Selindžers Džeroms Deivids

Jaunie cilvēki

Džeroms Deivids Selindžers

Jaunie cilvēki

Deviņi stāsti

īstā diena banānzivīm

Klibais vectētiņš Garausis Konektikuta

Tieši pirms kara ar eskimosiem

Smejošais cilvēks

Lejā, dingijā

Veltīts Esme-ar mīlestību un derdzību jauka mute un zaļas man acis

De Domje -Smita zilais periods

Tedljs

ĪSTĀ DIENA BANĀNZIVĪM

Viesnīcā bija apmetušies deviņdesmit septiņi reklāmas aģenti no Ņujorkas un tā noslogojuši tālsarunu līnijas, ka jaunajai dāmai no 507. istabas saruna bija jāgaida no divpadsmitiem gandrīz līdz pustrijiem. Laiku, tiesa, viņa velti nezaudēja. Sieviešu žurnāliņa viņa izlasīja rakstu «Sekss ir prieks — vai elle». Viņa izmazgāja ķemmi un suku. Iztīrīja traipu no sava bēškrāsas kostīma. Pāršuva pogu savai pie Sakša pirktajai blūzei. Viņa izplūca divus tikko izdīgušus matiņus no dzimumzīmītes. Kad telefoniste beidzot piezvanīja uz meitenes istabu, viņa sēdēja uz logsēdekļa un bija gandrīz beigusi lakot kreisās rokas nagus.

Tā bija meitene, kas acīm redzami pieradusi nelikties ne zinis par telefona zvaniem. Izskatījās, ka viņas istabā nu gan tas zvanījis bez pārtraukuma visu laiku, kopš viņa sasniegusi pubertāti.

Zvanam skanot, viņa ar smalko lakas otiņu turpināja uzpost mazā pirkstiņa nagu, apvelkot mēnestiņu. Beidzot viņa uzskrūvēja lakas pudelītei vāciņu, piecēlās un, vēzējot gaisā kreiso roku, kuras nagi vēl nebija nožuvuši, ar labo paņēma jau pārlieku pilno pelnutrauku no logsēdekļa un aiznesa pāri istabai pie naktsgaldiņa, uz kura atradās telefons. Viņa apsēdās uz vienas no līdzās novietotajām uzklātajām gultām un — pēc piektā vai sestā zvana — pacēla klausuli.

—   Hallo, — viņa sacīja, kreisās rokas pirkstus turēdama ieplestus un cenzdamās nepieskarties baltajam zīda peņuāram, kas tobrīd bija viņas vienīgais apģērbs, neskaitot rīta kurpes, — gredzeni bija palikuši vannas istabā.

—   Savienoju ar Ņujorku, Glāsa kundze, — telefoniste teica.

—   Pateicos, — atbildēja meitene un izbrīvēja uz naktsgaldiņa vietu pelnutraukam.

Klausulē atskanēja sievietes balss.

—   Mjūriela, vai tā esi tu?

Meitene pašķieba klausuli mazliet nostāk no auss.

—   Jā, māt. Kā tev klājas? — viņa jautāja.

—        Biju uztraukusies par tevi līdz nāvei. Kāpēc tu nepiezvanīji? Vai viss ir kārtībā?

—        Es centos tevi sazvanīt vakar vakarā un aizvakar. Taču telefons šeit visu laiku ir …

—   Vai viss ir kārtībā, Mjūriel?

Meitene attālināja klausuli vēl vairāk nost no auss.

—        Es jūtos lieliski. Karsts gan ir. Sī ir karstākā diena Floridā kopš …

—        Kāpēc tu man nepiezvanīji? Es biju nobijusies līdz …

—        Māt, dārgā, nekliedz man ausi. Es dzirdu tevi lieliski, — meitene sacīja. — Vakar vakarā es tev zvanīju divas reizes. Vienreiz tūlīt pēc …

—        Es taču teicu tavam tēvam, ka tu vakar varbūt piezvanīsi. Bet nē, viņam noteikti vajadzēja… Vai tikai viss ir kārtībā, Mjūriel? Saki man taisnību!

—   Es jūtos lieliski. Izbeidz, lūdzu, šo tirdīšanu!

—   Kad jūs iebraucāt?

—   Nezinu. Trešdien no rīta, agri.

—   Kas bija pie stūres?

—        Viņš, — meitene atbildēja. — Un neuztraucies, lūdzu. Viņš brauca ļoti labi. Es taisni nobrīnījos.

—        Viņš vadīja mašīnu? Mjūriel, tu devi man goda vārdu, ka …

—        Māt, — meitene pārtrauca viņu. —Es jau tev tikko teicu, ka viņš brauca ļoti labi. Patiešām. Visu ceļu zem piecdesmit.

—        Un viņš nemēģināja ķerties pie tiem saviem jociņiem ar kokiem?

—        Es jau teicu, viņš brauca ļoti labi, māt. Turklāt es palūdzu viņu nebraukt tālu no baltās līnijas un vispār, un viņš saprata, ko es ar to domāju, un paklausīja. Varētu pat teikt, ka viņš pat nepaskatījās uz kokiem. Starp citu, vai papucis jau ticis galā ar mašīnu?

—   Vēl ne. Viņi prasa četrsimt dolāru tikai par…

—        Māt, Sīmors taču teica papucim, ka viņš par to samaksās. Un nav nekāda …

—        Labi, labi, tad jau redzēs. Kā viņš uzvedās — mašīnā un vispār?

—   Ļoti labi, — meitene atbildēja.

—        Vai viņš joprojām tevi sauc tajā šausmīgajā vārdā par …

—   Nē, viņš tagad ir izdomājis kaut ko jaunu.

—   Ko?

—   Ak, māt, nu kāda tam nozīme!

—   Mjūriel, es gribu zināt. Tavs tēvs…

—        Labi, labi. Tagad viņš mani sauc par Mis 1948. gada Gara Staiguli, — meitene atbildēja un ieķiķinājās.

—        Tur nav nekā smieklīga, Mjūriel, absolūti nekā. Tas ir briesmīgi. Faktiski tas ir ļoti bēdīgi. Kad es iedomājos, kā …

—        Māt, — meitene viņu pārtrauca. — Paklausies, ko es teikšu! Vai tu atceries to grāmatu, ko viņš man atsūtīja no Vācijas? Nu, zini, tos vācu dzejoļus. Kur es to liku? Es visu laiku lauzu …

—   Tā nekur nav pazudusi.

—   Tu to droši zini? — meitene pavaicāja.

—        Pilnīgi droši. Tā ir pie manis. Grāmata stāv Fredija istabā. Tu to biji tur atstājusi, un es nezināju, kur … Bet kāpēc tu prasi? Viņš grib to atpakaļ?

—       Nē. Viņš tikai braucot par to apvaicājās. Viņš gribēja zināt, vai esmu to izlasījusi.

—   Bet tā taču ir vāciski!

—        Jā, dārgā. Bet tam neesot nekādas nozīmes, — meitene sacīja, pārmezdama vienu kāju pār otru. — Viņš teica, ka šos dzejoļus gadījies uzrakstīt vienīgajam lielajam mūsu gadsimta dzejniekam. Viņš sacīja, ka man vajadzējis nopirkt tulkojumu — vai vienalga ko. Kaut vai iemācīties vāciski!

—        Šausmīgi, tas ir šausmīgi. Faktiski tas ir /oti bēdīgi, tā tas ir. Tavs tēvs vakar teica …

—        Acumirkli, māt! — meitene viņu pārtrauca. Viņa aizgāja līdz logsēdcklim pēc cigaretēm un aizsmēķējusi atkal apsēdās uz gultas. — Māt? — viņa sacīja, izpūzdama dūmus.

—   Mjūriel, paklausies, ko es tev teikšu!

—   Es klausos.

—   Tavs tēvs konsultējās ar dakteri Sivetski.

—   Tiešām?

—        Tēvs izstāstīja viņam visu. Vai vismaz viņš tā teica — tu taču pazīsti savu tēvu. Par kokiem. Par to gadījumu ar logu. Par tām šausmu lietām, kuras viņš sastāstīja omītei sakarā ar viņas nodomiem par šķiršanos no šīs pasaules. Par to, ko viņš izdarīja ar visām tām jaukajām kartiņām no Berinudu salām, — ar vārdu sakot — visu.

—   Un tālāk? — meitene vaicāja.

—        Dakteris Sivetskis teica, ka, pirmkārt, tas esot vienkārši noziegums, ka armijas ārsti izlaiduši viņu no hospitāļa, — tā viņš teica, dieva vārds. Viņš pavisam skaidri licis tēvam saprast, ka ir pat ļoti iespējams, ka Sīmors pilnīgi zaudēs spēju kontrolēt savu rīcību. Dieva vārds!

—   Viesnīcā ir psihiatrs, — meitene atbildēja.

—   Kas? Kā viņu sauc?

—        Es nezinu. Rīzers vai kaut kā tamlīdzīgi. Viņu uzskatot par ļoti labu ārstu.

—   Neesmu par tādu neko dzirdējusi.

—        Labi, labi, taču viņu vienalga uzskata par ļoti labu ārstu.

—        Mjūriel, nekļūsti, lūdzu, bezkaunīga! Mēs ļoti uztraucamies par tevi. Tavs tēvs, patiesību sakot, jau gribēja vakar tev sūtīt telegrammu, lai tu brauc mājās.

—        Tagad jau nu es nebraukšu, māt! Tā ka nomierinies.

—       Mjūriel, dieva vārds, dakteris Sivetskis teicis, ka Sīmors var pilnīgi zaudēt kontr …

—        Esmu tikko kā atbraukusi, māt. Pēc ilgiem gadiem šīs man ir pirmās brīvdienas, un es netaisos tā uzreiz sakravāt mantas un braukt mājās, — meitene sacīja. — Un es tik un tā tagad nevaru nekur braukt. Esmu tā apdegusi, ka tikko varu pakustēties.

—        Tu esi apsvilinājusies saulē? Vai tad tu nelieto to Bronzas krēmu, ko es tev ieliku somā? Es to ieliku starp …

—   Es to lietoju. Un tik un tā esmu apsvilinājusies.

—   Tas ir šausmīgi. Kuras vietas tu esi apsvilinājusi?

—   Viscaur esmu apsvilusi, dārgā, viscaur.

—   Tas ir šausmīgi.

—   Dzīva vēl esmu.

—   Saki, vai tu konsultējies ar to psihiatru?

—   Jā, tā gandrīz varētu teikt, — meitene atbildēja.

—        Ko viņš sacīja? Un kur bija Sīmors, kad jūs runājāties?

—       Viņš Okeāna zālē spēlēja klavieres. Jā, viņš spēlēja klavieres abus vakarus, kopš esam šeit.

—   Un ko psihiatrs teica?

—        Ai, neko īpašu. Viņš uzrunāja mani pirmais. Vakar mēs spēlējām bingo, un es sēdēju viņam blakus, un viņš pavaicāja, vai tas neesot mans vīrs, kurš blakustelpā spēlējot klavieres. Es teicu, ka ir gan, un tad viņš vaicāja, vai Sīmors gadījumā neesot bijis slims. Un tad es teicu …

—   Kāpēc viņš tā prasīja?

—        Es nezinu, māt. Varbūt tāpēc, ka Sīmors ir tik bāls un vispār… — meitene atbildēja. — Lai nu kā, bet pēc bingo viņš un viņa sieva mani uzaicināja ar viņiem kopā iedzert. Viņa sieva bija briesmīga. Vai tu atceries to šausmīgo vakartērpu, kuru mēs redzējām Bonvita skatlogā? To, par kuru tu sacīji, ka tad jābūt šauriem, šau …

—   To zaļo?

—        Viņai tas bija mugurā. Uz viņas gurniem! Viņa visu laiku prasīja, vai Sīmors neesot rados ar Suzannu Glāsu, kurai Medisona avēnijā pieder tā cepuru bode.

—   Bet ko tad tomēr viņš teica? Dakteris.

—       Tā, neko daudz, patiešām. Saproti, mēs taču sēdējām bārā, un vispār. Tur bija šausmīgs troksnis.

—       Labi, labi, bet vai tu viņam pastāstīji, ko Sīmors gribēja izdarīt ar omītes krēslu?

—        Nē, māt. Es sīkumos pārāk ncizplūdu, — meitene sacīja. — Es domāju, man vēl būs iespēja ar viņu parunāt. Viņš caurām dienām sēž bārā.

—        Vai viņš neizteica aizdomas, ka Sīmors varētu kļūt, nu, saproti, dīvains vai kaut kā tā? Tev kaut ko nodarīt?

—        Tieši tā viņš neteica vis, — meitene atbildēja. — Viņam vajag vairāk faktu, māt. Viņam taču jāzina viss par bērnību — visas tās blēņas. Es jau tev teicu, tur bija tik trokšņaini, ka sarunāties nebija ko domāt.

—   Labi, labi. Kas ir ar tavu zilo mēteli?

—   Viss kārtībā, man bija drusku jāsamazina polsteri.

—   Un ko vispār šogad velk mugurā?

—        Kaut ko šausmīgu. Kā no citas pasaules. Gadās redzēt pat vizuļus — viskautko, — meitene sacīja.

—   Jums ir laba istaba?

—        Tā nekas. Gandrīz tā nekas. To, kurā dzīvojām pirms kara, dabūt neizdevās, — meitene sacīja. — Šogad ir šausmīga publika. Tev vajadzētu redzēt, kas sēž mums blakus. Pie blakus galdiņa. Viņi izskatās tā, it kā būtu atbraukuši ar kravas mašīnu.

—        Ko tu padarīsi! Tā tagad ir visur. Kā tavi kuplie svārciņi?

—        Tie ir par gariem. Es taču tev teicu, ka tie bus par gariem.

—        Mjūriel, es paprasīšu tev tikai pēdējo reizi, — vai tiešām ar tevi viss ir kārtībā?

—        Jā, māt, — teica meitene, — «jā» deviņdesmito reizi.

—   Un tu negribi braukt uz mājām?

—   Nē, māt!

—        Tavs tēvs vakar vakarā teica, ka viņš ar lielāko prieku segtu visus izdevumus, ja tu aizbrauktu kaut kur atpūsties viena pati un visu labi pārdomātu. Tu varētu doties ļoti jaukā ceļojumā pa jūru. Mēs abi domājam …

—        Nē, paldies, — meitene sacīja, nolaizdama zemē kāju, kuru bija pārmetuši pāri otrai. — Māt, šī saruna maksās…

—        Kad es iedomājos, kā tu visus šos kara gadus gaidīji šo puiku, — ja tikai iedomājas vien par visām tām jukušajām sieviņām, kuras …

—        Māt, — meitene sacīja, — labāk beigsim šo sarunu! Kuru katru brīdi var atgriezties Sīmors.

—   Kur viņš ir?

—   Pludmalē.

—        Pludmalē? Viens pats? Vai tad viņu var laist vienu uz pludmali?

—        Māt, — meitene teica, — tu par viņu runā kā par trakojošu maniaku …

—   Neko tādu neesmu teikusi, Mjūriel.

—        Labi jau, labi. Bet tieši tā izklausījās. Es domāju, ka viņš tur vienkārši guļ smiltīs. Un viss. Viņš pat nevelk nost peldmēteli.

—   Viņš nevelk nost peldmēteli? Kāpēc?

—   Es nezinu; domāju, tāpēc, ka viņš ir tik bāls.

—       Ak dievs! Bet viņam taču nepieciešama saule. Vai tu nevari viņu pierunāt?

—       Tu taču pazīsti Sīmoru! — meitene teica un atkal pārsvieda vienu kāju otrai. Viņš saka, ka viņam neesot ne mazākās vēlēšanās, ka viss šis stulbais pūlis apskata viņa tetovējumus.

—       Viņam taču nebija nekādu tetovējumu! Vai viņš armijā tetovēts?

—        Nē, māt, nē, dārgā, — meitene sacīja un piecēlās kājās.

—   Paklau, es varbūt piezvanīšu tev rīt.

—   Mjūriel, tagad paklausies, ko es tev teikšu!

—   Jā, māt, — meitene teica, jau pārvietodama svaru uz labās kājas, lai spertu soli.

—   Zvani man tajā pašā acumirkli, līdzko viņš izdara vai pasaka kaut ko dīvainu, — tu jau zini, ko es domāju. Vai tu dzirdi, ko es saku?

—   Māt, man nemaz nav bail no Sīmora.

—   Mjūriel, es gribu, lai tu man to apsoli.

—   Labi, labi. Es tev apsolu. Uz redzēšanos, māt, — meitene sacīja. — Pasveicini papucīti no manis.

Un viņa nolika klausuli.

—   Sīmorglāze, — sacīja Sibila Kārpentere, kura kopā ar māti bija apmetusies viesnīcā. — Vai tu esi redzējusi Sīmorglāzi?

—   Zaķīt, nesaki tā! Tu māmiņu traku pataisīsi. Sēdi, lūdzu, mierīgi!

Kārpentera kundze pašlaik iezieda Sibilas plecus ar iedeguma eļļu, iztriepdama to lejup pāri trauslajām, spārniņiem līdzīgajām lāpstiņām. Sibila gaužām nedroši sēdēja uz milzīgas, piepūstas pludmales bumbas, pagriezusi seju pret okeānu. Viņai mugurā bija kanārijdzeltens divdaļīgs peldkostīms, kura viena daļa gan patiesībā varētu būt nevajadzīga vēl kādus deviņus vai desmit gadus.

—   Tas patiešām bija tikai vienkāršs zīda kabatlakats — tiklīdz piegāja tuvāk, to varēja skaidri redzēt, — sacīja dāma, kas sēdēja atpūtas krēslā līdzās Kārpentera kundzei. — Kaut varētu uzzināt, kā viņa to sasējusi! Tas tiešām izskatījās burvīgi.

—   Izklausās, ka tiešām burvīgi, — Kārpentera kundze piekrita. — Sibil, zaķīt, sēdi mierīgi!

—   Vai tu esi redzējusi Sīmorglāzi? — vaicāja Sibila.

Kārpentera kundze nopūtās.

—   Nu būs labi, — viņa teica, uzskrūvēdama vāciņu iedeguma eļļas pudelītei. — Tagad teci un paspēlējies, zaķīt! Māmiņa ar Habla kundzi uzkāps viesnīcā iedzert kādu martīni. Es tev atnesīšu olīvu.

Palikusi viena, Sibila tūlīt noskrēja lejā pludmales līdzenajā daļā un devās Makšķernieku paviljona virzienā. Viņa apstājās tikai uz mirkli, lai ierušinātu kāju miklā, sabrukušā smilšu pilī, un pavisam drīz bija jau ārā no viesnīcas iemītniekiem paredzētās pludmales zonas.

Nogājusi kādu ceturtdaļjūdzi, viņa pēkšņi metās skriešus ieslīpi uz sauso smilšu joslu. Sasniegusi vietu, kur smiltīs uz muguras gulēja jauns vīrietis, viņa strauji apstājās.

—       Vai tu peldēties neiesi, Sīmorglāze? — viņa jautāja.

Jaunais vīrietis satrūkās, un viņa labā roka satvēra frotē peldmēteļa atlokus. Viņš pagriezās uz vēdera, ļaudams saritinātajam dvielim nokrist no acīm, un, acis samiedzis, paskatījās augšup uz Sibilu.

—   Hei! Sveika, Sibil!

—   Vai tu iesi peldēties?

—        Es gaidīju tevi, — jaunais vīrietis atbildēja. — Kas jauns?

—   Ko? — Sibila pārjautāja.

—   Kas jauns? Kas programmā?

—        Mans tētis rit atbrauks ar limdašīnu, — sacīja Sibila, ar kāju spārdīdama smiltis.

—        Tikai ne man sejā, meitenīti — jaunais vīrietis teica, satverdams Sibilas potīti. — Jā, tavam tētim būtu gan laiks ierasties, es viņu gaidu nepārtraukti. Nepārtraukti.

—   Kur ir kundze? — Sibila vaicāja.

—        Kundze? — Jaunais vīrietis izpurināja no plānajiem matiem dažus smilšu graudiņus. — Grūti pateikt, Sibil. Viņa var būt tūkstoš dažādās vietās. Pie frizieres. Krāsot matus spoži brūnus. Vai savā istabā izgatavot lelles nabadzīgiem bērniem. — Gulēdams uz vēdera, viņš salika vienu dūri uz otras un atbalstīja uz tām zodu. — Vaicā man kaut ko citu, Sibil! Tev mugurā ir ļoti skaists peldkostīms. Ja nu man tiešām kaut kas patīk, tad tie ir zili peldkostīmi.

Sibila ieplestām acīm paskatījās uz viņu un tad uz savu izgāzto vēderiņu. — Tas ir dzeltens, — viņa sacīja. — Tas ir dzeltens.

—  Vai tiešām? Panāc drusku tuvāk!

Sibila paspēra soli uz priekšu.

—   Tev pilnīga taisnība. Kāds es gan esmu muļķis!

—   Vai tu iesi peldēties?

—        Esmu to nopietni apsvēris. Tev par prieku, Sibil, teikšu, ka esmu šim jautājumam veltījis ļoti daudz pārdomu.

Sibila pabakstīja gumijas matracīti, pret kuru jaunais vīrietis dažkārt atspieda galvu.

—   Viņam vajag gaisu, — viņa teica.

—       Tev taisnība. Viņam vajag vairāk gaisa nekā man gribētos. — Viņš izvilka dūres no zoda apakšas un atbalstīja zodu smiltīs.

—        Sibil, — viņš sacīja, — tu ļoti jauki izskaties. Es priecājos tevi redzēt. Pastāsti kaut ko par sevi! — Viņš pastiepa rokas uz priekšu un saņēma tajās abas Sibilas potītes.

—   Es esmu Mežāzis, — viņš teica. — Kas tu esi?

—        Sērona Lipšica sacīja, ka tu esot atļāvis viņai sēdēt tev blakus uz klaviersoliņa, — Sibila sacīja.

—   Vai Sērona Lipšica tiešām tā teica?

Sibila enerģiski pamāja ar galvu.

Viņš palaida vaļā meitenes potītes, sakrustoja rokas zem zoda un nolika vaigu uz labās rokas delma.

—        Nūja, — viņš teica, — tu taču zini, kā tas mēdz notikt, Sibil. Es sēdēju un spēlēju. Un tu nekur nebiji redzama. Un Sērona Lipšica pienāca un apsēdās man blakus. Es taču nevarēju viņu grūst nost, kā tu domā?

—   Varēji.

—        Nē, nē. To nu gan es nevarēju darīt, — jaunais vīrietis teica. — Bet es tev pastāstīšu, ko es darīju.

—   Ko?

—   Es iedomājos, ka viņa esi tu.

Sibila pieliecās un sāka rušināt smiltis.

—   Iesim peldēties! — viņa sacīja.

—        Labi, — jaunais vīrietis atbildēja. — Es ceru, ka to es varēšu.

—   Citreiz grūd viņu nost! — Sibila teica.

—   Ko grūst nost?

—   Sēronu Lipšicu.

—   Ak Sēronu Lipšicu, — sacīja jaunais vīrietis.

—   Kā šis vārds neiziet no prāta! Jaucot atmiņas un alkas. — Viņš strauji piecēlās. Paskatījās uz okeānu.

—    Sibil, — viņš sacīja. — Es izdomāju, ko mēs darīsim. Mēs paskatīsimies, vai nevar noķert kādu banānzivi.

—   Ko noķert?

—        Banānzivi, — viņš teica un atraisīja peldmēteļa jostu. Novilka peldmēteli. Viņa pleci bija bāli un šauri, un peldbikses bija spilgti zilas. Viņš salocīja peldmēteli vispirms gareniski uz pusēm, tad salika trīskārši. Atritināja dvieli, kuru bija sedzis uz acīm, izklāja to smiltīs un uzlika uz tā salocīto peldmēteli. Viņš pieliecās, pacēla gumijas matracīti un pasita to labajā padusē. Tad paņēma kreisajā rokā Sibilas rociņu.

Un abi devās uz okeāna pusi.

—       Tu droši vien jau esi redzējusi ne vienu vien banānzivi, — jaunais vīrietis teica.

Sibila papurināja galvu.

—   Neesi nevienu redzējusi! Kur tad tu dzīvo?

—   Es nezinu, — Sibila atbildēja.

—        Droši, ka zini. Tev jāzina. Sērona Lipšica gan zina, kur viņa dzīvo, un viņai ir tikai trīsarpus.

Sibila apstājās un izrāva roku no viņa plaukstas. Viņa pacēla visparastāko gliemežvāku un ļoti vērīgi sāka to pētīt. Tad aizsvieda to projām.

—        Vērlivuta, Konektikuta, — viņa sacīja un, izgāzusi vēderiņu, atsāka iet.

—       Ak Vērlivuta Konektikuta, — jaunais vīrietis teica. — Vai tas gadījumā nav kaut kur Vērlivudas tuvumā Konektikutā?

Sibila paskatījās uz viņu.

—        Tā ir vieta, kur es dzīvoju, — viņa nepacietīgi teica. Es dzīvoju Vērlivutā, Konektikutā. — Viņa paskrējās mazliet uz priekšu, satvēra kreiso pēdu kreisajā rokā un palēca pāris soļu.

—       Tev pat prātā neienāk, cik skaidru tas visu padara, — jaunais vīrietis teica.

Sibila palaida vaļā pēdu.

—       Vai tu esi lasījis «Mazo melno Sambo»? — viņa vaicāja.

