prom un man pateica: «Esi viņiem mātes vietā!» Es viņai to apsolīju. «Tu apsoli daudz, mana meit,» viņa sacīja, «tu apsoli būt ar mātes sirdi un ar'mātes acīm. Pēc tavām pateicības asarām es ne vienreiz vien esmu redzējusi, ka tu jūti, ko tas nozīmē. Rūpējies kā māte par saviem brāļiem un māsām un esi kā sieva uzticīga un paklausīga savam tēvam. Tev viņš būs jāmierina.» Viņa apjautājās, kur ir tēvs; viņš bija izgājis laukā, lai slēptu no mums neciešamās sirdssāpes, kas viņu plosīja; tēvs bija pārmēru bēdu sagrauzts.

Albert, tu tobrīd biji istabā. Māte vaicāja, kas tur staigājot, un paaicināja tevi klāt, un viņa noraudzījās uz tevi un mani ar paļāvīgām, mierīgām acīm, it kā teiktu, ka mēs būsim laimīgi, ka mes abi būsim laimīgi —» Alberts apķērās viņai ap kaklu, noskūpstīja viņu un iesaucās: «Mes esam laimīgi! un mēs būsim laimīgi!» Ramais Alberts vairs nevaldīja par sevi, es arī vairs neko neattapu.

«Verter,» viņa turpināja, «un šai sievietei bija jāaiziet no dzives! Dievs augstais, kad es dažreiz iedomājos, kā atļauj aiznest prom to, kas dzīvē visdārgākais,— un neviens tik asi neizjūt zaudējumu ka bērni, kuri vēl ilgi žēlojās, ka melni vīri esot aiznesuši viņu māmiņu.»

Viņa piecēlās, un es atjēdzies un satriekts paliku sēžot un turēju viņas roku savējā. «Mums laiks iet projām,» viņa teica. Viņa gribēja roku atbrīvot, bet es turēju to vēl ciešāk. «Mēs vēl satiksimies!» es iesaucos. «Mēs atradīsim viens otru, mēs pazīsim Yiens_otru starp visiem citiem. Es aizeju,» es turpināju, «aizeju labprātīgi, un tomēr, ja būtu jāsaka «uz mūžu», man nepietiktu spēka. Paliec sveika, Lote! Paliec sveiks, Albert! Mēs vel tiksimies.»—«Jādomā, rīt,» Lote jokodamās piebilda. Man iesmeldza sirdi šis «rīt». Ak, viņa neko nezināja, kad atbrīvoja savu roku no manējas. Viņi gāja prom pa aleju, es stāvēju un noraudzījos, kā viņi aiziet mēness gaismas apspīdēti, un nometos zemē, un izraudājos, tad pietrūkos kājās, steidzos uz priekšu pa terasi un redzēju vēl tur lejā garo liepu enā pie dārza vārtiņiem pamirdzam viņas balto tērpu; es izstiepu rokas, un tas pazuda.

otrā daļa

1771.gada 20 oktobrī

Mēs ieradāmies šeit vakar. Sūtnis jūtas nevesels un tātad dažas dienas nestrādās. Viss būtu labi, ja tik viņš izturētos labvēlīgāk. Es jaušu, skaidri jaušu, ka liktenis gatavo man rūgtus pārbaudījumus. Taču drošu dūšu! Bezrūpīgs raksturs iztur visu! Bezrūpīgs raksturs? Man jāsmejas — kā mana spalva spēj uzrakstīt šos vārdus. O, mazliet bezrūpīgāka daba padarītu mani par laimīgāko cilvēku zem saules. Ko tas nozīmē! Kad citi omulīgā pašapmierinātībā dižojas man acu priekšā ar spēka un talanta mazumiņu, tad es lai būtu izmisis sava spēka apziņā, lai neticētu savam talantam? Augstais dievs, tu, kas man visu dāvā, kāpēc tu man neesi devis pusi šā spēka un talanta un neesi piešķīris pašpaļāvību un pieticību?

Pacietību! Pacietību! gan viss būs labāk. Atzīstu, mīļais, ka tev taisnība. Kopš es diendienā apgrozos starp ļaudīm un redzu viņu izdarības un paradumus, esmu kļuvis daudz iecietīgāks pret sevi. Jo mēs taču tiešām esam tā radīti, ka visu mērojam pēc sevis un sevi pēc visiem, tātad prieks un bēdas ir atkarīgi no tā, kas ir ap mums, un nekas nav bīstamāks kā vientulība.' Mūsu iztēles spēja, kam jau pašai par sevi ir tieksme kļūt lielākai, dzejas fantastisko tēlu saasinata, rada veselu virkni ļaužu, starp kuriem mes esam paši zemākie, un visi mums šķiet kas cēlāks, ikvienu citu mēs iedomājamies esam pašu pilnību. Un tas ir gluži dabiski. Uz katra soļa mēs jūtam, ka mums kaut kā trūkst, un bieži pie cita redzam to, kā nav mums pašiem; m ēs pied ēvējam otram paši savas īpašības, turklāt vēl patiesi cēlu dvēseles mieru. Un*tā laimīgais — mūsu fantāzijā nobriedis auglis — ir mūsu pašu izlolots.

Turpretī, kad mēs ar visu savu vājumu un grūtībām joprojām tik strādājam, tad nereti atklājas, ka ar savu maldīšanos un laipošanu esam tālāk tikuši nekā citi, braukdami pilnās burās, un tā —blakus citiem vai aizsteidzoties priekšā citiem —var pilnīgi izjust savu pašapziņu.

1771. gada 26. novembrī

Es sāku šeit justies gluži ciešami. Vislabākais ir S tas, ka diezgan daudz jāstrādā; turklāt vēl daždažādi cilvēki, visādi jauni paziņas — tie ir kā raibu raibā izrāde manai dvēselei. Esmu iepazinies ar grāfu C. — ar cilvēku, kuru jo dienas jo vairāk cienu, viņam ir gudrs un ass prāts, un tas nebūt nav salts tālab, ka viņam ir lielas zināšanas; grāfa sabiedrībā atmirdz tik daudz draudzības un mīlestības. Kad aizgāju pie viņa kārtot kādu veikala darījumu, viņš sāka interesēties par mani un jau ar pirmajiem vārdiem nomanīja, ka mēs saprotam viens otru, ka viņš ar mani var runāt tā kā ne ar kuru katru. Arī es nevaru vien beigt slavēt viņa vaļsirdīgo izturēšanos pret mani. Pasaulē nav patiesāka un tīrāka prieka par to kā sastapt cēlu dvēseli, kas tev uzticas.

1771. gada 24. decembri

Kā jau es to paredzēju, sūtnis man sagādā daudz ā nepatikšanu. Viņš ir pats sīkumainākais nelga, kāds vien sastopams; katru soli sper piesardzīgi un ir tūļīgs kā pļāpīga sieva, cilvēks, kurš nekad nav apmierināts ar sevi un kuram tālab neviens cits arī nevar izdarit neko pa prātam. Es parasti darbā esmu nevērīgs, un, kā nu izdodas, tā izdodas; bet viņš ir gatavs atdot rakstu un pateikt: «Nav slikti, taču izskatiet vēlreiz, vienmēr var atrast kādu labāku vārdu, kādu vairāk piemērotu partikulu.» Tad nu es varu kļūt vai traks. Nedrīkst teikt neviena «un», neviena maza saiklīša, un visām inversijām, kas man reizēm pasprūk, viņš ir niknākais ienaidnieks; ja viņa garos teikumus nenoskandē vajadzīgā meldiņā, tad viņš vairs neko nesajēdz. Gatavās mocības, ja ar tādu cilvēku iznāk darīšanas.

Vienīgi grāfa fon C. uzticēšanās man atlīdzina visas nepatikšanas. Vēl nesen viņš atzinās, cik neapmierināts esot ar mana sūtņa gausumu un lēno domāšanu. «Tādi ļaudis padara dzīvi grūtu gan paši sev, gan citiem; taču te nu ir tāpat kā ceļotājam, kam jātiek pāri kalnam,» viņš piebilda, «tam jāpadodas nenovēršamajam; protams, ja nebūtu kalna, ceļš būtu daudz patīkamāks un īsāks, bet tur nu tas ir, un pāri jātiek!»

Vecais arī gluži labi mana priekšrocības, kādas grāfs piešķir man, un tas viņu ērcina, un viņš izmanto katru iespēju, lai stāstītu man par grāfu ko sliktu; es, protams, viņam nepiekrītu, un tālab mūsu attiecības kļūst aizvien sliktākas. Vakar es ļoti noskaitos, jo viņš arī uz mani to mērķēja, teikdams, ka darījumiem pasaules mērogā grāfs labi noderot, viņš ļoti veikli strādājot, un darbs ar spalvu viņam vedoties; taču pamatīgu zināšanu, tāpat kā visiem beletristiem, viņam trūkstot. Turklāt viņš rādija tādu seju, it kā gribētu teikt: «Vai redzi, kā tev iedzēlu?» Bet man no tā ne silts, ne auksts; es raudzījos ar nicināšanu uz cilvēku, kas tā var domāt un izturēties. Nepadevos viņam un diezgan asi atcirtu. Teicu, ka grāfs jāciena tiklab viņa rakstura, kā arī zināšanu dēļ. «Es neesmu pazinis neviena cita,» es sacīju, «kam tā būtu izdevies bagātināt savu garīgo pasauli, attīstīt to tik vispusīgi un tomēr būt darbīgam ikdienas dzīvē.» Tas, ko pateicu, viņa prātam bija ķīniešu ābece, un es atvadījos, lai muļķību dēļ nebūtu vēl vairāk jāskaišas.

Un šai ziņā jūs visi esat vainīgi —jūs ar savu runāšanu esat iedzinuši mani jūgā un pieskandinājuši pilnu galvu par aktivitāti. Aktivitāte! Ja tas, kas stāda kartupeļus un dodas uz pilsētu pārdot savu labību, paveic vairāk nekā es, tad esmu ar mieru vēl desmit gadus nostrādāt uz galeras, pie kuras esmu piekalts.

Un spožais tukšums, garlaicība pretīgo ļaužu vidū, kuri te dzīvo cits citam blakus, viņu cenšanās pēc tituliem; kā viņi cits citu uzrauga un uzmana, lai tikai kāds neaizsteigtos solīti priekšā; visnožēlojamākās, visbēdīgākās kaislības bez kādas maskēšanās. Te, piemēram, ir kāda sieviete, kura katram stāsta par savu dižciltību un savu zemi, tā ka ikvienam svešam

cilvēkam jānodomā: ir gan muļķe, lielās ar savu mazumiņu dižciltības un ar savas zemes slavu. — Bet ir vēl daudz ļaunāk: šī sieviete ir tepat kaimiņu tiesas skrīvera meita. — Zini, es nevaru saprast cilvēkus, kam saprāta tik maz, ka padara sevi banālu.

Es jo dienas jo vairāk, mīļais, manu, cik muļķīgi citus mērot ar savu mērauklu. Un, tā kā man tik daudz janonemas pašam ar sevi un šī sirds ir tik vētraina, — ak, labprāt ļauju, lai citi iet savu ceļu, ja tikai viņi man ļauj iet pašam savējo.

Kas mani visvairāk kaitina, tie ir nenovēri&mie, pilsoniskie apstākļi. Es gan it labi zinu, cik nepieciešama ir kārtu atšķirība, cik daudz priekšrocību tā man sagādā; tikai tā nedrīkst stāties man ceļā tur, kur es varētu baudīt šai pasaulē vēl mazliet prieka, mazliet laimes atblāzmas. Nesen es kādā pastaigā iepazinos ar fon B. jaunkundzi — laipnu būtni, kura šai sastingušajā dzivē saglabājusi vēl ļoti daudz dabiskuma. Mēs iegrimām sarunās, un, kad atvadījāmies, es izlūdzos atļauju apciemot viņu. Viņa man to atvēlēja ar tādu sirsnību, ka es tikko varēju sagaidīt īsto brīdi, kad jādodas turp. Viņa nav vietējā un dzīvo pie savas tantes. Vecā pēc izskata man nepatika. Es viņai parādīju lielu uzmanību, sarunā galvenokārt pievērsos viņai, un vel nebija pagājusi ne pusstunda, kad es jau uzzināju to, ko vēlāk man jaunkundze pati izstāstīja, — ka mīļā tante vecumdienās nonākusi trūkumā, ka viņai nav ne līdzekļu pieklājīgai iztikai, ne saprāta, ne kāda cita atbalsta kā vien viņas senču rinda, nekāda cita patvēruma kā vien viņas kārta, • kuras aizsardzība viņa turas, un nekāda cita prieka kā vien noraudzīties lejup no sava stāva uz pilsoniskajām galvām. Jaunībā viņa laikam bija bijusi skaista un zaļi savu dzīvi nodzīvojusi, dažu labu nabaga puisi nomocīdama ar savu ietiepību, un tikai brieduma gados viņa tapusi paklausīga sieva kādam vecam virsniekam, kurš par šadu cenu un ciešamas iztikas labad nodzīvojis ar viņu desmit gadu un tad nomiris. Nu viņa ir viena savās sienas, un kas gan par viņu liktos zinis, ja viņas radiniece nebūtu tik patīkama.

1772. gada 8. janvarl

Kas tie par ļaudīm, kuri ar sirdi un dvēseli  ievero ceremonijas, kuru visas domas un prāts uz to vien tiecas, kā tik iespiesties pie galda kādu krēslu tuvāk goda vietai! Un ne jau tāpēc, ka tiem nebūtu citu rūpestu; nē, gluži otrādi, darbi krātin krājas, jo sīko raižu dēļ, dzenoties pēc paaugstinājuma, svarīgas lietas tiek pamestas novārtā. Pagājušajā nedeļa, kad notika izbraukums ar kamanām, izcēlās strīds, un visa izklaidēšanās izjuka.

Muļķi ir tie, kuri neredz, ka svarīgākais nav ieņemt kādu vietu un ka tas, kas ieņem pirmo vietu, tik reti spēlē galveno lomu! Vai daža karaļa vietā nevalda viņa ministrs, tāpat ka daža ministra vietā valda viņa sekretārs! Un kurš tad ir pirmais? Manuprāt, tas, kas par citiem neliekas zinis un kam ir tik daudz varas un viltības, ka citu spēkus un kaislības var izmantot savu nodomu veikšanai.

20. janvarī

Jums jāraksta, mīļā Lote, jāraksta šeit, kāda maza zemnieka mājokļa istabā, kur esmu paglābies no barga negaisa. Kamēr es mitu bēdīgajā ligzdā D. starp svešiem, manai sirdij gluži svešiem ļaudīm, man nav bijis ne mirkļa, neviena vienīga mirkļa, kad sirds mani būtu mudinājusi Jums rakstīt; un tagad šai būdiņā, šai vientulībā, šai šaurībā, kad sniēgs un krusa sitas manā lodziņā, te par Jums tūlīt iedomāju. Tikko ienācu, tūlīt prātā bija Jūsu tēls, atausa atmiņas par Jums, ak, Lote! tik svētas, tik siltas! Augstais dievs! pirmais laimīgais mirklis atkal.

Mana labā, ja Jūs mani redzētu šais izpriecu viļņos! Cik seklas kļūst manas jūtas, neviena brīža, kad sirds pārpilna jūsmas, nevienas svētlaimes stundas! nekas! nekas! Man šķiet, es stāvu pie kadas brīnumu lādes un skatos, kā manā priekšā kustas un grozās vīriņi un zirdziņi, un bieži pats sev jautāju, vai tas nav optisks malds. Es spēlēju līdzi, nē, vēl vairak — es pats tieku stumdīts kā marionete un reizem satveru sava kaimiņa koka roku un aiz šausmām novēršos. Vakarā es nolemju no rīta baudīt prieku par saullēktu, bet netieku ārā no gultas; dienā es ceru, ka mani ielīksmos mēnesnīca, bet vakara palieku savā istabā. Es īsti nezinu, kāpēc pieceļos, kāpēc eju gulēt.

Nav uzmundrinājuma, kas manu dzīvi padarītu nozīmīgu; kairais nemiers, kas man vēluvēlās naktis ļāva justies možam un kas rītos no miega modinaja, ir zudis un izgaisis.

Esmu te sastapis vienu vienīgu sievišķīgu būtni — kādu fon B. jaunkundzi; viņa ir līdzīga Jums, mīļā Lote, ja vien kāda var būt Jums līdzīga. «Ak vai,»

Jūs sacīsiet, «šis cilvēks prot teikt jaukus komplimentus!» Gluži nepatiesi tas vis nav. Kopš neilga laika esmu kļuvis ļoti pieklājīgs, jo citāds taču nevaru būt, esmu visai asprātīgs, un sievietes apgalvo, ka nepazīstot neviena, kas tik jauki mākot paslavēt kā es («un melot», Jūs piebildīsiet, jo bez t| nevar iztikt — vai saprotat?). Es gribēju pastāstīt par B. jaunkundzi. Viņai ir ļoti jūtīga dvēsele, kuras siltumu dāsni pauž viņas zilās acis. Viņas kārta ir pašai par postu, tā kavē piepildīt ikvienu sirds vēlmi. Viņa ilgojas tikt prom no trokšņainās burzmas, un mēs aizvadām dažu labu stundu, netraucētā svētlaimē sapņodami par lauku dzīvi, ak, un par Jums! Cik bieži viņai Jūs vajag cildināt, nevis vajag — viņa to dara nepiespiesti, tik labprāt klausās, ko stāstu par Jums, mīl Jūs. —

Ai, cik jauki būtu sēdēt Jums pie kājām jaukajā, omulīgajā istabiņā, un mūsu mazie mīluļi cits aiz cita valstītos turpat ap mums, un, kad tie, Jūsuprāt, sāktu pārlieku trokšņot, lai būtu miers, es viņus saaicinātu pulciņā un pastāstītu kādu baismu pilnu pasaku.

Visā krāšņumā riet saule, apmirdzēdama spoži balto, sniegoto apkaimi, auka ir pāri, un es — man atkal jāiet savā krātiņā.

Ardievu! Vai Alberts__i r pie Jums? Un kā — ? Lai dievs piedodTnārTso jautājumu!"

17. februārī

Es baidos, ka mēs abi ar sūtni nespēsim vairs S ilgi palikt kopā. Sis cilvēks nepavisam nav paciešams. Maniere, kā viņš strādā un kārto darījumus, ir tik smieklīga, ka es nevaru atturēties viņam neiebildis un bieži kaut ko daru pēc sava prāta un uzskata, un tas viņam, protams, nepatīk. Tāpēc viņš nesen mani nosūdzēja galmā, un ministrs man izteica rājienu; lai gan tas bija saudzīgs, taču rājiens paliek rājiens, un es jau gribēju iesniegt atlūgumu no darba, kad saņēmu no viņa personisku vēstuli", kuras priekšā es nometos ceļos un pielūdzu rakstītāja dižo, cēlo un gudro prātu. Kā viņš prot aizrādīt uz manu pārāk lielo jūtīgumu — ka manas pārspīlētās idejas gan attiecībā uz darbu, gan ietekmē uz citiem, gan darījumu izkārtošanā ciena kā jauneklīgas, labas un drosmīgas, kuras nebūt negrib izskaust, tikai padarīt mērenākas un likt lietā tur, kur tām būtu īstā vieta, lai iespaidīgi iedarbotos. Es esmu guvis arī garīgu spēku veselai nedēļai un pats ar sevi izlīdzis. Dvēseles miers un apmierinājums ar sevi ir lielisks guvums. Ja tik šis dārgums, mīļais draugs, nav tikpat vārs, cik tas ir skaists un vērtīgs.

8. februārī

Pie mums jau astoņas dienas ir gaužām nejauks ie laiks, bet man tas nāk par svētību. Jo, kamēr esmu šeit, nav ataususi neviena gaiša diena, kad to kāds nebūtu sabojājis un laupījis man prieku. Bet, kad stipri līst un snieg, un salst, un kūst — ahā! — tad, manuprāt, mājās taču nebūs sliktāk kā laukā vai arī otrādi, un tā ir labi. Ja no rīta uzlec saule un sola jauku dienu, es nekad nesavaldos un izsaucos: tur taču viņiem atkal ir brīnišķīga manta, ko viņi var cits citam atņemt! Nav nekā tāda, ko viņi cits citam neatņemtu! Gan veselību, labu vārdu, gan prieku, atpūtu. Un lielāko tiesu aiz muļķības, nesapratnes, aprobežotības un — pēc viņu vārdiem — ar labāko nodomu. Dažreiz man gribētos krist ceļos un lūgt viņus, lai viņi paši sevi tik traki nemoka.

20. februārī

Dievs lai jūs svētī, mani mīļie, lai dāvā jums visas tās labās dienas, kuras viņš man atņem!