—        Cik jocīgi, ka tu man to vaicā, — tieši vakar vakarā es beidzu to lasīt. — Viņš pieliecās un atkal saņēma Sibilas rociņu. — Kā tev patika? — viņš vaicāja Sibilai.

—   Vai tīģeri vēl aizvien skrien ap to koku?

—        Es domāju, ka viņi nekad nebeigs skriet tam apkārt. Savu mūžu neesmu redzējis tik daudz tīģeru.

—   Tur taču bija tikai seši.

—        Tikai seši! — jaunais vīrietis iesaucās. — Un tu saki — tikai?

—  Vai tev garšo vasks? — Sibila jautāja.

—   Kas man garšo? — pārvaicāja jaunais vīrietis.

—   Vasks.

—   Ļoti. Vai tad tev negaršo?

Sibila pamāja.

—   Un olīvas tev patīk? — viņa jautāja.

—        Olīvas — jā. Olīvas un vasks. Bez šīm divām lietām es nekustu ne no vietas.

—  Vai tev patīk Sērona Lipšica? — Sibila jautāja.

—   Jā, tiešām patīk, — atbildēja jaunais vīrietis.

—   Un sevišķi man patīk, ka viņa nekad nedara pāri maziem sunīšiem viesnīcas vestibilā. Piemēram, tam mazajam rotaļīgajam buldodzēnam, kas pieder dāmai no Kanādas. Var jau būt, ka tu tam neticēsi, bet dažām mazām meitenēm patīk bakstīt šo sunīti ar nūjiņām, pie kurām piesien balonus. Sērona gan tā nedara. Viņa nekad nav negodīga vai nelaipna. Un tieši tāpēc viņa man patīk.

Sibila cieta klusu.

—   Man patīk zelēt sveces, — viņa beidzot sacīja.

—        Kam gan tas nepatīk? — atteica jaunais vīrietis,, kurš jau bija iebridis ūdenī. — Vai! Auksts.

Viņš iemeta gumijas matracīti ūdenī.

—       Nē, Sibil! Pagaidi drusku — iebridīsim mazliet dziļāk.

Viņi brida, kamēr ūdens sniedzās Sibilai līdz jostasvietai. Tad jaunais vīrietis viņu paņēma uz rokām un nolika guļus uz matracīša.

—       Vai tu nekad neliec galvā peldcepuri vai kaut ko tādu? — viņš vaicāja.

—        Nelaid vaļā! — Sibila nokomandēja. — Tagad turi mani ciet!

—        Lūdzu, Kārpentera jaunkundze. Es savus pienākumus zinu, — jaunais vīrietis atbildēja. — Tikai turi acis vaļā, lai nepalaistu garām nevienu banānzivi! Sī ir īstā diena banānzivīm.

—   Neredzu nevienas pašas, — Sibila teica.

—   Tas ir dabiski. Viņu ieradumi ir ļoti savādi.

Viņš turpināja stumt matracīti. Ūdens jau sniedzās viņam gandrīz līdz krūtīm.

—   Banānzivju dzīve ir ļoti traģiska, — viņš sacīja.

—  Vai tu zini, ko tās dara, Sibil?

Meitene pakratīja galvu.

—        Zini, viņas iepeld alā, kur ir daudz, daudz banānu. Un izskatās pēc visparastākajām zivīm, kad peld iekšā. Bet, kad viņas ir tur iepeldējušas, tad rij kā sivēni. Ārprāts, ir banānzivis, kas iepeldējušas banānu alā un apēdušas veselus septiņdesmit astoņus banānus. — Viņš pavirzīja matracīti kādu rokas stiepienu tuvāk apvārsnim. — Dabiski, ka pēc tam viņas ir tik resnas, ka netiek vairs ārā no alas. Netiek cauri ieejai.

—        Neiesim pārāk dziļi! — Sibila sacīja. — Un kas tad ar viņām notiek?

—   Kas notiek ar ko?

—   Ar banānzivīm.

—       A, tu domā, tad, kad viņas ir aprijušas tik daudz banānu, ka vairs netiek laukā no banānu alas?

—   Jā, — Sibila apstiprināja.

—        Vai, Sibil, to man nemaz nepatīk tev teikt. Viņas nomirst.

—   Kāpēc? — Sibila vaicāja.

—        Zini, viņām piemetas banānu drudzis. Tā ir šausmīga slimība.

—   Skaties, kāds vilnis! — Sibila satraukti iesaucās.

—        Mēs to nicināsim, — sacīja jaunais vīrietis. — Mēs abi. Divi snobi.

Viņš satvēra plaukstās Sibilas potītes un pagrūda lejup un uz priekšu. Matracītis ar priekšgalu pārvēlās pāri viļņa mugurai. Ūdens saslapināja Sibilas gaišos matiņus, bet viņas spiedziens bija pilns prieka.

Kad matracītis bija atkal izlīdzinājies, viņa atbīdīja no acīm samirkušu matu šķipsnu un paziņoja:

—   Es tikko vienu redzēju.

—   Ko tu redzēji, mīļumiņ?

—   Banānzivi.

—        Ak dievs, nevar būt! — jaunais vīrietis iesaucās. — Vai viņai mutē bija kāds banāns?

—   Jā, — Sibila teica. — Seši.

Jaunais vīrietis pēkšņi satvēra Sibilas slapjo kājiņu, kas karājās pāri plosta malai un noskūpstīja pēdas izliekumu.

—        Ei! — pēdas īpašniece iesaucās, apmetusies uz plosta otrādi.

—   Ei tev pašai! Mēs ejam krastā. Būs gana?

—   Nē!

—        Man ļoti žel! — viņš sacīja un saka stumt matracīti uz krasta pusi. Drīz Sibila no matracīša nokāpa un atlikušo ceļu viņš nesa to rokās.

—        Sveiki, — uzsauca Sibila un bezbēdīgi metās skriet viesnīcas virzienā.

Jaunais vīrietis uzvilka peldmēteli, cieši savilka atlokus un ieņurcīja kabatā dvieli. Viņš pacēla mitro, glumo

un neparocīgo matracīti un paņēma to padusē. Un vientuļš brida pa irdenajām, karstajām smiltīm uz viesnīcu.

Viesnīcas puspagrabstāvā, ko direkcija bija paredzējusi peldviesiem, liftā kopā ar viņu iekāpa sieviete, kuras deguns bija noziests ar cinka ziedi.

—   Es skatos, — jūs pētāt manas kājas, — viņš sacīja, kad lifta kabīne sāka slīdēt uz augšu.

—   Piedodiet? — sieviete pārvaicāja.

—   Es saku, jūs pētāt manas kājas.

—   Piedodiet, bet es gan skatos uz grīdu. — Un viņa pagriezās pret kabīnes durvīm.

—   Ja jūs gribat pētīt manas kājas, tad tā arī pasakiet! — jaunais vīrietis teica. — Bet nelūriet uz tām kā tāds nolādēts okšķeris!

—   Izlaidiet, lūdzu, mani ārā! — sieviete ātri teica lifta pavadonei.

Lifts apstājās, un sieviete neatskatīdamās metās no tā ārā.

—   Man ir divas pavisam normālas kājas, un es, sasodīts, neredzu ne mazākā iemesla, kura dēļ kādam vajadzētu uz tām blenzt, — jaunais vīrietis teica.

—   Lūdzu, piekto! — Un viņš izvilka no peldmēteļa kabatas istabas atslēgu.

Viņš izkāpa piektajā stāvā, šķērsoja halli un iegāja 507. istabā. Tur smaržoja pēc jaunām vēršādas ceļasomām un acetona.

Viņš palūkojās uz meiteni, kas aizmigusi gulēja vienā no līdzās novietotajām gultām. Viņš devās pie kādas no somām, atvēra to un no šortu un apakškreklu kaudzes apakšas izvilka Ortdžija 7,65. kalibra automātisko pistoli. Izņēma aptveri, ieskatījās tajā un ielika atpakaļ. Uzvilka gaili. Viņš šķērsoja istabu, apsēdās uz gultas, paskatījās uz meiteni, notēmēja un ielaida lodi sev labajos deniņos.

KLIBAIS VECTĒTIŅŠ GARAUSIS KONEKTIKUTĀ

Bija gandrīz trīs, kad Mērija Džeina beidzot atrada Eloizas māju. Viņa paskaidroja Eloizai, kas bija iznākusi pretī uz iebraucamā ceļa, ka viss ir bijis loti pareizi, ka viņa atcerējusies ceļu pilnīgi precīzi, līdz nogriezušies Merika alejā. Eloiza izlaboja:

—   Merita alejā, mīļumiņ.

Un Eloiza atgādināja Mērijai Džeinai, ka viņa jau divas reizes esot atradusi māju, bet Mērija Džeina tikai neskaidri noburkšķēja kaut ko par saviem papīra kabatlakatiņiem un aizsteidzās atpakaļ pie savas mašīnas ar nolaižamo jumtu. Eloiza uzsita kamieļvilnas mēteļa apkakli un pagriezās ar muguru pret vēju, lai pagaidītu. Pēc brīža Mērija Džeina atgriezās, darbodamās ar vienu no kabatlakatiņiem un vēl aizvien izskatīdamās noraizējusies un pat apmulsusi. Eloiza mundrā tonī pavēstīja, ka tas sasodītais cienasts ir piesvilis — sacepums, — viss. Mērija Džeina atteica, ka viņa tik un tā esot paēdusi jau pa ceļam. Kamēr viņas soļoja uz māju, Eloiza apvaicājās, kā Mērija Džeina tikusi pie brīvas dienas. Mērija Džeina atbildēja, ka viņa nebūt neesot brīva visu dienu, ka Veinburga kungam vienkārši esot bruka un tāpēc viņš paliekot mājās Lārčmontā un ka viņai esot katru pēcpusdienu jāaizved viņam pasts un jāpaņem pāris vēstuļu. Mērija Džeina pavaicāja:

—   Starp citu, kas tā bruka īsti ir?

Eloiza, nomezdama cigaretes galu netīrajā sniegā, attrauca, ka viņa precīzi nezinot, bet Mērijai Džeinai nebūt neesot jāuztraucas, ka arī viņa varētu to dabūt.

—   Ak tā, — Mērija Džeina noteica, un jaunās sievietes iegāja mājā.

Pēc divdesmit minūtēm viņas viesistabā beidza tukšot pirmo glāzi viskija ar sodūdeni un pļāpāja tajā īpašajā manierē, kura raksturīga — iespējams gan, ne vienmēr, — bijušajām koledžas biedrenēm, kas dzīvojušas vienā istabā. Starp viņām bija pat vēl ciešākas saites — ne viena, ne otra mācības nebija pabeigusi. Eloiza koledžu bija pametusi otrā kursa vidū 1942. gadā — nedēļu pēc tam, kad viņu pieķēra kopā ar kādu kareivi ieslēgušos liftā kopmītnes trešajā stāvā. Mērija Džeina bija pametusi mācības tai pašā gadā, tai pašā kursā, teju vai tai pašā mēnesī, lai apprecētos ar kalsnu, uz aviāciju ķertu lidotāju skolas kursantu no Dillas Misisipi, kurš dienēja Džeksonvilā Floridā un kurš divus no trijiem mēnešiem, kurus viņi bija precējušies, pavadīja cietumā par kāda m. p. saduršanu.

—   Nē, — Eloiza teica. — Patiesībā tie bija rudi.

Viņa bija atlaidusies uz dīvāna, tievās, taču ļoti skaistās kājas sakrustojusi pie potītēm.

—   Man kāds teica, ka tie bijuši blondi, — Mērija Džeina atkārtoja. Viņa sēdēja zilā krēslā ar stāvu atzveltni. — Nezinu kurš, bet kāds man zvērēja pie visiem svētajiem, ka tie bijuši blondi.

—   Aha. Kā tad. Viņa taču tos krāsoja gandrīz vai tai pašā istabā, kur biju es. Kas par lietu? Vai tad tiešām nav vairs nevienas cigaretes?

—  Viss kārtībā. Man ir vesela paciņa, — Mērija Džeina atsaucās un sāka rakņāties savā rokassomiņā.

—   Tā stulbā kalpone, — Eloiza sacīja, nekustīgi gulēdama uz dīvāna. — Pirms stundas es nometu viņai deguna priekšā divas neatvērtas kartona kārbas. Kuru katru minūti viņa būs klāt, lai paprasītu, ko ar tām darīt. Sasodīts, ko es sāku stāstīt?

—   Tīringera, — Mērija Džeina pateica priekšā, aizdedzinādama vienu no pašas cigaretēm.

—   Ak jā. Es atceros pilnīgi precīzi. Viņa tos nokrāsoja vakarā pirms kāzām ar Frenku Henki. Tu viņu vispār atceries?

—   Neko īpaši. Tas sīkais, nolaizītais ierindnieks? Šausmīgi neglīts?

—   Neglīts? Ak dievs! Viņš taču izskatījās kā nenomazgāts Bēla Lugoši.

Mērija Džeina atgāza galvu atpakaļ un smējās.

—   Lieliski! — viņa sacīja, atguvusi dzeršanai piemērotu ķermeņa stāvokli.

—   Piespēlē glāzi! — Eloiza sacīja, slaidā lokā nolaidusi kājas uz grīdas un tāpat — vienās zeķēs — piecēlusies.

—   Bet tā stulbene! Goda vārds, es darīju visu, lai pierunātu viņu braukt mums līdzi uz šejieni, — ja nu vienīgi nepiedāvāju Ljū pārgulēt ar viņu. Un tagad pašai žēl, ka … Klau, kur tu tādu dabūji?

—   Sito? — Mērija Džeina vaicāja, pieskardamās kamejai pie kakla. — Dies' pasarg! Tā man bija jau skolas laikos. Tā ir mātes.

—   Ak kungs! — Eloiza sacīja, turēdama rokās tukšās glāzes. — Man nav nevienas nolāpītas rotaslietas. Un, ja Ljū māte kādreiz arī nomirs — ha, ha —, visticamāk, ka viņa atstās man mantojumā kādas vecas ledus standziņas ar monogrammu, vairāk neko.

—   Starp citu, kā tev tagad ar viņu iet?

—   Nekļūsti nu jocīga! — Eloiza atsacīja, jau dodamās uz virtuvi.

—  Man šitā noteikti būs pēdējā! — Mērija Džeina uzsauca viņai pakaļ.

—   Ne velna nebūs! Kura kurai zvanīja? Un kura atbrauca divas stundas vēlāk? Tagad tev te būs jānīkst, kamēr tu man noriebsies. Un ej ellē ar savu nožēlojamo karjeru!

Mērija Džeina atkal atgāza galvu un iesmējās, taču Eloiza jau bija pazudusi virtuvē.

Vienai pašai šajā telpā Mērijai Džeinai vairs nebija vai vismaz gandrīz vairs nebija ko darīt. Viņa piecēlās, piegāja pie loga, pavilka sāņus aizkaru, atbalstījās ar plaukstu pret loga rāmi, taču, sajutusi asu putekļu kārtiņu, atrāva roku, nobraucīja to pret otru plaukstu un izslējās taisnāk. Pretīgā netīrā putra aiz loga acīm redzami stinga ledū. Mērija Džeina palaida vaļā aizkaru un gausā solī devās garām diviem pamatīgi piekrautiem grāmatplauktiem uz savu zilo krēslu, pat skatienu neuzmezdama grāmatu nosaukumiem. Apsēdusies viņa izņēma no rokassomiņas spogulīti un apskatīja savus zobus. Viņa saspieda lūpas un ar mēli cieši nobrauca gar augšzobu priekšpusi, tad atkal apskatīja tos spogulītī.

—   Arā viss pārvēršas ledū, — viņa pavēstīja, pagriezdamās pret Eloizu. — Ak dievs, ātri gan! Tu sodūdeni pielēji?

Eloiza, katrā rokā nesdama pa pilnai glāzei, spēji apstājās. Viņa izstiepa abus rādītājpirkstus kā pistoļu stobrus un iesaucās:

—  Visiem palikt savās vietās! Sis sasodītais ūķis ir ielenkts!

Mērija Džeina pasmējās un nolika spogulīti.

Pienāca Eloiza ar dzeramajiem. Mērijas Džeinas glāzi viņa ne visai stabili nolika uz paliktņa, bet savējo paturēja rokā. Viņa atkal izstiepās uz dīvāna.

—   Kā tu domā, ko šī dara tai virtuvē? — viņa teica. — Sēž uz savas milzīgās melnās pakaļas un lasa «Tērpu». Man izšļuka no rokām ledus trauciņi, kad ijēmu tos laukā. Viņa tā pablenza uz mani, it kā es traucētu.

—   Sl man būs pēdējā. Patiešām, — Mērija Džeina sacīja, paņemdama glāzi. — Paklau! Zini, ko es satiku pagājušajā nedēļā? Lielajā zālē pie Lorda un Teilora.

—   M-m? — norūca Eloiza, sakārtodama spilvenu pagalvī. — Akimu tam-ir-avs.

—   Ko? — pārvaicāja Mērija Džeina. — Kas tas tāds?

—   Akims Tamirofs. Spēlē filmās. Viņš vienmēr saka: «Jūs taisāt jdkus, jaā?» Es viņu dievinu… Sajā sasodītajā mājā nav neviena normāla spilvena. Ko tu satiki?

—   Džeksoni. Viņa bija …

—   Kuru Džeksoni?

—   Es nezinu. To, kura kopā ar mums klausījās psihenes kursu un kura vienmēr …

—   Viņas abas nāca uz psiheni.

—   Jā, jā. Nu tā ar to šausmīgo …

—   Marsija Luīze. Es ari vienreiz uzskrēju viņai virsu. Viņa tev pierunāja pilnas ausis?

—   Ak dievs! Bet zini, ko viņa man pateica? Doktore Vaitinga mirusi. Viņa esot saņēmusi vēstuli no Barbaras Hillas — Vaitinga saslimusi ar vēzi pagājušajā vasarā un nomirusi. Viņa svērusi sešdesmit divas mārciņas. Pēc nāves. Vai nav šausmīgi?

—   Nē.

—   Eloiz, tu paliec ka no dzelzs.

—   M-m. Ko vēl viņa pastāstīja?

—  Jā, viņa esot tikko atgriezusies no Eiropas. Viņas vīra pulks bijis dislocēts Vācijā, vai; nu, un viņa ar viņu tur dzīvojusi. Kopā ar vēl vienu ģimeni viņi apmetušies mājā ar četrdesmit septiņām istabām, un viņiem bijuši kādi desmit kalpotāji. Viņai bijis pašai savs zirgs, bet zirgu puisis esot bijis Hitlera personīgais jāšanas skolotājs vai kaut kas tamlīdzīgs. Un viņa man sāk stāstīt, kā viņu gandrīz izvarojis krāsainais, zaldāts. To visu viņa man sāk plāt vaļā turpat. Lorda un Teilora centrālajā zālē, — tu taču pazīsti Džeksoni.

Viņa teica, ka tas bijis viņas vīra personīgais šoferis un ka tas noticis kādu rītu, kad viņš vedis viņu iepirkties vai velns viņu zina, kur. Viņa teica, ka esot bijusi tā pārbijusies, ka neesot pat…

—   Pagaidi bišķiņ!

Eloiza pacēla galvu un paaugstināja balsi.

—   Ramona, tā esi tu?

—   Jā, — atskanēja maza bērna balstiņa.

—   Aizver ārdurvis, lūdzu! — Eloiza uzsauca.

—        Tā ir Ramona? Ak, es vai mirstu nost, kā man gribas viņu redzēt! Zini, es taču viņu pēdējo reizi redzēju, kad viņai bija tikai…

—        Ramona, — sauca Eloiza aizvērtām acīm, — ieej virtuvē, lai Greisa tev novelk botes.

—   Jā, — atsaucās Ramona. — Ejam, Džimmij!

—        Ak, es tiešām vai mirstu, kā man gribas viņu redzēt, — Mērija Džeina teica. — Ak, dievs! Paskaties,, ko es esmu izdarījusi! Man ārkārtīgi žēl, El!

■ — Liecies mierā! Liecies mierā! — Eloiza teica. — Man tik un tā riebjas šis paklājs. Es tev atnesīšu vēl.

—        Nē, nē! — Mērija Džeina sacīja un pacēla augšup savu glāzi. — Skaties, man vēl vairāk nekā puse!

—        Tiešām? — Eloiza sacīja. — Piespēlē man cigareti!

Mērija Džeina pastiepa roku ar cigarešu paciņu, atkārtodama:

—        Vai, es mirstu, man tā gribas viņu redzēt! Pēc kā viņa tagad izskatās?

Eloiza uzšķīla uguni.

—   Pēc Akima Tamirofa.

—   Nē, nopietni.

—        Ljū. Viņa izskatās pēc Ljū. Kad atbrauc viņa māte,, viņi visi trīs izskatās pēc trīnīšiem.

Palikdama tāpat guļus, Eloiza sniedzās pēc viena no pelnutraukiem, kuri bija sakrauti cits uz cita smēķējamā galdiņa tālākajā malā. Viņa sekmīgi nocēla virsējo pelnutrauku un novietoja to sev uz vēdera.

—       Ja nu man kaut ko vajag, tad tas ir kokerspaniels vai kaut kas tamlīdzīgs, — viņa teica. — Kāds, kas izskatītos pēc manis.

—        Kā viņai tagad ar acīm? — Mērija Džeina vaicāja. — Es domāju, vai viņai nav kļuvis sliktāk?

—   Ak dievs! Nē, vismaz es nezinu.

—        Vai viņa bez brillēm vispār kaut ko redz? Es domāju, ja nu viņai nakti jātiek uz havaju vai vēl kaut kur?

—        To nu viņa nevienam nestāstīs. Viņa vai pušu plīst no noslēpumiem.

Mērija Džeina pagriezās savā krēslā.

—        Nu, sveika, Ramona! — viņa sacīja. — O, cik skaista kleita! — Viņa nolika savu glāzi. — Es varu saderēt, ka tu mani vairs neatceries.

—        Protams, ka viņa atceras. Kas ir šī dāma, Ramona?

—   Mērija Džeina, — atbildēja Ramona un pakasījās.

—        Burvīgi! — iesaucās Mērija Džeina. — Ramona, vai tu man neiedotu mazu bučiņu?

—   Izbeidz! — Eloiza sacīja Ramonai.

Ramona beidza kasīties.

—        Vai tu man neiedotu mazu bučiņu, Ramona? — Mērija Džeina atkārtoja.

—   Man nepatīk bučot cilvēkus.

Eloiza saviebās un pavaicāja:

—   Kur ir Džimmijs?

—   Tepat viņš ir.

—        Kas ir Džimmijs? — Mērija Džeina jautaja Eloizai.

—       Ak dievs! Viņas pielūdzējs. Visur iet kopā ar viņu. Un dara visu to pašu, ko dara viņa. Pilns komplekts.

—        Tiešām? — Mērija Džeina aizrautīgi vaicāja. Viņa paliecās uz priekšu.

—   Tev ir pielūdzējs, Ramona?

Ramonas acīs aiz biezajām amiopiskajām lēcām nebija ne vēsts no Mērijas Džeinas entuziasma.

—        Mērija Džeina tev kaut ko vaicāja, Ramona, — Eloiza sacīja.

Ramona iebāza pirkstu savā mazajā, platajā deguntelī. •

—        Izbeidz! — Eloiza sacīja. — Mērija Džeina vaicāja, vai tev ir pielūdzējs.

—        Jā, — Ramona atbildēja, turpinādama urbināt degunu.

—        Ramona! — Eloiza sacīja. — Pirkstu ārā! Tūlīt pat!

Ramona nolaida roku gar sāniem.

—        Klausies, man šķiet, tas ir brīnišķīgi, — Mērija Džeina teica. — Kā viņu sauc? Vai tu man pateiksi viņa vārdu? Vai varbūt tas ir liels noslēpums?

—   Džimmijs, — Ramona atbildēja.

—       Džimmijs? O, man ļoti patīk vārds «Džimmijs»! Džimmijs, un kā tālāk? Ramona!

—   Džimmijs Džimerīno.

—   Stāvi mierā! — Eloiza sacīja.

—        Jauki! Tas ir brīnišķīgs vārds. Kur Džimmijs ir? Vai tu man to nepateiktu, Ramona?

—   Seit, — Ramona atbildēja.

Mērija Džeina pavērās apkārt, tad atkal pievērsāsRamonai, smaidot, cik vien iespējams, rosinoši.

—   Kur šeit, mīļumiņ?

—   Seit, — sacīja Ramona. — Es viņu turu aiz rokas.

—       Man nepielec, — Mērija Džeina teica Eloizai, kas pašlaik tukšoja savu glāzi.

—   Neskaties uz mani! — Eloiza atsaucās.

Mērija Džeina atkal pievērsās Ramonai.

—       A, es saprotu! Džimmijs vienkārši ir izdomāts mazs zēns. Burvīgi! — Mērija Džeina ar sirsnīgu sejas izteiksmi paliecās uz priekšu.

—   Kā tev klājas, Džimmij? — viņa vaicāja.

—       Viņš nerunās ar tevi, — Eloiza sacīja. — Ramona,, pastāsti Mērijai Džeinai par Džimmiju!

—   Ko lai es pastāstu?

—       Celies augšā, lūdzu … Pastāsti Mērijai Džeinai, kā Džimmijs izskatās!

—   Viņam ir zaļas acis un melni mati.

—   Kas vēl?

—   Viņam nav ne tēta, ne māmiņas.

—   Vēl?

—   Nav vasarasraibumu.

—   Vēl?

—   Zobens.

—   Kas vēl?

—        Es nezinu, — Ramona atbildēja un sāka atkal kasīties.

—        Liekas, — viņš ir īsts skaistulis, — Mērija Džeina teica un noliecās savā krēsla vēl vairāk uz priekšu. — Ramona, saki, vai Džimmijs savas botes arī novelk» kad jūs ienākat no āra?

—  Viņam ir zābaki, — Ramona atbildēja.

—   Burvīgi, — Mērija Džeina teica Eloizai.

—        Tev tā liekas. Bet man tas jācieš caurām dienām. Džimmijs ēd ar viņu kopā. Iet ar viņu kopā vannā. Kopā guļ. Viņa pati gu| tikai gultas vienā malā, lai nakti neuzveltos Džimmijam un nejauši nesaspiestu viņu.

Izskatījās, ka šī informācija Mēriju Džeinu patiesi būtu ieinteresējusi un sajūsminājusi, — viņa iekoda apakšlūpu zobos un pēc brīža, palaidusi to vaļā, pavaicāja:

—   Kur tad viņa dabūjusi tādu vārdu?

—   Džimmijs Džimerīno? Dievs vien zina.

—        Varbūt tā sauc kādu mazu zēnu kaut kur kaimiņos.

Eloiza nožāvājās.

—        Kaimiņos nav mazu zēnu. Vispār nav bērnu. Viņi mani sauc par Dzemdību Namu, kad …

—        Māmiņ, — Ramona vaicāja. — Vai es nevarētu iet ārā parotaļāties?

Eloiza paskatījās uz viņu.

—   Tu taču tikai nupat ienāci iekšā, — viņa sacīja.

—   Džimmijs grib atkal ārā.

—   Un kāpēc, ja drīkst vaicāt?

—   Viņam zobens palika ārā.

—        O, atkal viņš ar savu sasodīto zobenu, — Eloiza teica. — Labi! Tikai uzvelc botes.

—        Vai es varu paņemt? — Ramona vaicāja, rādīdama uz izdegušu sērkociņu pelnu traukā.

—        Vai es drikslu paņemt. Jā. Un neej, lūdzu, uz ielas!

—        Uz redzēšanos, Ramona, — Mērija Džeina melodiski noskandēja.

—        Uz redzi, — Ramona atbildēja. — Ejam, Džimmij! Eloiza strauji uzlēca kājās.

—   Piespēlē glāzi! — viņa sacīja.

—        Nē, tiešām, El. Man jābūt Lārčmontā. Tiešām jābūt. Veinburga kungs ir tik labs pret mani, ka man ļoti negribētos …

—        Piezvani un pasaki, ka tu esi nosista! Un dod šurp to draņķa glāzi!

—        Nē, no tiesas, El. Arā tiešām paliek šausmīgi auksts. Un mašīnā gandrīz nemaz nav antifrīza. Tiešām nav, un ja es negribu …

—        Lai salst ciet. Ej, zvani! Saki, ka tu esi beigta! — Eloiza teica. — Un dod šurp glāzi!

—   Labi… Kur tev stāv telefons?

—   Telefons stāv, — teica Eloiza, nesdama glāzes ēdamistabas virzienā, — šite! — Viņa apstājās uz sliekšņa starp viesistabu un ēdamistabu un, papletuši kājas, pāris reizes pašāva gurnus uz priekšu. Mērija Džeina ieķiķinājās.

—   Pa īstam tu Voltu nemaz nepazini, — Eloiza sacīja ceturksni pāri četriem, atmuguriski gulēdama uz grīdas un balansēdama glāzi starp mazajām krūtīm.

—    Viņš bija vienīgais no visiem man pazīstamajiem čaļiem, kurš spēja mani sasmīdināt. Es gribu teikt, pa īstam sasmīdināt. — Viņa paskatījās uz Mēriju Džeinu.

—  Tu atceries to vakaru — beidzamajā gadā —, kad tā ķertā Luīze Hērmansone ieklupa istabā melnā krūšturī, ko viņa bija nopirkusi Čikāgā?

Mērija Džeina ieķiķinājās. Viņa gulēja uz vēdera ar seju pret Eloizu, atspiedusi zodu pret dīvāna galu. Glāze bija nolikta uz grīdas izstieptas rokas attālumā.

—   Zini, viņš tā prata mani sasmīdināt. Viņš varēja mani sasmīdināt, runādams ar mani. Viņš to varēja izdarīt pa telefonu. Un viņš to varēja pat vēstulē. Un pats labākais bija tas, ka viņš pat necentās būt jocīgs, viņš vienkārši bija jocīgs. — Eloiza nedaudz pagrieza galvu uz Mērijas Džeinas pusi. — Klau, tu nevari pamest man vienu cigareti?

—   Es nevaru tās aizsniegt, — Mērija Džeina atbildēja.

—   Nu i štrunts!

Eloiza atkal pievērsās griestiem.

—   Reiz, — viņa sacīja, — es nokritu. Es mēdzu viņu gaidīt pie autobusu pieturas turpat blakus karavīru veikaliņam, bet todien viņš nokavējās, atnāca tai brīdī, kad autobuss jau brauca projām. Mēs metāmies tam pakaļ, es paklupu un izmežģīju potīti. «Nabaga Klibais Vectētiņš Garausis», viņš teica. Nabaga vecais Klibais Vectētiņš Garausis, tā viņš mani nosauca … Ak, dievs, viņš bija tik jauks!

—   Vai tad Ljū nemaz nav humora izjūtas? — Mērija Džeina vaicāja.

—   Ko?

—   Vai tad Ljū nemaz nav humora izjūtas?

—      Ak dievs! Kā lai es to zinu? Ir, man šķiet. Viņš smejas par karikatūrām un tādām lietām. — Eloiza paslēja galvu, pacēla glāzi un iedzēra.

—        Nu, — Mērija Džeina sacīja, — bet tas jau nav viss. Tiešām, tas taču nav viss.

—   Kas nav viss?

—   Ak … nu tu taču zini. Smiešanās un tādas lietas.

—        Kas saka, ka nav? — Eloiza vaicāja. — Paklausies, ja tu akurāt negribi kļūt par mūķeni vai kaut ko tādu, tad vālē tik vaļā.

Mērija Džeina ieķiķinājās.

—   Tu esi sausmīga, — viņa sacīja.

—        Ak dievs, viņš bija tik jauks, — Eloiza sacīja. — Brīžiem smieklīgs, brīžiem atkal mīļš. Un ne jau tā kā tie nolaizītie puišeļi, savādāk. Tas bija pavisam īpašs mīļums. Tu zini, kā viņš reiz izdarīja?

—   M-m?

—        Mēs braucām vilcienā no Trentonas uz Ņujorku — tas bija tūlīt pēc tam, kad viņu iesauca. Vagonā bija auksts, un mēs šā tā apsedzāmies ar manu mēteli. Es atceros, ka man mugurā bija Džoisas Morovas jaka — tieši uz veļas. Tu atceries to viņas jauko zilo adīto jaku?

Mērija Džeina pamāja, bet Eloiza pat nepaskatījās uz viņas pusi, lai pamanītu mājienu …

—        Roku viņš bija uzlicis man … tā uz vēdera. Tu saproti. Tad nez kāpēc viņš pēkšņi saka — mans vēders esot tik skaists, ka viņš gribētu, lai kāds virsnieks viņam pavēlētu otru roku izbāzt pa logu. Viņš sacīja, ka gribot, lai viss būtu godīgi. Tad viņš paņēma roku nost un palūdza vagona pavadonim, lai tas iztaisnojot muguru. Viņš sacīja, ka viena no lietām, ko viņš nevarot paciest, esot vīrs, kas nenēsājot savu uniformu ar lepnumu. Pavadonis vienkārši ieteica viņam atkal likties uz auss. — Eloiza mirkli padomāja, tad piebilda:

—        Nebija svarīgi, ko viņš pateica, bet kā viņš to pateica. Saproti?

—        Vai tu kaut reizi esi stāstījusi Ljū par viņu — nu tā, vispār?

—       Ai, reiz es sāku gan, — Eloiza teica. — Un pirmais, ko Ljū man paprasīja: «Kāda viņam bija dienesta pakāpe?»

—   Un kāda dienesta pakāpe viņam bija?

—   Ha! — Eloiza noteica.

—   Nē, nopietni.

Eloiza pēkšņi dobji iesmējās.

—   Zini, ko viņš man reiz teica? Viņam liekoties, ka viņš tikšot uz augšu, tikai uz citu pusi nekā visi citi. Viņš teica, ka viņam pirmais paaugstinājums būšot nevis kārtējās lentītes piešūšana, bet gan tās noārdīšana no piedurknes. Viņš teica, ka tad, kad viņam pienāktu kārta kļūt par ģenerāli, viņš būtu kļuvis jau gluži kails, tikai uz nabas būtu palikusi infantērijas zīmotne. — Eloiza paskatījās uz Mēriju Džcinu, kura gan nebūt nesmējās. — Smieklīgi, vai ne?

—   Jā. Tikai kāpēc tu tomēr neko nestāsti Ljū par viņu?

—   Kāpēc? Tāpēc, ka viņš ir tik nožēlojami neinteliģents, tāpēc, — Eloiza sacīja. — Starp citu. Klausies, ko es tev teikšu, mazā karjeriste! Ja tu jebkad vēl apprecēsies, nestāsti savam vīram neko! Tu dzirdi mani?

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka es tev to saku, tāpēc, — Eloiza atbildēja. — Viņiem, lūk, patīk domāt, ka visu mūžu tev neatturami nācis vēmiens, tiklīdz vien tev tuvojas kāds čalis. Es nejokoju, tieši otrādi. Protams, tu vari viņiem stāstīt visādas muļķības. Bet kaut ko godīgi pastāstīt — nekad. Godigi nekad! Ja tu viņam pastāstīsi, ka reiz esi pazinusi glītu čali, tev tai pašā elpas vilcienā jāpaziņo, ka tas gan sprukstiņš vien bijis. Un, ja tu pateiksi viņam, ka tu kādreiz esi pazinusi saprātīgu zēnu, tev tūlīt arī jāpasaka, ka, protams, tas bijis tukšs prātvēders. Un, ja tu to neizdarīsi, tad katru mīļu brīdi dabūsi klausīties par savu bijušo draugu. — Eloiza apklusa, lai iedzertu no savas glāzes un padomātu. — Jā, viņi klausās pat ļoti saprātīgi un tā tālāk. Viņi izskatās tik inteliģenti, ka vai nu. Tikai neļauj sevi apmuļķot. Tici man! Tava dzīve pārvērtīsies par elli, ja tu kaut drusku paļausies uz viņu inteliģenci. Es tev nopietni saku!

Izskatīdamās nomākta, Mērija Džeina pacēla zodu no dīvāna gala. Lai iekārtotos citādi, viņa atspieda zodu pret roku. Viņa domāja par Eloizas vārdiem.

—   Tu taču nevari saukt Ljū par neinteliģentu, — viņa pateica skaļi.

—   Kurš nevar?

—   Es gribēju teikt, vai tad viņš nav inteliģents? — Mērija Džeina nevainīgi pajautāja.

—   Ai, kāda jēga no runāšanas, — Eloiza noteica.

—    Beigsim par to! Es tikai bojāju tev garastāvokli. Liec man aizvērties!

—   Kāpēc tad tu viņu precēji? — Mērija Džeina pavaicāja.

—   Ak dievs! Es nezinu, kāpēc. Viņš stāstīja man, ka viņam patīkot Džeina Ostina. Viņš teica, ka viņas grāmatas viņam daudz nozīmējot. Tieši tā viņš teica. Kad mēs bijām apprecējušies, es atklāju, ka viņš nekad nav izlasījis nevienu Ostinas grāmatu. Zini, kas ir viņa visiecienītākais rakstnieks?

Mērija Džeina pakratīja galvu.

—   L. Mennings Vains. Tu zini tādu?

—   M-m.

—   Es arī ne. Un neviens cits arī ne. Viņš esot uzrakstījis grāmatu par četriem vīriem, kas mirst no bada Aļaskā. Ljū nevarot atcerēties grāmatas nosaukumu, taču tā esot uzrakstīta vienkārši lieliski. Ak kungs! Viņš nav pat tik godīgs, lai atklāti pateiktu, ka viņam grāmata patikusi tāpēc, ka tajā rakstīts par četriem vīriem, kas mirst badā kaut kādā tur iglu vai vēl kaut kur. Viņš saka, ka tā bijusi lieliski uzrakstīta.

—   Tu pārāk piekasies, — Mērija Džeina teica. — Nudien, tu pārāk piekasies. Varbūt tā tiešām ir bijusi laba…

—   Tici man — nevar vis būt bijusi laba, — Eloiza sacīja. Viņa brīdi padomāja, tad piebilda:

—   Tev vismaz ir darbs. Tiešām, tev vismaz ir…

—   Bet paklausies, — Mērija Džeina viņu pārtrauca.

—   Kā tu domā, — tu viņam kādreiz pateiksi, ka Volts ir pagalam? Tiešām, vai tad viņš varētu būt greizsirdīgs, ja zinātu, ka Volts ir — nu, tu zini, ko es gribu teikt. Nogalināts, nu un tā.

—   O, mīlulīt! Nabaga nevainīgā karjeriste! — Eloiza iesaucās. — Būtu vēl ļaunāk. Viņš kļūtu par īstu vampīru! Paklausies, viss, ko viņš zina, ir tas, ka esmu satikusies ar kādu Voltu — kareivi, kas bārstījis asprātības. Un ne par kādu naudu es nestāstīšu viņam, ka Volts ir pagalam. Visu, tikai ne to. Un, pat ja es to izdarītu, — es to, protams, nedarīšu, bet, ja es to izdarītu, — es teiktu viņam, ka Volts gājis bojā kaujā.

Mērija Džeina pavirzīja zodu tālāk pāri plaukstasmalai.

—   El…

—   Jā?

—        Kapec tu negribi man pastastīt, kā viņš gaja boja? Es zvēru, ka nevienam nestāstīšu. Goda vārds. Lūdzu!

—   Nē.

—   Lūdzu. Goda vārds, es nevienam neteikšu.

Eloiza izdzēra glāzi un nolika to uz mutes atpakaļ

sev uz krūtīm.

—   Tu pastāstīsi Akimam Tamirofam, — viņa sacīja.

—        Nē, nepastāstīšu. Tiešām, es nestāstīšu nevienam pašam…

—        Ai, viņa pulks, — iesāka Eloiza, — bija kaut kur izvietots atpūtā. Tas bijis kauju starplaikā vai kaut kā tā — man atrakstīja viņa draugs. Volts un vēl viens čalis iesaiņojuši mazu japāņu plītiņu. Kāds pulkvedis gribējis to sūtīt uz mājām. Bet varbūt viņi to ņēmuši ārā, lai pārsaiņotu, — es tiešām nezinu. Tikai tā izrādījusies pilna ar benzīnu un nez ko tur vēl un eksplodējusi viņiem tieši sejās. Otrs puisis tikai zaudējis vienu aci. — Eloiza sāka raudāt. Viņa pieturot satvēra uz krūtīm novietoto glāzi.

Mērija Džeina noslīdēja no tahtas un uz ceļiem aizrāpoja trīs soļus līdz Eloizai un sāka glaudīt viņai pieri.

—   Neraudi, El! Neraudi!

—   Kurš tad raud? — Eloiza teica.

—   Es saprotu, bet neraudi! Es gribu teikt, nav vērts.

Atvērās ārdurvis.

—        Ramona nāk mājās, — Eloiza caur degunu sacīja. — Izdari man pakalpojumu! Aizej uz virtuvi un pasaki, ka viņai jāiedod pusdienas agrāk. Tu vari?

—   Labi, tikai, ja tu apsolies neraudāt.

—        Es apsolu. Ej! Es nejūtos tā, ka šobrīd varētu ieiet tajā sasodītajā virtuvē.

Mērija Džeina uzslējās stāvus, uz bridi zaudēja līdzsvaru, tad izgāja no istabas.

Nebija pagājušas ne divas minūtes, kad viņa jau bija atpakaļ. Viņai pa priekšu ielēkšoja Ramona. Ramona lika kājas tik plakaniski, cik vien spēja, lai atpogātās botes radītu lielāku troksni.

—        Viņa neļāva man novilkt viņai botes, — Mērija Džeina teica.

Eloiza, vēl aizvien gulēdama uz grīdas, slaucījās ar kabatlakatiņu. Caur kabatlakatiņu viņa sacīja Ramonai:

—        Ej ārā un pasaki Greisai, lai novelk tev botes. Tu taču zini, ka nedrīkst nākt istabā ar…

—   Viņa ir atejā, — Ramona teica.

Eloiza nolika sāņus kabatlakatiņu un uzslējās sēdus.

—        Dod šurp kāju! — viņa sacīja. — Vispirms apsēdies, lūdzu! Te ne, tur! Ak dievs!

Mērija Džeina, nometusies uz ceļiem, meklēja zem galda cigaretes.

—   Uzmini, kas noticis ar Džimmiju!

—   Nav ne jausmas. Otru kāju! Otru kāju!

—       Viņš ir sabraukts, — Mērija Džeina teica. — Vai nav traģiski?

—        Es redzēju Skiperu ar kaulu zobos, — Ramona stāstīja Eloizai.

—   Kas noticis Džimmijam? — Eloiza prasīja.

—       Viņu sabrauca, un viņš nomira. Es redzēju Skiperu ar kaulu, un viņš nevarēja …

—        Padod šurp pieri, — Eloiza pastiepa roku un pataustīja Ramonas pieri. — Liekas, mazlietiņ karsta. Ej, pasaki Greisai, lai uznes tev pusdienas augšā. Un tad ej un liecies tūlīt gultā! Es vēlāk uziešu pie tevis. Tagad ej, lūdzu! Un paņem līdzi šitās!

Milzu soļiem Ramona lēni izlāčoja no istabas.

—        Pamet man arī! — Eloiza teica Mērijai Džeinai. — Ierausim pa vienai!

Mērija Džeina pasniedza Eloizai cigareti.

—   Kā tev patīk? Par to Džimmiju. Ko tik neizdomā?

—        Mjā. Tu sataisīsi dzeramos, ja? Un atnes pudeli arī… Es negribu iet tur ārā. Sajā sasodītajā ūķī visur smird pēc apelsīnu sulas.

Piecas minūtes pāri septiņiem zvanīja telefons. Eloiza uzslējās no logsēdekļa un tumsā ar kāju taustījās pēc kurpēm. Tā arī tās neatradusi, vienās zeķēs viņa smagi un apātiski aizgāja līdz telefonam. Mēriju Džeinu zvans nebija uzmodinājis, un viņa ar lejup pavērstu seju gulēja uz dīvāna.

— Hallo, — Eloiza teica klausulē, neieslēgusi griestu spuldzi. — Es nevarēšu aizbraukt tev pretī. Mērija Džeina ir pie manis. Viņas mašīna stāv man tieši deguna priekšā, un viņa nevar atrast atslēgu. Es netieku laukā. Mēs kādas divdesmit minūtes meklējām atslēgu tajā — es nezinu, kā lai to nosauc, — sniegā un dubļos. Varbūt, ka Diks ar Mildredu var tevi atvest? — Viņa klausījās. — O, tas ir traki, manu zēn. Bet jūs taču varat sastāties kolonnā un maršēt uz mājām. Viens, divi, viens, divi, kreiso, kreiso… un tā tālāk. Būtu lielisks skats. — Viņa atkal paklausījās. — Es neesmu jocīga, — viņa sacīja, — nepavisam ne. Tā tev tikai liekas. — Viņa nolika klausuli.

Jau nedrošākiem soliem viņa atgriezās viesistabā. Aizgājusi līdz Iogsēdeklim, viņa ielēja atlikušo viskiju glāzē. Iznāca kāda pirksta tiesa. Viņa to izdzēra, noskurinājās un apsēdās.

Kad Greisa ēdamistabā ieslēdza gaismu, Eloiza sarāvās. Kājās ncpiecēlusies, viņa uzsauca Greisai:

—        Galdu nevajadzētu klāt agrāk kā kādos astoņos. Venglera kungs mazliet kavēsies.

Greisa bija redzama apgaismotajā ēdamistabā, bet tālāk nenāca.

—   Tā dāma ir projām? — viņa vaicāja.

—   Nē, viņa atpūšas.

—       O, — sacīja Greisa, — Venglerkunz, es domāju, vai nebūtu iespējams, ka mans vīrs paliktu pa nakti tepat. Manā istabā vietas ir diezgan, un viņam jābūt atpakaļ Ņujorkā tik rīt no rīta, un laukā ir tik nelabs laiks.

—   Tavs vīrs? Kur tad viņš ir?

—   Nu, šobrīd viņš ir virtuvē.

—       Nedomāju vis, Greisa, ka viņš varētu palikt pa nakti tepat.

—   Bet kunz?

—       Es teicu, ka nedomāju, ka viņš varētu palikt te pa nakti. Pie manis nav viesnīca.

Greisa brīdi pastāvēja, tad noteica:

—   Labi, kunz, — un nozuda virtuvē.

Eloiza izgāja no viesistabas un devās augšup pa kāpnēm, kuras vārgi apgaismoja no ēdamistabas plūstošā gaisma. Zemē pie kāpnēm gulēja viena no Ramonas botēm. Eloiza to pacēla un no visa spēka trieca pāri margām, bote ar pamatīgu blīkšķi nokrita priekštelpā uz grīdas.

Viņa ieslēdza gaismu Ramonas istabā un pieķērās slēdzim, gluži kā atbalstu meklēdama. Brīdi viņa stāvēja, lūkodamās uz Ramonu. Tad palaida vaļā slēdzi un ātri piegāja pie gultas.

—   Ramona! Mosties! Mosties augšā!

Ramona gulēja gultas sānos uz pašas maliņas, dibena labā puse bija pat pāri malai. Viņas acenes bija

kārtīgi noliktas uz Donalda Daka naktsgaldiņa ar kājiņām uz leju.

—   Ramona!

Bērns pamodās ar strauju elpas ievilcicnu. Viņas acis plati iepletās, bet viņa tūlīt pat savilka tās atkal šauras.

—   Māmiņ?

—       Man liekas, tu man teici, ka Džimmijs Džimerīno ir sabraukts un pagalam.

—   Ko?

—        Tu dzirdēji, ko es teicu, — Eloiza sacīja. — Kāpēc tu guli gultas malā?

—   Tāpēc, — Ramona atbildēja.

—   Kāpēc tāpēc? Ramona! Es jūtos tā, ka …

—   Es negribu saspiest Mikiju.

—   Ko?

—   Mikiju, — Ramona teica, kņubinādama degunu,

—  Mikiju Mikerāno.

Eloiza sāka kliegt.

—   Tu gulēsi gultas vidū! Tūliņ ej vidū!

Ramona, galīgi pārbijusies, skatījās augšup uz Eloizu.

—        Nu, labi! — Eloiza sagrāba Ramonu aiz potītēm un pus celšus, pus vilkšus iestiepa gultas vidū. Ramona nepretojās un neraudāja; viņa ļāva sevi pārvietot, nekādi neatvieglojot šo pārvietošanu.

—   Un tagad guli! — Eloiza sacīja, smagi elsdama.

—   Taisi acis ciet… Tu dzirdēji, ko es teicu, taisi ciet!

Ramona aizvēra acis.

Eloiza aizgāja līdz slēdzim un izslēdza gaismu, tomēr palika stāvam pie durvīm. Pēkšņi viņa metās tumsā pie naktsgaldiņa, apdauzīdama kāju pret gultas galu, taču mērķtiecīgajā steigā sāpes nejuta. Viņa paķēra Ramonas acenes un, turēdama tās abās rokās, piespieda pie vaiga. Asaras ritēja viņai pār vaigiem, krītot uz aceņu stikliem. «Nabaga vecais Klibais Garausis,» viņa atkārtoja vēl un vēl. Beidzot viņa nolika acenes uz galdiņa ar stikliem uz leju.

Viņa noliecās, zaudēja līdzsvaru un satvēra Ramonas segu. Ramona bija nomodā. Viņa raudāja un bija raudājusi visu laiku. Eloiza noskūpstīja viņu uz lūpām, atglauda no acīm matus un izgāja no istabas.

Viņa nokāpa lejā, tagad jau stipri streipuļodama, un pamodināja Mēriju Džeinu.

—        Kas ir? Ko? Kas? — Mērija Džeina dvesa, izslējusies uz dīvāna sēdus taisni kā stīga.

—        Mērij Džeina. Klausies! Lūdzu, — Eloiza elsodama teica. — Vai tu atceries mūsu pirmo mācību gadu, — man bija tas brūni dzeltenais pie Buāza pirktais tērps. Un Mirjama Bola man sacīja, ka tagad neviens tādus tērpus Ņujorkā nevalkājot, un es raudāju visu nakti? — Eloiza spieda Mērijas Džeinas roku.

—   Es biju jauka meitene, — viņa kā lūgšus taisnojās.

—  Vai tad nebiju?