Es tev pateicos, Albert, ka esi mani piemānījis: es gaidīju paziņojumu,~Tčad būs jūsu kāzu diena, biju cieši nolēmis šajā dienā svinīgi noņemt no sienas Lotes silueta gleznojumu un iejaukt to starp citiem papiriem. Nu jūs esat pāris, bet viņas ģīmetne ir vēl šeit! Nu tad lai tā arī paliek! Un kādēļ gan ne? Es zinu, ka es arī esmu pie jums, jā, esmu, tevi neapdraudot, esmu Lotes sirdī, man ir, jā, man ir tur otrā vieta, un es gribu un man vajag to paturēt. Ak. es kļūtu vai traks, ja viņa varētu aizmirst — Albert, šīs domas man ir elle. Albert, dzīvo sveiks! Debess eņģeli, dzīvo sveika! Dzivo sveika, Lote!

•Aiz godbijības pret šo cienījamo kungu minētā vēstule un vēl kāda cita, kura uzrādīta turpmāk, šeit nav publicēta, jo nebija ticams, ka šāda pārdrošība tiktu attaisnota pat ar publikas vissiltāko pateicību.

15. marta

ir bijušas nepatikšanas, tās mani no šejienes aizdzis. Es griežu zobus. Pie velna! jļj Neko vairs nevar labot, un jūs vien taču esat vainīgi, jo mudinājāt un dzināt, un spiedāt mani*stāties tādā darbā, kas man nav pa prātam. Te tev nu bija! ir man, ir jums!

Un, lai tu atkal neteiktu, ka manas ekstravagantās idejas samaitājot visu, tad te tev, mīļais kundziņ, būs kāds stāsts, jauks un patiess, gluži kā hronista vēstījums.

Grāfs fon C. mīl mani, izturas ar cieņu pret mani, tas jau tev zināms, to jau es tev esmu vai simtreiz stāstījis. Vakar biju ielūgts pie viņa uz pusdienām — tas ir tajā pašā dienā, kad vakarā tur sarodas dižciltīgu kungu un dāmu sabiedrība, par kuru es nekad neesmu padomājis, tāpēc man arī nekad nav ienācis prātā, ka mēs, zemākie ierēdņi, tanī neiederamies. Jauki. Es ieturu maltīti pie grāfa, un pēc tam mēs ieejam lielajā zālē, staigājam šurp un turp, es tērzēju ar viņu, ar pulkvedi B., kas mums piebiedrojas, un tā tuvojas stunda, kad sāks ierasties viesi. Dievs mans liecinieks, ka es neko neiedomājos. Tad ierodas augstdzimusī fon S. kundze ar savu laulātā drauga kungu un jauki izperināto zostiņu meitu, kurai plakanas krūtis un cieši ap vidu savilkts ņieburs, un kundze en passant ar aristokrātisku manieri iepleš acis un sarauc degunu, un, tā kā man šī ļaužu suga ir briesmīgi pretīga, es gribēju tūlīt atvadīties un tikai vēl gaidīju, līdz grāfs tiks vaļā no viņu neciešamās pļāpāšanas, kad ienāca mana B. jaunkundze. Sirds man vienmēr iepukstas straujāk, kad viņu ieraugu, tāpēc es tomēr paliku, nostājos aiz viņas krēsla un tikai pēc kāda laiciņa ievēroju, ka viņa nerunā ar mani tik brīvi kā parasti un ir mazliet samulsusi. Tas mani pārsteidza. Vai viņa ir tāda pati kā visa šī suga, es domāju un jutos aizskarts, un gribēju aiziet, taču paliku, jo es tam neticēju, ļoti būtu vēlējies atrast viņai kādu attaisnojumu un cerēju vēl dzirdēt no viņas kādu labu vārdu, un — kas lai zina, kāpēc vēl paliku. Pa to laiku sarodas aizvien vairāk viesu. Barons F. Franča Pirmā kronēšanas laika ģērbā, galma padomnieks R., kuru šeit titulē in qualitate kā fon R. kungu, ar savu kurlo sievu uti citi, ieskaitot arī trūcīgi ģērbušos J., kam viņa vecmodīgā tērpa saplīsušās vietas aizlāpītas ar jaunās modes ielāpiem; viesi pulcējās bariņos, un es pļāpāju ar dažiem saviem paziņām, kuri visi ir ļoti mazrunīgi. Es iegrimu domās — un vēroju tikai savu B. Nepamanīju, ka sievietes zāles viņā galā sačukstas, ka pēc tam sāk sačukstēties ari vīrieši, ka fon S. kundze runā ar grāfu (to visu man vēlāk

pastāstīja B. jaunkundze), līdz beidzot grāfs nāca šurp pie manis un ieveda mani loga nišā. «Jums ir zināms, kādas ir mūsu dīvainās paražas,» viņš sacija, «sabiedrība, kā es manu, ir neapmierināta, ka jūs esat šeit. Es nekādā gadījumā negribēju…» «Jūsu ekselence,» es viņu pārtraucu, «tūkstoškārt lūdzu jums piedošanu; man būtu vajadzējis par to padomāt agrāk — es zinu, ka jūs piedosiet man šo neapdomību; es jau pirmīt gribēju atvadīties, kāds ļauns gars ir atturējis mani to darīt,» es smaidīdams piebildu un palocījos. Grāfs sirsnīgi man paspieda rokas, ar to pasakot visu. Es klusi pametu smalko sabiedrību, izgāju laukā, iesēdos kabrioletā un braucu uz M., lai tur no pakalna noraudzītos saules rietā un palasītu no sava Homēra lielisko dziedājumu par to, kā Ulisu uzņēmis viesmīlīgais cūkgans. Un viss bija labi.

Vakarā atgriezos viesnīcā paēst; viesistabā vēl bija nedaudzi apmeklētāji; atlocījuši uz augšu galdautu, viņi uz galda stūra meta kauliņus. Pēkšņi ienāk kartigais Adelins, ieraudzījis mani, noņem cepuri, pienāk pie manis un klusi jautā: «Tev bija nepatikšanas?» — Man?» es prasu.— «Grāfs tevi aizraidījis no viesiem.»— «Velns lai viņus rauj!» es saku. «Biju laimīgs, ka tiku svaigā gaisā.»—«Labi, ka tu raugies uz to visu viegli,» viņš teic. «Mani tik kaitina tas, ka par to jau runā visur.» Nu tikai sāku gremzties. Man šķita, ka visi, kas pienāca pie galda, paskatījās uz mani, ka tikai tāpēc vien skatās uz mani. Es iedegos dusmās.

Un, kad nu šodien visur, kur vien eju, mani nožēlo, kad dzirdu, ka skauģi triumfē un saka: te nu esot redzams, kā klājoties augstprātīgajiem, kuri dižojoties ar savām niecīgajām zināšanām un iedomājoties, ka tālab drīkstot neievērot paražas — un kādas tik vēl visādas bezjēdzīgas blēņas, — tad varētu nazi iegrūst sirdī; jo, lai nu runā, ko grib, par pašapziņu, es vēlos redzēt cilvēku, kas var paciest, ka nelieši, izmantodami savas priekšrocības, tenko par viņu; ja viņi pļāpā tukšu — ak, ko, tad nav ko iikties zinis.

16. marta

Viss mani satrauc. Šodien alejā satiku B. jaunkundzi; es nevarēju atturēties viņu neuzrunājis un, tiklīdz mēs bijām mazliet attālinājušies no ļaudīm, izteicu viņai pārmetumu par neseno izturēšanos. «Ak, Verter,» viņa man sirsnīgā balsi teica, «vai tiešam, pazīdams manu raksturu, jūs tā varējāt izskaidrot manu apjukumu. Ko gan esmu jūsu dēj izcietusi kopš tā brīža, kad jūs ienācāt zālē! Es visu paredzēju, nez cik reižu man jau bija uz mēles jums to pateikt. Es zināju, ka fon S. un fon F. ar saviem laulātajiem draugiem drīzāk aizietu nekā paliktu jūsu sabiedrībā; es zināju, ka grāfs ar viņiem nedrīkst sanīsties,— un tagad ši jezga!»—«Kā jūs teicāt, jaunkundz?» es vaicāju, slēpdams savu satraukumu, jo viss, ko Adelins man aizvakar bija teicis, aplēja mani šai brīdi kā ar vārošu ūdeni. «Ko tas man jau maksājis,» maigā būtne teica, un asaras saskrēja viņai acīs. Es vairs nevarēju valdīt pār sevi, biju gatavs mesties viņai pie kājām. «Izsakieties skaidrāk!» es izsaucos. Asaras viņai ritēja pār vaigiem. Es biju kā bez prāta. Viņa, nemaz neslēpdama, ka raud, slaucīja asaras. «Manu tanti jūs pazīstat,» viņa atsāka, «viņa arī bija tur un, ai, ar kādām acīm noraudzījās uz visu, kas notika! Verter, es esmu pagājušo nakti un šorīt klausījusies sprediķi par pazīšanos ar jums, man bija jādzird, kā jūs pazemo, kā nonicina, un es varēju un drīkstēju tikai pa daļai jūs aizstāvēt.»

Katrs vārds, ko viņa teica, man kā nazis iedūrās sirdī. Viņa neapjauta, kāda žēlsirdība tā būtu bijusi, ja man visu noklusētu, un vēl piebilda, ka diez kas vēl tikšot tenkots, ka par to visu zināmi Jaudis triumfēšot. Kā tagad par sodu manai augstprātībai un citu noniecināšanai, ko tie jau sen man pārmet, tie priecāšoties un kaitināšot mani. Vilhelm, dzirdēt, ka viņa runā ar vispatiesāko līdzjūtību — Es biju satriekts, un vēl tagad man iekšā viss vārās. Man gribētos, lai kāds iedrošinātos man to pārmest, un tad es tam iedurtu ar zobenu; ja es redzētu asinis, varbūt man kļūtu vieglāk. Ak, es simtiem reižu esmu tvēris nazi, lai šo nomākto sirdi atvieglotu! Stāsta, ka esot tādi īpašas sugas zirgi, kuri, briesmīgi pārkarsuši un sajādīti, paši sev pārkož artēriju, lai tiktu pie elpas. Tā arī man bieži gadījies: es g ribētu pārgriezt sev artēriju, lai iegūtu mūžīgo brīvību.

skaidrs, un tātad — Paziņo to saudzīgi manai mātei, es pats neko sev nevaru palīdzēt. Protams, tas viņai būs sāpīgi. Redzēt, kā dēla spožā karjera — tiešā ceļā kļūt par slepenpadomnieku un sūtni — tik pēkšņi sabrukusi, un nu — kurpniek, paliec pie savām liestēm! Dariet nu, ko gribat, un apceriet visus iespējamos gadījumus, kad es būtu varējis palikt tin kad man būtu vajadzējis palikt; diezgan, es aizeju un, lai jūs zinātu, kur es dodos, tad pateikšu: pazīstu te firstu, kas manā sabiedrībā jūtas ļoti labi. Padzirdējis par manu nodomu, viņš lūdza, lai braucu viņam līdzi uz muižām un pavadu tur jauko pavasari. Viņš man ir apsolījis, ka varēšu justies pavisam brīvs, un, tā kā mēs līdz zināmai robežai saprotamies, tad es uz labu laimi iedrošināšos doties viņam līdzi.

19. aprīli

Post scriplum

Paldies par abām tavām vēstulēm. Es neatbildēju, jo šo lapu negribēju sūtīt, kamēr nebūšu saņēmis ziņu par atlaišanu no galma; es baidījos, ka māte varētu griezties pie ministra un kavēt manu nodomu. Bet tagad tas ir noticis — esmu atbrīvots. Negribu jums stāstīt, cik nelabprāt mani atbrīvoja un ko man atrakstīja ministrs, — tad jūs no jauna sāktu gausties. Troņmantnieks uz atvadām atsūtīja man divdesmit piecus dukātus, vārdu sakot — biju aizkustināts līdz asarām; tātad no mātes man nevajag naudas, ko es vēl nesen vēstulē lūdzu.

24. marta

Esmu iesniedzis galmam pieprasījumu atbrīvot mani no darba un ceru, ka to ievēros; jūs man piedosiet, ka es vispirms neesmu izlūdzies jūsu atļauju. Man nu reiz vajadzēja tikt projām, un viss, ko jūs teiktu, lai pierunātu palikt, man jau ir

5. maijā

es no šejienes aiziešu, un, tā kā mana dzimtā puse atrodas sešas jūdzes attālu no ceļa, gribu to atkal redzēt, pakavēties atmiņās par senajām, laimīgos sapņos aizvadītajām dienām. Gribu tur ieiet pa tiem pašiem vārtiem, pa kuriem māte kopā ar mani izbrauca, kad pēc tēva nāves atstāja mīļo, pazīstamo vietu, lai dzīvotu kā sprostā savā neciešamajā pilsētā. Ardievu, Vilhelm, es tev rakstīšu par savu braucienu.

9. maija

Esmu devies svētceļojumā uz savu dzimteni svinīgā svētceļnieka noskaņojumā, un mani pēkšņi pārņēmušas negaidīti siltas jūtas. Pie lielās liepas, kura aug piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no pilsētas ceļā uz S., liku pieturēt, izkāpu un teicu, lai pasta vedējs brauc projām, jo gribēju, kājām ejot, pēc sirds patikas visu no jauna spilgti atsaukt atmiņā. Tur nu es stāvēju zem liepas, kura senāk, zēna gados, bija bijusi manu pastaigu mērķis un robeža. Viss citādi! Toreiz, dzīvodams laimes pilnā neziņā, vēlējos doties projām nepazīstamajā pasaulē, kur cerēju gūt tik daudz spēka, tik daudz baudas, lai piepildītu un apmierinātu tvīkstošo, ilgu pilno dvēseli. Nu es atgriežos no plašās pasaules — ai, mans draugs, ar cik daudzām zudušām cerībām, ar cik daudziem izjukušiem plāniem! Es garā redzu kalnus, kas tūkstošiem reižu bijuši manu ilgu sapnis. Stundām varēju te sēdēt un garā aizklīst tālu tiem pāri, ar jūsmīgu dvēseli pazust mežos un ielejās, kas man tēlojās tik jaukas un krēslainas; un, kad man paredzētajā laikā bija jādodas mājup, ar kādu nepatiku es atstāju iemīļoto vietu! — Es tuvojos pilsētai, sveicināju visas vecās, pazīstamās dārzu mājiņas, jaunās man nepatika, tāpat kā visas pārmaiņas, kas te vēl bija notikušas. Es iegāju pa vārtiem un jutos tūlīt kā mājās. Nerakstīšu tev sīksīki, jo, cik man te viss liekas jauks, tik garlaicīgs tas kļūtu stāstījumā. Es biju nolēmis dzīvot mājiņā pie tirgus, turpat blakus mūsu vecajam namam. Turp ejot, pamanīju, ka mūsu skola, kur kāda veca, kārtīga sieva reiz bija ieslodzījusi mūsu bērnību, pārvērsta par sīktirgotavu. Es atcerējos nemieru, asaras, apmulsumu, satraukumu, ko biju izcietis šajā krātiņā. Ik uz soļa, ko spēru, te viss bija nozīmīgs. Pat svētceļotājs svētajā zemē neatrod tik daudz svētu piemiņas vietu, un viņa dvēsele diezin vai ir tik pārpilna svēta saviļņojuma. — Vēl kāds sīkums starp daudziem citiem. Eju lejup ^ar upi līdz kādai lauku sētai; tas arī senāk bija nans ceļš, un te bija vietas, kur mēs, zēni, vingrināāmies mest ūdeni plakanus akmentiņus un vērojām, turam no tiem būs visvairāk palēcienu. Es skaidri itceros, kā reizēm stāvēju un raudzījos uz upi, domās ekodams tās ceļam, iztēlodamies tos brīnumainos pvidus, kur tā tek, un, lai gan mana iztēle ātri apīka, es domās lidoju aizvien tālāk un tālāk, līdz eidzot pavisam apmulsu, garā skatot nepazīstamas ietas. Redzi, mīļais, ar cik šauru redzesloku un >mēr cik laimīgi bija mūsu lieliskie senči! tik naiis viņu jūtas, viņu dzeja! Kad Uliss runā par nemērojami plašo jūru un bezgaligi lielo zemi, tas skan tik patiesi, cilvēcīgi, sirsnīgi, bērnišķīgi un noslēpumaini. Ko man līdz, ja es tagad katram skolas puikam varu līdzi runāt, ka zemeslode ir apaļa? Cilvēkam nepieciešams tikai nedaudz zemes, lai uz tās baudītu dzīvi, bet vēl mazāk, lai zem tās atdusētos.

Nu esmu firsta medību pilī. Ar šo kungu varu \%1 gluži labi sadzīvot, viņš ir patiess un vienkāršs. Viņa sabiedrībā ir dīvaini cilvēki, kurus es nepavisam neizprotu. Viņi, liekas, nav blēži un tomēr neizskatās arī kā godīgi cilvēki. Dažreiz man šķiet, ka viņi ir godīgi, tomēr nevaru viņiem uzticēties. Tāpat man arī nepatīk, ka viņš bieži stāsta par to, ko dzirdējis runājam vai lasījis, un spriež par to no tāda paša viedokļa, kā citi attēlojuši.

Arī manu saprātu un talantu viņš vērtē augstāk nekā šo sirdi, kas taču ir mans vienīgais lepnums, vienvienīgais avots visam — gan spēkam, gan svētlaimei un postam. Ak, ko es zinu, to katrs zina — mana sirds pieder man pašam.

25. maija

Man bija kaut kas padomā, par ko es jums nean gribēju stāstīt, kamēr tas nebūs izdarīts; tagad, kad no tā nekas neiznāk, vienalga — vai stāstu vai nestāstu. Es gribēju doties uz karalauku; to jau es sen biju savā sirdī izlēmis. Tāpēc vien esmu atnācis firstam līdzi uz šejieni, viņš ir ģenerālis "*" dienestā. Reiz kādā pastaiga es viņam atklāju savu nodomu; viņš man to neieteica darīt, un tad tai vajadzētu būt drīzāk kaislībai nekā untumam, ja es viņa pamatojumus nebūtu uzklausījis.

11. jūnija

Saki, ko gribi, — ilgāk es te palikt nevaru. Ko lai te daru? Man kļūst garlaicīgi. Grāfs izturas i pret mani, cik labi vien spēdams, un tomēr es nejūtos tā, kā vajadzētu. Patiesībā mums nav nekā kopīga. Viņš ir cilvēks ar prātu, bet ar visai parastu prātu. Viņa sabiedrībā neizklaidējos vairāk, kā lasot labi uzrakstītu grāmatu. Es te vēl palikšu astoņas

dienas un tad atkal došos klaiņojumos. Labākais, ko esmu te paveicis, ir mani zīmējumi. Firsts izprot mākslu un izprastu to vēl labāk, ja neaprobežotos ar seklu zinātnisku domu un parastu terminoloģiju. Dažreiz, kad es ar iejūtīgu iztēli stāstu par dabu un mākslu, bet viņam pēkšņi šķiet, ka viņš paspīdēs ar ko labu, izsacīdams kādu nodrāztu patiesību, es varu vai zobus griezt.

16. jūnijā

tiesa gan — esmu tikai ceļinieks, svētceļnieks zemes virsū! Vai gan jūs esat kas vairāk?

Un vai es drīkstu to teikt? Kāpēc gan ne, Vilhelm? Viņa ar mani būtu kļuvusi laimīgāka nekā ar viņu! O, viņš nav tas cilvēks, kurš varētu izpildīt visas viņas sirds vēlēšanās. Zināms jūtu trūkums, kā lai to pasaka — ka viņa sirds nepukst tikpat aizkustināti, lasot kādu vietu grāmatā, kur mana un Lotes sirds kļūst kā viena; un vēl citos neskaitāmi daudzos gadījumos — kad mums jāizsakās, runājot par kāda trešā darbu. Mīļais Vilhelm! ViXLŠ_tomēr mīl viņu no visa^ sirds un dvēseles, un cik lielu pateicību pelnījusi

tāda mīlestībai —

Mani ir iztraucējis kāds neciešams apmeklētājs. Asaras man nožuvušas. Esmu izklaidīgs. Ardievu, mīļais!

18. jūnijā

Kurp gribu doties? — uzticos tev un to atklāšu. Divas nedēļas man tomēr šeit vēl jāpaliek, un tad esmu nodomājis apmeklēt kalnraktuves *** apkaimē; taču īstenībā tas nenozīmē neko citu kā vienīgi vēlēšanos būt atkal tuvāk Lotei. Un es smejos pats par savu sirdi — un izpildu tās gribu.

4. augusta

ne jau man vienīgajam tā klājas. Visi cilvēki saevās cerībās maldās, savās ilgās pieviļas. Es apmeklēju labo sievu zem liepas. Vecākais puisēns skrēja manpretī; dzirdot viņa priecīgo izsaucienu, atnāca šurp māte, kura izskatījās gauži satriekta. Viņas pirmie vārdi bija: «Labais kungs, mans Hanss ir miris!» Tas bija mazākais no puisēniem. Es klusēju. «Un mans vīrs,» viņa turpināja, «ir atgriezies no Šveices un nav nekā atvedis, un, ja labi ļaudis nebūtu palīdzējuši, viņam būtu bijis jālūdz ubaga dāvanas, lai tiktu mājās; pa ceļam viņš bija saķēris drudzi.» Es nespēju viņai pateikt ne vārda un kaut ko iedāvināju zēnam; viņa lūdza, lai es paņemot dažus ābolus; es to darīju un tad devos prom no skumjo atmiņu vietas.

29. jūlija

Nu tas ir labi! viss ir labi! — Es — viņas vīrs! e. Ak dievs, tu, kas esi mani radījis, ja tu man būtu dāvājis šādu svētlaimi, tad viss mans mūžs būtu viena vienīga nemitīga lūgšana. Es negribu žēloties, un piedod man šīs asaras, piedod man bezcerīgās vēlmes! — Viņa mana sieva! Ja es vismīļāko būtni šajā pasaulē varētu turēt savās rokās — Man pārskrien trīsas, Vilhelm, kad Alberts apskauj viņas slaido augumu.

21. augusta

Ik mirkli esmu citādā noskaņojumā. Dazreiz liek kas ka dzīvē atkal atspīdēs kāds prieka stars, bet ak vai! tikai brīdi! — j<a_d iegrimstu sapņos, nevaru tikt vaļā no domas: kas notiktu, ja Alberts nomirtu? Tu tad kļūtu, jā, viņa tad kļutu — un es ļaujos savai fantāzijai, kamēr tā mani noved līdz bezdibeņiem, no kuriem es drebedams atraujos.

Kad es pa vārtiem izeju uz to pašu ceļu, pa kuru pirmoreiz braucu, lai aizvestu Loti uz deju vietu,— tad jūtu, cik toreiz viss bija citādi! Viss, viss ir pagājis! Ne vēsts vairs no toreizējās pasaules, ne reizes sirds neiepukstas kā tolaik. Es jūtos tā, kā vajadzētu justies mirušā garam, kas atgriezies izpostītā, izdegušā pili, kuru viņš, firsts, kādreiz spēku plaukumā cēlis un greznām veltēm izrotājis cerībā, ka mirdams novēlēs to savam mīļajam dēlam.

3. septembri

Es reizēm nesaprotu, kā viņu var mīlēt, kā viņu S drīkst milēt kāds cits, kad vienīgi es viņu mīlu, mīlu tik sirsnīgi, tik nesavtigi, neko citu ne redzu, ne zinu, man ir vienīgi viņa!

4. septembri

Jā tā tas ir. Tāpat kā daba pamazām iet pretī rudenim, tā ari manā sirdi un manā apkārtnē sākas rudens. Manas lapas kļūst dzeltenas, un tuvējiem kokiem tās jau nobirušas. Vai es tev toreiz, kad tikko biju te ieradies, nerakstīju par kādu zemnieku puisi? Tagad Vālheimā es atkal apvaicājos par viņu; ļaudis stāstīja, ka viņš atlaists no darba un neviens negribot vairs neko par viņu zināt. Vakar es viņu nejauši sastapu ceļā uz citu ciemu; es uzrunāju viņu, un viņš man izstāstīja savas bēdas, kas mani gaužām aizkustināja, un tu viegli visu sapratīsi, kad es pastāstīšu tev par viņu. Taču kādēļ to stāstīt? Kādēļ es nepaturu pie sevis to, kas mani biedē un apbēdina, kādēļ skumdinu arī vēl tevi? Kāpēc vienmēr sagādāju tev izdevību mani nožēlot un bārt? Nu lai ar — varbūt tas arī piederas manam liktenim!

Ar klusām skumjām, kurās es varēju nomanīt viņa mazliet kautrīgo dabu, viņš sākumā atbildēja tikai uz maniem jautājumiem, bet drīz vien viņš tapa atklātāks, it kā mēs pēkšņi būtu atkal kļuvuši labi paziņas, vaļsirdīgi atzina savu vainu un žēlojās par savu nelaimi. Kaut es, mīļais draugs, varētu katru viņa vārdu atkartot kā tiesas priekšā! Viņš atzinās, it kā atmiņās no jauna izbaudīdams laimīgās dienas, ka viņa kaislība pret mājas saimnieci ik dienas vērtusies lielāka, tā ka beidzot viņš vairs neattapis, ne ko dara, ne arī ko runā, ne kur lai liekas. Viņš vairs neesot varējis ne ēst, ne dzert, ne gulēt; kakls šķitis kā aizžņaugts, viņš darījis to, kas nav jādara, aizmirsis, kas uzdots, it kā ļauns gars viņu būtu apsēdis, ^ līdz kādu dienu, kad viņš zinājis, ka saimniece ir augšistabā, arī gājis turp, jā, vēl vairāk — ticis it kā vilkšus vilkts pie viņas; tā kā saimniece viņa lūgšanos nav likusies dzirdot, viņš gribējis paņemt viņu ar varu, viņš pats nesaprotot, kas ar viņu noticis, un dievs esot liecinieks, ka viņa nolūki pret šo sievieti aizvien bijuši godīgi un ka viņš neko karstāk neesot vēlējies kā vien to, lai viņi abi apprecētos, lai kopā nodzīvotu visu mūžu. Kādu brīdi runājis, puisis sāka stomīties, it kā gribētu vēl ko teikt un tomēr neuzdrošinātos; beidzot viņš man bikli atzinās, no kādām mazām laipnībām no viņa puses saimniece nav atteikusies un kādu tuvibu atļāvusi. Viņš pāris reižu aprāvās un tad jo dedzīgi sacīja, ka nestāstot to tādēļ, lai viņu nomelnotu, ka mīlot viņu un cienot tāpat kā agrāk, ka nekas slikts pār viņa lūpām neesot nācis un ka viņš man to pasakot tikai tādēļ, lai mani pārliecināti!", ka viņš nepavisam neesot muļķis un nejēga. — Un nu, labais, es atkal atsāku savu veco dziesmu, ko vienmēr skandēšu: kaut es varētu tev notēlot šo cilvēku, kā viņš stāvēja manā priekšā, ka vēl aizvien savā iztēlē redzu viņu! Kaut es tev varētu visu patiesi pastāstīt, lai tu justu, ka es dalos ar viņu liktenī, ka man tas jādara! Taču diezgan, jo tu zini, kāds ir mans liktenis, un arī mani pašu pazīsti, tāpēc pārāk labi saproti, kas mani saista ar nelaimīgajiem, kas mani it īpaši saista ar nelaimīgo puisi.

Vēlreiz pārlasot šo lapu, redzu, ka esmu aizmirsis pastāstīt tev visu līdz beigām, kuras gan viegli iedomājamas. Viņa turējās pretī; viņai palīgā piesteidzās brālis, kas puisi jau sen nebija varējis ieredzēt, kas viņu jau sen bija gribējis aizdabūt prom no mājas, jo viņš baidījās, ka, māsai no jauna apprecoties, viņa bērni zaudēs mantojumu, uz kuru tagad, kad viņai nebija bērnu, tika liktas lielas cerības; brālis puisi tūlīt iztriecis no mājas un sacēlis tādu traci, ka saimniece, ja arī būtu gribējusi, nevarētu viņu vairs paturēt. Tagad viņa pieņēmusi citu kalpu; arī tā dēļ, kā stāsta, viņa esot ar brāli naidā, un ļaudis pavisam noteikti apgalvojot, ka viņa šo jauno precēšot, taču viņš, vecais kalps, esot cieši nolēmis to vairs nepieredzēt.

Manā stāstījumā nekas nav pārspīlēts, nekas nav attēlots pārāk sentimentāli, jā, man pat jāsaka — vāji, pavisam vāji esmu stāstījis, robustākiem vārdiem, nekā viņš visu pateicis, turklāt ar mūsu parastajiem, vispārpieņemtajiem tiklajiem vārdiem.

ŠI mīlestība, šī uzticība, šī kaislība tātad nav nekāda poētiska izdoma. ŠI mīlestība ir skaidrum skaidra un mīt to ļaužu sirdis, kurus mēs dēvējam par neizglītotiem, par rupjiem. Mēs, izglītotie — līdz pēdīgam izkropļotie! Es tevi lūdzu — lasi šo stāstījumu nopietnā noskaņojumā. Šodien, kad par to rakstu, esmu mierīgs; tu pēc mana rokraksta redzi, ka es tā neskribelēju un neesmu tik nevīžīgs kā parasti. Izlasi, mīļais, un padomā, ka tas ir arī tava drauga stāsts. _Jā, tā man ir klājies, un tā man klāsies, un es neesmu ne uz pusi tik krietns, ne uz pusi tik noteikts kā nabaga nelaimīgais, ar kuru es sevi gandrīz neiedrošinos salīdzināt.

5. septembrī

Viņa bija uzrakstījusi zīmiti vīram, kas atradās laukos, kur uzturējās darījumu dēl. Tā sākās ar vārdiem: «Labais, mīļais, tiklīdz* tev iespējams, brauc mājās, es gaidīšu tevi un ļoti priecāšos.» Kāds draugs, kurš te iegriezās, pavēstīja, ka zināmu apstākļu deļ viņas vīrs tik driz vēl nebūšot mājās. Vēstulite palika nenosūtīta un vakarā nokļuva manās rokās. Es to lasīju un smaidīju; viņa vaicāja, kāpēc es smaidot. «Kāda dievišķīga dāvana ir iztēles spēja,» es iesaucos, «es acumirklī spēju iztēloties, ka šī zīmīte ir man rakstīta.» Liekas, viņai tas nepatika. Viņa neteica vairs ne vārda, un es apklusu.

6. septembrī

Man nenācās viegli nolemt, ka vairs nevalkāšu an savu zilo, vienkāršo fraku, kurā biju ģērbies, kad pirmoreiz dejoju ar Loti; tā tagad izskatījās gluži nonēsāta. Es liku pašūt jaunu — tādu pašu kā veco, ar apkakli un atlokiem — un atkal tādu pašu dzeltenu vesti un bikses.

Taču efekts nav tieši tāds kā agrāk. Es nezinu — manuprāt, varbūt ar laiku man arī šis apģērbs iepatiksies.

12. septembrī

Viņa bija uz dažām dienām izbraukusi, lai pārvestu mājās Albertu. Šodien iegāju viņas istabā, i viņa nāca man pretī, un es ar vislielāko prieku noskūpstīju viņai roku.

No spoguļa viņai uz pleca uzlaidās kanārijputniņš. «Jauns draugs,» viņa teica un skubināja to laisties uz rokas. «Putniņš ir domāts maniem mazajiem. Viņš ir tik jauks! Paskatieties! Kad es viņam dodu maizi, viņš plivina spārniņus un tik jocigi knābā. Viņš arī skūpsta mani — paskatieties!»

Kad viņa putnēnam pastiepa pretī lūpas, tas tik maigi iespieda tajās knābīti, it kā spētu izjust un izbaudīt svētlaimi.

«Lai viņš arī jūs noskūpsta,» viņa sacīja un sniedza man putniņu. Viņa knābītis atrada ceļu no viņas lūpām uz manējām, un tā vieglais pieskāriens bija ka dvesma, kā liegas laimes jausma.

«Viņa skūpsts,» es teicu, «nav gluži bez iekāres. Viņš meklē barību un ir neapmierināts par veltīgo glāstu.»

«Viņš arī ēd man no mutes,» Lote sacīja. Viņa sniedza putniņam dažas maizes drupatiņas no savām lūpām, kuras smaidīja nevainīgā, svētlaimes pilnā mīlestības priekā.

Es novērsos. To viņai nevajadzēja darit! Nevajadzēja manu iztēli uzkurināt ar šādām nevainibas un svētlaimes ainām un modināt manu sirdi no miega, kurā to reizēm ieaijāja dzīves vienmuļība. — Un kādēļ gan ne? — Viņa man ļoti uzticas! Viņa zina, kā es viņu milu!

15. septembrī

Vilhelm, var vai traks kļūt, tālab ka ir cilvēki, kuriem nav ne sirds, ne jūtu pret to mazumu, kam zemes virsū vēl ir kāda vējtība. Tev laikam vēl ir atmiņā riekstkoki, zem kuriem, kā rakstīju, es pie krietnā St. ciema mācītāja esmu sēdējis ar Loti, šie lieliskie koki, kuri, dievs ir mans liecinieks, vienmēr ir man sagādājuši vislielāko dvēseles mierinājumu. Cik jauku tie vērta pagalmu, kā deva pavēni! un cik kupli bija zari! Tie lika atcerēties krietnos garīdzniekus, kuri pirms daudziem gadiem tos bija iestādījuši. Skolotājs mums bieži pieminēja viena vārdu, ko bija dzirdējis no sava vectēva; viņš neapšaubāmi bijis krietns cilvēks, un viņa piemiņa, sēžot te zem kokiem, man bija svēta. Skolotājam sariesās asaras acīs, kad vakar runājām par to, ka koki nocirsti. — Nocirsti! Es varu vai traks kļūt, es varētu nogalināt to nelieti, kas devis pirmo cirtienu. Es • būtu noskumis, redzot, ka kaut viens no tiem kokiem, kas aug manā pagalmā, sācis kalst, un nu man te tas jāpieredz. Bet vēl taču kaut kas paliek! Cilvēkiem vēl ir jūtas! Viss ciems kurn, un es ceru, ka mācītāja kundze pēc sviesta, olām un pārējām uzticības pazīmēm manīs, kādu sitienu sagādājusi ciemam.

Jā, tā ir viņa —jaunā mācītāja kundze (mūsu vecais mācītājs ir miris), vāja, slimīga būtne, kurai ir daudz iemeslu nelikties zinis par pasauli, jo neviens ari neliekas zinis par viņu. Mulķe, uzskata sevi par mācītu, nodarbojas ar kanona pētīšanu, daudz noņemas ar moderno morāli kritisko kristiānisma reformu un par Lafatēra apjūsmošanu rausta plecus; viņai ir galīgi sabeigta veselība un tādēļ dieva pasaulē nav nekāda prieka. Vienīgi tādam nožēlojamam radījumam bija iespējams likt nocirst manus riekstkokus. Es, redzi, nespēju samierināties! Iedomājies tik — birstošās lapas viņai piegružojot pagalmu un padarot gaisu smacīgu, koki aizēnojot dienas gaismu, un, kad rieksti gatavi, puikas apmētājot kokus ar akmeņiem, un tas viņu uzbudinot, tas traucējot viņu dziļajās pārdomās, kad viņa salīdzinot Kenikotu, Zemleru un Mihaeli. Redzot, cik ciema ļaudis, it īpaši vecie ļaudis, ir neapmierināti, es vaicāju: «Kāpēc jūs to paciešat?»—«Ja ciema vecākais atļauj,» viņi teica, «vai tad ko padarīsi?» Bet notika tā, kā vajadzēja notikt. Ciema vecākais un mācītājs, kuram tā jau sievas untumi sagandēja dzīvi, gribēja gūt savu labumu un nosprieda guvumā dalīties, bet palāta to uzzināja un pavēlēja: «Surp kokus!» Jo tai bija vēl vecas pretenzijas tai mācītāja mājas daļā, kur auga koki, un tā pārdeva kokus vairāksolīšanā. Tur nu tie guļ! O, ja es būtu firsts! Es vēlējos mācītāja sievu, ciema vecāko un palātu — Firsts! ja es būtu firsts, kāda gan man būtu daļa par kokiem manā zemē?

10. oktobri

Kad redzu viņas melnās acis, man kļūst labi, ad bet sirdi kremt tas, ka Alberts, liekas, nav tik laimīgs, kā viņš cerēja — kā es iedomājos — ja vien — Es nelabprāt lieku domu zīmes, bet nu es nevaru nekā citādi izteikties — nu, man šķiet, tas ir pietiekami skaidri.

12. oktobri

Osians izdzēsis no manas sirds Homēru. Kādā pasaulē ved mani šis lieliskais dzejnieks! Viņš i ved mani klaiņot pa silājiem, kur pāri brāžas auka un kūpošas miglas tvaikos mēness gaismā parādās senču gari. Viņš ved mani klausīties, kā no kalnu alām cauri mežu upju šalkoņai skan apslāpētas senču garu vaimanas un līdz nāvei noskumušas meitenes žēlabas pie mīļotā kapa, kuru sedz četri sūnām klāti, ar zāli apauguši akmeņi. Kad es nu sastopu viņu, šo apkārtklīstošo, sirmo dziesminieku, kas meklē savu senču pēdas un — ak vai! — atrod viņu kapakmeņus un tad ar žēlabām raugās augšup uz mīlīgo vakarzvaigzni, kura noriet bangojošā jūrā, un varoņa dvēselē ataust pagātne, kad laipns stars drosminiekiem rādīja ceļu briesmās un mēnesnīca apspīdēja viņu slavas vainagiem pušķoto kuģi, kas atgriezās ar uzvaru, kad es dziesminieka sejā izlasu dziļas skumjas, kad redzu pēdējo, visu pamesto diženo garu gaužām nogurušu uz kapu velkamies, redzu, kā viņš bezpalīdzīgajā tagadnē smeļ vienmēr jaunu, smeldzīgi kvēlu prieku no savu aizgājēju ēnām un skatās lejup uz salto zemi, augsto, viļņojošo zāli un izsaucas: «Nāks, ceļinieks nāks, viņš, kas mani pazina manā skaistumā, un jautās: «Kur ir dziesminieks— Fingala drosmīgais dēls?» — viņa soļi ved pār manu kapu, un viņš veltīgi taujā pēc manis zemes virsū.» Ak, draugs, es gribu kā cēls bruņinieks izvilkt zobenu un aši atbrīvot savu firstu no lēni mirstošas dzīvības nežēlīgajām mokām un atbrīvotajam pusdievam sūtīt pakaļ savu dvēseli.

19. oļitobrl

Ak šis tukšums! šis briesmīgais tukšums, ko es k.,jūtu savās krūtīs! — Es bieži domāju — ja tu tikai reizi, tikai reizi varētu viņu glaust pie savas sirds, tad viss šis tukšums tiktu aizpildīts.

26. oktobrī

man, mīļais, kļūst skaidrs, kļūst skaidrs un a, aizvien skaidrāks, cik maz vērta ir dzivas radības esība, cik pavisam maz tā ir vērta. Loti apciemot atnāca draudzene, un es iegāju blakus istabā palasīt kādu grāmatu, bet nespēju lasīt un tad paņēmu spalvu, lai rakstītu. Es dzirdēju, ka viņas klusi sarunājās; viņas viena otrai stāstīja šo to nenozīmīgu, dažādus pilsētas jaunumus: ka viena precas, ka cita ir slima, ļoti slima. «Viņai ir sauss klepus, vaigukauli izspiedušies, un viņa bieži krīt nesamaņā; es vairs neceru, ka viņa kļūs vesela,» draudzene sacīja. «N. N. arī klājas gaužām slikti,» teica Lote.— «Viņš jau ir uztūcis,» piebilda otra. Un es savā iztēlē jau biju pie nabaga vājiniekiem; es redzēju, ar kādu nepatiku viņi dzīvei pagrieza muguru, kā viņi — Vilhelm! un mani sievišķīši runāja par to, kā parasti runā, ja kāds svešs cilvēks mirst. Un, kad es pārlaižu acis istabai un visapkārt redzu Lotes drānas un Alberta papīrus, un šīs mēbeles, pie kurām nu esmu tā pieradis, pat šo tintnīcu, tad domāju: redzi nu, kas tu tagad esi šai mājā! Visu kopā ņemot, tavi draugi tevi ciena. Tu nereti sagādā viņiem prieku, un tev pašam šķiet, ka tu bez viņiem nevarētu dzīvot; un tomēr — ja tu aizietu, ja šķirtos no šīs sabiedrības — vai viņi justu, vai viņi ilgi justu tukšumu, kas, tevi zaudējot, spēlētu lomu viņu liktenī? cik ilgi? — Ai, tik iznīcīgs ir cilvēks, ka viņš pat tur, kur ar savas cerības skaidro noteiktību, kur ar savu esamību paliek vienigi savu mīļo atmiņā un dvēselē, ka viņam arī tur jāpagaist, jāpazūd, un tas notiek tik drīz!

27. oktobrī

Man bieži gribētos savu sirdi krūtīs saplosīt, an savu galvu sadauzīt, tālab ka cilvēki cits citam tik maz kas var būt. Ak, mīlestību, prieku, sirsnību un svētlaimi, ko es pats nedāvāju, arī otrs man nedos, un ar līksmības pilnu sirdi es neiepriecināšu arī otru, kas salts un bezpalīdzīgs stāv manā priekšā.