TIEŠI PIRMS KARA AR ESKIMOSIEM

Piecus sestdienas rītus pēc kārtas Džinnija Menoksa īstsaidas kortos bija spēlējusi tenisu ar Selēnu Grafu — savu klases biedreni Beizhoras jaunkundzes skolā. Džinnija neslēpa, ka uzskata Selēnu par vienu no baigākajām truliķēm pie Beizhoras jaunkundzes, kur gan laikam tikai tādas vien bija salasījušās, taču viņa, tiesa, nezināja arī nevienu pašu, kas mūždien stieptu pa pilnīgi neskartai kārbai ar tenisa bumbiņām. Varēja pat likties, ka Selēnas tēvs pats tās taisītu. (Reiz pie galda Džinnija visai Menoksu ģimenei uzbūra pusdienošanas ainu Grafu mājās, un šīs ainas neizbēgams varonis bija galants apkalpotājs, kas katram pusdienotājam tomātu sulas vietā no kreisās puses pasniedza kārbiņu ar tenisa bumbiņām.) Bet tas, ka, atgriežoties no kortiem, Selēna vienmēr izkāpa pie savas mājas un Džinnijai vienai pašai bija jāmaksā par taksometru — un tā katru mīļu reizi — tas nu bija par traku un sāka Džinniju kaitināt. Galu galā tā bija tieši Selēnas ideja, ka uz māju jābrauc nevis ar autobusu, bet ar taksi. Piektajā sestdienā, kad taksometrs devās ziemeļu virzienā pa Jorkas avēniju, Džinnija beidzot neizturēja.

—   Klausies, Selēna, — viņa pēkšņi ierunājās.

—  Kas ir? — Selēna atsaucās, cītīgi taustīdamās ar roku pa mašīnas grīdu. — Es nevaru atrast raketes apvalku, — viņa nostenēja.

Lai gan bija silts maija laiks, abas meitenes pāri šortiem bija uzvilkušas vieglus, īsus mētelīšus.

—  Tu to iebāzi kabatā, — Džinnija sacīja. — Paklausies …

—   Paldies dievam! Tu izglābi man dzīvību!

—  Klausies, — atkārtoja Džinnija, kura nekādu pateicību no Selēnas saņemt nevēlējās.

—   Kas ir?

Džinnija nolēma iztikt bez aplinkiem. Mašīna jau bija pavisam tuvu ielai, kurā dzīvoja Selēna.

—   Man it nemaz neliekas, ka šodien man atkal vienai jābleķo par taksometru, — viņa sacīja. — Zini, es nebūt neesmu miljonāre.

Pirmajā brīdī Selēna izskatījās izbrīnījusies, tad aizvainota.

—   Vai tad es katru reizi neatdodu pusi? — viņa nevainīgi pavaicāja.

—   Nē, — Džinnija atcirta. — Tu samaksāji pusi pirmajā sestdienā. Kaut kad pagājušā mēneša sākumā. Bet pēc tam gan ne reizes. Es negribu piekasīties, bet man tiešām jā izdzīvo ar četriem dolāriem nedēļā. Un bez tam man vēl …

—   Vai tad es vienmēr nenesu bumbiņas, ko? — Selēna nelaipni noprasīja.

Reizēm Džinnijai gribējās Selēnu nosist.

—   Tavs tēvs taču tās taisa vai kaut kur dabū, — viņa sacīja. — Un tev tās nemaksā ne graša. Bet man pašai jāmaksā par vissīkāko…

—   Labi jau, labi, — Selēna skaļi teica, ar to likdama saprast, ka viņai palicis pēdējais vārds. Ar garlaikotu izteiksmi sejā viņa pārmeklēja mēteļa kabatas.

—   Man ir tikai trīsdesmit pieci centi, — viņa vēsi teica. — Ar to pietiks?

—   Nē, — un neņem ļaunā — tu man esi parādā dolāru un sešdesmit piecus centus. Es precīzi saskaitīju katru…

—   Man jāuzkāpj augšā un jāpaprasa mātei. Vai to nevar atlikt līdz pirmdienai? Es paņemtu līdzi uz sporta zāli, ja tu būtu ar mieru.

Selēnas tonis nepieļāva pat žēlastības iespējamību.

—   Nē, — Džinnija teica. — Šovakar es eju uz ķinīti. Un man vajag naudu.

Iestājās naidīgs klusums, un abas meitenes raudzījās laukā pa logiem katra uz savu pusi, līdz mašīna piebrauca pie mājas, kurā dzīvoja Selēna. Selēna, kas sēdēja ielas pusē, izkāpa un, nevērīgi pametusi durvis vaļā, demonstratīvi cēlā gaitā kā tāda Holivudas filmu zvaigzne iesoļoja namā. Vaigiem svilstot, Džinnija samaksāja šoferim. Viņa savāca tenisa piederumus — raketi, dvieli un cepurīti — un sekoja Selēnai. Piecpadsmitgadīgā Džinnija savās 9-B lieluma tenisa kurpēs bija kādas piecas pēdas deviņas collas gara, un, kad viņa ienāca kāpņu telpā, meitenes gumijpazoļotā pašapzinīgā lempība uzvēdīja tādu sportisku azartu, ka

Selēna uzskatīja par labāku pavērot stāvu rādītāju virs lifta durvīm.

—   Tagad tu man esi parādā pavisam vienu dolāru un deviņdesmit centus, — Džinnija sacīja, platiem soļiem tuvodamās ļiftam.

Selēna pagriezās pret viņu.

—   Varbūt tev liksies interesanti uzzināt, ka mana māte ir ļoti slima.

—   Kas tad viņai kaiš?

—   Faktiski viņai ir pneimonija, un, ja tu domā, ka man ir ļoti patīkami viņu traucēt tikai naudas dēļ …— Selēna nepabeidza, lai radītu pēc iespējas lielāku efektu.

Lai nu cik šī ziņa atbilstu patiesībai, Džinniju tā, taisnību sakot, nedaudz atvēsināja, taču ne tik daudz, lai padotos sentimentalitātei.

—   Tā nu nav mana vaina, — viņa atteica un sekoja Selēnai lifta kabīnē.

Selēna piezvanīja, un meitenes ielaida — pareizāk gan būtu sacīt, ka viņu priekšā atstāja atvērtas durvis, — melnādaina kalpone, ar kuru, kā likās, Selēna bija pārtraukusi jebkurus sakarus sarunu līmenī. Džinnija nometa savus tenisa piederumus uz krēsla priekšnamā un sekoja Selēnai. Viesistabā Selēna pagriezās un vaicāja:

—   Vai tu nevarētu pagaidīt šeit? Man nāksies modināt māti, un vispār.

—   Labi, — Džinnija attrauca un sparīgi iezvēlās dīvānā.

—   Savu mūžu nebūtu iedomājusies, ka tu spēj būt tik sīkumaina, — Selēna sacīja, pietiekami pārskaitusies, lai lietotu vārdu «sīkumains», taču ne tik drosmīga, lai to uzsvērtu.

—   Nu, tad tagad tu zini, — Džinnija atbildēja un atvēra Vogue numuru, aizsedzot ar to seju. Tādā pozā viņa arī palika, līdz Selēna izgāja no istabas, tad nolika žurnālu atpakaļ uz radioaparāta. Viņa aplūkoja istabu, domās pārkārtojot mēbeles, metot laukā galdlampas un aizvācot mākslīgās puķes. No viņas viedokļa tā visumā bija pretīga istaba — dārgi, bet nejēdzīgi iekārtota.

Negaidīti no otras dzīvokļa puses atskanēja skaļa vīrieša balss:

—   Ērik, tas esi tu?

Džinnija saprata, ka tam būtu jābūt Selēnas brālim, kuru viņa ne reizes nebija redzējusi. Viņa sakrustoja garās kājas, pārvilka pāri ce|iem kamie|vilnas mētelīša stūrus un sāka gaidīt.

Istabā ieklupa jauns, briļļains vīrietis pidžamā un bez čībām, pārsteigumā pavērtu muti.

—        O, dieva dēj! Es domāju, ka tas ir Ēriks, — viņš sacīja. Neapstājies viņš nedabīgi stīvi šķērsoja istabu, it kā auklējot kaut ko cieši piespiedis pie šaurajām krūtīm. Viņš apsēdās dīvāna brīvajā galā.

—        Es tikko iegriezu savā nolāpītajā pirkstā, — visai satraukts viņš sacīja. Uz Džinniju viņš skatījās tā, it kā būtu jau zinājis, ka viņa te sēdēs.

—       Vai tu kādreiz esi iegriezusi pirkstā? Līdz pašam kaulam, ka asinis vien šķīst? — viņš vaicāja.

Ska|ajā balsī bija jūtama patiesa vajadzība pēc atsaucības: it kā Džinnijas atbilde varētu paglābt no šīs savdabīgās pirmatklājēja izolācijas, kurā viņš bija nokļuvis.

Džinnija nopētīja viņu.

—        Līdz kaulam gluži ne, — viņa sacīja, — bet vispār — esmu gan.

Tas bija visjocīgākais zēns vai vīrietis — bija grūti izšķirties par pareizo apzīmējumu — no visiem, kurus viņa jebkad bija redzējusi. Mati bija izjukuši kā no gultas. Pāris dienas auguši reti gaišas bārdiņas sari. Viņš izskatījās, varētu teikt, paglupi.

—   Kā jūs to sagriezāt? — Džinnija pajautāja.

Ar atkārušos žokli viņš blenza uz savu sagriezto pirkstu.

—   Ko? — viņš pārprasīja.

—   Kā jūs to sagriezāt?

—        Sasodīts, ja es to zinātu! — viņš atbildēja, un balss intonācija lika saprast, ka sakarīgi atbildēt uz šo jautājumu nav nekādas iespējas.

—        Es kaut ko meklēju tajā sasodītajā papīrgrozā, un tas bija pilns ar žiletēm.

—   Jūs esat Selēnas brālis? — Džinnija pavaicāja.

—        Aha. Velns lai parauj! Tā es galīgi noasiņošu. Paliec. Var gadities, ka man pat būs jāpārlej asinis.

—   Vai jūs uz tā kaut ko uzlikāt?

Selēnas brālis nedaudz atvirzīja no krūtīm pirkstu ar lolojamo brūci un, gluži kā piešķirdams kādu privilēģiju, atsedza to Džinnijas skatienam.

—   Tikai to sasodīto tualetes papīru, — viņš sacīja.

—    Tad vairs netek. Nu, tāpat, kā kad skujoties sagriežos.

Viņš atkal paskatījās uz Džinniju.

—   Kas tu esi? — viņš vaicāja. — Sīkās draudzene?

—   Mēs mācāmies vienā klasē.

—   Ak tā? Un kā tevi sauc?

—   Virdžīnija Menoksa.

—        Tad tu esi Džinnija? — viņš sacīja, pašķielējis caur brillēm. — Ak tad tu esi Džinnija Menoksa.

—       Jā, — Džinnija atbildēja, iztaisnodama kājas. Selēnas brālis atkal pievērsās savam pirkstam — nenoliedzami vienīgajam patiesas uzmanības cienīgajam objektam istabā.

—   Es pazīstu tavu māsu, — viņš vienaldzīgi noteica.

—  Baigā snobene. Džinnija iztaisnojās.

—   Kas viņa ir?

—   Tu dzirdēji.

—   Viņa nav snobs!

—   Velns, ka ir! — Selēnas brālis atsaucās.

—   Nav vis!

—   Velns, ka ir. Karaliene. Draņķa snobu karaliene. Džinnija vēroja, kā viņš pacej pirkstu un palūr zem

daudzkārtīgi saliktā tualetes papīra.

—   Jūs nemaz nepazīstai manu māsu.

—   Velns, ka pazīstu.

—        Kā viņu sauc? Kā viņai vārds? — Džinnija uzstāja.

—   Džoana. Džoana Snobene.

Džinnija uz brīdi apklusa. Tad pēkšņi ievaicājās:

—   Kāda viņa izskatās? Atbildi nesagaidījusi, pārvaicāja:

—   Nu, kāda viņa izskatās?

—       Ja viņa izskatītos uz pusi tik labi, kā viņai pašai tas liekas, viņa varētu būt baigi laimīga, — Selēnas brālis atteica.

Ņemot vērā Džinnijas pašas slepeno viedokli, šī atbilde nevarēja neradīt zināmu interesi.

—        Nekad neesmu dzirdējusi, ka viņa būtu ieminējusies par jums, — Džinnija sacīja.

—   Ej nu ej! Sasodīts, ko tu neteiksi!

—        Lai nu kā, viņa tik un tā jau ir saderinājusies, — Džinnija sacīja, vērodama Selēnas brāli. — Un nākamajā mēnesī viņa taisās precēties.

—   Ar ko? — viņš vaicāja, paceldams galvu.

Šo izdevību Džinnija izmantoja pilnībā.

—   Jūs viņu nepazīstat.

Viņš atkal pievērsās savam vienīgajam uzmanības cienīgajam objektam.

—   Es jūtu viņam līdzi.

Džinnija nospurdzās.

—        Asiņo kā traks. Tu domā, ka derētu kaut ko uzlikt virsū? Bet ko lai uzliek tādu labāku? Merkurohroms derētu?

—       Jods būtu labāks, — Džinnija sacīja, tad, sajutusi, ka šajā situācijā atbilde varētu likties pārāk formāla, piebilda:

—        No merkurohroma šajā gadījumā vispār nebūtu nekāda labuma.

—   Kāpēc? Kas tad šim par vainu?

—        Vienkārši šādos gadījumos no tā nav nekāda labuma. Vajadzīgs jods.

Selēnas brālis paskatījās uz Džinniju.

—       Vai tad tas baigi nesāp? Man liekas, ka tas baigi sāp!

—        Sāp jau, — Džinnija atbildēja, — bet nomirt jau nu nenomirsit.

Nemaz neapvainojies par Džinnijas toni, Selēnas brālis atkal pievērsās savam pirkstam.

—   Man nepatīk, ka sāp, — viņš teica.

—   Nevienam nepatīk.

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Tā ir gan.

Džinnija mirkli vēroja viņu. Tad pēkšņi sacīja:

—   Beidziet taču to spaidīt!

Kā dabūjis ar strāvu pa pirkstiem, Selēnas brālis atrāva nesavainoto roku. Viņš nosēdās nedaudz taisnāk — pareizāk sakot, drusku mazāk salīcis — un pievērsa skatienu kaut kam istabas otrā galā. Viņa seja kļuva gandrīz vai sapņaina. Ar nesavainotās rokas rādītājpirkstu viņš izkņubināja ēdiena atliekas no priekšzobu starpas un atkal pievērsās Džinnijai.

—   Parīt pāriji? — viņš pavaicāja.

—   Ko?

—   No rīta rijusi esi?

Džinnija pakratīja galvu.

—        Es paēdīšu mājās, — viņa sacīja. — Māte vienmēr gatavo lenču, kad es pārrodos.

—        Man istabā ir puse sviestmaizes ar cāli. Negribi? Es neesmu tai pieskāries.

—   Nē, paldies. Tiešām nevajag.

—        Tu taču tikko esi nospēlējusies tenisu. Izbadējusies neesi?

—        Ne jau tāpēc, — Džinnija atbildēja, atkal sakrustodama kājas. — Vienkārši māte vienmēr ir sagatavojusi lenču, kad pārnāku. Es gribu teikt, ka viņa vienkārši traka paliktu, ja es nebūtu izsalkusi.

Izskatījās, ka Selēnas brālim šis paskaidrojums liekas pieņemams. Vismaz viņš piekrītoši pamāja un novērsās. Bet tad pēkšņi atkal pagrieza galvu.

—   Varbūt glāzi piena? — viņš vaicāja.

—   Nē, pateicos … Bet tik un tā paldies.

Viņš pieliecās un sāka izklaidīgi kasīt savu kailo potīti.

—   Kā sauc to čali, ar kuru viņa precēsies?

—        Jūs domājat Džoanu? — Džinnija atsaucās. — Diks Hefners.

Selēnas brālis turpināja kasīt potīti.

—        Viņš ir kapteiņleitnants kara flotē, — Džinnija piebilda.

—   Baigi vajag!

Džinnija iespurdzās. Viņa vēroja, kā Selēnas brālis kasa potīti, līdz tā kļūst sārta. Kad viņš sāka ar nagu plēst nost mazu pūtīti uz liela, meitene novērsās.

—        Kā jūs pazīstat Džoanu? Es nekad neesmu redzējusi jūs pie mums mājās — un vispār.

—   Nekad neesmu bijis tai jūsu draņķa mājā.

Džinnija gaidīja, taču šim paziņojumam nekas nesekoja.

—   Kur tad jūs ar viņu iepazināties? — viņa vaicāja.

—   Rauts, — viņš noteica.

—   Viesībās? Kad?

—        Es neatceros. Četrdesmit otrā gada Ziemassvētkos, vai.

No pidžamas krūšu kabatas viņš ar diviem pirkstiem izmakšķerēja cigareti, kas izskatījās pavadījusi kabatā visu nakti.

—        Vai tu nevarētu piespēlēt tur tos sērkokus, — viņš palūdza.

Džinnija pasniedza sērkociņu kastīti no galdiņa sev blakus. Viņš aizdedzināja cigareti, nemaz nepapūlēdamies to iztaisnot, tad iebāza izdegušo sērkociņu atpakaļ kastītē. Atliecis galvu, viņš izpūta no mutes milzīgu dūmu mutuli un ievilka caur nāsīm atpakaļ. Tad turpināja smēķēt cigareti šajā «franču» stilā. Ļoti iespējams, ka tā nebija dīvāna vodeviļa par godu jaunai dārnai, bet drīzāk gan tīri personiska tāda jauna vīrieša pašuzmundrināšanās, kuram nu varbūt ne reizi vien nāksies skūties ar kreiso roku.

—   Kāpēc Džoana ir snobs? — Džinnija vaicāja.

—        Kāpēc? Tāpēc, ka viņa ir snobs. Sasodīts, kā es varu zināt, kāpēc viņa tāda ir?

—   Labi, bet es gribu zināt, kāpēc jūs tā sakāt.

Viņš gurdi pievērsās Džinnijai.

—        Klausies. Es uzrakstīju viņai astoņas sasodītas vēstules. Astoņas. Viņa neatbildēja ne uz vienu no tām.

Džinnija vilcinājās.

—   Nu, varbūt viņa bija ļoti aizņemta.

—        Ka tad! Aizņemta. Tekalē kā tāda sasodīta skudriņa.

—       Vai tiešām jums nepārtraukti jāsodās? — Džinnija pavaicāja.

—   Ir gan, sasodīts!

Džinnija iesmējās.

—   Starp citu, cik ilgi jūs viņu pazīstat?

—   Pietiekami.

—        Labi, bet vai jūs esat kādreiz viņai piezvanījis — nu tā, vispār? Nu, vai kaut reizi piezvanījis?

—   N-nē.

—        Nē, patiešām, iedomājies tikai! Ja jūs ne reizes neesat viņai zvanījis vai…

—   Velns lai parauj, es nemaz nevarēju!

—   Kāpēc?

—   Es nebiju Ņujorkā.

—   O, kur tad?

—   Es? Obaio.

—   O, jūs mācāties koledžā?

—   Nē. Notinos.

—   O, jūs dienat armijā?

—   Nē.

Ar cigareti roka viņš papliķeja pa krūtīm kreisajā pusē.

—   Motors.

—        Jus domājāt, sirds? — Džinnija vaicaja. — Kas vainas jūsu sirdij?

—        Pie velna, kā lai es zinu, kas tai kait? Kad es biju sīks, man bija reimatisms. Baigi sāpēja …

—        Vai tad jums nebūtu jāatmet smēķēšana? Tiešām, vai tad jums nebūtu jāatmet smēķēšana — un vispār? Ārsts manai…

—        Eē, klausies tik vairāk, ko tie saka, — viņš pārtrauca Džinniju.

Džinnija pieklusināja savu dedzību tikai uz īsu mirkli. Ļoti īsu.

—   Ko jūs darījāt Ohaio? — viņa vaicāja.

—   Es? Šancēju tai draņķīgajā lidmašīnu rūpnīcā.

—        Tiešām? — Džinnija atsaucās. — Un jums tur patika?

—        «Un jums tur patika?» — viņš izmēdīja Džinniju. — Ārkārtīgi. Es dievinu lidmašīnas. Tās ir tik burvīgas.

Džinnija bija pārāk aizrāvusies, lai apvainotos.

—   Cik ilgi jūs tur strādājāt? Tai lidmašīnu rūpnīcā?

—        Pie velna, kā lai es zinu. Trīsdesmit septiņus mēnešus.

Viņš piecēlās un piegāja pie loga. Berzēdams ar īkšķi muguru, viņš vērās lejup uz ielu.

—        Paskaties tikai uz viņiem! — viņš sacīja. — Nolādētie stulbeni.

—   Kuri?

—   Es nezinu. Visi.

—       Jums asiņos vēl vairāk, ja jūs turēsit roku tā uz leju, — Džinnija sacīja.

Viņš bija dzirdējis. Viņš uzcēla kāju uz logsēdekļa un noguldīja savainoto roku uz augšstilba. Un turpināja vērties lejā uz ielu.

—        Viņi visi iet uz to draņķa iesaukšanas punktu, — viņš sacīja. — Tagad mēs karosim ar eskimosiem. Tu to zini?

—   Ar ko?

—   Ar eskimosiem … Sasodīts, tev banani ausīs, vai?

—   Kāpēc ar eskimosiem?

—        Es nezinu, kāpēc. Kā lai es to zinu, velns lai parauj! Sai reizē būs jāiet visiem večiem. Visiem tā ap sešdesmit. Nevienu neiesauks, kam nebūs sešdesmit, — viņš sacīja. — Tikai noteiks īsāku darba dienu un … Baigi vajag!

—       Jums jau nebūs jāiet, — neko sliktu nedomādama, Džinnija teica, taču, vēl nepabeigusi teikumu, saprata, ka tā nu gan nevajadzēja sacīt.

—        Es zinu, — viņš strauji atbildēja, nolaidis kāju zemē, pavēra logu mazliet plašāk un izlidināja cigaretes galu ārā uz ielas. Tad pagriezās, it kā būtu izdarījis visu, kas darāms pie loga.

—        Klausies, izdari man vienu lietu. Kad tas čalis atnāks, vai tu nevarētu viņam pateikt, ka tūliņ būšu gatavs. Man tikai jānoskujas. Labi?

Džinnija pamāja.

—        Gribi — es pasteidzināšu Selēnu? Vai viņa zina, ka tu te esi?

—       O, viņa it labi zina, ka es esmu šeit, — Džinnija atbildēja. — Un es nesteidzos. Paldies.

Selēnas brālis pamāja. Tad viņš uzmeta pēdējo ilgstošo skatienu savam pirkstam, gluži kā novērtēdams, vai tas izturēs garo ceļojumu līdz istabai.

—        Kāpēc jūs neuzliekat aseptisko leikoplastu? Jums nav?

—   N-nē, — viņš atbildēja. — Nu, labi. Neņem galvā!

Un gausi izgāja no istabas.

Pēc mirkļa viņš atgriezās ar sviestmaizi rokā.

—   Ēd nost! — viņš sacīja. — Garšīga.

—   Tiešām, es nemaz …

—   iŅem, velns lai parauj! Es neesmu to saindējis.

Džinnija paņēma sviestmaizes pusi.

—   Labi. Liels paldies.

—        Tas ir cālis, — viņš sacīja, stāvēdams līdzās un vērodams Džinniju. — Vakar vakarā nopirku tai draņķa delikatešu bodītē.

—   Izskatās garšīgs.

—   Labi. Tad ēd tik nost!

Džinnija iekoda sviestmaizē.

—   Nu, nav laba?

Džinnija ar grūtībām norija kumosu un sacīja:

—   Ļoti.

Selēnas brālis pamāja. Kasīdams krūtis, viņš izklaidīgi apskatīja istabu.

—       Nu, labi. Rādās, ka man vajadzētu apģērbties… Ak kungs! Jau zvana. Nu, neņem galvā!

Un prom viņš bija.

Palikusi viena, Džinnija pārlūkoja istabu, meklēdama vietu, kur nobēdzināt sviestmaizi. Tad viņa izdzirdēja priekšnamā kādu nākam un iebāza sviestmaizi mētc|a kabatā.

Istabā ienāca vidēja auguma gadus trīsdesmit vai drusku vecāks vīrietis. Pareizie vaibsti, īsi apcirptie mati, uzvalka piegriezums, fulāra kaklasaites zīmējums nejāva īsti pateikt, kas viņš varētu būt. Viņš varētu strādāt vai gatavoties strādāt kādā žurnāla redakcijā. Viņš varētu būt spēlējis Filadelfijā kādā lugā, kuru nupat pārtraukuši rādīt. Viņš varētu strādāt kādā advokātu firmā.

—   Labdien, — viņš draudzīgi uzrunāja Džinniju.

—   Labdien.

—   Frenklins nav redzēts? — viņš vaicāja.

—  Viņš skujas. Viņš man lūdza pateikt, lai jūs pagaidot, — viņš tūlīt būšot gatavs.

—   Skujas! Ak dievs!

Jaunais vīrietis paskatījās rokaspulkstenī. Tad viņš apsēdās sarkanajā, ar damastu pārvilktajā krēslā, sakrustoja kājas un piespieda plaukstas pie sejas. Izskatīdamies galīgi pārguris vai kā tikko pārcietis kādu acu slimību, viņš ar izstiepto pirkstu galiņiem masēja nolaistos acu plakstiņus.

—   Sis bija šausmīgākais rīts manā mūžā, — viņš sacīja, atrāvis rokas no sejas.

Viņš runāja tikai ar balss saitēm, it kā būtu pārāk noguris, lai sasprindzinātu vēl arī diafragmu.

—   Kas noticis? — Džinnija vaicāja, skatīdamās uz viņu.

—   O… Tas ir garš stāsts. Un es nekad neapgrūtinu cilvēkus, kurus nepazīstu vismaz kādus tūkstoš gadus.

Noraizējies viņš izklaidīgi skatījās uz loga pusi.