27. oktobra vakara

Man ir dāvāts tik daudz, un jūtas pret viņu an to izposta; man ir dāvāts tik daudz, un i bez viņas tam visam man nebūs nozīmes.

30. oktobrī

Es jau neskaitāmas reizes esmu tik tikko notuS rēiies nekrist viņai ap kaklu! Augstais dievs, tu zini, kā ir tad, ja ap sevi jūt tik daudz sirsnības, bet nedrīkst tiekties pēc tās, lai gan dziņa iegūt ir āHēces visdabiskākā prasība. Vai bērns netiecas gut visu, kas tik tam ienāk prātā? Un es pats?

3. novembrī

Dievs vien to zina! es bieži liekos gulēt ar vēlēšanos, jā, dažreiz pat ar cerību nepamostios: ritos atveru acis, redzu atkal sauli un jūtos nomākts. Ai, kaut es varētu būt untumains, uzkraut visu vainu laikam, kādam trešajam, kādam neveiksmīgam pasākumam, tad neciešamā īgnuma smagums tikai pa daļai nomāktu mani. Ak, es pārāk skaidri jūtu, ka pats vien pie visa esmu vainīgs — ne jau vainigs! Pietiek, ka manī pašā slēpjas bēdu avots tāpat kā senāk visas svētlaimes avots. Vai es vēl esmu tas pats, kurš senāk jūtu pārpilns kā uz spārniem lidoja, kuram ik uz soļa pavērās paradīze, kura sirds gribēja mīlestībā apskaut visu pasauli? Un šī sirds tagad ir mirusi, no tās neplūst vairs sajūsmības viļņi; manas acis ir sausas, un mans prāts, ko vairs' neveldzē spirdzinošas asaras, liek bailīgi saraukt pieri. Es bezgalīgi ciešu, jo esmu zaudējis to, kas manā dzīvē bija vienīgā laime, to svēto, dzīvību radošo speķu, ar ko es uzcēlu ap sevi pasaules; tas ir zaudēts! — Kad es pa savu logu raugos uz tālo pakalnu, kā saule virs tā kliedē miglu un apspīd klusās pļavas ielejā un kā jaukā upe starp vītoliem, kam nobirušas lapas, llčloču plūst šurp uz manu pusi — ai! kad krāšņā daba tik sastingusi kā nolakota bildīte paveras manām acīm un tās krāšņums ne piliena manas sirds laimlbas nespēj sniegt manam prātam, un es tāds, kāds esmu, stāvu dieva vaiga priekšā kā izsikusi aka un kā izkaltis spainis, bieži esmu meties pie zemes un lūdzis dievam asaras, tāpat kā zemnieks lūdz lietu, kad zeme visapkārt izslāpusi un debesis kā varā kaltas plešas virs viņa.

Bet, ak vai! dievs mūsu kaismīgās lūgšanas neuzklausa— lietu un sauli nedod, un tie laiki, kurus atceroties mani moca atmiņu sūrums, — tie bija tik jauki tāpēc, ka es ar pacietību gaidiju, ka notiks viņa prāts, un žēlastību, ko viņš pār mani izlēja, es uzņēmu ar gaužas pateicības pilnu sirdi.

8. novembrī

Viņa pārmeta man aizraušanos! Ak, ar kādu sirsnību viņa to darīja! Mana aizraušanās nozīmē to, ka es reizēm izdzeru glāzi vīna, pēc tam kritu kārdināšanā un iztukšoju visu pudeli. «Nedariet tā!» viņa teica. «Padomājiet par Loti!» — «Padomāt!» es iesaucos. «Vai jums tas man jāsaka? Vai nu es domāju, vai nedomāju, jūs vienmēr mltat manā dvēselē. Šodien es sēdēju tai vietā, kur jūs nesen izkāpāt no karietes —»Viņa sāka runāt ko citu, lai neļautu man vēl ko vairāk tādā pašā garā turpināt. Mīļais! es esmu pazudis! Viņa var darīt ar mani, ko vēlas.

15. novembri

Es tev pateicos, Vilhelm, par tavu sirsnīgo līdzS jūtlbu, par tavu labi domāto padomu un lūdzu tevi neuztraukties. Ļauj man visu izciest, lai gan esmu noguris, man vēl spēka diezgan izturēt. Es turu godā reliģiju, to tu zini, es jūtu, ka tā dažam labam pagurušajam ir atbalsts, dažam labam izslāpušajam— spirdzinājums. Tikai — vai tā var un vai tai jābūt katram par atbalstu un spirdzinājumu? Kad tu palūkojies plašajā pasaulē, tad redzi tūkstošus, kuriem tā tāda nav bijusi, un tūkstošus, kuriem tā tāda nebūs, vienalga, vai par to sprediķo vai ne, un vai priekš manis tai tādai jābūt? Vai tad pats dieva dēls neatzīst, lai ap viņu būtu tie, kurus viņam tēvs ir devis? Ja nu es viņam neesmu dots? Kad nu mani tēvs grib paturēt pats sev, kā mana sirds nojauš? — Es tevi lūdzu — neizproti to aplam; nesaskati šajos nevainīgajos vārdos varbūt izsmieklu; es atklāju tev savu dvēseli; citādi es gribētu, kaut labāk būtu klusējis: jo es ne labprāt par visu, par ko katrs tikpat maz zina kā es, saku kādu vārdu. Cilvēka liktenis taču nav nekas cits kā izciest savu bēdu mēru un iztukšot savu sāpju biķeri. Un, ja debesu tēva cilvēcīgajām lūpām kauss bija tapis pārāk rūgts, kādēļ lai es dižotos un izliktos, ka man tas ir salds? Un kādēļ man vajadzēja kauneties tajā briesmīgajā acumirkli, kad visa mana būtne trīs bailēs starp būt un nebūt, kad pagājība kā zibens uzliesmo pār tumšo nākotnes bezdibeni un viss man apkārt nogrimst, un pasaule kopā ar mani aiziet bojā — Vai tā nav tā pati dziji sevī raidītā, pati sev trūkstošā un neatvairāmi lejup brūkošā radības balss, tās radības balss, kuras dveseles dzīlēs veltīgi izniekotie spēki čukst: «Mans dievs! mans dievs! kāpēc tu esi mani atstājis?» Un vai man vajadzētu par šiem vārdiem kaunēties, vai man vajadzētu no tā acumirkja baidīties, kas nepagāja secen tam, kas debesis saloka gluži kā lakatu?

21. novembrī

Viņa ņeredz, viņa nejūt, ka gatavo man indi, kas mūs abus pazudinās; un ar lielu baudu es I skaji tukšoju kausu, ko vina man sniedz par postu un nelaimi. Ko nozīmē labvēlīgais skatiens, ar kādu viņa mani bieži — vai bieži? — nē, nevis bieži, taču reizēm — uzlūko, ko nozīmē laipnība, ar kādu viņa izturas pret manu nevilšo jūtu izpausmi, līdzjūtība, kas atspoguļojas viņas sejā, redzot manas ciešanas?

Vakar, kad gāju projām, viņa sniedza man roku un teica: «Ardievu, mīļais Verter!» — Mījais Verter! Tā bija pirmā reize, kad viņa nosauca mani par «mījo», un man karsts pārskrēja pār kauliem. Es šo vārdu esmu neskaitāmas reizes atkārtojis, un pagājušā naktī, kad gribēju doties pie miera un pats ar sevi šo to runāju, es pēkšņi teicu: «Ar labu nakti, mījais Verter!» — Un pēc tam man par sevi bija jāsmejas.

Es nevaru lugt dievu: «Atstāj man viņu!» — un S tomēr man bieži liekas, ka viņa ir mana. Es nevaru lūgt dievu: «Dāvā man viņu!» — jo viņa Pjeder citam. Es zobojos par savām sāpēm: ja es nesavalditos, iznāktu vesela antitēžu litānija.

24. novembrī

Viņa jūt, kā es ciešu. Šodien viņas skatiens man dziļi, dziļi skāra sirdi. Es sastapu viņu vienu; neteicu ne vārda, un viņa palūkojās mani. Es vairs neredzēju viņā piemīlīgo daiļumu, nemanīju vairs brīnišķīgo atjautību, tas viss manām acīm bija zudis;

mani ietekmeja daudz kas lieliskāks — viņas vissirsnīgākā izpratne, vismaigākā lidzcietība. Kāpēc es nedrīkstēju mesties viņai pie kājām? Kāpēc nedrīkstēju neskaitāmiem skūpstiem klāt viņas kaklu? Viņa meklēja glābiņu pie klavierēm, un spēlējot klusi un maigi pār viņas lūpām plūda saskanīga melodija. Nekad nebiju redzējis viņas lūpas tik kairinošas, likās, ka tām slāptu un tās pavērtos, lai iezīstu saldās skaņas, kas plūda no instrumenta, un ka tikai brīnum jauka atbalss dzidri atskanētu no viņas mutes, — kaut es tev to varētu izteikt! — Es nespēju ilgāk atturēties, noliecos un zvērēju: nekad es neiedrošināšos noskūpstīt šīs lūpas, uz tām lidinās debesu gari! — Un tomēr —es vēlos —Ha! redzi, it kā siena šķir musu dveseles — šī svētlaime — un tad bojā eja, lai izpirktu savu grēku — Grēku?

22. novembrī

Dažreiz es domāju: vienīgi tev ir tāds liktenis; citi ir laimīgi — tādas mokas kā es vēl neviens nav cietis. Es lasu kādu senlaiku dzejnieku, un man šķiet, ka es raudzītos pats savā sirdī. Esmu tik daudz izcietis! Ak, vai cilvēki, kas dzīvojuši pirms manis, arī bijuši tik nelaimīgi?

26. novembrī

Es nespēju un nespēju attapties! Kur vien eju, S visur sastopu kādu tēlu, kas mani bezgala satrauc. Un šodien! Ak, liktenis! Ak, cilvēce!

30. novembrī

Pusdienas laikā aizeju pie upes; man negribējās ēst. Viss tukšs un kluss, no kalna pūta mikli salts vakarvējš, un pelēki lietus mākoņi vilkās pār ieleju. No tālienes redzēju kādu cilvēku zaļā, nonēsātā mētelī kāpelējam starp klintīm un, šķiet, meklējam kādus augus. Kad gāju viņam tuvāk un viņš, padzirdis manus soļus, pagriezās, es ieraudzīju interesantu seju, kurā skaidri jautās klusas skumjas, taču citādi tās vaibsti bija labsirdīgi; viņa melnie mati bija ar adatām sasprausti divos rullīšos un pārējie sapīti ciešā pīnē, kas sniedzās pār muguru. Tā kā pēc apģērba viņš man likās zemākas kārtas cilvēks, es nodomāju viņš neļaunosies, ka esmu pamanījis viņa darbošanos, — un tāpēc apjautājos, ko viņš meklē. «Es meklēju puķes,» viņš, dziļi nopūzdamies, teica, «un nevaru nevienas atrast.»—«Nav jau arī piemerots gadalaiks,» es smaidīdams sacīju. — «Ir tik daudz puķu,» viņš teica un nāca pie manis lejā. «Manā dārzā aug rozes un divu šķirņu kaprifolijas, vienu šķirni man iedeva tēvs, tās aug kā nezāles; es jau divas dienas meklēju un nevaru tās atrast. Tur lauka ari vienmēr ir puķes — dzeltenas, zilas un sarkanas, un augstiņiem ir skaisti ziediņi. Nevaru nevienas atrast.» Es manīju viņā kaut ko dīvainu un tādēļ aplinkiem jautāju: «Ko tad viņš darīs ar puķēm?» Brīnumainā, biklā smaidā savilkās viņa seja. «Ja viņš apsola par mani neko neteikt,» viņš sacīja, uzspiezdams pirkstu uz lūpām, «esmu savai mīļotajai apsolījis puķu pušķi.» — «Tas ir jauki,» es teicu. — «Ai, viņai ir daudz citu mantu,» viņš turpināja, «viņa ir bagāta.»— «Un tomēr jūsu puķu pušķis viņai būs mīļš,» es teicu. — «Ai!» viņš iesaucās. «Viņai ir dārgakmeņi un kronis.» — «Kā tad viņu sauc?» — «Ja galvenās valstis man gribētu samaksāt,» viņš atsāka, «es būtu pavisam citāds cilvēks! Jā, reiz bija laiks, kad man klājās labi. Tagad ar mani ir beigas. Nu es esmu —» Asarām aizmiglots skatiens uz debesīm izteica visu. «Tātad viņš bija laimīgs?» es jautāju.-«Ak, kā es gribētu atkal tāds būt!» viņš iesaucās. «Tad man bija tik labi, tik līksmi, jutos viegli kā zivs ūdeni.»—«Heinrih!» sauca kāda veca sieviete, nākdama pa ceļu šurp. «Heinrih, kur tu esi? Mēs tevi esam izmeklējušies pa malu malām, nāc ēst!» — «Vai tas ir jūsu dēls?» es vaicāju, iedams viņai klāt. — «Jā gan, mans dēls!» viņa atbildēja. «Dievs man uzlicis nest smagu nastu.»—«Cik ilgi viņš jau ir tāds?» es vaicāju.— «Tik mierīgs,» māte atteica, «viņš nu jau ir kādu pusgadu. Paldies dievam, ka nu ar viņu ir tiktāl, pirms tam viņš veselu gadu trakoja, bija vājprātīgo namā važām sasaistīts. Tagad viņš nevienam neko jaunu nedara, tikai vienmēr ņemas runāt par ķeizariem un karaļiem. Viņš bija tik labs, kluss cilvēks, palīdzēja man sagādāt iztiku, viņam bija skaists rokraksts, un pēkšņi viņš kļuva grūtsirdīgs, saslima ar stipru drudzi, pēcāk sāka plosīties, un nu viņš ir tāds, kādu jūs viņu redzat. Ja es jums, kungs, varētu izstāstīt —» Es pārtraucu viņas vārdu plūdus ar jautājumu. «Kas tad tas bija par laiku, ko viņš tā slavē, teikdams, ka bijis tik laimīgs, ka viņam tad klājies tik labi?» — «Ak tu muļķītis!» viņa izsaucās ar līdzcietīgu smaidu. «Viņš domā to laiku, kad bija pilnīgi vājprātīgs, to viņš vienmēr daudzina; tas ir laiks, kad viņš bija vājprātīgo namā un neko ne saprata, ne zināja.» Tas, ko viņa stāstīja, bija man kā zibens spēriens no skaidrām debesīm, es iespiedu viņai saujā naudas gabalu un steigšus pametu viņu.

«Kad tu laimīgs biji!» es iesaucos, aši savā nodabā iedams uz pilsētu. «Kad tu biji kā zivs ūdenī!» — Dievs debesīs! Vai tu esi lēmis cilvēkiem tādu likteni, ka tie ir laimīgi tikai tad, kad, ieguvuši saprātu, to atkal zaudē? Nelaimīgais! un tomēr es loti apskaužu tavu grūtsirdību, tavu prāta apjukumu, kurā tu grimsti! Cerību pilns tu ej savai karalienei plūkt puķes — ej ziemā — un skumsti, ka nevienas nevari atrast, un neaptver, kāpēc to nespēj. Un es — es eju bez cerībām, bez mērķa un atgriežos mājup tāds pats, kā aizgājis. — Tu iedomājies, kāds tu varētu būt, ja galvenās valstis tev samaksātu. Laimīgais! savas svētlaimes trūkumu vari attaisnot ar pasaulīgiem ieganstiem. Tu nejūti! tu nejūti, ka tavā sagrauztajā sirdī, tavās slimajās smadzenēs slēpjas tavs posts, no kura glābt tevi nespēj pat visas pasaules karali.

Lai bez žēlastības iet bojā tas, kurš izsmej slimnieku, kas dodas uz vistālākajiem avotiem, lai gan tie viņa slimību padara vēl smagāku un atlikušo dzīves laiku nepanesamāku, lai tas iet bojā, kurš nopel izmocītu sirdi, kas, lai remdētu sirdsapziņas mokas un atvieglotu dvēseli, dodas svētceļojumā uz svēto kapu. Ik solis, ko viņš sper uz nebruģētā ceļa, kur savaino kājas, viņa baiļu tirdītajai dvēselei ir veldzes lāse, un ik ar jaunu dienu, kuru tas aizvadījis svētceļojumā, viņa bēdu māktā sirds kļūst vieglāka. — Un vai to jūs drīkstat saukt par apmātību, jūs, frāžu kalēji, sēdēdami savos atzvelteņos? — Apmātība? — Ak dievs, tu, kas redzi manas asaras! Tev, kas radījis cilvēku diezgan nabagu, — vai tev vajadzēja gādāt viņam arī brāļus, kuri nolaupa vēl to mazumiņu no viņa nabadzības, mazumiņu no viņa uzticības, kas viņam ir pret tevi, pret tevi, visaugstākais! Jo paļāvība uz dziedinošu sakni, uz vīnkoka asarām — vai tā nav paļaušanās uz tevi, tāpēc ka tu visam, kas ir ap mums, esi dāvājis dziedinātāja un mierinātāja spēku, kurš mums ik brīdi nepieciešams? Tēvs! tu, kuru es nepazīstu! Tēvs! kura ziņā aizvien bija visa mana dvēsele un kurš tagad savu vaigu no manis ir novērsis! aicini mani pie sevis! Neklusē ilgāk! Tava klusēšana šo izslāpušo dvēseli neatturēs — Un vai tad kāds cilvēks, kāds tēvs varētu ļaunoties, ja viņa dēls, negaidot atkal atgriezies' mājās, kristu viņam ap kaklu un sauktu: «Es, tēv, esmu atkal atgriezies! Neļaunojies, ka es pārtraucu ceļojumu, kuru, tavuprāt, man vajadzēja turpināt. Pasaule visur ir vienāda, visur ir pūles un darbs, atmaksa un prieks; bet ko tas man dod? Man ir labi tikai tur, kur tu esi, un tava vaiga priekšā es gribu ciest un baudīt.» Un vai tu, mīļais debesu tēvs, gribi viņu raidīt projām?

1. decembrī

Vilhelm! tas cilvēks, par kuru tev rakstīju — laimīgais nelaimīgais — bija rakstvedis pie Lotes tēva, un pret Loti pamodusies kaislība, kura viņā uzliesmoja, kuru viņš slēpa, tad atklāja un kuras dēļ viņš tika atlaists no darba, ir viņam atņēmusi prātu. Pēc šiem sausajiem vārdiem tev jāsecina, cik neprātīgi mani ir aizkustinājis šis notikums, kad Alberts man to pastāstīja tikpat vienaldzīgi, kā tu varbūt par to tagad lasi.

4. decembrī

Es tevi lūdzu — paklausies, ar mani ir beigas.

S es to ilgāk nespēju izturēt! Šodien es biju pie viņas — sēdēju, klausījos, kā viņa spēlē klavieres, viņa spēlēja dažādas melodijas un ar kādu iejutību! ar kādu! kādu! — Kā to tev pateikt? — Viņas māsiņa man uz ceļgaliem posa savu lelli. Man acīs saskrēja asaras. Es pieliecos un ieraudzīju Lotes laulības gredzenu — man ritēja asaras — Un pēkšņi viņa

uzsāka seno, brīnum jauko melodiju, uzsāka to tik pēkšņi, un manu dvēseli pārņēma miers, un atausa aizgājušo dienu atmiņas, to dienu atmiņas, kad es šo dziesmu klausījos, atmiņas par drūmajiem — skumju pilnajiem brīžiem, par veltīgajām cerībām un tad — Es staigāju šurp un turp pa istabu, mana sirds vai stājās aiz saviļņojuma. «Dieva dēļ,» es sacīju, pēkšņā nesavaldībā pie viņas vērsdamies, «dieva dēļ, beidziet!» Viņa pārtrauca spēlēt un vērīgi paraudzījās manī. «Verter,» viņa teica, tā pasmaidīdama, ka man sirds notrīsēja, «Verter, jūs esat galīgi slims, jūs vairs nevarat ciest savu miļāko dziesmu. Ejiet! Es jūs lūdzu, nomierinieties!» Es ātri devos prom, un — mans dievs! tu redzi manu postu un darīsi tam galu.

6. decembri

Kā mani vajā šis tēls! Nomodā un sapņos tikai a viņa mīt manā sirdī! Kad aizveru plakstus, tūlīt te, manā pierē, kur koncentrējas iekšējā redze, raugās viņas melnās acis. Te! kā lai tev to pasaku? Tiklīdz aizmiedzu plakstus, tās ir tur; kā jūra, kā bezdibenis tās mierīgi raugās manī, raugās manī un nedod man mieru.

Kas ir cilvēks, šis cildinātais pusdievs! Vai tieši tur viņam pietrūkst spēku, kur tie visnepieciešamāki? Un, ja viņš aiz prieka lido kā uz spārniem vai slīgst bēdās, vai viņš šais abās sajūtās netiek tieši apvaldīts, tieši aizvadīts atpakaļ trulajā, saltajā apziņā, lai gan viņš ilgojās izgaist bezgalībā.

Izdevējs lasītājiem

loti es vēlējos, lai mums no mūsu drauga pēdējām, nozīmīgākajām dzīves dienām būtu palicis tik daudz paša rakstītu ziņu, ka man nevajadzētu viņa atstāto vēstuļu virkni pārtraukt ar savu stāstījumu.

Esmu pūlējies savākt pareizas ziņas no tiem, kuriem notikums ar viņu sīki zināms; tas ir gaužām vienkāršs, un visas ziņas par to saskan, izņemot vienu otru atsevišķu sīkumu. Tikai par to personu ieskatiem, kuras saistītas ar šo notikumu, domas un spriedumi ir dažādi.

Kas cits mums atliek kā vienīgi rūpīgi atstāstīt to, ko mēs ar vairākkārtējām pūlēm esam varējuši uzzināt, pievienojot nelaiķa atstātās vēstules un neuzskatot par nesvarīgu pat mazāko lapiņu, kas atrasta; turklāt nav viegli izzināt pat vienas vienīgas rīcības īstos, patiesos cēloņus, ja to izdara tik īpatnēja rakstura cilvēki.

Grūtsirdība un dzīves apnikums bija aizvien dziļāk sakņojušies Vertera sirdī un pamazām pārņēmuši visu viņa būtni. Viņa dvēseles harmonija bija galīgi zudusi; iekšķīga kaisme un nemiers, plosīdami viņa dvēseles spēkus, bija par cēloni vispretrunigākām izrīcībām, un beigās viņš juta tikai nogurumu un centās to pārvarēt ar vēl lielākām bailēm, nekā līdz šim bija centies uzveikt visas nelaimes. Bailes, kas māca sirdi, postīja viņa garīgos spēkus — viņa možumu, viņa aso prātu; viņš kļuva aizvien drūmāks sarunu biedrs, aizvien nelaimīgāks un līdz ar to aizvien netaisnīgāks. Tā vismaz stāstīja Alberta draugi, kuri apgalvoja, ka Verters neesot spējis pareizi novērtēt godīgo, mierīgo vīru, kurš beidzot ieguvis sen ilgoto laimi un rūpējies, lai to varētu paturēt arī nākotnē, turpretī viņš, Verters, ik dienas šķiedis savus garīgos spēkus, vakarā juzdamies nabags un nelaimīgs. Alberts, kā viņa draugi apliecināja, nebija pa tik īso laiku pārvērties, viņš bija tāds pats, kādu Verters viņu pazina, cienīja un novērtēja sākumā. Loti Alberts mīlēja par visu vairāk pasaulē, lepojās ar viņu un vēlējās, lai ikviens to atzītu par visbrīnišķīgāko būtni. Vai uz viņu var ļaunoties tāpēc, ka viņam neciešama bija kaut mazākā aizdomu ēna, ka viņš pašlaik nevēlējās ne ar vienu pat visnevainīgākā kārtā dalīties šai dārgajā īpašumā? Draugi stāstīja, ka Alberts nereti tūlīt atstājis savas sievas istabu, kad Verters bijis pie viņas, taču ne aiz naida vai nepatikas pret savu draugu, bet vienīgi tālab, ka jutis, cik draugs viņa •

klātbūtnē juties nebrīvi.

Lotes tēvs bija saslimis un nevarēja atstāt māju; viņš aizsūtīja meitai savu karieti, un viņa aizbrauca pie viņa. Bija jauka ziemas diena; bieza sniega kārta klāja visu apkaimi.

Verters otrā rītā devās turp, lai pavadītu viņu mājup, gadījumā ja Alberts neatbrauktu pretī.

Saulainais laiks maz ietekmēja Vertera drūmo prātu; truls smagums māca viņa dvēseli, viņš netika vaļā no bēdīgām ainām un nemitigi kavējās domās, kas bija cita par citu skumjākas.

Tā kā viņš pats dzīvoja mūžīgā nemierā ar sevi, viņam arī citu dzīve likās apšaubāma un samezglojusies. Viņaprāt, Alberta un Lotes labā saskaņa bija izpostīta, tālab viņš mocījās ar pašpārmetumiem, kuros jautās slepena nepatika pret Lotes laulāto draugu.

Pa ceļam viņu atkal tirdīja tās pašas domas. Jā, jā, viņš sev teica, klusībā griezdams zobus, te nu ir tā sirsnīgā, laipnā, mierīgā izturēšanās, te nu ir tā līdzdalība visā, lēnīgā, mūžīgā uzticība! Apnikums vien tas ir un vienaldzība. Vai gan ikviens nenozīmīgs darījums nesaista viņu vairāk nekā brīnišķīgā, jaukā s.eva? Vai viņš savu laimi prot novērtēt, kā nākas? Vai ciena Loti tā, kā viņa pelnījusi? Lote pieder viņam, nu labi, Lote viņam pieder — es to zinu, tāpat kā zinu daudz ko citu, man liekas, esmu pie šīm domām jau pieradis, taču tās mani padaris. traku, tās mani nobendēs. — Un vai tad viņš vēl jūt draudzību pret mani? Vai viņš manu pieķeršanos Lotei neuzskata par iejaukšanos viņa tiesībās? manā uzmanībā pret Loti nenojauš klusu pārmetumu? Es labi zinu, es to jūtu — viņš mani nelabprāt redz, viņš vēlas, lai es aizietu, mana klātbūtne viņu apgrūtina.

Viņš bieži palēnināja savus ātros soļus, bieži palika stāvot un, likās, gribēja griezties atpakaļ. Un aizvien tomēr gāja tālāk un, domās iegrimdams un pats ar sevi sarunādamies, beidzot it kā prot paša gribu bija sasniedzis medību māju.

Verters devās pie durvīm, vaicāja pēc vecā un Lotes un manīja, ka te valda tāds kā satraukums. Lielākais zēns viņam pastāstīja, ka tur, Vālheimā, notikusi nelaime — esot nosists kāds zemnieks. Verteru šī ziņa neietekmēja. — Viņš iegāja istabā, kur Lote pūlējās pierunāt tēvu, lai viņš paliek mājās, jo, lai gan viņš bija saslimis, taču gribēja doties turp un visu noskaidrot nozieguma vietā. Noziedznieks vēl nebija zināms, nosistais bija atrasts no rīta pie savas mājas durvīm; bija dažādi minējumi; nosistais bija strādājis pie atraitnes, kurai agrāk kalpojis cits, kurš ar naidu no viņas mājām aizgājis.

Kad Verters to izdzirda, viņš pietrūkās kājās. «Vai tas iespējams?» viņš izsaucās. «Man tūlīt jāiet turp, ne mirkli nevaru kavēties!» Viņš steigšus devās uz Vālheimu, visu skaidri atcerējās un ne mirkli vairs nešaubījās, ka noziegumu pastrādājis tas cilvēks, ar ko viņš reiz bija aprunājies un kas viņam bija kļuvis tik tuvs.

Lai nokļūtu līdz viesnīcai, kur bija nolikts mirušais, viņam bija jāiet garām liepām, un šausmas viņu pārņēma citkārt tik mīļā vietā. Slieksnis, uz kura kaimiņu bērni it bieži tika rotaļājušies, bija notraipīts asinīm. Mīlestības un uzticības — viscēlāko cilvēka jūtu vieta" bija stājusies vardarbība un slepkavība. Lielie koki bija bez lapām un nosarmojuši; skaistajam dzīvžogam, kas liecās pār zemo kapsētas mūri, bija nobirušas lapas, un pa spraugām vīdēja ar sniegu klāti kapakmeņi.

Kad viņš tuvojās viesnīcai, kuras priekšā bija salasījušies visi ciema ļaudis, pēkšņi atskanēja kliedzieni. Pa gabalu bija redzama apbruņotu vīru grupa, un ļaudis sauca, ka šurp vedot noziedznieku. Verters raudzījās turp un vairs nemaz nešaubījās. Jā, tas bija tas pats kalps, kurš tik gauži mīlēja atraitni un kuru viņš pirms kāda laika bija sastapis galīgi izmisušu un saniknotu.

«Ko tu esi izdarījis, nelaimīgais!» Verters izsaucās, iedams pretī aizturētajam. Tas sākumā nebilda ne vārda, tikai palūkojās viņā un beidzot pavisam mierīgi pateica: «Neviens viņu nedabūs, un viņai arī neviens nebūs!» Arestēto ieveda viesnīcā, un Verters steidzās projām.

Briesmīgais, satraucošais notikums aizskāra viņu līdz dvēseles dziļumiem; uz bridi viņš tika izrauts no savas grūtsirdības, apnikuma, vienaldzības; viņu sagrāba neatturama līdzjūtība, un radās lielum liela vēlēšanās šo cilvēku glābt. Viņš saprata, cik tas ir nelaimīgs, un uzskatīja viņu pat par pilnigi nevainīgu noziegumā, iedomājās sevi otra stāvokli un patiešām ticēja, ka par viņa nevainību pārliecinās arī citus. Verters jau gribēja par arestēto aizrunāt, visdedzīgākie aizstāvības vārdi jau bija viņam uz lūpām; viņš steigšus metās atkal prom uz medību māju un pa ceļam nenoturējās pusbalsī nepateicis to, ko gribēja pasacīt ierēdnim.

Istabā iegājis, viņš sastapa Albertu; uz brīdi viņā pamodās nepatika; taču drīz vien viņš savaldījās un pateica ierēdnim savas domas. Vecais vīrs vairākiem -I;iem pakratīja galvu, un, lai gan Verters ar vislielāko dedzību, aizrautību un taisnības mīlestību pateica visu, ko vien cilvēks, attaisnojot otru cilvēku, var teikt, tomēr ierēdni, kā viegli var iedomāties, tas neaizkustināja. Viņš, gluži otrādi, neļāva mūsu draugam izsacīt visu, dedzīgi iebilda, pārmezdams, ka Verters aizstāvot slepkavu, un norādīja, ka tādā kārtā vi51 likumi būtu atceļami un valsts drošība novārtā" atstājama; viņš turklāt vēl piebilda, ka šai lietā neko nevarot līdzēt, jo negribot uzņemties tik lielu atbildību. tāpēc visam jānotiekot tā, kā likumā paredzēts.

Verters vēl nepadevās un lūdza, lai ierēdnis šoreiz skatoties caur pirkstiem, ja noziedzniekam palīdzētu izbēgt. Arī šo prasību ierednis noraidīja. Alberts beidzot arī iejaucās sarunā un nostājās vecā vīra pusē; Verters neko nepanāca un neizsakāmā sarūgtinājumā grasījās doties prom, pēc tam kad ierednis vēl dažas reizes bija pateicis: nē, šis vīrs nav glābjams.

Cik ļoti viņam šie vārdi ķērušies pie sirds, mēs redzam pēc kādas zīmītes, kuru atrada starp viņa papīriem un kura, bez šaubām, bija rakstīta minētājā dienā

Tu neesi glābjams, nelaimīgais! Es labi zinu, ka mēs neesam glābjami.»

Tas, ko Alberts beigās bija ierēdņa klātbūtnē runājis par aizturētā lietu, Verteram bija neizsakāmi pretīgi: tā vien šķiet, ka viņa vārdos viņš bija saklausījis tādu kā pret sevi vērstu mājienu, un, lai gan, vairākkārt pārdomājot, yiņa asajam prātam nācās atzīt, ka abiem vīriešiem varētu būt taisnība, viņam tomēr bija tā ap sirdi, it kā vajadzētu atsacīties no sava iekšējā «es», ja tiem piekristu, ja būtu ar tiem

vienās domās.

Starp viņa papīriem mēs atradām kādu lapiņu, kas rakstīta šai sakarībā un kas droši vien skaidri pauž vīna noskaņu pret Albertu.

«Ko tas man līdz, ka es atkal un atkal sev saku: viņš ir krietns un labs, — ja tomēr man iekšā viss vārās. Es nespēju būt taisnīgs.»

Ta ka vakars bija rēns un laiks taisījās uz atkusni, Lote un Alberts mājup gāja kājām. Pa ceļam Lote reižu reizem atskatījās, it kā viņai trūktu pavadoņa. Alberts uzsāka runāt par Verteru, nosodīja viņu, sprieda par viņu pareizi. Viņš ieminējās par Vertera nelaimīgo kaislību un vēlējās turēties pēc iespējas tālāk no viņa. «Es to vēlos ari mūsu pašu dēļ,» viņš sacīja, «un es tevi lūdzu,» viņš turpināja, «piešķirt citu toni viņa attieksmei pret tevi, un lai viņš tik bieži te neciemojas. Ļaudis kļūst uzmanigi, un es zinu, ka šur tur jau tenko.» Lote klusēja, un Alberts, ka liekas, viņas klusēšanu saprata; vismaz kopš tā laika viņš Verteru tādā ziņā vairs nepieminēja un, kad Lote reizēm ierunājās par viņu, tad neteica ne vārda vai uzsāka citas runas.

Vertera veltīgais mēģinājums glābt nelaimīgo bija kā dziestošās gaismas pēdējais uzliesmojums; viņš aizvien dziļāk grima smagā grūtsirdībā un bezdarbībā; kad padzirdēja, ka viņu varbūt varētu pat uzaicināt par liecinieku pret šo cilvēku, kurš nu visu noliedza, tad gan viņš satraucās.

Viss nepatīkamais, kas viņam kādreiz vēl darbīgajā dzīvē bija gadījies — nesaprašanās sūtniecībā, viss, kas senāk^ viņam nebija izdevies, kas viņu jebkad bija sāpinājis, tagad uzvilnīja viņa dvēselē. Viņam šķita, ka tā visa dēļ viņš nolemts bezdarbībai, ka viņam nav vairs nekādu izredžu, ka nespēj vairs atrast ieganstu, lai atsāktu ikdienišķas dzīves darbošanos, un tā viņš beigu beigās pilnīgi nodevās savām brīnišķīgajām izjūtām, savām domām un nebeidzamajai kaislībai, pavadīdams mūžam vienmuļus un skumjus brīžus kopā ar jauko un mīļoto būtni, kuras mieru viņš traucēja, un bez mērķa un kādām cerībām, savus spēkus izšķiezdams, neatvairāmi tuvojās savam bēdīgajam mūža galam.

Vispatiesākais liecinājums viņa sajukumam, kaislībai, viņa trauksmainajām vēlmēm un alkām, un dzīves apnikumam atklājas dažās viņa atstātajās vēstulēs, ko mēs šeit ievietosim.

,12. decembri

Mīļais Vilhelm, esmu tādā stāvoklī, kādā laikam būs bijis katrs nelaimīgs cilvēks, ko -«i) citi uzskatījuši par ļauna gara apsēstu. Dažreiz šis " ļaunais gars mani sagrābj savā varā; tās nav ne bailes, ne iekāre — tas ir it kā iekšķīgs, neizdibināms neprāts, kas draud man saplosīt krūtis, kas aizžņaudz kaklu! Ak, bēdas, bēdas! un tad es viens klīstu apkārt šī cilvēkiem naidīgā gadalaika baismīgajās naktīs.

Vakar vakarā mani kāds it kā vilkšus vilka laukā no mājas. Negaidot bija iestājies atkusnis; dzirdēju runājam, ka upe izgājusi no krastiem, visos strautos cēlies ūdens un lejpus Vālheimas applūdināta mana mīļā ieleja. Pēc vienpadsmitiem vakarā izgāju ārā. Briesmīgs skats atklājās, noraugoties no klints, kā palu ūdens, pārplūdinādams tīrumus un pļavas, un žogus, un it visu, mēness gaismā mutuļo un plašā ieleja vētrā krāc kā brāzmaina jūra! Un, kad mēness' atkal izlīda no tumša mākoņa un viļņodams un šalkdams manām acīm pavērās šausminoši skaistais palu ūdens klajš mēness gaismas atspulgā, es notrīsēju un mani atkal pārņēma ilgas. Ak, rokas atplētis, stāvēju bezdibeņa malā un dziļi elpoju, raudzīdamies lejup! lejup! Un es aizmirsos svētlaimē — nogāzt tur lejā savas mokas, savas ciešanas, aiztraukt projām kā palu straumei! O! — bet kājas pacelt no zemes un izbeigt visas mokas es nespēju! — Mana stunda vēl nav situsi — es to jūtu! Ak, Vilhelm, cik labprāt es būtu atdevis savu dzīvību, ja kopā ar vētru varētu kliedēt mākoņus un savaldīt straumi! Ha! Vai tad iesprostotajam reiz nebūs ļauts baudīt šo svētlaimi? —

Un es sērīgs raudzījos lejup uz vietiņu, kur mēs ar Loti reiz sēdējām un atpūtāmies zem vītola karstā vasaras dienā, kad bijām izgājuši pastaigāties, — tā arī bija pārplūdusi, un es, Vilhelm, tikko vairs varēju pazīt vītolu! Un viņas pļavas, es domāju, medību mājas apkaime! kā plūdi būs izpostījuši mūsu lapeni, es domāju. Un pagājības saulstars man iespīdēja sirdī, kā cietumniekam parādās sapnis par pļavām, ganāmpulkiem un goda amatiem. Es stāvēju un raudzījos! — Es sevi nenosodu, jo man ir drosme mirt. — Es būtu — Nu es sēžu šeit kā veca sieva, kas vāc sev malku, laužot žogus, un ubago maizi pie citu durvīm, lai atvieglotu un uz kādu laiciņu paildzinātu savu iznīcīgo, nožēlojamo eksistenci.

14. decembri

tas nozīmē, mans mīļais? Es baidos pats no -O sevis! Vai mana mīla pret viņu nav vissvētākā, visšķistākā braļa mīlestība? Vai jel kad esmu jutis sava sirdī kādu nosodāmu vēlēšanos? — Es negribu apgalvot — Un nu šie sapņi! Ai, cik patiesi bijuši cilvēki, kas teikuši, ka iekšējas pretrunas rodas naidīgu spēku ietekmē! Sī nakts! es drebu aiz bailēm, baidos atzīties —es turēju viņu savās rokās, cieši pieglaudis pie krūtīm, un spiedu neskaitāmus skūpstus uz viņas lupām, kuras čukstēja vārdus par mīlestību. Mans skatiens grima viņas skurbuma pilnajās acu dzelmēs! Dievs augstais, vai esmu sodāms par to, ka arī šobrīd vēl izjūtu svētlaimi, atsaukdams atmiņā šīs tuvības kvēlos prieka mirkļus? Lote! Lote! —Ar mani ir beigas. Man prāti mulst, jau kopš astoņām dienām man nav vairs nekādas saprašanas, manas acis mirkst asarās; nekur man nav labi, un visur man ir labi. Neko nevēlos, neko neprasu; man butu labak, ja es aizietu.

Sai laikā un šais apstākļos Vertera apņemšanās aiziet no dzīves kļuva aizvien noteiktāka. Kopš atgriešanas pie Lotes šis lēmums aizvien bija bijis viņa pēdējā cerība un glābiņš. Taču viņš sev bija iegalvojis, ka tas nedrīkst būt pārsteidzīgs un neapdomīgs solis; viņš vēlējās to pildit ar vislabāko pārliecību, ar iespejami lielāku apņēmību.

Par viņa šaubām, par viņa strīdu pašam ar sevi liecina starp viņa papīriem atrasta lapiņa, kas ir bez datuma, — domājams, kadas Vilhelmam rakstītas vēstules sakums.

«Viņas klātbūtne, viņas liktenis, viņas raizes par manu likteni liek kaist manām smadzenēm, un es leju pēdējas asaru lāses.

Pacelt aizkaru un aiziet aiz tā! Un beigas! Kādēļ gan vel vilcināties un kavēties? Vai tāpēc, ka nav zināms, kas ir aiz šī aizkara? un ka nav vairs atgriešanās? Un ka mums piemīt īpašība iztēloties haosu un tumsu tur, kur viss mums ir miglā tīts.»

Beidzot viņš ar sērajām domām arvien vairāk aprada un samierinājās, un viņa nodoms palika stingrs un nelokāms, par ko liecina divējādi saprotamā vēstule, ko viņš rakstīja savam draugam.