—   Bet es nekad vairs neiedomāšos, ka esmu spējīgs kaut vismazākajā mērā spriest par cilvēku raksturu. Jūs varat publiski citēt šo manu izteikumu.

—   Kas ir notics? — Džinnija atkārtoja jautājumu.

—   Ak dievs! Šis indivīds, ar kuru es dalījos savā miteklī mēnešiem ilgi, — man negribas viņu pat pieminēt … Šis rakstnieks, — viņš apmierināti piebilda, iespējams, atcerēdamies šo pazīstamo nicīgo apzīmējumu no Hemingveja romāna.

—   Ko viņš tādu izdarījis?

—   Patiesību sakot, es negribētu tik drīz pēc notikuša runāt par detaļām, — jaunais vīrietis atbildēja.

Viņš izņēma cigareti no savas paciņas, nepievērsdams uzmanību caurspīdīgajai higrogēnajai cigarešu lādītei uz galda, un aizsmēķēja ar savām šķiltavām. Viņam bija lielas rokas. Bet tās neizskatījās ne stipras, ne prasmīgas, arī ne jūtīgas. Tomēr tās izskatījās tā, it kā tās kustinātu kāds īpašs, nebūt ne viegli vadāms estetizējošs mehānisms.

—   Biju nolēmis pilnīgi izmest to no galvas. Esmu galīgi pārskaities, — viņš teica. — Es runāju par to nicināmo personu no Altūnas Pensilvānijā vai kādas tamlīdzīgas vietas. Aiz bada praktiski pusbeigtu. Un es estnu tik līdzcietīgs un humāns — nu, īsts žēlsirdīgais samarietis — un ļauju viņam apmesties savā dzīvoklī, šajā absolūti mikroskopiskajā dzīvoklītī, kur man pašam tik tikko pietiek vietas, lai apgrieztos. Es iepazīstinu viņu ar visiem saviem draugiem. Ļauju piemētāt visu dzīvokli ar tiem šausminošajiem manuskriptiem, cigarešu galiem, redīsiem un vēl nezin ko visu. lepazīstinu ar visiem Ņujorkas teātru direktoriem. Stiepju uz mazgātavu un atpakaļ viņa netīros kreklus. Un kā kronis tam visam … — Jaunais vīrietis aprāvās. — Un pateicībā par manu laipnību un humāno attieksmi, — viņš turpināja, — šis cilvēks piecos vai sešos no rīta pamet manas mājas, pat zīmīti neatstājis, savācot līdzi visu, kam tik varējis tikt klāt ar savām nelietīgajām, netīrajām rokām. — Viņš apklusa, lai ievilktu dūmu no cigaretes, un ar šņākoņu izpūta no mutes tievu, tievu dūmu strūkliņu. — Es negribu par to runāt. Tiešām negribu. — Viņš paskatījās uz Džinniju.

—   Man patīk jūsu mētelis, — jau piecēlies no krēsla, viņš teica. Tad šķērsoja istabu un, pienācis pie Džinnijas, starp diviem pirkstiem paburzīja viņas mēteļa atloku. — Burvīgs. Tā ir pirmā patiesi labā kamieļvilna, ko es redzu kopš kara. Vai drīkst pajautāt, kur jūs to dabūjāt?

—   Māte atveda no Naso.

Jaunais vīrietis domīgi pamāja ar galvu un atgriezās savā krēslā. — Tā ir viena no retajām vietām, kur var dabūt tiešām labu kamieļvilnu. — Viņš apsēdās.

—  Vai jūsu māte ilgi tur dzīvoja?

—   Kā, lūdzu?

—    Vai jūsu māte ilgi tur dzīvoja? Es vaicāju tikai tāpēc, ka mana māte tur pavadīja decembri. Un daļu janvāra. Parasti es braucu kopā ar viņu, taču šis gadsbija tik juceklīgs, ka es vienkārši nevarēju nekur tikt.

—   Viņa tur bija februārī, — Džinnija teica.

—   Lieliski. Kur viņa bija apmetusies? Jūs nezināt?

—   Pie manas krustmātes.

Viņš pamāja.

—    Vai drīkst uzzināt, kā jūs sauc? Jūs esat Frenklina māsas draudzene. Vai ne?

—    Mēs mācāmies vienā klasē, — Džinnija atteica, atbildēdama tikai uz otro jautājumu.

—    Vai jūs neesat tā slavenā Meksaina, par kuru Selēna mūžīgi runa?

—   Nē, — Džinnija atbildēja.

Jaunais vīrietis pēkšņi sāka ar plaukstām berzēt bikšu atlokus.

—     Esmu suņa spalvās no galvas līdz kājām. Māte nedēļas nogalē aizbrauca uz Vašingtonu un nometināja to zvēru manā dzīvoklī. Viņš tiešām ir jauks. Taču ar pretīgiem paradumiem. Jums ir suns?

—   Nē.

—     Patiesību sakot, man liekas, ka ir neželigi turēt suni pilsētā. — Viņš pārtrauca berzt atlokus, izslējās taisni un atkal paskatījās rokaspulkstenī. — Nekad nav bijis tā, ka viņš būtu gatavs laikā. Mēs taisāmies noskatīties Kokto «Skaistuli un zvēru», un tā nu reiz Ir filma, uz kuru nedrīkst neaiziet laikā. Zināt — zūd viss šarms, ja neaizejat uz pašu sākumu. Jūs esat redzējusi?

—   Nē.

—    O, jums ta noteikti jāredz. Es to esmu redzējis astoņas reizes. Tas ir īsts ģēnijs. Es jau mēnešiem cenšos aizvest Frenklinu uz šo filmu. — Viņš bezcerīgi pakratīja galvu. — Šitā gaume! Kara laikā mēs kopā strādājām vienā briesmīgā vietā, un šis zēns uzstāja, ka man jā iet viņam līdzi uz visneiedomājamākajām filmām pasaulē. Mēs skatījāmies gangsteru filmas, vesternus, mūziklus…

—    Vai jūs arī strādājāt lidmašīnu rūpnīcā? — Džinnija vaicāja.

—    Ak dievs! Jā. Ilgus, ilgus gadus. Lūdzu, nerunāsim par to!

—   Vai jums arī ir slima sirds?

—        Debestiņ, nē. Piesitiet pie koka! — Viņš pāris reizes viegli uzsita pa krēsla paroci. — Esmu vesels kā…

Kad istabā ienāca Selēna, Džinnija strauji piecēlās un devās viņai pretī. Selēna bija noģērbusi šortus un uzvilkusi kleitu — parastajos apstākļos tas būtu Džinniju aizkaitinājis.

—        Atvaino, ka liku tev gaidīt, — Selēna liekulīgi uzsāka, — bet man nācās pagaidīt, kamēr pamostas māte … Sveiks, Ērik!

—   Sveiki, sveiki.

—       Es tik un tā to naudu negribu, — Džinnija teica, pieklusinādama balsi, lai dzirdētu tikai Selēna.

—   Ko tu saki?

—        Es pārdomāju. Tu taču vienmēr nes tenisa bumbiņas — un vispār. Es biju piemirsusi.

—   Bet tu taču teici, ka tās man neko nemaksā …

—        Pavadi mani līdz durvīm, — Džinnija sacīja un devās prom, neatvadījusies no Ērika.

—        Bet tu taču teici, ka tev šovakar jāiet uz kino un nauda tev nepieciešama, — Selēna priekšnamā sacīja.

—        Esmu pārāk nogurusi, — Džinnija atbildēja. Viņa noliecās, lai paņemtu savus tenisa piederumus. — Klausies, es tev piezvanīšu pēc pusdienas. Tev ir kas īpašs, ko šovakar darīt? Varbūt es pienākšu.

Selēna nobrīnījās un teica:

—   Labi.

Džinnija atvēra ārdurvis un gāja uz liftu. Viņa piespieda lifta pogu.

—   Sastapu tavu brāli, — viņa sacīja.

—   Tiešām? Vai nav dīvains?

—        Starp citu, ko viņš dara? Strādā? — Džinnija paviršā tonī pavaicāja.

—        Viņš nedara neko. Tēvs grib viņu sūtīt atpakaļ uz koledžu, taču viņš nevēlas.

—   Kāpēc?

—   To es nezinu. Esot pārāk vecs un diez kas vēl.

—   Cik viņam gadu?

—   Es nezinu. Divdesmit četri.

Lifta durvis atvērās.

—   Es tev vēlāk piezvanīšu, — Džinnija sacīja.

Izgājusi uz ielas, Džinnija devās uz rietumiem, uz Leksingtonas avēnijas autobusu pieturu. Pusceļā starp Trešo avēniju un Leksingtonas avēniju viņa iebāza roku mēteļa kabatā pēc maciņa un uzdūrās sviestmaizei. Viņa izņēma to no kabatas un jau pastiepa roku, lai izmestu to notekā, bet tad tomēr iebāza atpakaļ kabatā. Pirms vairākiem gadiem viņai bija vajadzīgas trīs dienas, lai izmestu ārā Lieldienu cāli, kuru viņa bija atradusi beigtu zāģu skaidās papīrgroza dibenā.

SMEJOŠAIS CILVĒKS

1928 man bija deviņi gadi, un es ar visu iespējamo esprit de corps piederēju par «Komanču klubu» dēvētai organizācijai. Ik dienas trijos, pēc stundām, mūs, divdesmit piecus komančus, pie 165. privātskolas zēnu ieejas Simt devītajā ielā netālu no Amsterdamas avēnijas sagaidīja mūsu Virsaitis. Mēs grūstīdamies un plūkdamies ielauzāmies pārbūvētā autofurgonā, un viņš (pastāvēja finansiāla vienošanās ar mūsu vecākiem) veda mūs uz Centrālparku. Atlikušo pēcpusdienas dalu, ja laiks bija piemērots, mēs spēlējām amerikāņu futbolu, sokeru vai beisbolu — atkarībā (gan visai nosacītā) no sezonas. Lietainās dienās mēs Virsaiša vadībā devāmies vai nu uz Dabaszinātņu vēstures muzeju vai uz Metropolitēna mākslas muzeju.

Sestdienās un lielajos nacionalajos svētkos Virsaitis jau rīta agrumā savāca mūs no mūsu mājām, kas bija izkaisītas pa visu pilsētu, un savā nožēlojama izskata autobusiņā veda ārā no Manhatanas uz salīdzinoši tukšajiem Vankortlanda vai Palisāžu parka plašumiem. Ja bijām nolēmuši sportot nopietni, braucām uz Vankortlanda parku, kur bija īsti sporta laukumi un kur nebija jābaidās, ka pretinieku komandā varētu trāpīties kāda māmiņa ar bērnu ratiņiem vai nīgra veca dāma ar spieķīti. Ja mūsu komanču sirdis bija noskaņotas uz klejojumiem, mēs devāmies iekarot Palisāžu parku. (Atceros, ka reiz sestdienā nomaldljos tajā viltīgajā gabalā starp Lainitas celarādītāju un Džordža Vašingtona tilta rietumu galu. Galvu tomēr nezaudēju. Es vienkārši nosēdos milzīga reklāmdēļa varenajā ēnā un, tiesa gan, asarām acīs ķēros pie brokastu maizītēm, puslīdz drošs, ka Virsaitis mani atradīs. Virsaitis vienmēr mūs atrada.)

Laika posmā ārpus komančiem Virsaitis kļuva par Džonu Gedsudski no Steitenailendas. Viņš bija ārkārtīgi bikls, patīkams gadus divdesmit vai divdesmit trīs vecs vīrietis, kas studēja jurisprudenci Ņujorkas Universitātē un visādā ziņā bija neaizmirstams cilvēks. Necentīšos šeit uzskaitīt visas viņa labās īpašības un tikumus. Pieminēšu tikai, ka viņš bija Ērgļa skauts, ka viņš 1926. gadā gandrīz kļuva par visas Amerikas zvaigžņu izlases pussargu un ka visi zināja, ar kādu entuziasmu viņu aicināja spēlēt Ņujorkas Giant beisbola komandā. Viņš bija taisnīgs un nosvērts tiesnesis visos mūsu trakulīgajos sporta pasākumos, viņš meistarīgi prata iekurt un apdzēst ugunskuru, prasmīgi un pacietīgi apmācīja mūs pirmās palīdzības sniegšanā. Un mēs visi, no vismazākā dauzoņas līdz vislielākajam, viņu mīlējām un cienījām.

Manā atmiņā neizdzēšami saglabājies Virsaitis, kāds viņš izskatījās 1928. gadā. Ja vēlmes spētu pārvērsties collās, tad mums, komančiem, viņš acumirklī būtu kļuvis par milzi. īstenībā viņš bija neliela auguma jauneklis, pēdas piecas vai kādu collu garāks — ne vairāk. Zilganmeinie mati sākās zemu uz pieres, deguns bija liels un plats, un viņa ķermenis bija gandrīz tikpat garš kā kājas. Pleci ādas vējjakā izskatījās spēcīgi, taču šauri un slīpi. Tomēr toreiz man šķita, ka Virsaitī saskanīgi iemiesojies viss pievilcīgākais, kas piemita Baka Džonsa, Kena Meinarda un Toma Miksa fotogēniskajai ārienei.

Katru vakaru, kad kļuva pietiekami tumšs, lai zaudētāju komanda varētu aizbildināties, ka pēdējās bumbas un piespēles zaudējusi krēslas dēļ, mēs, komanči, kārtējo reizi iekšēji gatavojāmies egoistiski ekspluatēt Virsaiša stāstītāja talantu. Ap to laiku mēs jau bijām iekarsušu un kašķīgu puiku varza, kuri, cits ar citu plēsdamies, centās iespiesties — liekot lietā gan dūres, gan spiedzienus — tuvāk Virsaitim. (Furgonā bija divas paralēlas pītu solu rindas. Kreisajā pusē bija par trim vietām vairāk — un tās bija pašas labākās, jo no tām varēja redzēt vadītāja profilu.) Virsaitis kāpa autobusā tikai pēc tam, kad mēs bijām iekārtojušies. Viņš uzsēdās jāteniski uz šofera sēdekļa ar seju pret salonu un savā spalgajā, taču izteiksmīgajā tenorā uzsāka kārtējo turpinājumu stāstam par Smejošo Cilvēku. Un, tiklīdz Virsaitis sāka savu vēstījumu, mūsu uzmanību nekas vairs nespēja novērst. «Smejošais Cilvēks» bija tieši tas, kas vajadzīgs komančiem. Stāstam piemita kaut kas no klasikas mērogiem. Tas tiecās pārņemt visu telpu un tomēr bija koncentrēts, it kā portatīvs. To varēja paņemt līdzi uz māju un apcerēt, nu, kaut vai sēžot vannā un gaidot, kad no tās iztecēs ūdens.

Smejošo Cilvēku — misionāru pāra vienīgo dēlu — pavisam maziņu bija nolaupījuši ķīniešu bandīti. Kad bagāto misionāru pāris (aiz reliģiskiem apsvērumiem) atteicās maksāt izpirkšanas naudu par savu dēlu, jūtami aizvainotie bandīti ielika mazā cilvēciņa galvu galdnieka spīlēs un pagrieza attiecīgo rokturi pāris, reižu pa labi. Sī unikālā eksperimenta upuris izauga par cilvēku bez matiem, ar galvu, plakanu kā llinoisasrieksts, un seju, kurā mutes vietā bija milzīgs ovālscaurums zem deguna. Pats deguns bija tikai divas aizaugušas nāsis. Tāpēc, kad viņš elpoja, pretīgā skumju smieklu grimasē savilktā sprauga zem viņa deguna izpletās un sarāvās (tā es to redzēju) kā ķēmīga vakuola. (Virsaitis drīzāk parādīja nekā izstāstīja, kā elpojis Smejošais Cilvēks.) Ieraudzījuši Smejošā Cilvēka drausmīgo seju, svešinieki tūlīt pat zaudēja samaņu. No viņa vairījās pat tie, kas viņu pazina. Lai cik tas liktos dīvaini, bandīti tomēr ļāva Smejošajam Cilvēkam klīst ap viņu midzeni — vienīgi seja viņam bija jāaizsedz ar bāli sārtu masku no opija magoņu ziedlapām. Maska pasargāja bandītus ne vien no sava audžudēla sejas izteiksmes, bet arī ļāva viņiem vienmēr zināt, kur tas atrodas, jo viņš allaž dvakoja pēc opija.

Ik rītus, galējas vientulības dzīts, Smejošais Cilvēks aizzagās uz meža biezokni (viņš spēja skriet viegli kā kaķis), kas pletās ap bandītu midzeni. Tur viņš iedraudzējās ar visdažādākajiem dzīvniekiem — suņiem, baltajām pelēm, ērgļiem, lauvām, žņaudzējčūskām, vilkiem. Vēl vairāk, viņš varēja noņemt masku un savā melodiskajā, maigajā balsi sarunāties ar dzīvniekiem viņu valodā. Dzīvniekiem viņš nelikās pretīgs.

(Pagāja vairāki mēneši, kamēr Virsaitis tika līdz šai vietai savā stāstā. Un no šīs vietas, komančiem par nenoliedzamu apmierinājumu, notikumi stāstā sāka risināties aizvien saistošāk.)

Smejošā Cilvēka dzirde bija tik lieliska, ka viņam pietika tikai laiku pa laikam piespiest ausi pie zemes,, lai drīz vien viņš jau zinātu vērtīgākos bandītu amata* noslēpumus. Tie viņam tomēr nelikās nekas sevišķs, tāpēc viņš ātri izdomāja pats savas — daudz efektīvākas metodes. Sākumā visai pieticīgos mērogos viņš sāka klaiņot pa Ķīnas zemi, laupīdams un ķerdams ķīlniekus, bet nogalinādams tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Drīz ar saviem asprātīgajiem laupīšanas paņēmieniem un godīgo spēles noteikumu ievērošanu viņš iekaroja tautas simpātijas. Lai cik dīvaini tas arī nebūtu, viņa audžuvecāki (tas ir — bandīti, kas bija pievērsuši viņa domas laupīšanai) bija paši pēdējie, kas uzzināja par viņa panākumiem. Un tad tie kļuva ārkārtīgi skaudīgi. Kādu nakti, domādami, ka ar savām dzirām Smejošo Cilvēku ir iemidzinājuši un viņš guļ dziļā miegā, tie zosu gājienā nosoļoja gar viņa guļvietu, katrs iedurdams mačeti ķermenī zem segas. Bet izrādījās, ka viņu upuris ir bandītu vadoņa māte — nepatīkama un kašķīga būtne. Sis notikums tikai uzkurināja bandītu alkas izliet Smejošā Cilvēka asinis, un beigu beigās viņam nācās ieslodzīt visu bandu dziļā, bet patīkami iekārtotā mauzolejā. Viņi no turienes šad tad izbēga, sagādādami Smejošajam Cilvēkam zināmas nepatikšanas, taču viņš nevēlējās bandītus nogalināt. (Smejošā Cilvēka līdzcietīgums padarīja mani vai traku.)

Drīz Smejošais Cilvēks sāka regulāri šķērsot Ķīnas robežu, nokļūdams tieši Parīzē, Francijā, kur uzjautrinājās, izaicinoši demonstrēdams savu izcilo, bet iedomības neskarto talantu Marsela Difarža degungalā. Difaržs, pasaulslavens detektīvs un ārkārtīgi viltīgs diloņslimnieks, un viņa meita (smalki audzināta jauna dāma, bet ar zināmām transvestītes iezīmēm) kļuva par Smejošā Cilvēka ļaunākajiem ienaidniekiem. Neskaitāmas reizes viņi mēģināja Smejošo Cilvēku ievilināt lamatās. Ar tīri sportisku azartu Smejošais Cilvēks parasti arī ļāvās pa pusei ievilināties šajās lamatās, lai tad pagaistu, visbiežāk neatstājot neko tādu, kas varētu dot kaut vai vismazāko mājienu par to, kādā veidā viņš pazudis. Toties šad un tad viņš Parīzes kanalizācijas sistēmā atstāja dzēlīgu atvadu zīmīti, kas tika nekavējoties nogādāta tieši rokās Difaržam. Difarži pavadīja garu garās stundas, pārmeklēdami Parīzes kanalizācijas ejas.

Drīz Smejošais Cilvēks kļuva par bagātāko cilvēku pasaulē. Lielāko daļu savas bagātības viņš anonīmi ziedoja kāda vietējā klostera mūkiem — pazemīgiem askētiem, kas veltīja savu dzīvi vācu policijas suņu audzēšanai. Pārējo bagātības daļu Smejošais Cilvēks ieguldīja dimantos, kurus laiku pa laikam nogremdēja Melnās jūras smaragdzaļajās dārgumu krātuvēs. Viņa paša prasības bija niecīgas. Viņš pārtika vienīgi no rīsiem urn ērgļa asinīm un dzīvoja mazā namiņā vētrainajā Tibetas piekrastē. Pazemē bija iekārtota vingrošanas zāle un šautuve. Kopā ar viņu dzīvoja četri līdz nāvei uzticīgi biedri — ātrkājis pelēkais vilks Melnais Spārns» piemīlīgais pundurītis Omba, milzīgais mongolis Hongs, kuram baltie cilvēki bija izdedzinājuši mēli, un burvīga meitene — eirāziete, kura, bezcerīgi mīlēdama Smejošo Cilvēku un patiesi raizēdamās par viņa drošību, brīžiem bija visai neiecietīga pret noziegumiem. Smejošais Cilvēks savas pavēles darīja viņiem zināmas caur melnu zīda aizkaru. Pat piemīlīgajam pundurītim Ornbain nebija ļauts redzēt viņa seju.

Lai gan negrasos to darīt, taču es varētu stundām ilgi vadāt lasītāju — ja nepieciešams, piespiedu kārtā — šurp un turp pāri Parīzes—Ķīnas robežai. Smejošo Cilvēku es iedomājos kā kādu savu izcilu senci — līdzīgu, teiksim, Robertam E. Lī, uguni un ūdeni izgājušam varonim. Un šī ilūzija ir visai pieticīga salīdzinājumā ar to, ko izjutu 1928. gadā, kad es uzskatīju sevi ne tikai par tiešu Smejošā Cilvēka pēcnācēju, bet arī par vienīgo vēl dzīvo likumīgo mantinieku. 1928. gadā es nebiju vairs savu vecāku dēls, bet gan velnišķīgi veikls viltvārdis, kas tikai gaida visniecīgāko viņu kļūdu, kura attaisnotu — vēlams, bez vardarbības, tomēr to neizslēdzot, — mana īstā vārda atklāšanu. Baidīdamies salauzt manas šķietamās mātes sirdi, es biju ieplānojisviņai piešķirt savā noziedzīgajā pasaulē pašam vēl nezināmu, taču pietiekami godājamu titulu. Bet pats galvenais 1928. gadā man bija uzmanīt katru savu soli. Turpināt izlikties. Tīrīt zobus. Sukāt matus. Par katru cenu apslāpēt savus dabiskos — šaušalīgos — smieklus.

Patiesībā es nebūt nebiju vienīgais dzīvais Smejošā Cilvēka likumīgais pēctecis. Mūsu klubā bija divdesmit pieci komanči, divdesmit pieci likumīgi un dzīvi Smejošā Cilvēka pēcteči, un mēs visi noslēpumaini un draudīgi klīdām pa pilsētu, lifta zēnos saskatīdami iespējamos arhiienaidniekus, caur zobiem čukstēdami apslēptas, tomēr pilnīgi saprotamas pavēles ausīs kokerspanieliem, ar rādītājpirkstiem vilkdami mērķus uz aritmētikas skolotāju pierēm. Un visu laiku gaidīdami, gaidīdami, kad pēkšņs gadījums ļaus mums iedvest šausmas un sajūsmu kādā vientiesīgā sirdī.

Kādā februāra pēcpusdienā, kad tikko bija atklāta kotnanču beisbola sezona, es ieraudzīju Virsaiša autobusā kādu jaunu priekšmetu. Virs atpakaļskata spoguļa pie priekšējā stikla bija piestiprināta neliela ierāmēta fotogrāfija — meitene studentes cepurītē un apmetnī. Man šķita, ka meitenes attēls pilnīgi neatbilst autofurgona visumā vīrišķīgajam stilam, un es bez aplinkiem noprasīju Virsaitim, kas tā tāda. Sākumā viņš izvairījās no atbildes, bet tad tomēr atzina, ka tā ir meitene. Es pavaicāju, kā viņu sauc. Viņš negribīgi atbildēja:

— Mērija Hadsone.

Es vaicāju, vai viņa ir aktrise vai kaut kas tamlīdzīgs. Virsaitis atbildēja, ka neesot vis, viņa mācoties Velslijas koledžā. Mazliet padomājis, viņš piebilda, ka Velslijas koledža esot ļoti augstas klases mācību iestāde. Tad es viņam noprasīju, kāpēc tomēr viņas fotogrāfijai būtu jāatrodas autobusā. Viņš viegli paraustīja plecus, gluži kā gribēdams teikt, kā man likās, ka fotogrāfija piestiprināta gandrīz vai pret viņa gribu.

Turpmākās pāris nedēļas fotogrāfija — lai 11u Virsaitis to būtu nejauši vai arī pret savu gribu piestiprinājis — tomēr palika savā vietā. Tā netika izmesta kopā ar ietinamajiem papīriem, uz kuriem greznojās Bēbīša Rūta attēls, un zemē nomestajiem cukurgailīšu kociņiem. Un mēs, komanči, pamazām pieradām pie tās. Mēs to sākām ievērot tikpat maz, kā, teiksim, spidometru.

Bet tad kādu dienu ceļā uz Centrālparku Virsaitis nogriezās no Piektās avēnijas Sešdesmito ielu rajonā, krietnu pusjūdzi aiz mūsu beisbola laukuma. Kādi divdesmit braucēji, kas sēdēja salonā, tūlīt pieprasīja paskaidrojumus, taču Virsaitis neatbildēja. Atbildes vietā viņš apsēdās uz šofera sēdekļa savā stāstītāja pozā un iesāka jaunu «Smejošā Cilvēka» turpinājumu. Taču tikko viņš bija iesācis, pie autobusa durvīm kāds pieklauvēja. Virsaiša refleksi tajā dienā bija īpaši saasināti. Viņš sviešus apsviedās savā sēdeklī un parāva durvju kloķi. Autobusā iekāpa meitene bebrādas kažokā.

Tūlīt piebildīšu, ka es savā mūžā spēju atcerēties tikai trīs meitenes, kuras jau pirmajā mirklī mani tā satriekušas ar savu nepiedodami izcilo skaistumu. Viena no tām bija tieva meitene melnā peldkostīmā, kura veltīgi pūlējās atvērt savu oranžo saulessargu Džonsa parka pludmalē apmēram 1936. gadā. Otra bija meitene uz kuģa izpriecas braucienā pa Kārību jūru 1939. gadā, — viņa meta delfīnam ar savām šķiltaviņām. Un trešā bija Virsaiša meitene — Mērija Hadsone.

—   Vai esmu ļoti nokavējusies? — uzsmaidījusi Virsaitim, viņa vaicāja.

Tikpat labi viņa varētu pajautāt, vai viņa ir ļoti neglīta.

—   Nē, — Virsaitis atbildēja. Un mazliet tramīgi paskatījās uz komančiem sava sēdekļa tuvumā, likdams saprast, ka jāatbrīvo vieta. Mērija Hadsone apsēdās starp mani un kādu Edgaru, kura uzvārdu neatminos» bet kura tēvoča labākais draugs sTepeni tirgojās ar dzeramajiem. Mēs atbrīvojām vietu, kuras viņai pietika atliku likām. Tad autobuss ar tipiski amatierisku rāvienu uzņēma gaitu, tomēr komanči noturējās bez piezīmju izteikšanas.

Atceļā uz mūsu parasto stāvvietu Mērija Hadsone, paliekusies uz priekšu, dedzīgi skaidroja Virsaitim visu par vilcieniem, kurus viņa nokavējusi, un arī par to vilcienu, kuru viņa nebija nokavējusi. Viņa dzīvoja Duglastonā, Longailendā. Virsaitis ļoti nervozēja. Viņš ne tikai nepateica ne vārda, viņš pat lāgā neklausījās, ko stāsta Mērija. Es atceros, ka ātrumu pārslēga rokturis palika viņam rokā.

Kad izkāpām no autobusa, Mērija Hadsone vilkās mums pakaļ kā pielipusi. Esmu pārliecināts, ka tad, kad sasniedzām beisbola laukumu, visu komanču sejās bija mēdz-būt-meitenes-kas-nezin-kad-tām-jāiet-mājās izteiksme. Un kronis visam tika uzlikts tad, kad mēs ar vēl vienu komanču sviedām gaisā monētu, lai izšķirtu, kurai komandai jādodas laukumā pirmajai — šajā brīdī Mērija Hadsone kautrīgi izteica vēlēšanos piedalīties spēlē. Atbilde nevarēja būt izteiksmīgāka. Ja līdz šim komanči bija tikai vienkārši vērojuši sieviešdzimtas radījumu, tad tagad viņu acīs parādījās sašutums. Taču viņa smaidīja. Tas mūs mazliet samulsināja. Tad Virsaitis ņēma lietu savās rokās, vairs nespēdams neatklāt spēju reizēm arī apjukt, ko līdz šim bija no mums tik rūpīgi slēpis. Viņš aizveda Mēriju Hadsoni sāņus, tieši tik tālu, lai komanči nevarētu dzirdēt viņa vārdus, un šķita, ka viņš mēģina meiteni nopietni un saprātīgi pārliecināt. Beidzot Mērija Hadsone viņu pārtrauca, un viņas balsi visi komanči sadzirdēja lieliski.

—   Bet es gribu, — viņa sacīja, — es arī gribu spēlēt?

Virsaitis tikai pamāja un mēģināja no jauna. Viņš pameta ar roku uz četru bāzu ierobežoto dubļaino un bedraino laukumu. Viņš pasvārstīja rokās paraugvāli, lai demonstrētu, cik tā smaga.

—   Tas nekas, — Mērija Hadsone skaidri noteica. — Es braucu visu tālo ceļu uz Ņujorku — gan pie zobārsta, gan citur —, un tagad es gribu spēlēt.

Virsaitis atkal pamāja un padevās. Viņš rāmiem soļiem nāca uz pamatbāzi, pie kuras stāvējām mēs — divas komanču komandas «Drošsirži» un «Karotāji», un paskatījās uz mani. Es biju «Karotāju» kapteinis. Viņš nosauca mana parastā centra spēlētāja uzvārdu, kurš slimības dēļ bija palicis mājās, un ieteica Mēriju Hadsoni likt viņa vietā. Es atbildēju, ka man nemaz nav vajadzīgs centra spēlētājs. Virsaitis atvaicāja, ko es, pie velna, īsti domājot, teikdams, ka man nemaz nav vajadzīgs centra spēlētājs. Tas mani šokēja. Tas bija pirmais gadījums, kad dzirdēju Virsaiti lādamies. Vēl trakāk — es jutu, ka Mērija Hadsone man uzsmaida. Lai atgūtu garīgo līdzsvaru, es paķēru akmeni un iemetu ar to pa koku.

Mēs izgājām laukumā pirmie. Pirmajā inningā centra spēlētājam nekādu pienākumu nav. No savas vietas pirmajā bāzē es laiku pa laikam atskatījos. Un katru reizi Mērija Hadsone man priecīgi pamāja. Viņai rokā pēc pašas nelokāmas vēlēšanās bija ķērāja cimds. Tas bija drausmīgs skats.

Mērijai Hadsonei «Karotāju» sastāvā bija jāizpilda sitiens devītajai. Kad es viņai to pavēstīju, viņa saviebusies paziņoja:

—   Nu, tad pas/ei'dzieties!

Un tiešām iznāca tā, ka varēja likties — mēs steidzamies. Viņai bija jāizdara sitiens jau pirmajā inningā. Šim notikumam par godu viņa nometa savu bebrādas kažoku — un arī ķērāja cimdu — un nostājās pamatbāzē savā brūnajā kleitā. Kad es pasniedzu viņai vāli, viņa man pavaicāja, kāpēc tā esot tik smaga. Virsaitis pameta savu tiesneša vietu aiz metēja un satraukts panācās uz priekšu. Viņš lika Mērijai Hadsonei atbalstīt vāles galu uz labā pleca.

—   Es atbalstīju, — viņa teica.

Viņš lika Mērijai Hadsonei nesažņaugt nūju pārāk cieši.

—   Es nesažņaudzu, — viņa atbildēja.

Viņš lika Mērijai Hadsonei nenolaist acis no bumbas,

— Es nenolaižu, — viņa atbildēja. — Nestāvi ceļā!

Viņa ar visu spēku zvēla pa pirmo viņai pamesto bumbu un tā aizlidoja pāri kreisā laukuma spēlētāja galvai. Tas bija pavisam labi vienkāršam sitienam, ar kuru tikt līdz otrajai bāzei, taču Mērijai Hadsonei izdevās nokļūt līdz trešajai, pat nepaklūpot.

Kad mans izbrīns, pēc izbrīna — bijība, pēc bijības — sajūsma bija norimuši, es atskatījos uz Virsaiti. Izskatījās, it kā Virsaitis nevis stāvētu uz metēja, bet teju vai lidinātos gaisā virs tā. Tas bija bezgala laimīgs cilvēks. Stāvēdama trešajā bāzē, Mērija Hadsone man pamāja. Es pamāju pretī. Es nevarēju savaldīties, to neizdarījis. Izrādījās, ka viņa ir meitene, kas ne tikai prot kārtīgi sist, bet zina arī, kā jāpaināj no trešās bāzes.

Visā spēles gaitā viņa līdz bāzei tika ik reizes, kad bija viņas kārta sist. Kaut kāda iemesla dēļ viņai, šķiet, nepatika pirmā bāze — nekas nespēja viņu tur noturēt.. Vismaz trīs reizes viņa gandrīz vai «aizšmauca» uz otro bāzi.

Bumbas viņa uztvēra tā, ka sliktāk nemaz nevarēja, taču maiņa sekoja maiņai un mēs to tā pa īstam nemaz neievērojām. Es domāju, ka viņa iemācītos saņemt bumbu krietni vien labāk, ja patrenētos mušu ķeršanā» lietojot ķērāja cimdu. Viņa tik un tā to nevilka nost. Viņa sacīja, ka tas esot tik elegants.

Vēl kādu mēnesi vai pat ilgāk vairākas reizes nedēļā viņa ar komančiem spēlēja beisbolu (acīmredzot vienmēr, kad viņai bija jāiet pie zobārsta). Dažas pēcpusdienas viņa sagaidīja autobusu jau laikus, citkārt nokavējās. Dažkārt viņa ar savu tērzēšanu radīja autobusā viegli uzbudinošu satraukumu, dažkārt tikai smēķēja citu pēc citas Herberta Tereitona cigaretes (ar korķi imitējošiem filtriem). Ja sēdēja viņai blakus autobusā, varēja just, ka viņa iesmaržojusies ar apburošāmsmaržām.

Kādā vējainā aprīļa dienā Virsaitis, kā parasti, savācis mūs trijos uz Amsterdamas un Simt devītās ielas krustojuma, nogrieza pilno autobusu uz austrumiem pa Simt desmito ielu un tad, kā vienmēr, stūrēja lejup pa Piekto avēniju. Taču viņa mati bija samitrināti un sasukāti, ādas jakas vietā mugurā bija mētelis, un es pamatoti secināju, ka paredzama Mērijas Hadsones pievienošanās mums. Kad pašāvāmies garām pierastajam iebraucamajam ce|am parkā, manas aizdomas vērtās pārliecībā. Virsaitis apstājās stāvvietā Sešdesmito ielu rajonā gluži tā, kā jau tas bija gaidāms. Tad, lai laika nosišanu komančiern padarītu mazāk nepatīkamu, viņš uzmetās atkal jāšus savā sēdeklī un uzsāka jaunu «Smejošā Cilvēka» turpinājumu. Es atceros šo fragmentu līdz pēdējam vārdam, un šķiet, ka šeit tas būtu īsumā jāatstāsta.

Dažādu apstākļu sagadīšanās ievīla Smejošā Cilvēka tuvāko draugu, viņa vilku Melno Spārnu, Difaržu izliktajās fiziskajās un psiholoģiskajās lamatās. Difarži, būdami pilnīgi droši par Smejošā Cilvēka lojalitāti attiecībā uz viņa draugiem, piedāvāja apmainīt Melno Spārnu pret viņa paša brīvību. Vislabāko nodomu vadīts, Smejošais Cilvēks piekrita šim priekšlikumam. (Daži viņa ģēnija mazāk svarīgie mehānismi šad un tad pieļāva nelielas neticamas kļūdas.) Pēc vienošanās, Smejošajam Cilvēkam pusnaktī bija jātiekas ar Difaržiem norunātā vietā kādā bieza meža iecirknī Parīzes pievārtē, kur, mēnesgaismai līstot pār pasauli, Melnais Spārns tiktu atbrīvots. Taču Difaržiem nenāca ne prātā atbrīvot Melno Spārnu, no kura viņi baidījās un kuru ienīda. Naktī, kad vajadzēja notikt apmaiņai, viņi Melnā Spārna vietā saitē atveda citu pelēko vilku, kuram iepriekš bija nokrāsojuši kreiso pakaļkāju sniegbaltu, lai tas vairāk līdzinātos Melnajam Spārnam.

Taču Difarži nebija rēķinājušies ar divām lietām: ar Smejošā Cilvēka sentimentalitāti un viņa prasmi runāt vilku valodā. Kad Smejošais Cilvēks bija ļāvis Difarža meitai piesiet sevi ar dzeloņstiepli pie koka, viņš juta nepieciešamību savā skaistajā, melodiskajā balsī pateikt pāris atvadu vārdu savam, kā viņš domāja, vecajam draugam. Par Melno Spārnu uzdotais vilks stāvēja pāris gaismas pielietu jardu atstatu, pārsteigts, ka svešinieks pārvalda viņa valodu, un aiz cieņas pieklājīgi uzklausīja Smejošā Cilvēka pēdējos padomus — gan tīri personīgus, gan profesionāla rakstura. Galu galā vilks tomēr kļuva nepacietīgs un sāka mīņāties no kājas uz kāju. Pēkšņi un visai nelaipni tas pārtrauca Smejošo Cilvēku, lai pavēstītu, ka, pirmkārt, viņu nebūt nesauc par Melno Spārnu, Tumšo Spārnu, Pelēko Kāju vai kādā citā līdzīgā vārdā, bet gan par Armānu, un ka, otrkārt, viņš savā mūžā nekad nav bijis Ķīnā un viņam neesot arī ne mazākā nolūka turp doties.

No tiesas saniknots, Smejošais Cilvēks ar mēli atgrūda savu masku un pievērsa neaizsegto seju Difaržiem. Mīle Difarža saļima nesamaņā. Viņas tēvam palaimējās. Nejaušības dēļ viņam šajā brīdī uznāca kārtējā klepus lēkme un viņš neredzēja nāvējošo skatu, maskai krītot. Kad klepus lēkme bija pārgājusi un Difaržs ieraudzīja meitu nekustīgi guļam uz mēness apgaismotās zemes, viņš prata izdarīt pareizos secinājumus. Aizsedzis acis ar plaukstu, viņš izšāva visu savas automātiskās pistoles aptveri uz to pusi, no kuras bija dzirdama Smejošā Cilvēka smagā un šņācošā elpa.

Sai vietā stāstījums tika pārtraukts.

Virsaitis izņēma no kabatas savu lēto Ingersola pulksteni, uzmeta tam acis, tad apsviedās sēdeklī otrādi un iedarbināja motoru. Arī es paskatījos savā pulkstenī. Bija gandrīz puspieci. Autobusam izkustoties no vietas, es pavaicāju Virsaitim, vai viņš netaisās gaidīt Mēriju Hadsoni. Viņš neatbildēja un, pirms es biju paspējis atkārtot jautājumu, atgāzis galvu atpakaļ, vērsās pie mums visiem.

—   Vai nevarētu kādu brītiņu paklusēt šai nolāpītajā kastē!

Tā nepārprotami bija pavēle, taču pilnīgi nepamatota — tāpat visi bija sēdējuši pilnīgā klusumā. Gandrīz ikviens domāja par situāciju, kādā bija pamests Smejošais Cilvēks. Mēs jau sen vairs par viņu neuztraucāmies — tam mēs bijām tikuši pāri —, taču viņa dzīves riskantākajos brīžos sarunas nebija prātā.

Kādā trešajā vai ceturtajā tās dienas spēles inningā cs, stāvot pirmajā bāzē, pēkšņi ieraudzīju Mēriju Hadsoni. Viņa sēdēja uz sola apmēram simt jardus no mums, iespiesta starp divām auklēm ar bērnu ratiņiem. Viņai mugurā bija bebrādas kažoks, viņa smēķēja cigareti un, likās, skatījās uz mūsu pusi. Sis atklājums mani satrauca, un es par to skaļi paziņoju Virsaitim, kas stāvēja aiz metēja. Viņš piesteidzās pie manis, tiesa, ne gluži skriešus, un vaicāja:

—   Kur?

Es parādīju. Viņš mirkli lūkojās norādītajā virzienā, tad noteica, ka būs pēc mirkļa atpakaļ, un atstāja laukumu. Viņš soļoja lēni, pa ceļam atpogādams mēteli un sabāzdams rokas bikšu aizmugurējās kabatās. Es nosēdos zemē pie pirmās bāzes un viņu vēroju. Kad Virsaitis sasniedza Mēriju Hadsoni, viņa mētelis atkal bija aizpogāts un rokas nostieptas gar sāniem.

Viņš nostāvēja meitenes priekšā kādas piecas minūtes un, cik varēja noprast, viņai kaut ko stāstīja. Tad Mērija Hadsone piecēlās, un viņi abi nāca šurp uz beisbola laukuma pusi. Viņi nāca klusēdami un neskatīdamies viens uz otru. Kad viņi sasniedza laukumu, Virsaitis nostājās savā vietā aiz metēja. Es uzsaucu:

—   Viņa netaisās spēlēt?

Viņš lika man nostāties bāzē. Es nostājos un vēroju Mēriju Hadsoni. Viņa, sabāzusi rokas bebrādas kažoka kabatās, lēni soļoja aiz pamatbāzes un beidzot apsēdās uz rezerves spēlētāju soliņa aiz trešās bāzes. Viņa aizdedzināja vēl vienu cigareti un pārmeta vienu kāju pār otru.

Kad vāle nonāca pie «Cīnītājiem», es aizgāju līdz viņas soliņam un pavaicāju, vai viņa nevēlas uzspēlēt kreisajā malā. Viņa papurināja galvu. Es pavaicāju, vai viņa gadījumā nav saaukstējusies. Viņa atkal papurināja galvu. Es teicu, ka man nav, kas spēlē kreisajā malā. Es teicu, ka man viens un tas pats zēns spēlē centrā un kreisajā malā. Uz šo informāciju es nesaņēmu nekādu atbildi. Uzsviedu gaisā savu pirmās bāzes spēlētāja cimdu un centos to uztvert ar galvu. Taču tas iekrita dubļu peļķē. Es to noslaucīju gar biksēm un apvaicājos Mērijai Hadsonei, vai viņa nevēlētos atnākt uz mūsu mājām pusdienās. Piebildu, ka Virsaitis nāk bieži.

—   Liec mani mierā! — viņa sacīja. — Lūdzu, liec mani mierā!

Es pavēros viņā, tad devos «Karotāju» soliņa virzienā, izvilku no kabatas mandarīnu un iesāku to rokā mētāt. Nogājis apmēram līdz trešās bāzes robežlīnijas vidum, es pagriezos atpakaļ, turēdams rokā savu mandarīnu, un sāku iet atmuguriski, skatīdamies uz Mēriju Hadsoni. Man nebija ne mazākās nojēgas, kas notiek starp Virsaiti un Mēriju Hadsoni (un man vēl aizvien tādas nav, izņemot ļoti vāju, tīri intuitīvu nojautu), tomēr man bija pilnīgi un galīgi skaidrs, ka Mērija Hadsone ir izsvītrojusi sevi no komanču saraksta. Tieši šī pilnīgā skaidrība, kas gan nebija atkarīga no ārējiem apstākļiem, vērta manu atceļu riskantaku, neka tas butu citkārt, un es uzgrūdos kādiem bērnu ratiņiem.

Vēl pēc viena inninga gaisma kļuva pārāk vārga, lai varētu spēlēt. Spēle tika pārtraukta, un mēs sākām visu vākt kopā. Pēdējo reizi es redzēju Mēriju Hadsoni, kad viņa stāvēja netālu no trešās bāzes un raudāja. Virsaitis bija satvēris bebrādas kažoka piedurkni, taču meitene izrāvās. Viņa aizskrēja pāri laukumam līdz cementētajam celiņam un turpināja skriet pa to, kamēr vien bija saskatāma. Virsaitis nesekoja viņai. Viņš tikai stāvēja un noskatījās, kā viņa izgaist. Tad viņš apgriezās, aizgaja līdz pamatbāzei un pacēla divas mūsu vāles — tās mēs vienmēr atstājām viņa ziņā. Es piegāju pie viņa un pavaicāju, vai viņi nav sastrīdējušies ar Mēriju Hadsoni. Viņš lika man sabāzt kreklu biksēs.

Gluži kā vienmēr mēs, komanči, noskrējām atlikušās pārsimt pēdas līdz autobusa stāvvietai, klaigādami, plosīdamies un izmēģinādami cits pret citu spēka paņēmienus, taču visi jau dzīvojām ar domu, ka pienācis laiks kārtējam vēstījumam par Smejošo Cilvēku. Drāžoties pāri Piektajai avēnijai, kādam nokrita zemē patlaban liekais vai varbūt rezerves svīteris, aiz kura es aizķēros un nokritu garšļaukus. Kad pieskrēju pie autobusa, visas labākās vietas bija jau aizņemtas un man nācās nosēsties kaut kur autofurgona vidū. Sīs neveiksmes sakaitināts, es iebelzu kaimiņam ar elkoni sānos, tad pagriezos_ un vēroju, kā Virsaitis nāk pāri Piektajai avēnijai. Arā vēl nebija galīgi tumšs, taču krēsloja — kā jau septiņpadsmitos piecpadsmit. Virsaitis šķērsoja avēniju, pacēlis mēteļa apkakli, pasitis padusē abas vāles un visu uzmanību pievērsis ielai. Viņa melnie mati, kas pirmīt bija samitrināti un sasukāti, tagad bija sausi un plīvojoši. Atceros, man gribējās, lai Virsaitim būtu cimdi.

Kad Virsaitis iekāpa, autobusā — kā parasti — valdīja klusums, katrā ziņā vismaz tāds kā teātrī, kad zālē pamazām dziest gaisma. Sarunas nobeidzās ašos čukstos vai tika pēkšņi pārtrauktas nepabeigtas. Un tik un tā pirmie vārdi, kurus pateica Virsaitis, bija:

— Labi, vai nu jūs beigsiet klaigāt, vai stāsta nebūs.

Acumirklī autobusu piepildīja neparasts klusums, un tas atņēma Virsaitim jebkādu iespēju izvairīties no apsēšanās stāstitāja pozā. To izdarījis, viņš izvilka kabat

lakatiņu un rūpīgi izšņauca degunu, katru nāsi atsevišķi. Mēs vērojām viņu pacietīgi un ar tādu kā izrādes skatītāju interesi. Ticis galā ar deguna šņaukšanu, viņš kārtīgi salocīja kabatlakatiņu četrkārtīgi un ielika to kabatā. Tad viņš ķērās pie kārtējā «Smejošā Cilvēka» turpinājuma. Viss turpinājums ilga ne vairāk kā piecas minūtes.

Četras Difarža lodes trāpīja Smejošajam Cilvēkam, un divas no tām — sirdī. Kad Difaržs, kas vēl aizvien bija aizsedzis acis, lai neredzētu Smejošā Cilvēka seju, sadzirdēja agonijas krācienus no tās puses, uz kuru bija tēmējis, viņa priekiem nebija robežu. Melnajai sirdij mežonīgi dauzoties, viņš metās pie savas samaņu zaudējušās meitas un piecēla viņu kājās. Gandarītais ļaundaru pāris tagad ar neliešu dūšu saņēmās paskatīties uz Smejošo Cilvēku. Viņa galva bija nokārta kā mirušam, un zods balstījās uz asinīm noplūdušajām krūtīm. Lēni un alkatīgi tēvs un meita tuvojās savai trofejai, lai apskatītu to tuvāk. Taču viņus gaidīja pārsteigums. Smejošais Cilvēks, kas nemaz negrasījās mirt, tikai viņam vien zināmā noslēpumainā veidā sasprindzināja vēdera muskuļus. Kad Difarži bija pienākuši pietiekami tuvu, viņš negaidīti pacēla galvu un, velnišķīgi smiedamies, akurāti un virtuozi atrija visas četras lodes. Šī meistarīgā trika iespaids uz Difaržietu bija tik spēcīgs, ka viņu sirdis vārda tiešā nozīmē pārplīsa, un viņi beigti nokrita pie Smejošā Cilvēka kājām. (Ja jau turpinājumam katrā ziņā vajadzēja būt īsam, tas varēja beigties tieši šeit, un komančiem būtu iespēja kaut kā izskaidrot sev Difaržu pēkšņo nāvi. Taču šajā vietā stāstījums nebeidzās.) Dienu pēc dienas Smejošais Cilvēks nīka, piesiets ar dzeloņstiepli pie koka, un Difaržu līķi trūdēja pie viņa kājām. Vēl nekad viņš nebija bijis tik tuvu nāvei kā tagad — spēcīgās asiņošanas un ērgļa asiņu trūkuma dēļ. Tad kādu dienu aizsmakušā, taču izteiksmīgā balsī viņš aicināja palīgā meža dzīvniekus. Viņš lūdza tos sameklēt piemīlīgo pundurīti Ombu. Un viņi to sameklēja. Tomēr ceļš šurp un turp pāri Parīzes—Ķīnas robežai bija tāls, un tad, kad Omba ieradās notikuma vietā ar zāļu somu un svaigu ērgļa asiņu krājumiem, Smejošais Cilvēks jau bija nesamaņā. Pirmais Ombas žēlsirdības akts bija uzlikt savam saimniekam atpakaļ uz sejas masku — tā gulēja uz Mīle Difaržas tārpiem ņudzošā torsa. Cieņas pilns viņš aizsedza šausminošo seju ar masku un tikai tad ķērās pie briiču aprūpēšanas.