20. decembrī

Es pateicos par tavu sirsnību, Vilhelm, — ka tu S manus vārdus esi tā sapratis. Jā, tev ir taisnība: man būtu labāk, ja es aizietu. Tavs priekšlikums atgriezties pie jums man nepavisam nepatīk; es vēlētos vismaz vēl izmest kādu līkumu, it īpaši tagad, kad pieturas sals un var cerēt uz labiem ceļiem. Man arī ir ļoti patīkami, ka tu gribi atbraukt, lai mani aizvestu; tikai lai vēl paiet pāris nedēļu, sagaidi vēl vienu vēstuli no manis par tālāko nodomu. Nevajag noplūkt augli, iekāms tas nav gatavs, — tas ir galvenais; un divu nedēļu laikā daudz kas var notikt. Manai mātei pasaki, lai viņa lūdz dievu par savu dēlu un ka es lūdzu viņai piedošanu par visām nepatikšanām, kādas viņai esmu sagādājis. Liktenis man lēmis apbēdināt tos, kurus man būtu bijis jāiepriecina. Paliec sveiks, mans visdārgākais! Lai tev debesu svētība! Paliec sveiks!

Kas šai laikā noticis Lotes dvēselē, kāds bijis viņas noskaņojums pret viru un pret savu nelaimīgo draugu, to mēs gandrīz neiedrošināmies ne vārdos izteikt, lai gan, pazīstot viņas raksturu, klusībā varam to iztēloties, ja iedomājamies viņas jauko, sievišķīgo dvēseli, un jūtam viņai līdzi.

Zināms ir vien tik daudz, ka viņa bija stingri nolēmusi darīt visu, lai no Vertera atsvešinātos, un, ja viņa vēl kavējās savu nodomu izpildīt, tad vienīgi aiz sirsnīgas un draudzīgas vēlēšanās viņu saudzēt, jo viņa zināja, cik smagi viņš jutīsies, jā — ka viņam tas būs gandrīz neiespējami. Taču viņa tagad bija spiesta to darīt pavisam nopietni. Viņas laulātais draugs par šīm attiecībām vairs nebilda ne vārda, viņš klusēja, tāpat kā viņa kādreiz bija klusējusi, un tādēļ viņai vēl jo vairāk ar savu izturēšanos vajadzēja parādīt, ka ir tādās pašās domās kā laulātais draugs.

Tai pašā dienā, kad Verters bija rakstījis Vilhelmam minēto vēstuli — tas bija pēdējā svētdienā pirms Ziemassvētkiem, — viņš vakarā aizgāja pie Lotes un sastapa viņu vienu. Viņa kārtoja rotaļlietas, kuras gatavojās dāvināt saviem mazajiem brāļiem un māsām. Viņš runāja par to, kāds prieks būšot bērniem par dāvanām, un atcerējās bērnu dienas, kad, durvīm pēkšņi atveroties, pārņēma neizteicama sajūsma, redzot ar vaska svecēm, konfektēm un āboliem izpušķoto eglīti. «Arī jūs dabūsiet dāvanu, ja būsiet prātīgs,» Lote teica, ar sirsnīgu smaidu slēpdama samulsumu, «vaska svecīti un vēl kaut ko.» — «Un ko, jūsuprāt, nozīmē «prātīgs»?» viņš izsaucās. «Kādam man jābūt?

kāds drīkstu būt? labā Lote!»—«Ceturtdienas vakars ir Ziemsvētku vakars, tad atnāks bērni, arī mans tēvs un katrs saņems savu dāvanu, — atnāciet tad arī jūs — bet ne agrāk!» Verters apjuka. «Es jūs lūdzu,» viņa turpināja, «tā nu tas reiz ir; es lūdzu jūs mana miera labad; tā nedrīkst turpināties!» — Viņš novērsa no viņas acis un sāka staigāt šurp turp pa istabu, murminādams caur zobiem: «Tā nedrīkst turpināties!» Juzdama, cik briesmīgi viņas vārdi Verteru aizskāruši, viņa centās ar dažādiem jautājumiem novirzīt viņa domas, bet veltīgi. «Nē, Lote!» viņš izsaucās, «es jūs vairs neredzēšu!» — «Kāpēc tā?» viņa jautāja. «Jums jātiekas ar mums, un jūs tiksieties, tikai savaldieties. Ak, kādēj jums bija jāpiedzimst tik straujam un ar tik nepārvaramu kaislību jāpieķeras visam, ko reiz esat iecerējis! Es jūs lūdzu,» viņa turpināja, saņemdama viņu aiz rokas, «nomierinieties! Vai daždažādu baudījumu jūs negūstat, pateicoties savai garīgajai pasaulei — savām zināšanām, savam talantam? Turieties kā vīrs! Pārvariet šo nelaimīgo kaislību pret sievieti, kas jūsu labā neko citu nespēj darīt kā vien jums līdzi just.» Viņš sakoda zobus un drūmu skatienu palūkojās viņā. Lote turēja viņa roku savējā. «Tik uz brīdi rāmu garu, Verter! Vai jūs nejūtat, ka sevi apmānāt, tīšuprāt pazudināt? Kāpēc gan mani, Verter? tieši mani —cita īpašumu? tikai to? Es šaubos, stipri šaubos, varbūt vienīgi tādēļ, ka nevarat mani iegūt, jums šī vēlēšanās šķiet tik vilinoša.» Viņš atvilka savu roku no viņējās un paraudzījās viņā ciešu, nīgru skatienu. «Gudri teikts!» viņš izsaucās. «Ļoti gudri! Varbūt Alberts ir izteicis tādu piezīmi? Diplomātiski! ļoti diplomātiski!»—«Tā var katrs pateikt,» viņa sacīja. «Un vai tad visā plašā pasaulē nav nevienas meitenes, kas varētu piepildīt jūsu sirds vēlmes? Pārvariet sevi, meklējiet tādu, un es varu apzvērēt, ka jūs viņu atradīsiet; es jau sen baidos par jums un arī par mums —jūsu noslēgtības dēļ, kādā pēdējā laikā dzīvojat. Pārvariet sevi! Jūs izklaidēs kāds ceļojums, tas noteikti izklaidēs jūs! Meklējiet un atrodiet savas mīlestības cienīgu sievieti un tad atgriezieties, lai mēs visi kopā varētu baudīt patiesas draudzības laimi.»

«To jau varētu gan,» viņš teica ar saltu smaidu, «likt nodrukāt un ieteikt visiem galma ceremonijmeistariem. Mīļā Lote! lieciet mani kādu laiciņu mierā, gan jau viss būs labi!» — «Tikai to gan, Verter,— nenāciet ātrāk kā Ziemsvētku vakarā!» Viņš gribēja ko atbildēt, bet tajā brīdī istabā ienāca Alberts. Viņi vēsi viens otram padeva labvakaru un apmulsuši staigāja šurp turp pa istabu. Verters uzsāka nenozīmīgu sarunu, kas drīz vien apsīka, tāpat arī Alberts, kurš pēc tam apjautājās sievai par dažiem uzdevumiem un, izdzirdis, ka tie vēl neesot izpildīti, pateica viņai dažus vārdus, kuri Verteram šķita auksti un pat skarbi. Verters gribēja aiziet, taču nespēja un novilcinājās līdz astoņiem, turklāt viņa īgnums un nepatika auga augumā; kad tika uzklāts galds, viņš tvēra pēc sava spieķa un cepures. Alberts aicināja viņu palikt, taču Verters, kas šai aicinājumā saklausīja tikai sausu pieklājību, vēsi pateicās un gāja projām.

Viņš pārnāca mājās, kalpam, kurš gribēja viņam parādīt gaismu, izņēma no rokām sveci un devās uz savu istabu, kur skaļi raudāja, uztraukti runāja pats ar sevi, staigāja uzbudināts šurp un turp pa telpu, beidzot ar visām drānām ielikās gultā; ap pulksten vienpadsmitiem pie viņa iedrošinājās ieiet sulainis, lai pajautātu, vai kungam nevajag novilkt zābakus; Verters viņam to neliedza darīt, taču nākošajā rītā atļāva nākt istabā tikai tad, kad tikšot aicināts.

Divdesmit pirmā decembra agrā rīta stundā viņš rakstīja Lotei vēstuli, kas pēc viņa nāves tika atrasta aizzīmogota uz viņa rakstāmgalda un vēlāk no-' dota Lotei; viņš to rakstījis, piemērojoties apstākļiem, ar pārtraukumiem, un tā arī es to šeit gribu ievietot.

«Tas ir nolemts, Lote, es gribu mirt, un to es Tev rakstu mierīgi, bez romantiska pārspīlējuma tās dienas rītā, kad Tevi pēdējo reizi redzēšu. Kad Tu šīs rindas lasīsi, mana labā, vēsā kapu smilts segs šī nemierpilnā, nelaimīgā cilvēka stingās mirstīgās atliekas, kurš līdz savas dzīves pēdējam mirklim nepazina lielāku laimi kā vien ar Tevi runāties. Esmu aizvadījis šausmīgu nakti, ak dievs! labdarīgu nakti! Sī nakts nostiprināja manu lēmumu, galīgi noteica to! Es gribu mirt! Kad es vakar no Tevis briesmīgā sašutumā aizgāju, kad tas viss man žņaudza sirdi un manas bezcerīgās bezprieka dzīves izjūta Tev blakus mani sagrāba ar tik nežēlīgu saltumu, ka es tikko spēju aiziet līdz savai istabai, kur gluži kā bez prāta noslīgu uz ceļiem un — ak dievs! — kā pēdējo atvieglojumu Tu ļāvi man liet visrūgtākās asaras, — bezgalīgi daudzas apņemšanās, bezgalīgi daudz cerību plosīja manu dvēseli — un beidzot pati pēdējā, viena vienīgā doma: es gribu mirt! — Es likos gulēt, un no rīta, kad mierīgs pamodos, tā vēl ir tikpat stingra, vēl nelokāmāka tā mīt manā sirdī: es gribu mirt! Tas nav izmisums, tā ir apziņa, ka esmu gana cietis un ka upurējos Tavā labā. Jā, Lote, kādēļ lai to noklusēju? Vienam no mums trim ir jāaiziet, un tas būšu es! Ai, mana labā! Sajā saplosītajā sirdī bieži ir iezagušās neprātīgas domas — kad Tu jaukā vasaras vakarā uzkāp kalnā, tad atceries mani — kā es bieži no ielejas devos augšup — un tad palūkojies pāri uz kapsētu— uz manu kapu — kur vējš rietošās saules staros šūpo garo zāli. Es jutos mierīgs, kad sāku Tev rakstīt, bet nu raudu kā bērns, kad viss man tik spilgti ataust acu priekša. —»

Ap pulksten desmitiem Verters pasauca savu sulaini un ģērbdamies sacīja viņam, ka pēc dažām dienām aizceļošot, tāpēc lai viņš sakārtojot drēbes un visu sakravājot; viņš pavēlēja ari samaksāt visur rēķinus, atprasīt vairākas lasišanai aizdotas grāmatas un vairākiem nabadzīgajiem, kam viņš mēdza ik nedēļas kaut cik iedot, viņu daļu izmaksāt divus mēnešus uz priekšu.

Brokastis viņš lika ienest savā istabā un paēdis aizjāja pie ierēdņa, kuru nesastapa mājās. Grūtsirdīgās domās nogrimis, viņš staigāja šurp turp pa dārzu, it kā vēl pēdīgi gribēdams izjust uz saviem pleciem visu atmiņu sūrumu.

Mazie bērni ilgi viņu vis neatstāja mierā, tie gāja viņam līdzi, lēkāja apkārt, stāstīja, ka pēc rītdienas, pēc parītdienas un vēl pēc vienas dienas viņi saņemšot pie Lotes Ziemassvētku dāvanas, ņēmās klāstīt brīnumus, kādus viņi ne visai spilgti spēja iztēloties. «Rit!» viņš izsaucās, «un parīt! un vēl viena diena!» Viņš sirsnīgi visus noskūpstīja un grasījās iet prom, kad mazākais viņam vēl kaut ko gribēja pie auss pačukstēt. Tas viņam atklāja, ka lielie brāļi esot uzrakstījuši skaistus Jaungada laimes vēlējumus — tik garus!—vienu tēvam, vienu Albertam un Lotei un vienu arī Vertera kungam; tos viņi gribēja pasniegt Jaungada rītā. Tas viņu aizkustināja; viņš katram kaut ko iedāvināja, lika pasveicināt tēvu, tad sēdās zirgā un asaru pilnām acīm jāja prom.

Ap pulksten pieciem pēcpusdienā viņš pārradās mājās, pavēlēja kalponei iedegt uguni un atstat to pa nakti degot. Sulainim viņš lika grāmatas un veļu sakravāt koferi un drānas iešūt. Pec tam viņš sava pēdējā Lotei domātajā vēstulē ierakstīja šādas rindas:

«Tu mani negaidi! Tu domā, ka es Tev paklausīšu un mēs redzēsimies tikai Ziemassvētku vakarā. Ai, Lote! šodien vai nekad vairs! Ziemassvētku vakarā Tu šo lapu turēsi roka, drebesi un slacīsi savam mīļajām asaram. Es gribu mirt, man jāmirst! Ai, cik man ir labi, ka esmu to izlēmis!»

Lote tai laika bija dīvainā noskaņā. Pēc pēdējās sarunas ar Verteru viņa bija jutusi, cik grūti viņai nāksies no viņa šķirties un kā viņš cietīs, ja nevarēs vairs būt viņas tuvumā.

Albertam viņa it kā starp citu pateica, ka Verters līdz Ziemassvētku vakaram vairs neatnākšot; Alberts bija aizjājis nokārtot darījumus pie kāda kaimiņu ierēdņa, pie kura viņam bija jāpaliek pa nakti.

Viņa sēdēja istabā viena. Ne brāļu, ne māsu pie viņas nebija, viņa ļāvās domām, klusi apcerēdama savu dzīvi. Viņa nu bija uz visiem laikiem saistīta ar šo vīru, uz kura mīlestību un uzticību paļāvās, kuram no sirds bija pieķērusies; viņa rāmums, viņa uzticamība likās tieši vai debesu dāvana krietnai sievietei, lai viņa varētu nodibināt laimīgu ģimenes dzīvi; Lote apjauta, kas viņš vienmēr būs viņai un viņas bērniem. No otras puses — Verters viņai bija kļuvis bezgala dārgs; tūlīt no pirmā pazīšanās mirkļa bija it labi manāms, cik viņu raksturi saskanīgi; ilgstošā, pastāvīgā tikšanās ar viņu, tāpat dažs labs kopigi pārdzīvots brīdis bija atstājuši neizdzēšamu iespaidu viņas sirdī. Visā, kas viņu saistīja un ko viņa uzskatīja par saistošu, viņa bija paradusi dalīties ar Verteru, un viņa aiziešana draudēja pašas dzivē izraut robu, ko vairs nevarētu aizpildīt. Ai, kaut viņa būtu spējusi šai mirklī pārvērst viņu par savu brāli — cik tad viņa būtu bijusi laimīga! Kaut būtu varējusi saprecināt viņu ar kādu no savām draudzenēm, kaut varējusi cerēt, ka ari pret Albertu viņš atkal būs draudzīgs.

Klusībā viņa iedomāja visas draudzenes pēc kārtas un atrada, ka ikvienai kaut kā pietrūkst, nebija nevienas, kam viņa Verteru būtu novēlējusi.

Pēc visām šīm pārdomām viņa dziļi sirdī izjuta, gan skaidri to pat neaptverdama, ka viņai ir sirsnīga, s.-rpena vēlēšanas paturēt Verteru sev, taču tūlīt viņai nācās atzīt, ka nevar viņu paturēt, nedrīkst paturēt. Viņas godīgo, jauko, parasti tik līksmo dvēsēli, kas viegli visam tika pāri, māca smaga grūtsirdība, nesolot laimīgu atrisinājumu. Sirds viņai skumjās sažņaudzās, acis aizmigloja tumši mākoņi.

Pulkstenis bija pusseptiņi, kad viņa izdzirda kādu nākam augšā pa kāpnēm un tūlīt pazina Verteru pēc soliem un pēc balss, kad viņš apjautājās pēc viņas. Kā viņai dauzījās sirds — un gandrīz vai jāteic, ka tas notika pirmo reizi, viņam atnākot. Viņa labprāt būtu likusi pateikt, ka nav mājās, bet, kad viņš ienāca, apmulsusi un satraukta iesaucās: «Jūs neesat turējis vārdu!»— «Es neko neesmu solījis,» viņš atbildēja.— -Jums vismaz būtu bijis jāņem vērā mans lūgums,» viņa teica, «es jums to lūdzu mūsu abu labad.» Viņa nepavisam neattapa, ne ko sacīja, ne ko darīja, ad sūtīja kalponi pēc savām draudzenēm, lai nebūtu āņaliek ar Verteru divatā. Viņš atdeva pāris grāmatu, kuras bija atnesis, palūdza vēl kādu, un viņa reizē gan vēlējās, gan atkal nevēlējās, lai draudzenes ierastos. Kalpone atgriezās ar ziņu, ka abas lūdzot viņas atvainot, jo nevarot atnākt.

Lote gribēja, lai kalpone paliek strādāt blakus istabā; tad pēkšņi atkal pārdomāja citādi. Verters staigāja šurp turp pa istabu; viņa piegāja pie klavierēm un sāka spēlēt menuetu; spēlēt lāgā nevedās. Lote saņēmās un mierīgi apsēdās līdzās Verteram, kas bija ieņēmis savu parasto vietu uz sofas.

«Vai jums nav kaut kas ko palasīt?» viņa jautāja. Viņam nekā nebija. «Manā atvilktnē,» viņa atsāka, «ir daži Osiana dziedājumi, ko jūs esat pārtulkojis; es tos vēl neesmu izlasījusi, jo vienmēr cerēju, ka jūs pats tos nolasīsiet; taču līdz šim tas nav izdevies.» Verters pasmaidīja, atnesa tos, un, kad tie bija viņa rokās, ieskatoties tajos, viņam pārskrēja drebuļi un acis pieplūda asarām. Viņš apsēdās un lasīja;

«Tumstošās nakts zvaigzne, cik skaisti tu mirdzi rietumu pusē, tu pacel starojošo galvu iz sava mākoņa, cēla klīsti pa savu pakalnu. Ko tu vēro tur klajumā? Vētras brāzma ir pierimusi; no tālienes skan kalnu strauta čalas; šalcoši viļņi tāltālu triecas pret klinti. Pār lauku lidinās sīcošu mušu mākuļi. Ko tu vēro, skaistais debesu spīdekli? Bet tu tik smaidi un ej savu gaitu. Līksmi ap tevi dej viļņi un skalo tavu jauko matu starus. Paliec sveika, rāmi starojošā! Atspīdi, Osiana dvēseles spožā gaisma!

Un tā atspīd visā spožumā. Es redzu savus aizgājušos draugus, tie pulcējas Lorā, tāpat kā senās dienas, kas aizritējušas. — Fingals nāk kā kūpošs miglas pīlārs; viņam visapkārt ir viņa varoņi un, lūk, bardi — senie dziesminieki: sirmais Ulins! staltais Rino! jaukais dziedonis Alpīns! un tu, maigi žēlabainā Minjona!— Kā jūs esat pārvērtušies, mani draugi, kopš tās svētku dienas Zelmā, kad mēs sacentāmies par dziesmu, kas skan liegi, tāpat kā pavasara vēsmā kalnā san liegi žūžojošā zāle.

Tur nāca Minjona visā savā daiļumā, plakstus nolaidusi, asaru pilnām acīm; lieliem viļņiem viņas mati plīvoja vējā, kas brāzmoja no pakalna. Varoņu dvēseles sadrūma, kad atskanēja viņas brīnišķīgā balss; jo bieži viņi bija skatījuši Zalgara kapu, jo bieži baltās Kolmas tumšo mājokli. Vientuļa uz pakalna stāv Kolma, kuras balss ir tik melodiska. Zalgars ir solījies atnākt; visapkārt tumst nakts. Klausieties, kā skan Kolmas balss, kad viņa vientuļa sēž uz pakalna.

Kolma

Ir nakts! —esmu viena, pamesta uz vētrainā paugura. Vējš šalko kalnos. Straume krākdama gāžas lejup no klints. Neviena būdiņa nepasargā no lietus mani, uz vētrainā paugura pamesto.

Ai, mēnes, iznāc no saviem mākoņiem! Atspīdiet, nakts zvaigznes! Lai mani kāds gaismas stars vada uz to vietu, kur pēc nogurdinošām medībām dus mans mīļais; blakus viņam stāv uzvilkts loks, viņa suņi elsodami skraida ap viņu. Bet man te vienai jāsēž uz piesērējušas upes klinšainā krasta. Šalko upe un vētra, es nedzirdu sava mīļotā balsi.

Kur kavējas mans Zalgars? Vai viņš aizmirsis doto vārdu? — Tur ir klints, un tur ir koks, un te šalcošā straume. Tu solīj ies but te, tiklīdz satumsīs nakts; ak, kur gan maldās mans Zalgars! Kopā ar tevi es gribēju bēgt, atstāt tēvu un brāli! Lepnos! Sen, kopš mūsu dzimtas ir naidā, bet mēs neesam naidnieki, Zalgar!

Ai, pieklusti uz brīdi, vējš! ai, paliec rāma uz brīdi, upe! lai mana balss ir dzirdama pāri visai ielejai, lai mans ceļinieks dzird mani! Zalgar! es esmu tā, kas sauc! Te ir koks, un te ir klints! Zalgar, mans mīļais! te esmu es; kādēļ kavējies nākt?

Redzi, mēness spīd, viļņi vizuļo ielejā, pelēkas klintis slienas augšup debesīs; bet es neredzu viņu te kalnā, viņa suņi netrauc viņam pa priekšu, vēstīdami viņa ierašanos. Man jāsēž te vienai.

Bet kas tie ir, kas tur lejā klajumā guļ? Mans mīļotais, mans brālis? — Runājiet, ai, mani draugi! Viņi klusē. Kā baiļojas mana dvēsele! — Ak, viņi ir miruši! Viņu zobeni sārti —kaujas asinīm traipīti! Ak, mans brāli, mans brāli! Kāpēc tu esi nogalinājis Zalgaru? Ai, manu Zalgar! Kāpēc esi nogalinājis manu brāli? Jūs abi man bijāt tik mīļi! Ai, tu biji visskaistākais starp tūkstošiem šai kalnā! Viņš bija briesmīgi stiprs kaujā. Atbildi man! dzirdi manu balsi, mīļotais! Bet, ak vai! tie ir mēmi! mēmi uz mūžīgiem laikiem! aukstas kā zeme ir viņu krūtis!

Ai, no pakalna klints, no vētrainā kalna virsotnes runājiet jūs, mirušo gari! runājiet, man nebūs baismi! — Kurp jūs esat aizgājuši uz dusu? Kādā kalnā kraujā lai es jūs atrodu! Nevienu vāru balsi es nedzirdu vējā, nevienu žēlu atbildi pakalna vētras auros.

Es sēžu viena savās bēdās, es gaidu rītu, asarās slīkdama. Rociet kapu, jūs mirušo draugi, bet neaizberiet to, kamēr es turp aizeju. Mana dzīve gaist kā sapnis; kā es tur varētu neaiziet. Te es gribu dzīvot ar saviem draugiem — pie skanošās klints upes. Kad pakalnā satumsīs nakts un pār klajumu šalkos vējš, tad lai mans gars stāv. vējā un sēro par savu draugu nāvi. Mednieks dzirdēs mani savos biezokņos, bīsies no manas balss un mīlēs to; jo saldi skanēs mana balss maniem draugiem; viņi abi man bija tik mīļi!

Tā bija tava dziesma, ai, Minjona, Tormana maigi sarkstošā meita. Mēs lējām asaras par Kolmu, un mūsu dvēseles kļuva drūmas.

Ulins parādījās ar savu arfu un spēlēja mums Alpīna dziesmu — Alpina balss bija liega, Rino dvēsele — kā liesma. Bet viņi jau atdusējās šaurā mājoklī, un vinu balsis vairs neskanēja Zelmā. Reiz Ulins bija atgriezies mājup no medībām; tolaik vēl varoņi nebija krituši. Viņš dzirdēja, kā tie uz pakalna sacentās dziedāšanā. Viņu dziesma skanēja maigi, bet skumji. Viņi apraudāja kritušo Moraru, savu cildenāko varoni. Vīna dvēsele bija tāda pati kā Fingala dvēsele, viņa zobens — kā Oskara zobens. — Bet viņš krita, un viņa

tēvs vaimanāja, un viņa māsas acis mirka asarās, varonīgā Morara māsas Minjonas acis mirka asarās. Viņa aizgāja: dzirdot Ulina dziesmu, tāpat kā mēness rietumu puse, jauzdams vētru un lietu, paslēpj savu skaisto galvu mākonī. — Es kopā ar Ulinu spēlēju uz arfas bēdu dziesmu.

R i n o

Vējš un lietus ir mitējies, pusdienas laiks ir tik gaišs, mākoņi izklīst. It kā pazagšus pakalnu apspīd mainīga saule. Sārtena plūst kalnu upe prom pa ieleju. Maiga ir tava burzguļošana, upe; taču vēl maigāka ir balss, ko es dzirdu. Tā ir Alpīna balss, viņš apraud savus mirušos. Viņa galva aiz vecuma nolīkusi un asarainās acis apsarkušas. Alpīn, tu cildenais dziesminieki kāpēc tu esi te viens uz klusā pakalna? kāpēc tavas vaimanas skan kā vētras auri mežā, kā vilnis pie tāla krasta?

A l p i n s

Manas asaras, Rino, līst par mirušajiem, mana balss skan kapu iemītniekiem. Slaids tu stāvi uz pakalna, skaistākais starp klajuma dēliem! Bet tu kritīsi kaujā tāpat kā Morars, pie tava kapa atnāks tie, kas skums pēc tevis. Pakalni tevi aizmirsīs, tavs loks guļ neuzvilkts.

Tava gaita bija strauja, ai, Morar, tapai kā pakalna briedim, tu biji baismīgs kā debesu uguns nakti. Tavas dusmas bija kā vētras brāzma, tavs zobens kaujā kā zibens šautra pār klajumu, tava balss kā meža strauta šalkas pēc lietus, kā pērkona grāvieni tālajos pakalnos. Dažs labs krita no tavas rokas, tavu dusmu liesmas tos aprija. Bet, kad tu atgriezies no kaujas, cik rami tad skanēja tava balss! Tavs vaigs staroja kā saule pēc negaisa, kā mēness klusuma pilnā naktī, tavās krūtīs mierīgi cilājās elpa kā viļņu šūpas ezerā, kad pan tam pārskrien vēja brāzma.

Šaurs nu ir tavs mājoklis, tumša tava mītne. Ar trim soļiem varu izmērīt tavu kapu,— senāk tu biji tik varens! četri akmeņi ar apsūnojušām galvām glabā tavu vienīgo piemiņu; koks, kam nobirušas lapas, gara zāle, kura vējā zūzo: parāda medniekam varenā Morara kapu. Tev nav mātes, kas tevi apraudātu, ne meitenes, kura aiz mīlas lietu asaras par tevi, mirusi ir ta, kas tevi dzemdēja, gājusi bojā ir Morglana meita.

Kas stāv tur, atspiedies uz nūjas? Kas ir šis vecais vīrs ar balto galvu, kam acis sarkanas no asarām? Tas ir tavs tevs, ai, Morar! tēvs, kam tu esi vienīgais dels. Viņš dzirdēja stāstām par tavu kaujas slavu;

viņš dzirdēja stāstām par izklīdinātajiem ienaidniekiem; viņš dzirdēja stāstām par Morara varonību. Bet, ak vai, neko viņš nezināja par tavu brūci! Raudi, Morara tēv! raudi! Bet tavs dēls tevi nedzird. Dziļš ir kritušā miegs, zems viņa putekļu spilvens. Nekad viņš vairs neuzklausīs tavu balsi, nekad nemodīsies, kad tu sauksi. Ak, kad ausis rīts un aicinās kapā dusētāju: mosties!

Dusi saldi, dižākais no visiem, uzvarētājs kaujas laukā! Tevi nekad vairs neredzēs kaujas lauks, nekad vairs tumšajam mežam neliks iemirdzēties tavs spožais zobens! Tu neatstāj nevienu dēlu šaisaulē, bet tavu vārdu skandēs dziesma, nākamie laiki uzzinās par tavu slavu, uzzinās par kaujā kritušo Moraru.

Skaļas bija varoņu vaimanas, visskaļākās bija Armina sirdi plosošās elsas. Viņš atcerējās dēlu, kas bija kritis kauja pašā jaunības plaukumā. Karmors sēdēja blakus varonim, viņš bija skanošās Galmalas valdnieks. Kāpēc gan Armina nopūtas ir tik smagas? — viņš jautāja; kāpēc gan jālej asaras? Vai neskan dziesma un dziedāšana, lai remdinātu un spirdzinātu dvēseli? Dziesma skandējot kā viegla migla ceļas no ezera, līst rasas lāsēm pār ieleju un atveldzē ziedošās puķes; bet, kad visā krāšņumā atmirdz saule, migla izklīst. Kāpēc tu esi tik bēdīgs, Armin, viļņu apskalotās Gormas valdniek?

Bēdīgs! Jā, tāds es esmu; un lielas ir manas bēdas.— Tu, Karmor, neesi zaudējis dēlu, neesi zaudēts ziedošu meitu; drosmīgais Kolgars ir dzīvs, un dzīva ir arī Anira — visdaiļākā no visām meitenēm. Tavas dzimtas atvases ir pašā ziedu plaukumā, ai, Karmor; bet Armins ir savā dzimtā pēdējais. Tumša tr tava gulta, ai, Daura! smags ir tavs miegs kapā — 1-tad tu modīsies ar savām dziesmām, kad skanēs tava daiļskanīgā balss? Pūtiet jūs, rudens vēji! Brāzmojiet, aukas, pār drūmo meža klajumu! Salciet, strauti! Aurojiet, vētras, ozolu galotnēs! Klaiņo, mēnes, pa mākoņu plaisām, parādi brīžiem savu bālo vaigu! Es atceros baismīgo nakti, kad mani bērni aizgāja bojā, sad varenais Arindals krita un mīļā Daura šķīrās uz mūžu.

Daura, mana meita, tu biji daiļa! daiļa kā mēness pār Furas pakalniem, balta kā tikko uzkritis sniegs, maiga kā vēja dvesma! Arindal, tavs loks bija stiprs, tavs šķēps kaujas laukā cir^a aši, tavs aizplīvurotais skatiens kā miglas šķidrauts pār viļņiem, tavsvairogs kā ugunīgs mākonis vētrā!

Armars, kļuvis karalaukā slavens, tiecās iegūt Dauras mīlestību; viņa nevairījās ilgi. Lielas bija viņas draugu cerības.

Erats, Odgalla dēls, turēja ļaunu prātu, jo viņa brāli bija nositis Armars. Erats ieradas, pārģērbies par kuģinieku. Skaisti šūpojās viņa laiva viļņos, sirmas aiz vecuma bija matu sprogas, mierīga viņa nopietnā seja. Daiļdaiļā meitene, viņš teica, Armina piemīlīgā meita, — tur pie klints netālu jūrā Armars gaida savu Dauru; es nāku, lai viņa mīļoto aizvestu pāri bangojošai jūrai.

Viņa gāja līdzi un sauca Armaru; bet neviens neatbildēja— tikai atbalss atšalkoja no klints. Armar! mans mīļais! mans mīļais, kādēļ tu mani tā biedē? Vai dzirdi, Arnata dēls? vai dzirdi! Tā ir Daura, kas tevi sauc!

Erats, nodevējs, smiedams aizbēga krastā. Viņa pacēla balsi; sauca skaņi savu tēvu un brāli: Arindal! Armin! Vai nav neviena, kas glābtu Dauru?

Viņas balss aizskanēja pāri jūrai. Arindals, mans dēls, saniknots nokāpa no pakalna; bultas žvadzēja viņam pie sāniem, loku viņš nesa rokā; pieci melnpelēki suņi skraidīja ap viņu. Viņš ieraudzīja krastmalā drosmīgo Eratu, saķēra viņu un piesēja pie ozola, jo cieši apjoza viņa gurnus; saistītā vaidi skanēja vējā.

Arindals ar savu laivu devās bangainajā jūrā, lai pārvestu mājās Dauru. Atnāca saniknotais Armars, izšāva ar pelēkajām spalvām rotāto bultu, tā spindzēdama ieskrēja tavā sirdī, ai, Arindal, mans dēls! Nodevēja Erata vietā tu aizgāji bojā; laiva sasniedza klinti, viņš nogūlās tajā un nomira. Pie tavām kājām plūda brāļa asinis; kādas bēdas tev bija, ai, Daura!

Viļņi sadragāja laivu. Armars metās jūrā; vai nu viņš izglābs savu Dauru, vai viņai lemts mirt. Spējš vētras brāziens nāca no pakalna — viņš nogrima un vairs neuzpeldēja.

Viens uz viļņu apskalotās klints es klausījos savas meitas žēlabās. Viņas kliedzieni skanēja skaņi un ilgi; taču tēvs viņu nespēja glābt. Augu nakti es stāvēju krastā, redzēju viņu blāvajos mēness staros, iugu nakti dzirdēju viņas žēlabas; aurot auroja vējš, in lietus spēcīgās strūklās sitās uz kalna pusi. Viņas >alss tapa aizvien vārgāka, viņa nomira, pirms vēl tausa gaisma; viņa nomira klusi — tā apsīkst vēja lūsma vakarā klints zālē. Viņa nomira bēdu mākta n atstāja Arminu vienu. Zaudēts mans kaujas spēks, izmigusi mana meitene — mans lielākais lepnums. Kad vētras brāzieni nāk no kalna, kad ziemeļvējš zbango augstus viļņus, es sēžu uz šalcošā krasta, lugos uz baismigo klinti. Rietošā mēness gaismā eži redzu savu bērnu garus — kā tie skumjā vienātībā kopā klaiņo pa puskrēslu.»

Asaru straumes, kas plūda no Lotes acīm un at;gloja viņas nospiesto sirdi, pārtrauca Vertera dzieiurnu. Viņš nometa lapu, satvēra viņas roku un raudāja rūgtas jo rūgtas asaras. Lote atbalstījās uz otras rokas un aizsedza acis ar mutautiņu. Viņi abi bija bezgala saviļņoti. Varoņu liktenī viņi pārdzīvoja paši savu nelaimi, pārdzīvoja to kopīgi, un arī viņu asaras it kā saplūda kopā. Verters gan piespieda pieri pie Lotes rokas, gan pieskārās tai lūpām; viņai pārskrēja trīsas, viņa gribēja aiziet, taču sirdssāpes un līdzjūtība mulsināja un it kā svina smagums māca dvēseli. Lote elpoja aizgūtnēm un šņukstēdama lūdza, lai viņš lasa tālāk, lūdza viņu savā eņģeļa balsī. Verters drebēja, sirds viņam vai lūza, viņš paņēma lapu un aizlauztā balsī turpināja:

«Kādēļ tu mani modini, pavasara vēsma? Tu liegi apvēdī mani un saki: es tev dāvāju debess rasas lāses. Bet mans vīšanas laiks nav tālu, nav tālu vētras laiks, kas notrieks manas lapas! Rīt te atnāks ceļinieks, ceļinieks, kas redzējis mani visā daiļumā, viņa acis meklēs mani klajumā, meklēs un neatradīs. —»

Sie vārdi galīgi satrieca nelaimīgo. Neremdināmā izmisumā viņš nometās Lotes priekšā uz ceļiem, satvēra viņas rokas, spieda tās pie acīm, pie pieres, un pēkšņi viņas sirdī atausa nojausma par viņa briesmīgo nodomu. Viņa apjuka, saņēma viņa rokas, pieglauda tās sev pie krūtīm, noliecās pie viņa skumjā saviļņojumā, un viņu abu degošie vaigi saskārās. Viņi aizmirsa visu pasaulē. Verters apskāva viņu, pieglauda pie krūtīm un neprātīgiem skūpstiem klāja viņas trīsošās lūpas, kas it kā gribēja kaut ko teikt. «Verter!» viņa vairīdamās izsaucās apslāpētā balsī. «Verter!» Un bezpalīdzīgi mēģināja viņu pastumt prom. «Verter!» viņa vēlreiz izsaucās savu cēlāko jūtu apņēmībā. Viņš paklausīja, palaida Loti vaļā un kā bez prāta nometās uz ceļiem viņas priekšā. Viņa saņēmās un baiļpilnā mulsumā, drebēdama aiz mīlas un sašutuma, teica: «Tā ir pēdējā reize,' Verter! Jūs mani nekad vairs neredzēsiet.» Un, uzmetusi nelaimīgajam mīlestības pilnu skatienu, viņa iesteidzās blakus istabā un aizslēdza durvis. Verters izstiepa pēc viņas rokas, taču neuzdrīkstējās viņu aizturēt. Viņš zvilnēja uz grīdas, galvu atspiedis pret sofas malu, un palika tā sēžot ilgāk nekā pusstundu, kamēr kāds troksnis lika viņam attapties. Bija ienākusi kalpone, lai uzklātu galdu. Verters sāka staigāt šurp turp pa istabu un, kad atkal palika viens, piegāja pie kabineta durvīm un klusā balsī iesaucās: «Lote! Lote! tikai vēl vienu vārdu! Tikai vēl ardievas!» — Viņa klusēja. Viņš gaidīja un lūdza un atkal gaidīja; tad atkāpās no durvīm un uzsauca: «Paliec sveika, Lote! Uz mūžīgiem laikiem sveika!»

Verters aizgāja līdz pilsētas vārtiem. Sargi, kuri viņu jau pazina, klusēdami izlaida laukā. Bija slapjdraņķis ar sniegu un lietu; tikai ap vienpadsmitiem viņš pieklauvēja pie viesnīcas durvīm. Kad Verters pārnāca mājās, viņa sulainis pamanīja, ka kungam nav galvā cepures. Viņš neiedrošinājās neko sacīt un palīdzēja novilkt viņam drānas; Verters bija caurcaurēm izmircis. Vēlāk cepure tika atrasta uz klints, kas redzama pakalna kraujā, un nav saprotams, kā viņš tumšajā, lietainajā nakti bija spējis tur uzkāpt un nebija nogāzies.

Verters nolikās gulēt un gulēja ilgi. Kad nākošajā rītā sulainis, paklausot Verters aicinājumam, ienesa kafiju, viņš ieraudzīja viņu rakstām. Vēstulē Lotei viņš uzrakstīja šādas rindas:

«Pēdējo reizi, pašu pēdējo reizi es atveru savas acis. Ak, sauli tās vairs neskatīs; diena ir apmākusies, migla aizsedz sauli. Sēro nu, daba! tavs dēls, tavs draugs, tavs mīļotais tuvojas sava mūža galam. Lote! tās ir jūtas, kādas nav vēl piedzīvotas, un tomēr man tas viss liekas kā miglains sapnis. Pienācis pēdējais rīts! Pēdējais! Lote, es nevaru aptvert, ko nozīmē vārds «pēdējais». Šodien stāvu te vēl spirgts un možs un rīt jau gulēšu taisni izstiepies un sastindzis uz grīdas. Mirt! Ko tas nozīmē? Zini, mēs sapņojam, kad runājam par nāvi. Ne vienu reizi vien esmu redzējis kādu mirstam; bet tik šaurs ir cilvēces zināšanu loks, par cilvēka sākumu un beigām tā nezina itin neko. Šobrīd vēl ir vārdi «mans», «tavs»; tavs, ai, mīļotā! Un pēc mirkja — šķirti, atvadījušies — varbūt uz mūžu? Nē, Lote, nē — kā es varu iznīkt? Kā Tu vari iznīkt? Mēs taču esam! Iznīkt! — Kas tas ir — iznīkt? Tas ir atkal tikai vārds! tukša skaņa, manā sirdī tam nav nekādas nozīmes. — Miris, Lote! ierakts saltā zemē, tādā šaurībā! tādā tumsā! — Man bija draudzene; agrā jaunībā man viņa bija viss; viņa nomira, un es gāju aiz viņas zārka un stāvēju pie kapa, kad tajā ielaida zārku; virves nošņirkstēja un atkal tika uzvilktas augšā, tad nobūkšķēja smiltis, ko meta lāpstas, un biedējošā lāde dvesa dobju skaņu, aizvien dobjāku un dobjāku — un beidzot tā bija aprakta! Es nometos pie kapa — aizkustināts, sagrauzts, nobiedēts, līdz sirds dzijumiem satriekts, bet es neizpratu, kas ar mani notika un kas ar mani notiks! — Mirt! Kaps! — Es nesaprotu šos vārdus!

Ai, piedod man! Piedod! Vakar! Tam būtu vajadzējis būt manas dzīves pēdējam mirklim! Ak, mans eņģeli! pirmo reizi, pirmo reizi bez jebkādām šaubām manīju, ka dziji, dziji manā dvēselē mostas svētlaimes jūtas: viņa mīl mani! viņa mīl mani! Uz lūpām man vēl deg svētā uguns, kas plūda no Tavējām; jauna, kvēla svētlaime mīt manā sirdī. Piedod man! piedod man!

Ak, es zināju, ka Tu mani mīli, nopratu to no Taviem sirsnīgajiem skatieniem, no pirmā rokasspiediena un tomēr, kad atkal biju prom, kad redzēju Albertu Tev blakus, kritu izmisumā aiz drudžainām šaubām.

Vai Tu atceries puķes, ko man atsūtīji, kad reiz kādā netīkamā sabiedrībā nevarēji teikt man nevienu vārdu, ne ari sniegt roku? Ai, es šo puķu priekšā vai pusi nakts nostāvēju uz dēļiem, un tās bija it kā Tavas mīlestības apliecinājums. Bet vai! šie iespaidi pagaisa, tāpat kā ticīgā sirdī pamazām pagaist apziņa par dieva žēlastību, kas viņam tikusi dāvāta visā debesu pilnībā ar svētām, redzamām zīmēm.