Kad Smejošā Cilvēka mazās acis beidzot pavērās, Omba gādīgi pacēla kausu ar ērgļa asinīm pie maskas. Bet Smejošais Cilvēks nedzēra. Viņš tikai vārgi izdvesa sava dārgā Melnā Spārna vārdu. Omba pacēla savu arī nedaudz kroplo galvu un pavēstīja savam pavēlniekam, ka Difarži nogalinājuši Melno Spārnu. Smejošam Cilvēkam izlauzās dīvaina un sirdi plosoša nebeidzamu sāpju nopūta. Viņš ar vārgu kustību pasniedzās pēc kausa ar ērgļa asinīm un sadrupināja to saujā. Asiņu mazumiņš, kas tajā vēl bija atlicis, tagad lēni notecēja gar viņa dūri. Viņš pavēlēja Ombam novērsties, un Omba šņukstēdams paklausīja. Pēdējais, ko izdarīja Smejošais Cilvēks, pirms viņa seja pievērsās asinīs izmirkušajai zemei, bija — noraut masku uz visiem laikiem.

Šai vietā stāsts, protams, beidzās. (Un nekad vairs neturpinājās.) Virsaitis iedarbināja motoru. Pretējā malā sēdošais mazais Billijs Velšs, jaunākais no komančiem, raudāja aizvilkdamies. Un neviens viņam neko neaizrādīja. Kas attiecas uz mani, tad atceros, ka man drebēja ceļgali.

Pēc pāris minūtēm, kad es kāpu laukā no Virsaiša autofurgona, pirmais, ko es ieraudzīju, bija sārta ietinamā papīra gabaliņš, kas plivinājās vējā pie laternas staba. Tas izskatījās gluži kā maska no magoņu ziedlapiņām. Kad pārrados mājās, man neapvaldāmi klabēja zobi, un man lika tūlīt iet gultā.

LEJĀ, DINGIJĀ

Bija atvasaras pēcpusdiena, mazliet pāri četriem. Jau kādu piecpadsmito vai divdesmito reizi kopš dienas vidus kalpone Sandra, lūpas cieši sakniebusi, panācās nost no virtuves loga, kas bija vērsts uz ezera pusi. Šoreiz, ejot prom no loga, viņa izklaidīgi atraisīja un atkal aizsēja priekšauta saites, savilkdama tās ciešāk — cik nu vien atjāva ļumīgā, neiedomājami resnā jostasvieta. Tad viņa atgriezās pie flīzēm klātā galda un novietoja savu daudzmaz formu atguvušo ķermeni krēslā iepretim Snella kundzei. Snella kundze, pabeigusi tīrīšanu un gludināšanu, tagad, kā vienmēr pirms došanās uz autobusu pieturu, bija apsēdusies pie savas tradicionālās tējas tases. Snella kundzei galvā bija cepure. Tā pati interesantā melnā filca galvassega, ko viņa valkāja ne vien visu šo vasaru, bet bija valkājusi arī visas trīs iepriekšējās vasaras gan cauri rekordkarstuma viļņiem un visām dzīves pārmaiņām, gan pie visiem neskaitāmajiem gludināmajiem dēļiem un ptitekļsūcējiem. Tajā bija iešūta Hetijas Karnegijas salona firmas zīme, patlaban izbalējusi, taču (tā varētu teikt) nezaudējusi cieņu.

—   Nemaz netaisos par to uztraukties, — Sandra paziņoja kādu piekto vai sesto reizi, vērsdamās tiklab pati pie sevis, kā pie Snella kundzes. — Esu nolēmusi par to neuztraukties. Priekš kam?

—   Ļoti pareizi, — sacīja Snella kundze. — Es jau nu neietu uztraukties. Nemaz ar ne. Padod šu somu, mīļā!

Ārkārtīgi nonēsātā ādas soma — taču ar iekšpusē paslēptu tikpat iespaidīgu firmas zīmi kā cepurei — atradās uz virtuves bufetes. Sandra varēja to aizsniegt nepieceldamās. Viņa pasniedza somu pāri galdam Snella kundzei, kura to atvēra, lai izņemtu paciņu mentola cigarešu un Stork Club sērkociņu ietvaru.

Snella kundze aizdedzināja cigareti, tad pacēla pie lūpām tējas tasi, taču tūlīt nolika to atpakaļ uz apakštasītes.

—    Ja šitā nedzisīs, es vēl ņemšu un nokavēšu autobusu.

Viņa paskatījās pāri galdam uz sadrūmušo Sandru, kura bezmērķīgi blenza uz kārtīgi sarindoto vara kat: liņu pusi.

—    Beidzat par to kreņķēties! — Snella kundze pavē: lēja. — Kas tur ko kreņķēties? Vai nu viņš šai pateiks, vai atkal nepateiks. Un viss. Kas tur ko kreņķēties?

—    Es nekreņķējos, — Sandra atsaucās. — Es lai ņemtu un kreņķētos! Bet tas tak traku pataisa, ka tas knēvelis klusu kā kaķis klaiņo pa māju. Jūs saprotat, — šo tak nevar dzirdēt. Un neviens šo nevar dzirdēt. Te kādu dienu atpakaļ, kad es pie šitā paša galda lobīju pupas, es tak šim gandrīz uz rokas uzkāpu! Sēdēja pagaldē — taisni pašā vidū.

—   Es nu gan par to nekreņķētos.

—    Bet man tak katrs vārds jāpārliek, kad šis i klāt! — Sandra sacīja. — Tas var traku pataisīt!

—    Es vēl aizvien šito nevaru iedzert, — Snella kundze teica. — Tas ir gan briesmīgi, nu, kad katrs vārds jāpārliek, ko saka, un vispār …

—    Tas var traku pataisīt! Ka es jums saku! Pusi dienas es esu pa pusei kā traka. — Sandra notrauca no klēpja dažas iedomātas druskas un nošņācās. — Cetr; gadīgs knēvelis!

—   Viņš izskatās tīri smuks, — Snella kundze teica.

—   Ar tām savām lielajām, brūnajām acīm, un vispār.

Sandra vēlreiz nošņācās.

—    Deguns šim būs tāds pats kā tēvam! — Viņa pacēla savu tasīti un iedzēra malku bez kādām grūtībām.

—   Es neparko nevaru saprast, ko šie īsti grib, kvernēi dami te visu oktobri, — viņa ērcīgi sacīja, nolikdama tasīti vietā. — Un tak neviens no viņiem neiet ūdenim pat tuvumā. Ne šī iet ūdenī, ne šis iet ūdenī, ne tas knēvelis. Neviens tagad neiet ūdenī. Šie pat vairs nevizinās ar to jancīgo laivu. Es nesaprotu, priekš kam šitā izniekot naudu.

—    Es nesaprotu, kā jūs varat iedzert savējo. Es savējo nekādi nevaru.

Sandra nikni blenza pretējā sienā.

—    Es būtu vienkārši laimīga tikt atpakaļ pilsētā. Ka es jums saku! Es ciest nevaru šito ūķi.

Viņa uzmeta naidīgu skatienu Snella kundzei.

—   Jums jau tc i labi, jūs dzīvojat te cauru gadu. Jums te i sava sabiedrība un vispār. Jums jau vienalga.

—   Šito gail es tagad izdzeršu, kaut vai gars jāizlaiž, — Snella kundze sacīja, skatīdamās pulkstenī virs elektriskās plīts.

—   Ko jūs darītu, ja būtu manā ādā? — Sandra strupi noprasīja. — Es prasu, ko jūs darītu? Tikai nopietni!

Šis nu beidzot bija jautājums, kurā Snella kundze ieslīdēja kā sermuliņādas mantijā.

—   Labi. Pirmkārt, — viņa sacīja, — es par to nekreņkēios. Un ko es darītu — es apskatītos pēc citas…

—   Es par to nekreņķčjos, — Sandra viņu pārtrauca.

—  Es zinu, bet ko es darītu — es vienkārši tiktu pie citas…

Atvērās ēdamistabas vārstujdurvis, un virtuvē ienāca mājas saimniece Bubū Tanenbauma. Viņa bija neliela auguma divdesmitpiecgadīga meitene ar loti šauriem gurniem, nekoptiem, bezkrāsainiem un trausliem matiem, kas bija atbīdīti aiz loti lielajām ausīm. Viņai mugurā bija džinsi, kas sniedzās līdz ceļiem, melns pulovers ar augstu apkakli, pusgarās zeķes un mīksti mokasīnu tipa zābaciņi. Ja neņem vērā viņas jokaino vārdu un vispārējo pievilcības trūkumu, viņa — runājot par meitenēm ar nekad neaizmirstamām sīciņām, pret pasauli plaši atvērtām sejām — bija satriecoša un neatvairāma. Viņa devās tieši pie ledusskapja un atvēra to. Viņa pētīja tā saturu, pietupusies uz ieplestām kājām un ar rokām atspiedusies pret ceļgaliem, nemelodiski svilpoja caur zobiem un nepiespiesti — gluži kā laiku kavēdama — vēzēja dibengalu no vienas puses uz otru. Sandra un Snella kundze klusēja. Snella kundze nesteidzīgi nodzēsa cigareti.

—   Sandra …

—  Jā, kundzīt? — Sandra satraukti vērās garām Snella kundzes cepurei.

—  Vai mums marinēto gurķu vairs nav? Es gribētu viņam aiznest kādu gurķi.

—  Viņš tos apēda, — Sandra lietišķi atbildēja. — Viņš tos apēda vakar pirms gulētiešanas. Bija vairs palikuši tikai divi.

—        Aha. Labi, es nopirkšu, kad braukšu uz staciju, es domāju, ka ar tiem man varētu izdoties izvilināt viņu laukā no tās laivas.

Bubū aizcirta ledusskapja durvis un pārgāja pāri virtuvei, lai paskatītos pa logu uz ezera pusi.

—        Vai mums vēl kaut kas ir vajadzīgs? — viņa vaicāja, stāvēdama pie loga.

—   Vienīgi maize.

—       Jūsu čeku es atstāju uz galda priekšnamā, Snella kundze. Paldies jums.

—   Jā, labi, — paldies, — Snella kundze atsaucās.

—   Dzirdēju, ka Laionels grasoties mukt projām. — Un viņa ieķiķinājās.

—        Tā jau nu izskatās gan, — Bubū sacīja, sabāzdama rokas bikšu aizmugurējās kabatās.

—        Viņš nemaz nemūk pārāk tālu, — Snella kundze turpināja, vēlreiz īsi iesmiedamās.

Bubū pie loga mazliet pagriezās, lai nestāvētu tieši ar muguru pret abām sievietēm pie galda.

—        Nē, — viņa sacīja, aizbāzdama aiz auss matu šķipsnu. Un piebilda pilnīgi neitrālā tonī:

—        Viņš dodas ceļā regulāri kopš divu gadu vecuma. Bet ne pārāk tālu. Domāju, ka tālākā vieta, līdz kurai viņš ir nokjuvis — vismaz pilsētā — ir Centrālparka Aleja. Tikai pāris kvartālu no mājām. Un visnetālākā — jeb vistuvākā — ir mūsu mājas ārdurvis. Viņš tur grozījās, lai atvadītos no tēva.

Abas sievietes pie galda pasmējās.

—        Aleja ir tā vieta Ņujorkā, kur viņi visi iet slidot, — Sandra loti runātīgi stāstīja Snella kundzei.

—  Bērni un visi citi.

—   Ak tā! — iesaucās Snella kundze.

—        Viņam bija tikai trīs gadi. Tas bija nupat pērn,— Bubū sacīja, izvilkdama no džinsu sānkabatas cigarešu paciņu un sērkociņu ietvaru. Abu sieviešu uzmundrinoši novērota, viņa aizdedzināja cigareti.

—        Uztraukums bija pamatīgs. Sacēlām kājās visu policiju, lai viņu atrastu.

—   Un šie viņu atrada? — vaicāja Snella kundze.

—        Skaidrs, ka atrada! — Sandra nicīgi sacīja. — Ko ta jūs domājāt?

—       Viņi to atrada ceturksni pāri vienpadsmitiem, un tas, man šķiet, bija — ak kungs! — februāra vidū. Parkā vairs nebija neviena bērna. Tikai klaidoņi un visādi deģenerāti. Viņš sēdēja uz orķestra paaugstinājuma grīdas un ripināja pa šķirbu grīdā šurp turp stikla lodīti. Pa pusei jau sastindzis un izskatīdamies pēc…

—   Ak tu mī un žē! — iesaucās Snella kundze. — Kā tad tā iznāca? Es gribu teikt — kāpēc viņš bija aizbēdzis?

Bubū izpūta pret loga rūti vientuļu greizu dūmu gredzenu.

—   Kāds bērns pēcpusdienā esot pienācis pie viņa un paziņojis kaut ko grūti aptveramu, apmēram tā: «Sīkais, tu smirdi.» Mēs visi domājām, ka tāds ir bijis iemesls. Es nezinu, Snella kundze. Tas drusciņ sniedzas pāri manai saprašanai.

—   Cik ilgi tad viņš tā dara? — vaicāja Snella kundze. — Tā teikt, cik ilgi tad viņš tā dara?

—   Tas sākās divarpus gadu vecumā, — Bubū stāstīja gluži kā biogrāfiju. — Viņš bija atradis patvērumu zem izlietnes mūsu īres mājas pagrabstāvā. Lejā, veļas mazgātavā. Kāda Naomi — viņa sirdsdraudzene — bija pastāstījusi viņam, ka viņas termosā esot tārps. Katrā ziņā, tas bija viss, ko varējām no viņa izdabūt.

Bubū nopūtās un panāca nost no loga, cigaretes galā nesdama garu pelnu stabiņu. Viņa devās tīkla durvju virzienā.

—   Iešu vēlreiz pamēģināt^ — atvadu vietā viņa sacīja abām sievietēm.

Tās smējās.

—   Mildred, — turpinādama smieties, Sandra vērsās pie Snella kundzes, — jūs palaidīsit garām savu autobusu, ja nesāksit kustēties.

Bubū aizvēra aiz sevis tīkla durvis.

Viņa stāvēja mazliet nolaidenajā zālājā savas mājas priekšā, un zemu noslīdējusī saule karsēja viņas muguru. Nepilnus divsimt jardus lejāk uz tēva laivas pakaļējā sola sēdēja viņas dēls Laionels. Pietauvotā laiviņa, kurai bija noņemta grotbura un klīveris, turējās ūdenī taisnā leņķī pret laipu pašā tās galā. Kādas piecdesmit pēdas aiz tās uz mutes peldēja pazaudēta vai pamesta ūdensslēpe, taču uz ezera nebija redzama neviena atpūtas laiva; skatu saistīja vienīgi vietējā kutera pakaļgals — kuteris devās uz Līča piestātni. Bubū ievēroja, ka ir neparasti grūti noturēt Laionelu skatiena fokusā. Saule gan nebija pārāk karsta, tomēr spīdēja tik spoži, ka tās staros viss, kas atradās tālāk, — laiva, zēns — izskatījās gandrīz tikpat virmojošs un lauzts kā nūja ūdenī. Pēc dažām minūtēm Bubū beidza vērot šo ainu. Pa karavīru modei saņurcījusi pirkstos cigaretes galu, viņa devās uz laipas pusi.

Bija oktobris, un no laipas dē|icm atstarotais siltums vairs nedvesa sejā. Viņa devās tālāk, caur zobiem svilpodama Kentucky Babe. Sasniegusi laipas galu, viņa, ceļiem iekrakšķoties, notupās labajā malā un palūkojās lejup uz Laionelu. Zēns sēdēja ne mazāk kā aira attālumā no viņas. Augšup viņš nepaskatījās.

—   Ahoi! — Bubū sacīja. — Draugs. Pirāts. Savs puika. Es esmu atkal klāt.

Vēl aizvien neparaudzījies uz augšu, Laionels pēkšņi, it kā vēlēdamies izrādīt savas kuģotāja spējas, parāva stūri pa labi līdz galam, tad tūlīt atpakaļ uz savu pusi. Viņa skatiens bija piekalts klājam.

—   Es tas esmu, — Bubū sacīja. — Viceadmirālis Tanenbaums. Dzimis Glāss. Ierados pārbaudīt stermaforus.

Šoreiz viņa saņēma atbildi.

—   Tu neesi admirālis. Tu esi dāma, — Laionels sacīja.

Izrunājot teikumus, viņš parasti vismaz vienu reizi tos lauza, nepareizi ievilkdams elpu, tādējādi it bieži vārdi, kurus viņš gribēja uzsvērt, gluži pretēji viņa vēlmei skanēja pieklusināti. Bubū ne tikai klausījās vien, likās — viņa redz Laionela balsi.

—   Kas tev to teica? Kas tev teica, ka es neesmu admirālis?

Laionels atbildēja, taču nesadzirdami.

—   Kas? — pārvaicāja Bubū.

—   Tētis.

Vēl aizvien tupēdama, Bubū, lai noturētu līdzsvaru, ar kreiso roku caur kājām atspiedās pret laipas dēļiem.

—   Tavs tētis ir foršs čoms, — viņa sacīja, — bet man liekas, ka viņš ir vislielākais sauszemes žurka, kādu es pazīstu. Tas ir pilnīgi pareizi — ostā es esmu dāma —, tas tā ir. Taču mans pirmais, vienīgais un patiesais aicinājums vienmēr …

—   Tu neesi admirālis, — Laionels teica.

—   Kā, lūdzu?

—   Tu neesi admiralis. Tu visu laiku esi daina.

Uz brīdi iestājās klusums. Laionels to aizpildīja, atkal mainīdams sava kuģa kursu. — Viņš abām rokām satvēra stūri. Viņam mugurā bija haki krasas šorti un tīrs, balts krekls ar īsām piedurknēm un padzisušu Strausa Džeroma attēlu uz krūtīm. Džeroms spēlēja vijoli. Zēns bija diezgan iededzis, un viņa mati, kuri gan krāsas, gan izskata ziņā bija mātes matu kopija, pašā galvvidū bija nedaudz izbalojuši.

—   Daudzi cilvēki uzskata, ka es neesmu admirālis,— Bubū sacīja, vērodama viņu. — Vienkārši tāpēc, ka es nepalaižu muti.

Turēdamās līdzsvarā, viņa no džinsu sānkabatas izvilka cigaretes un sērkociņus.

—   Man nav ne mazākās vēlēšanās ar kādu apspriest manu dienesta pakāpi. Un it īpaši ar maziem zēniem, kuri pat nepaskatās uz mani, kad es ar viņiem runāju. Tā es tikai ar negodu sapostītu savu daudzsološo karjeru.

Aizdedzinājusi cigareti, viņa strauji piecēlās stāvus un nostiepās neparasti taisni, izveidoja apli no labās rokas īkšķa un rādītājpirksta, pielika to pie lūpām un kā no taures izpūta kaut ko, kas atgādināja kazū. Laionels nekavējoties pacēla acis. Visticamāk, ka viņš pilnīgi apzinājās, ka signāls ir viltojums, tomēr izskatījās patiesi ieinteresēts; mute viņam bija palikusi pavērta. Bubū atkārtoja signālu — jokainu rīta un vakara jundas sajaukumu — trīs reizes pēc kārtas pilnīgi bez pārtraukuma. Tad viņa ceremoniāli salutēja pretējam krastam. Kad viņa beidzot atkal notupās uz laipas malas, izskatījās, ka viņa to dara ar milzīgu nožēlu un ka viņu tikko būtu dziļi aizkustinājis šis jūrnieku rituāls, kurā vienkāršu ļaužu un mazu zēnu klātbūtne ir nepieļaujama. Brīdi viņa vērās tālumā, kur ezers pie horizonta sarāvās mazā svītriņā, un tikai tad it kā attapās, ka nav gluži viena. Viņa paraudzījās — no saviem cieņas augstumiem — lejup uz Laionelu, kuram mute vēl aizvien bija pavērta.

—   Tas bija slepens taures signāls, kuru atļauts dzirdēt tikai admirāļiem.

Viņa aizdedzināja cigareti un nopūta sērkociņu ar teatrāli šauru, garu dūmu virpulīti.

—   Ja kāds uzzinātu, ka esmu ļāvusi tev to dzirdēt…

Viņa pakratīja galvu un atkal savā skatienā kā sekstantā fiksēja horizontu.

—   Izdari to vēlreiz!

—   Tas nav iespējams.

—   Kāpēc?

Bubū paraustīja plecus.

—       Visapkārt ir pārāk daudz zemāko virsnieku, tas — pirmkārt.

Viņa mainīja pozu, tagad notupdamās kā indiāniete. Viņa savilka uz augšu savas pusgarās zeķes.

—        Bet es tev pateikšu, ko es darīšu, — viņa lietišķi teica. — Ja tu pateiksi man, kāpēc aizbēgi, es notaurēšu tev absolūti visus slepenos signālus, kādi man zināmi. Sarunāts?

Laionels nekavējoties pievērsās klājam.

—   Nē, — viņš sacīja.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc.

—   Kāpēc tāpēc?

—        Tāpēc, ka negribu, — Laionels sacīja un, lai uzsvērtu teikto, atkal parāva stūri.

Bubū aizsedza labo vaigu no saules stariem.

—       Tu man sacīji, ka tagad ar bēgšanu esot cauri, — viņa sacīja. — Mēs par to aprunājāmies, un tu teici, ka ar to esot cauri. Tu man apsolīji.

Laionels atbildēja kaut ko nesaklausāmu.

—   Ko? — Bubū pārvaicāja.

—   Es neapsolīju.

—   Kā tad ne! Tu stingri apsolīji.

Laionels atkal ķērās pie sava kuģa stūrēšanas.

—   Ja tu esi admirālis, kur tad ir tava flote?

—       Mana flote. Esmu priecīga, ka tu man to pavaicāji, — Bubū teica un lēnām laida kāju laivā.

—       Nost! — Laionels pavēlēja, taču balss nepārgāja kliedzienā, un viņš nepacēla acis. — Neviens nedrīkst kāpt uz klāja.

—   Vai tad nedrīkst?

Bubū kāja jau gandrīz bija pieskārusies laivas priekšgalam. Viņa paklausīgi atvilka to atpakaļ uz laipas.

—   Neviens, neviens?

Viņa atkal notupās kā indiānrete.

—   Kāpēc?

Laionels atbildēja ar pilnu teikumu, taču atkal nedzirdami.

—   Ko? — Bubū pārvaicāja.

—   Tāpēc, ka nav atļauts.

Bubū, nenovērsdama skatienu no zēna, labu brīdi klusēja.

—        Man ļoti skumji to dzirdēt, — viņa beidzot teica. — Man vienkārši būtu ļoti patīkami iekāpt tavā laivā. Esmu tik vientuļa bez tevis. Man tevis ļoti pietrūkst. Visu dienu biju mājās pilnīgi viena, un man nebija neviena, ar ko parunāties.

Laionels šoreiz stūri lika mierā. Viņš pētīja koka šķiedru rakstus uz tās roktura.

—   Tu vari runāt ar Sandru, — viņš teica.

—        Sandra ir aizņemta, — Bubū sacīja. — Un es tik un tā negribu runāt ar viņu, es gribu runāt ar tevi. Es gribu iekāpt tavā laivā un parunāties.

—   Tu vari runāt no turienes.

—   Ko?

—   Tu vari runāt no turienes.

—        Nevaru vis. Tas ir pārāk tālu. Man jāpiekļūst tuvāk.

Laionels parāva stūri.

—   Neviens nedrīkst uzkāpt uz klāja, — viņš sacīja.

—   Ko?

—   Neviens nedrīkst kāpt uzi klāja.

—        Labi, bet vai tu nevarētu man pateikt no turienes, kāpēc tu aizbēgi? — Bubū vaicāja. — Pēc tam, kad biji apsolījis, ka ar bēgšanu ir cauri?

Netālu no laivas pakaļgala uz klāja gulēja zemūdens maska. Atbildes vietā Laionels aizķēra tās saiti ar labās kājas īkšķi un otro pirkstu un ar īsu un asu kājas kustību pārlidināja brilles pāri bortam. Tās acumirklī nogrima.

—        Skaisti. Tas ir konstruktīvi, — Bubū sacīja. — Tās piederēja tavam tēvocim Vebam. Ai, kā viņš priecāsies! — Viņa ievilka dziļu dūmu. — Un reiz tās piederēja tavam tēvocim Sīmoram.

—   Man vienalga.

—   Es to redzu. Es redzu, ka tev ir vienalga, — Bubū

teica.

Viņas cigarete starp pirkstiem bija neparastā leņķī — oglīte gailēja bīstami tuvu kāda pirksta locītavai. Negaidīti sajutusi karstumu, viņa ļāva cigaretei iekrist ezerā. Tad Bubū izvilka kaut ko no sānkabatas. Tas bija ar zaļu lenti apsiets sainītis balta papīra apmēram kāršu paciņas lielumā.

—        Tā ir ķēdīte ar atslēgām, — viņa sacīja, sajuzdama sev pievērsto zēna skatienu. — Tieši tāda kā tētim. Bet tikai ar daudz vairāk atslēgām nekā tētim. Pie tās ir desmit atslēgas.

Laionels paliecās sēdeklī uz priekšu, palaizdams vajā stūri. Viņš izstiepa rokas, lai varētu noķert sainīti.

—   Pametīsi? — viņš jautāja. — Lūdzu!

—        Pasēdēsim brīdi mierā, saulīt. Man mazliet jāpadomā. Man būtu jāiemet šī atslēgu ķēdīte ezerā.

Laionels skatījās augšup viņā ar pavērtu muti. Tad viņš aizvēra muti.

—        Tā ir mana, — viņš sacīja ar pamazām zūdošu pārliecību par šo vārdu likumīgumu.

Bubū, raudzīdamās lejup uz viņu, paraustīja plecus.

—   Man vienalga.

Laionels lēni atliecās atpakaļ un, vērdamies mātē, pasniedzās pēc stūres. Viņa acīs atspoguļojās pilnīga izpratne, un vina māte jau bija zinājusi, ka tā būs.