Tas viss ir iznīcīgs, bet nekāda mūžība nespēj izdzēst kvēlo dzīvību, ko es vakar dzēru no Tavām lūpām, ko es jūtu sevi! Viņa mīl mani! Šī roka ir viņu skāvusi, šīs lūpas drebējušas uz viņas lūpām, ši mute dvesusi viņai vārdus. Viņa ir mana! Tu esi mana! jā, Lote, uz mūžu mana!

Un kas gan par to, ka Alberts ir Tavs virs? Tavs virs! Tāds viņš ir tikai šajā pasaulē, un šajā pasaulē grēks ir arī tas, ka es Tevi mīlu, ka es Tevi gribētu izraut no viņa rokām un satvert savējās. Grēks? Lai jau — un tāpēc es sevi nosodu; esmu to — šo grēku izbaudījis visā debesu svētlaimē, esmu iesūcis dzīvības balzamu un spēku savai dvēselei. Kopš šī mirkļa Tu esi mana! mana, Lote! Es aizeju pirmais! eju pie sava tēva, pie Tava tēva. Viņam es gribu visu to izsūdzēt, un viņš mani mierinās, kamēr Tu nāksi, un es lidot lidošu Tev pretī un satveršu Tevi, un palikšu pie Tevis mūžības vaiga priekšā, turēšu apskāvis Tevi uz laiku laikiem.

Es nesapņoju, es neredzu māņu tēlus. Tuvu kapa malai man viss kjūs skaidrāks. Mēs būsim! Mēs atkal redzēsimies! Redzēšu tavu māti! es redzēšu viņu, ai, sastapšu viņu! un izkratīšu viņai savu sirdi! Tava māte, Tev līdzīgā!»

Ap pulksten vienpadsmitiem Verters apjautājās sulainim, vai Alberts esot atgriezies. Sulainis teicās redzējis, ka vests prom viņa zirgs. Tad Verters iedeva" viņam zīmīti ar šādu saturu:

«Vai Jūs man varētu aizdot savas pistoles kādam nodomātam ceļojumam? Palieciet sveiks un vesels!»

Lote bija pēdējo nakti maz gulējusi; tas, par ko viņa bija raizējusies, nu bija noticis, taču noticis tā, kā viņa nebija ne paredzējusi, ne domājusi. Viņas citkārt tik viegli un mierīgi pukstošā sirds bija drudžaini satraukta, daždažādas izjūtas plosīja šo maigo sirdi. Vai tā bija Vertera apskāviena izraisītā kvēle, kas dega viņas krūtīs? Vai tā bija nepatika par viņa pārdrošību? Jeb vai tas bija īgnuma pilns sava tagadējā stāvokļa salīdzinājums ar bērnišķīgi skaidro nevainību un bezrūpīgo paļāvību, kas viņai piemita senāk. Kā lai viņa sagaida savu vīru, kā lai atklāj notikušo, ko viņai noteikti vajadzēja pastāstīt un ko viņa tomēr neuzdrošinājās pastāstīt? Viņi abi tik ilgi bija klusējuši, un vai viņai nu pirmajai jābeidz šī klusēšana un tieši nereizē jāizdara tik negaidīts atklājums? Viņa baidījās, ka pat ziņa vien par Vertera apmeklejumu sabojās viņam omu, un nu vēl šis negaidītais atgadījums! Vai viņa varēja cerēt, ka vīrs notikušo redzēs gluži pareizā gaismā, ka uztvers to bez jebkādiem aizspriedumiem? Un vai viņa drīkstēja vēlēties, lai viņš izlasa, kas notiek viņas dvēselē? Un tomēr — vai viņa varēja liekuļot vīram, kurā vienmēr raudzījušies kristāltīru, atklātu skatienu un kuram nekad nav slēpusi, ne arī spējusi slēpt jelkādas izjūtas? Vai nu vienādi, vai otrādi — tas viņai lika raizēties un samulst; atkal un atkal viņa domās atgriezās pie Vertera, kuru bija zaudējusi, kuru nespēja zaudēt un diemžēl tomēr vajadzēja pašai atstāt, un nu Verteram, kam viņa bija zudusi, nekas vairs nepalika pāri.

Šai mirklī viņa pat skaidri neapjauta, cik stipri viņu nomāc saspīlējums, kas bija radies starp viņiem visiem. Tā citkārt sapratīgi, krietni cilvēki sāka savā starpā klusēt zināmu slepenu atšķirību dēļ, jo katrs domāja, ka viņam ir taisnība, nevis otram, un beigu beigās apstākļi sarežģījās un viņus citu pret citu uzkūdīja, tā ka kļuva neiespējami vairs īstajā brīdī atraisīt mezglu, no kura viss bija atkarīgs. Būtu savstarpēja sirsnīga atklātība agrāk viņus tuvinājusi, būtu mīlestība pārmaiņus ar iecietību sākusi valdīt starp viņiem un viņu sirdis atraisījusi, varbūt mūsu draugs vel būtu bijis glābjams.

Turklāt radās vēl kāds īpašs apstāklis. Verters, kā mēs zinām no viņa vēstulēm, nekad nebija slēpis, ka ilgojas šo pasauli atstāt. Alberts bieži vien bija viņa uzskatus apstrīdējis, arī Lotei ar viru reizēm bija iznākusi saruna par to. Alberts jau allaž bija ar lielu nepatiku izturējies pret tādu rīcību un bieži pat ar savādu satraukumu, kas parasti gan nepavisam neatbilda viņa raksturam, izteicies, ka viņam esot iemesls stipri šaubīties par šādas apņemšanās nopietnību; viņš bija pat atļāvies mazliet pajokot, tā izrādīdams Lotei savu neticību, ka kaut kas tāds varētu notikt. Tas Loti, no vienas puses, nomierināja, kad viņai prātā ienāca bēdigā aina, bet, no otras puses, tas viņu vēl vairak kavēja dalīties ar vīru rūpēs, kas viņai pašlaik nedeva mieru.

Alberts parnaca mājās, un Lote samulsusi steidzās viņam pretī; vīrs nebija priecīgā omā, viņš nebija varējis nokārtot savu darījumu, jo kaimiņu ierēdnis bija izrādījies stūrgalvīgs, sīkumains cilvēks. Arī sliktais ceļš bija vainīgs viņa īgnajā noskaņā.

Alberts jautāja, vai nekas īpašs neesot atgadījies, un viņa ar pārlieku steigu pastāstīja, ka iepriekšējā vakarā atnācis Verters. Alberts apvaicājās, vai atsūtītas vēstules, un saņēma atbildi, ka viņa istabā esot dažas vēstules un kāds sainītis. Viņš devās turp, un Lote palika viena. Mīļā un cienītā vīra klātbūtne atstāja, kā parasti, labu iespaidu uz Loti. Viņa nomierinājās, atceroties viņa augstsirdību, mīlestību un labsirdību, un juta slepenu vēlēšanos doties pie viņa; paņēmusi līdzi savu darbu, viņa gāja uz vīra istabu, kā lielākoties vienmēr mēdza darīt. Viņš taisīja vaļā un lasīja sūtījumu. Šķita, ka dažās vēstulēs nebija nekas sevišķi patīkams. Viņa šo to pajautāja, viņš īsi atbildēja un apstājās pie pults rakstīt.

Tā nu viņi bija aizvadījuši kopā jau kādu stundu, un Lotei kļuva aizvien drūmāks prāts. Viņa saprata, cik grūti viņai būtu vīram atklāt, kas nomāc sirdi, arī pat tad, ja viņš būtu visai labā noskaņā; uzmācās skumjas, kas kļuva jo smeldzīgākas tādēļ, ka viņa centās tās apslēpt un apvaldīt asaras.

Kad ieradās Vertera sulainis, viņa galīgi apjuka, zēns pasniedza kādu zīmīti Albertam, kas -rāmi pavērsās pret sievu un sacīja: «Iedod viņam pistoles.» Jaunajam sulainim viņš teica: «Sakiet kungam, ka novēlu viņam laimīgu ceļu.» Lotei tas bija kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm; šaubīdamās viņa vēl bridi kavējās piecelties; tad, it kā pati neapjauzdama, ko dara, viņa lēnām piegāja pie sienas, trīcēdama noņēma pistoles, noslaucīja no tām putekļus, brīdi pavilcinājās un droši vien būtu vēl ilgāk kavējusies tās atdot, ja vien Alberta jautājošais skatiens nemudinātu viņu tās atdot. Nespēdama izteikt ne vārda, viņa pasniedza nelaimīgos ieročus puisim un, kad viņš bija aizgājis, nolika pie malas darbu un iegāja savā istabā, būdama vislielākajā neziņā, ko darīt. Viņas sirds paredzēja kaut ko gaužām briesmīgu. Drīz vien viņa bija jau gatava mesties laulātajam draugam pie kājām un visu izstāstīt — gan to, kas noticis iepriekšējā vakarā, gan par savu pārkāpumu un savām nojautām; bet tad viņa atkal saprata, ka tam nav nekādas nozīmes; -vismazāk viņa varēja cerēt, ka spētu Albertu pierunāt doties pie Vertera. Galds bija uzklāts, un kāda laba draudzene, kas bija ieradusies, lai tikai kaut ko pajautātu, un grasījās tūlīt iet projām, taču tomēr palika, padarīja noskaņojumu pie galda gluži ciešamu; bija jāsaņemas, lai ko runātu, ko stāstītu un aizmirstos.

Sulainis ar pistolēm atgriezās mājās pie Vertera' uzzinājis, ka ieročus iedevusi Lote, viņš lielā saviļņojuma tos paņēma. Tad lika sev atnest vīnu un maizi veleja puisim sēsties pie galda un pats ņēmās rakstīt vēstuli.

«Tās bijušas Tavas rokas, Tu esi no pistolēm slaucījusi putekļus, es skūpstu tās neskaitāmas reizes, jo Tu tās esi aizskārusi; un Tu, debesu gars, atbalsti manu nodomu! un Tu, Lote, pasniedz man ieroci, Tu, no kuras rokām es vēlējos saņemt nāvi — ai, un to arī saņemšu. Esmu iztaujājis savu puisi. Tu esot drebējusi, kad viņam sniegusi pistoles. Tu neesot sūtījusi nevienu atvadu sveicienu. Vai! vai! nevienu atvadu sveicienu! — Vai Tu esi man aizliegusi savu sirdi tā acumirkļa dēļ, kas mani uz mūžīgiem laikiem saistīja ar Tevi. Lote, pat gadu tūkstoši nevarētu izdzēst šo laimi! Un es jūtu, ka Tu nevari ienīst to, kam tik kvēlas jūtas pret Tevi!»

Pēc maltītes viņš lika sulainim visu sakravāt, saplēsa daudz dažādu papīru, tad izgāja no mājas atdot vēl dažus sīkus parādus un drīz pārnāca. Lai gan lija lietus, viņš atkal devās ārā pa vārtiem uz grāfa dārzu, klīda tālu pa apkārtni un līdz ar tumsas iestāšanos pārradās mājās un sāka rakstīt.

«Vilhelm, manas acis pēdējo reizi skatīja lauku un mežu, un debesis. Paliec sveiks arī tu! Mīļā māte, lai viņa man piedod! Mierini viņu, Vilhelm! Lai dievs jūs svētī! Visas manas lietas ir nokārtotas. Paliec sveiks! Mēs atkal redzēsimies, un mūsu tikšanās būs līksmākas nekā līdz šim!»

«Esmu Tev atmaksājis labu ar ļaunu, Albert, piedod man. Esmu traucējis tavu mājas mieru, esmu sējis neuzticību jūsu abu sirdīs. Paliec sveiks! es gribu visu izbeigt. Ai, kaut mana nāve jūs atkal darītu laimīgus! Albert! Albert! rūpējies, lai eņģelis būtu laimīgs! Un dievs tev dos savu svētību!»

Vakarā viņš vēl daudz nopūlējās, kārtodams papīrus, daudzus no tiem saplēsa un iemeta krāsnī, dažus sainīšus, ko adresēja Vilhelmam, aizzīmogoja. Tajos bija nelieli uzmetumi, aprauti domugraudi; dažus no šiem uzmetumiem es tiku redzējis; pēc tam kad Verters ap pulksten desmitiem bija licis iedegt uguni un padot pudeli vīna, viņš aizsūtīja sulaini, kura istaba, kā ari citas ļaužu guļamtelpas atradās patālu mājas viņā galā, gulēt; sulainis nolikās gulta ar visām drēbēm, lai no paša rīta jau butu pa rokai, jo kungs bija sacījis, ka pasta kariete piebraukšot pie mājas pirms sešiem.

Pēc vienpadsmitiem

Viss ap mani tik klusu, un tik mierīga mana dvēsele. Es tev pateicos, dievs, ka tu šajos pēdējos brīžos piešķir man siltas jūtas un spēku.

Es pieeju pie loga, mana .labā! un redzu, vēl redzu starp vēja dzītiem, garām traucošiem mākoņiem pie mūžīgās debess dažas zvaigznes. Nē, jūs nekritisiet! Mūžīgais dievs glabā jūs pie savas sirds — jūs un mani. Es redzu Greizos Ratus, vismīļāko no zvaigznājiem. Naktis, kad devos prom no Tevis, tas spīdēja debesīs tieši man pretī, tikko izgāju pa Taviem vārtiem. Ar kādu jūsmu es bieži esmu uz to lūkojies! bieži pacēlis pret to rokas, piesaukdams par liecinieku, par svētu pieminekli savai pašreizējai svētlaimei! un vēl — ak, Lote, kas vēl man liek atcerēties Tevi! Vai Tu neesi visur ap mani, un vai es neesmu gluži kā bērns, negausībā sagrābis sev visādus niekus, ko Tu, svētā, esi aizskārusi!

Jaukais silueta zīmējums! Es Tev to atstāju, Lote, un, lūdzu, turi godā to! Tūkstošiem reižu esmu to skūpstījis, tūkstošiem reižu Tev mājis sveicienu, kad gāju prom vai nācu šurp.

Es vēstulītē lūdzu Tavu tēvu parūpēties par manām mirstīgajām atliekām. Kapsētā aug divas liepas — nomaļajā stūrī uz lauka pusi; tur es vēlētos atdusēties. Viņš var man palīdzēt un darīs to sava drauga labā. Lūdz Tu ari viņu. Es negribu prasīt dievbijīgiem kristiešiem, lai tie gulētu blakus nabaga nelaimīgajam. Ak, es gribētu, lai mani aprok ceļmalā vai vientuļā ielejā, kur priesteri un sprediķotāji var, garām ejot, nosvētīt iezīmētu kapakmeni un samarietis nobirdināt kādu asaru.

Seit, Lote! Es nebaidos tvert salto, briesmīgo kausu, no kura jādzer skurbais nāves dzēriens! Tu man to sniedz, un es nevilcinos. Viss! Viss! Visas vēlēšanās un cerības manā dzīvē ir piepildījušās! Tik auksts, tik stings es pieklauvēšu pie nāves dzelzs vārtiem.

Kaut man būtu dāvāta laime mirt Tavā labā! Tavā labā ziedot sevi, Lote! Es gribētu mirt drosmīgi.

mirt līksmi, ja tādējādi varētu Tev atdot mieru, Tavas dzīves laimi. Bet — ak vai! — tikai nedaudziem izredzētajiem piešķirta laime izliet asinis savējo labā un ar savu nāvi sagādāt draugiem labu, daudzveidīgu dzīvi.

Es gribu, Lote, lai mani gulda kapā šajās drānās; Tu tās savām rokām esi skārusi, padarījusi svētas; arī Tavam tēvam esmu to lūdzis. Mana dvēsele lidināsies pār zārku. Lai manas kabatas nepārmeklē! Šī gaiši sārtā lenta, kas bija pie Tavām krūtīm, kad es Tevi pirmo reizi ieraudzīju Tavu māsu un brāļu vidū — Ai, noskūpsti bērnus un pastāsti viņiem par sava nelaimīgā drauga likteni. Viņi, mīļie! kā viņi ap mani tinās! Ai, kā es Tev pieķēros! Kopš pirmā mirkļa vairs nevarēju ne soli atkāpties! — Šo lentīti lai liek man līdzi zārkā. Manā dzimšanas dienā Tu man to uzdāvāji. Kā es par to priecājos! — Ak, es nedomāju, ka šeit mani atvedīs ceļš! — Esi mierīga, es Tevi lūdzu, esi mierīga!

Tās ir pielādētas — Pulkstenis sit divpadsmit! Lai tad arī notiek! — Lote! Paliec sveika, Lote, paliec sveika!»

Viņš bija izdzēris tikai glāzi vīna. Grāmata «Emilija

Galoti» atvērta stāvēja uz pults.

Par Alberta apjukumu, par Lotes žēlabām labāk

man neko nejautājiet. »

Vecais ierēdnis, uzzinājis notikušo, steigšus atauļoja

šurp; liedams rūgtas jo rūgtas asaras, viņš noskūpstīja mirstošo. Drīz pēc viņa atnāca vecākie dēli, neizsakāmās bēdās viņi noslīga blakus gultai un skūpstīja aizejošajam rokas un vaigu, un vecākais no puikām, kuru Verters visvairāk bija mīlējis, pieglauda viņam pieri un tā palika, līdz viņš beidza elpot. Tad zēns ar varu tika atvilkts nost.

Verters nomira divpadsmitos dienā. Ierēdnis un viņa iestādes parūpējās, lai nenotiktu drūzmēšanās.

Viņš lika Verteru apglabāt vienpadsmitos vakarā tajā vietā, ko viņš pats bija izraudzījies. Zārku pavadīja vecais vīrs un viņa dēli. Alberts to nespēja. Lotes dzīvība bija likta svara kausos. Zārku nesa kalpotāji.

Aizgājušo neizvadīja garīdznieks.

Kāds kaimiņš bija redzējis uzliesmojam pulveri un dzirdējis šāvienu, bet, tā kā iestājies klusums, nebija pievērsis tam vairs uzmanības.

No rīta sešos ienāca sulainis ar sveci. Viņš atrada savu kungu uz grīdas, ieraudzīja pistoli un asinis. Viņš sauc, viņš satver to; nekādas atbildes, tikai vēl klusi gārdzieni. Sulainis skrien pēc ārsta, pēc Alberta. Lote dzird, ka tiek pavilkts zvans, viņa sāk trīcēt. Tad pamodina vīru un abi pieceļas; sulainis elsodams aizgūtnēm stāsta, kas noticis, un Lote turpat Alberta acu priekšā saļimst.

Kad pie nelaimīgā ieradās ārsts, Verters vairs nebija glābjams; sirds vēl pukstēja, bet pats viņš vairs neko nejuta. Viņš bija iešāvis galvā virs labās acs, skartas bija smadzenes. Gluži veltīgi viņam rokā pārgrieza vēnu; asinis tecēja, viņš vēl aizvien elpoja.

Tā kā sēdekļa atzveltne bija notraipīta asinīm, tad varēja secināt, ka viņš nošāvies, sēžot pie rakstāmgalda, pēc tam noslīdzis lejup un nemaņā valstījies ap krēslu. Pilnīgi nevarīgs viņš nu gulēja uz muguras iepretī logam, ģērbies zilajā frakā, dzeltenajā vestē, ar kurpēm kājās.

Mājā, pie kaimiņiem un visā pilsētā valdīja liels uztraukums.

Ienāca Alberts. Verters bija iecelts gultā, piere viņam bija pārsieta, seja jau bāla kā mironim; nebija manāmas ne mazākās dzīvības zīmes. Tikai plaušās irēl skanēja nejaukā gārdzoņa — reizēm klusāka, reizēm skaņāka; ik kuru brīdi bija sagaidāmas beigas.

гете

страдания юного вертера

Издательство «Диесма, р„га 1979

На латышском языке

С йеМеЦК °ГО ^вела В. Балоде Художник В. Грант

H5 № 2216 Johans Volfgangs Gete

JAUNĀ VERTERA CIEŠANAS

Redaktore V. Kumuška M-jkslinieciskais redaktors A. Galevitiss Tehniskā redaktore I. Klotiņa Korektore L. Kamene Nodota salikšanai 20. II. 78. Parakstīta iespiešanai 16. 08. 79. Formāts 60x108/16. Ofseta papīrs 120 g. Baltikas garnitūra. Ofsctspiedums. 9,60 uzsk. iespiedi.; 7.82 izdevn. 1. Metiens 5000 eks. Pašūt. N« 1092 Cena 2 rb|. 50 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 155/29696/D-768. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā.

Vienības gatvē 11

Content

Gēte Johans Volfgangs Jaunā Vertera ciešanas

Pirmā daļa

otrā daļa