—   Ķer!

Un Bubū pasvieda sainīti. Tas plakaniski iekrita viņam klēpī.

Viņš paskatījās klēpī, pacēla sainīti un ar sānisku rokas kustību ielidināja to ezerā. Tai pašā acumirklī viņš paskatījās augšup uz Bubū, un viņa acīs bija nevis spītība, bet asaras. Nākošajā mirklī viņa lūpas jau bija sašķiebušās kā gulošs astotnieks, un viņš aizgūtnēm raudāja.

Bubū nedroši uzslējās stāvus kā cilvēks, kuram notirpušas kājas, un iekāpa laivā. Acumirklī viņa bija uz pakaļējā sola un šūpoja laivas kapteini klēpī, skūpstīdama viņa pakausi un reizē stāstīdama:

—       Jūrnieki neraud, bērniņ! Jūrnieki nekad neraud. Tikai tad, ja nogrimst viņu kuģis. Vai tad, kad viņu kuģis ir strandējis un viņiem jāglābjas uz plosta, un nav nekā, ko dzert, izņemot …

—        Sandra… sacīja Snella kundzei… ka mūsu tētis… ka viņai jādzīvo … netīra žīda ūķī…

Bubū tikko manāmi sarāvās, izcēla zēnu sev no klēpja, nostādīja sev priekšā un atglauda viņam no pieres matus.

—   Tā viņa teica, ko?

Laionels apstiprinoši pamāja ar galvu. Viņš, vēl aizvien raudādams, panāca tuvāk un nostājās starp mātes kājām.

—   Bet tas nemaz nav tik traki, — Bubū sacīja, iespiezdama viņu savu roku un kāju dubultspīlēs. — Tas nav ļaunākais, kas var gadīties. — Viņa maigi iekoda zēna auss ļipiņā. — Vai tu zini, kas ir žīda ūķis, bērniņ?

Sajā brīdī Laionels vai nu nebija spējīgs, vai negribēja runāt. Katrā ziņā viņš nogaidīja, kamēr pēc raudāšanas mazliet pierima elsas. Tad mātes kakla siltumā viņš atbildēja apslāpētā, bet saprotamā balsī.

—   Tā ir viena no tām lietām, kas lido pa gaisu, — viņš sacīja. — Pie auklas, ko tur rokā.

Lai vēl labāk saskatītu zēnu, Bubū pastūma dēlu drusku nost. Te pēkšņi viņa ieslidināja nevaldāmu roku Laionelam aiz bikšdibena, ar to viņu krietni pārsteigdama, taču roku tūlīt atkal izvilka laukā un kārtīgi sabāza kreklu biksēs.

—   Zini, ko mēs tagad darīsim? — viņa sacīja. — Mēs aizbrauksim uz pilsētu, nopirksim marinētus gurķus un maizi, mašīnā iekodīsim gurķus un tad aizbrauksim pretī tētim uz staciju, atvedīsim tēti mājās un pierunāsim viņu izvizināt mūs ar laivu. Un tev viņam būs jāpalīdz nonest lejā buras. Labi?

—   Labi, — atbildēja Laionels.

Mājup viņi negāja, viņi skrēja. Uzvarēja Laionels.

VELTĪTS ESMĒ AR MĪLESTĪBU UN DERDZĪBU

Pavisam nesen es pa gaisa pastu saņēmu ielūgumu uz kāzām, kuras notiks Anglijā 18. aprīlī. Sajā gadījumā kāzas bija tādas, ka es būtu ar mieru krietni daudz ziedot, lai tajās piedalītos, tāpēc, saņēmis ielūgumu, iedomājos, ka tādā reizē varētu doties uz ārzemēm pat ar lidmašīnu, lai tas maksātu ko maksādams. Taču kopš tā brīža esmu visai plaši pārspriedis šo jautājumu ar savu sievu, satriecoši prātīgu būtni, un mēs nolēmām atteikties no brauciena viena iemesla dēļ. Biju pilnīgi aizmirsis, ka mana sievasmāte ir iecerējusi pavadīt divas pēdējās aprīļa nedēļas pie mums. Un nevarētu teikt, ka ar māmiņu Grcnčeri es tiktos trakoti bieži, un viņa nebūt nekļūst jaunāka. Viņai ir piecdesmit astoņi. Kā viņa pati to atzīst pirmā.

Katrā ziņā man pašam nešķiet, ka es — lai kur ari atrastos kāzu brīdī — piederētu pie cilvēkiem, kas nepakustinās ne pirkstiņa, lai tikai pasargātu tās no pārlieku gluda ritējuma. Atbilstoši šim priekšstatam par sevi tad arī ķēros pie lietas un uzmetu pāris īsas atmaskojošas piezīmes par līgavu, kādu es viņu iepazinu pirms sešiem gadiem. Un, ja šīs piezīmes sagādās man pilnīgi nepazīstamajam līgavainim dažu labu nepatīkamu brīdi, jo labāk. Galu galā to mērķis nav izpatikt. Tad jau drīzāk instruēt un pamācīt.

1944. gada aprīlī es biju starp tiem sešdesmit amerikāņu kareivjiem, kuri piedalījās visai specifiskos Britu izlūkošanas dienesta organizētos preinvāzijas kursos Devonā, Anglijā. Kad es atskatos uz šo laiku, man šķiet, ka esam bijusi diezgan unikāla grupa — starp mums visiem sešdesmit nebija neviena īsti sabiedriska cilvēka. Mēs visi bijām īsti vēstuļrakstītāju tipi, un, ja mēs arī sarunājāmies par kaut ko, kas tieši neattiecās uz dienestu, tad parasti aprobežojāmies ar apjautāšanos, vai kādam nav drusku tintes, kuru pats šobrīd nelieto. Kad nerakstījām vēstules un nepiedalījāmies nodarbībās, visbiežāk gājām katrs savu ceļu. Skaidrās dienas es visbiežāk pavadīju gleznainās lauku vietās, lietainās dienās parasti sēdēju kādā sausā vietā un lasīju, bieži vien — bīstami tuvu pingponga galdam.

Apmācību kurss ilga trīs nedēļas un beidzās sestdienā, kas bija iegadījušies ļoti lietaina. Sajā pēdējā vakarā mums septiņos bija paredzēts ieņemt vietas vilcienā, lai dotos uz Londonu, kur, cik bija zināms no baumām, mūs iedalīs kājnieku un gaisa karaspēka divīzijās, kurām uzdots izsēsties krastā «D» dienā. Ap trijiem pēcpusdienā biju sakravājis visu savu īpašumu mantu maisā, iestūķēdams tur arī gāzmaskai paredzēto audekla somu, pilnu ar grāmatām, kuras biju atvedis līdzi no Tā Krasta. (Pašu gāzmasku es biju izlidinājis laukā pa Maurelania iluminatoru jau pirms vairākām nedēļām, būdams pilnīgi pārliecināts, ka, ja gāzes tiešām tiks lietotas, nekad nepaspēšu laikā uzstīvēt šo nolādēto priekšmetu.) Atceros, ka es ļoti ilgi nostāvēju pie kvonsetbarakas galaloga, raugoties laukā uz drūmo, slīpi krītošo lietu, tik tikko niezot pirkstam, ar kuru nospiest gaili, — ja tas vispār niezēja. Aiz muguras dzirdēju daudzas pildspalvas nesaskanīgi čirkstam pa daudzām MF papīra loksnēm. Tad piepeši bez īpaša nodoma aizgāju no loga, apliku kašmira šalli, uzvilku lietusmēteli, galošas un vilnas cimdus, uzliku aizjūras dienesta laiviņu (kuru, kā man vēl aizvien stāsta, es esot valkājis tikai man vienam piemītošā stilā — viegli pārvilktu pār abām ausīm). Tad, saskaņojis savu rokaspulksteni ar pulksteni atejā, es pa garo, mitro bruģi devos lejup uz pilsētu. Zibens uzliesmojumiem visapkārt es nepievērsu uzmanību. Tik un tā tie vai nu ir uz tevi notēmēti, vai arī nav.

Pilsētas centrā, kas laikam gan bija tās vismitrākā daļa, es apstājos kādas baznīcas priekšā, lai izlasītu paziņojumus pie dēļa — galvenokārt tāpēc, ka manu uzmanību bija piesaistījuši baltie, dekoratīvie cipari uz melnā pamata, bet daļēji arī tāpēc, ka pēc trijiem armijā pavadītiem gadiem vairs nevarēju paiet garām nevienam ziņojumu dēlim, to rūpīgi neizstudējis. Trijos piecpadsmit, kā vēstīja paziņojums, baznīcā bija paredzēts bērnu kora mēģinājums. Es paskatījos pulkstenī, tad atkal uz dēli, pie kura bija piesprausta papīra lapa ar to bērnu vārdiem, kuriem jāpiedalās mēģinājumā. Stāvēju lietū un izlasīju visus vārdus, tad iegāju baznīcā.

Solos sēdēja kāds ducis pieaugušo, dažiem no viņiem klēpī bija maziņas galošas ar zolēm uz augšu. Es

pagāju viņiem garām un nosēdos pirmajā rindā. Rostrā trijās cieši kopā saliktu krēslu rindās sēdēja kādi divdesmit bērni, lielākoties meitenes, vecumā apmēram no septiņiem līdz trīspadsmit gadiem. Tai bridi kora vadītāja, milzīga sieviete zīda drānās, lika bērniem dziedot vērt mutes platāk. Vai gan ir dzirdēts, viņa vaicāja, ka pat vismazākais putniņš uzdrošinātos dziedāt savu apburošo dziesmiņu, vispirms nepavēris sīko knābīti plaši, plaši, plaši? Šķiet, neviens gan neko tādu nebija dzirdējis. Bērni vērās viņā nekustīgiem skatieniem. Viņa turpināja: viņa gribot, lai visi bērni uzsūc sevī dziesmas vārdu jēgu, nevis tikai deklamē kā muļķa papagaili. Tad viņa uzdeva toni ar savu kamertoņa stabuli, un bērni gluži kā daudzi mazgadīgi svarcēlāji pacēla savas dziesmugrāmatas.

Viņi dziedāja bez instrumentāla pavadījuma vai — kā šajā gadījumā būtu teikt pareizi — tā netraucēti. Viņu balsis bija tik melodiskas un neviltotas, ka ikvienu cilvēku ar kaut mazliet dziļākām reliģiskām jūtām nekā manējās nekavējoties pārņemtu saviļņojoša pacilātība. Pāris visjaunāko bērnu gan mazliet aizkavēja tempu, taču kļūda bija tik nenojaušama, ka to spētu pamanīt varbūt vienīgi komponista māte. Es nekad nebiju dzirdējis šo korāli, bet ļoti cerēju, ka tam būs vismaz ducis vai vēl vairāk pantu. Klausīdamies es aplūkoju bērnu sejas, taču viscītīgāk vēroju vienu — pirmās rindas galējā, man vistuvākajā krēslā sēdošās meitenes seju. Viņai bija kādi trīspadsmit gadi, taisni pelnu blondi mati, kas tikko nosedza ausis, brīnišķīga piere, vēsas acis, kas, kā man likās, varētu arī pētīt publiku. Viņas balss izcēlās uz citu bērnu balsu fona, taču ne tikai tāpēc, ka viņa man sēdēja vistuvāk. Viņai labāk padevās augšējās toņkārtas, balss skanēja visdzidrāk un visdrošāk, un tā neviļus vadīja visu melodiju. Taču jauno dāmu, šķiet, mazliet garlaikoja vai nu viņas pašas dziedāšanas spējas, vai varbūt vieta un laiks; es divas reizes pamanīju, ka viņa starp pantiem nožāvājās. Viņa to izdarīja kā dāma, muti nepaverot, taču nepamanīt to nevarēja — nāsu noraustīšanās viņu nodeva.

Tiklīdz beidzās korālis, kora vadītāja sāka plaši izklāstīt savu viedokli par cilvēkiem, kuri nespēj noturēt kājas mierā un mutes ciet, kamēr mācītājs lasa sprediķi. Es nopratu, ka mēģinājums beidzies, un, pirms

vadītājas spalgā balss bija paspējusi pilnīgi izjaukt bērnu dziedāšanas radīto burvību, piecēlos un devos laukā no baznīcas.

Bija sācis 1it vēl stiprāk. Garāmiedams ieskatījos Sarkanā Krusta kluba atpūtas zāles logā, taču pie kafijas letes kareivji stāvēja divās vai trijās ciešās rindās, un pat cauri stiklam es varēju saklausīt pingponga bumbiņu sitienus no blakustelpas. Es šķērsoju ielu un iegāju tējnīcā civiliedzīvotājiem. Tajā nebija neviena, izņemot vidēja vecuma viesmīli, kuras izskats gan liecināja, ka viņai būtu daudz patīkamāk apkalpot viesi sausā lietusmētelī. Es pakāru mēteli uz pakaramā cik uzmanīgi vien varēju, nosēdos pie galdiņa un pasūtīju tēju un kanēļa grauzdiņus. Tā bija pirmā reize šajā dienā, kad ar kādu runāju. Es pārmeklēju visas kabatas — ari lietusmētelim — un beidzot atradu pāris vecu vēstuļu, ko pārlasīt. Viena bija no manas sievas, kurā viņa pavēstīja, ka pasliktinājusies apkalpošana Srafta restorānā Astoņdesmit astotajā ielā, otra — no sievasmātes, kurā viņa lūdza mani pirmajā izdevīgajā gadījumā, kad es būšot ārā no «nometnes», aizsūtīt viņai kašmira dziju.

Es vēl dzēru tikai pirmo tasi tējas, kad tējnīcā ienāca jaunā dāma, kuru biju vērojis un klausījies kora mēģinājumā. Viņas mati bija galīgi izmirkuši, un abas ausu ļipiņas kļuvušas redzamas. Viņa bija kopā ar pavisam mazu zēnu, nepārprotami — savu brāli, kura cepuri viņa nocēla tam no galvas, satverot divos pirkstos gluži kā kādu laboratorijas prcparējumu. Gājienu noslēdza enerģiska izskata sieviete mīkstā filca cepurē — droši vien guvernante. Kora dziedātāja, šķērsodama telpu un vilkdama nost mēteli, izvēlējās galdiņu un — no mana viedokļa — izdarīja to ļoti sekmīgi, jo tas bija tikai kādas astoņas līdz desmit pēdas no manis un man tieši pretī. Viņa un guvernante apsēdās. Mazais zēns, kuram varēja būt kādi pieci gadi, sēsties pie galdiņa vēl nebija nobriedis. Viņš nokratīja no sevis vējjaku un tad ar dzimuša dauzoņas pārakmeņojušos izteiksmi sejā centās sakaitināt guvernanti, metodiski atbīdīdams krēslu no galdiņa un piestumdams to atpakaļ, un visu laiku vērodams tās seju. Guvernante klusā balsī divas vai trīs reizes lika viņam apsēsties un galu galā izbeigt šo ākstīšanos, taču viņš apgāja apkārt krēslam un atspieda savu sīko muguriņu pret atzveltni tikai tad, kad ierunājās viņa māsa. Tūliņ pat viņš paķēra salveti un uzlika sev uz galvas. Māsa to noņēma, atlocīja un uzklāja viņam uz ceļiem.

Brīdī, kad viņiem pienesa tēju, kora dziedātāja uztvēra manu skatienu, kas bija pievērsts viņas galdiņam. Viņa pavērās man pretī ar savu publiku vērtējošo skatienu un tad pēkšņi viegli un apvaldīti uzsmaidīja. Smaids bija pārsteidzoši starojošs, kādi dažkārt mēdz būt viegli un apvaldīti smaidi. Es atsmaidīju pretī, gan nesalīdzināmi vēsāk, cenzdamies savilkt virslūpu tā, lai apslēptu ogļmelno V. I. pagaidu plombu, kas rēgojās starp diviem maniem priekšzobiem. Nākošais, ko es atceros, ir jaunā dāma, kas apskaužami izturēti stāv pie mana galda. Viņai mugurā bija tartana tērps — ja nemaldos, Kempbelu krāsās. Man šķita, ka tas ir brīnišķīgs tērps ļoti jaunai dāmai valkāšanai lietainā, lietainā dienā.

—   Es domāju, ka amerikāņi nicina tēju, — viņa teica.

Tā nebija tukša frāze, drīzāk gan tāda cilvēka vērtējums, kurš respektē skaitļu un faktu precizitāti. Es atbildēju, ka daži no mums visu mūžu nedzer neko citu kā tikai tēju. Es pavaicāju, vai viņa nebūtu ar mieru man pievienoties.

—   Pateicos, — viņa sacīja. — Varbūt tiešām — tikai uz mirkļa daļiņu.

Es piecēlos un piedāvāju viņai krēslu sev pretī, un viņa nosēdās uz pašas tā maliņas, taisni un nepiespiesti turēdama muguru. Es atgriezos — gandrīz aizsteidzos — atpakaļ savā krēslā, un mana vēlēšanās uzturēt sarunu bija kaut kas daudz vairāk par vienkāršu vēlēšanos. Tomēr, kad biju apsēdies, es nespēju izdomāt neko, ko teikt. Es atkal smaidīju, vēl aizvien slēpdams saplombēto zobu. Es atzīmēju, ka šodien ir vienkārši šausmīgs laiks.

—   Jā, tik tiešām, — sacīja mana viešņa skaidrā balsī, kas nekļūdīgi liecināja, ka saviesīgas sarunas viņa nicina. Viņa nolika plaukstas uz galda malas gluži kā spiritisma seansā, taču tajā pašā brīdī savilka tās dūrītēs — nagi bija nograuzti līdz asinīm. Viņa valkāja rokaspulksteni, kas drīzāk piederētos kādai militārpersonai, jo atgādināja navigatora hronogrāfu. Viņas tievajai delnas locītavai tas bija daudz par lielu.

—    Jūs bijāt kora mēģinājumā, — viņa sacīja es-tovienkārši-konstatēju tonī. — Es jūs redzēju.

Es atbildēju, ka tik tiešām biju mēģinājumā un izšķīru viņas balsi kopējā dziedājumā. Es teicu, ka viņai ir ļoti skaista balss.

Viņa pamāja.

—    Es zinu. Es taisos kļūt par profesionālu dziedātāju.

—   Tiešām? Operā?

—    Nē, protams. Es domāju dziedāt džezu pa radio un saņemt naudas kalnus. Kad man paliks trīsdesmit, es pametīšu dziedāšanu un apmetīšos uz dzīvi kādā rančo Ohaio. — Viņa ar plaukstu pieskārās saviem slapjajiem matiem galvvidū. — Jūs esat bijis Ohaio? — viņa jautāja.

Es atbildēju, ka pāris reižu esmu braucis cauri štatam ar vilcienu, taču patiesībā par to neko nezinu. Es viņai piedāvāju kanēļa grauzdiņu.

—    Nē, pateicos, — viņa sacīja. — Es ēdu tik maz kā putnēns, patiešām.

Es iekodu grauzdiņā pats un paskaidroju, ka Ohaio ir krietni skarba zeme.

—    Es zinu. Man pastāstīja kāds amerikānis. Jūs esat vienpadsmitais amerikānis, ko sastopu.

Guvernante ar zīmēm eneirģiski aicināja viņu atgriezties pie pašas galdiņa — proti, lai meitene netraucētu mani. Taču mana viešņa rātni pārbīdīja savu krēslu'par kādām pāris collām tā, lai ar savu muguru izslēgtu jebkurus turpmākus sazināšanās mēģinājumus no viņas izvēlētā galdiņa puses.

—    Jūs ejat tajā slepenajā izlūkdienesta skolā kalnā, vai ne? — viņa vēsi apvaicājās.

Būdams tikpat piesūcināts ar konspirāciju kā visi citi, stāstīju, ka esmu ieradies Devonšīrā uzlabot veselību.

—    Tiešām! — viņa sacīja. — Ziniet, neesmu jau nu kā vakar piedzimusi.

Teicu — skaidrs, ka ne, par to nu gan varu kaut vai derēt. Bridi sūcu savu tēju. Es pamazām sāku atkal sajust savu ķermeni un nosēdos krēslā mazliet taisnāk.

—    Kaut arī amerikānis, jūs izskatāties samērā inteliģents, — mana viešņa noteica.

Es atbildēju, ka, ja tā padomā, ir diezgan liels snobisms tā spriest, un izteicu aizdomas, ka tas varētu būt viņas necienīgi.

Meitene piesarka — automātiski atjaunojot manu sociālo pašapziņu, ko biju jau zaudējis.

—        Ja, bet lielākā daļa amerikāņu, ar kuriem man bijusi darīšana, uzvedās kā dzīvnieki. Viņi vienmēr grūstās savā starpā, visus aizskar — un zināt, ko viens no viņiem izdarīja?

Es pakratīju galvu.

—        Viens no viņiem iemeta tukšu viskija pudeli pa manas krustmātes logu. Laimīgā kārtā logs bija atvērts. Vai jums šķiet, ka tas bija ļoti inteliģenti?

Tā man tas nelikās vis, taču es to nepateicu. Teicu, ka daudzi kareivji visā pasaulē ir tālu prom no mājām un ka tikai nedaudziem no viņiem ir bijušas kādas reālas iespējas dzīvē. Vēl es piebildu, ka vairums cilvēku par to gan iedomājas paši.

—        Iespējams, — mana viešņa nepārliecināti atbildēja.

Viņa atkal pieskārās ar roku blondajiem matiem un pieglauda pāris šķipsnu, cenzdamās aizsegt kailās ausis.

—        Mani mati ir galīgi izmirkuši, — viņa sacīja. —Es izskatos atbaidoša. — Viņa paskatījās uz mani. — Alan ir diezgan viļņaini mati, kad tie ir sausi.

—        Jā, to var redzēt, var redzēt, ka jums tie ir viļņaini.

—        Ne jau nu gluži cirtaini, bet viegli viļņaini, — viņa sacīja. — Jūs esat precējies?

Atbildēju, ka esmu.

Viņa pamāja.

—        Vai jūs ļoti mīlat savu sievu? Varbūt mani jautājumi ir pārāk personiski?

Atbildēju, ka pateikšu viņai, līdzko tie tādi kļūs.

Viņa pavirzīja rokas tālāk uz galda, un es atcerējos, ka man gribējās kaut ko darīt sakarā ar šo viņas milzīgo rokaspulksteni — piemēram, ieteikt to aplikt ap jostasvietu.

—        Parasti es neesmu tik šausmīgi indiskrēta, — viņa sacīja un paskatījās uz mani, lai pārliecinātos, vai esmu sapratis šo frāzi.

Neļāvu viņai noprast — esmu vai ne.

—        Es pienācu pie jums tikai tāpēc, ka jūs izskatījāties ārkārtīgi vientuļš. Jums ir ārkārtīgi sensitīva seja.

Atbildēju, ka viņai ir taisnība — es tiešām jūtos vientuļš un ļoti priecājos, ka viņa pienākusi pie manis.

—   Es cenšos attīstīt sevī vairāk līdzcietības. Mana krustmāte saka, ka es esot šausmīgi auksts cilvēks, — viņa sacīja un atkal aptaustīja galvvidu. — Es dzīvoju pie savas krustmātes. Viņa ir ārkārtīgi labs cilvēks. Kopš manas mātes nāves viņa dara visu, kas viņas spēkos, lai mēs ar Čārlzu justos pie vietas.

—   Es priecājos par to.

—   Mana māte bija ārkārtīgi inteliģents cilvēks. Visai jūtīga daudzējādā ziņā. — Viņa pavērās manī ar jaunu interesi. — Vai jūs uzskatāt mani par šausmīgi aukstu cilvēku?

Teicu viņai, ka absolūti tā nedomāju, patiesībā gluži otrādi. Nosaucu savu vārdu un pavaicāju, kā sauc viņu.

Viņa vilcinājās.

—   Mans vārds ir Esmē. Es domāju, ka šobrīd neteikšu jums savu pilno vārdu. Esmu titulēta, un mans tituls varētu jūs iespaidot. Ar amerikāņiem tā gadās, zināt.

Atbildēju, ka nedomāju, ka tas mani pārāk iespaidotu, bet ka tā nebūt nav slikta doma — titula nosaukšanu uz kādu laiku vēl atlikt.

Tieši tajā brīdī sajutu siltu elpu uz sava kakla. Es pagriezos un gandrīz vai sadūros deguniem ar Esmē mazo brāli. Mani ignorēdams, viņš spalgā diskantā uzrunāja māsu:

—   Meglijas jaunkundze teica, ka tev jānāk un jāizdzer tēja!

Noskaitījis savu ziņojumu, viņš atkāpās uz krēslu starp māsu un mani, pa labi no manis. Es nopētīju viņu ar dziļu interesi. Brūnos Setlandes šortos, tumši zilā vilnas jaciņā, baltā kreklā ar svītrotu kaklasaiti viņš izskatījās lieliski. Viņš vērās man pretī ar milzīgām zaļām acīm.

—   Kāpēc filmās skūpstās garām? — viņš uzstājīgi vaicāja.

—   Garām? — es pārjautāju. Tā bija problēma, kas bērnībā bija mulsinājusi arī mani. Atbildēju, ka, manuprāt, aktieru deguni ir pārāk lieli, lai saskūpstītos ar seju pret seju.

—   Viņu sauc par Čārlzu, — Esmē teica. — Savam vecumam viņš ir ārkārtīgi spožs zēns.

—   Viņam nenoliedzami ir za|as acis. Vai tā nav, Cārlz?

Čārlzs apveltīja mani ar dzedru skatienu, kādu ari biju par savu jautājumu pelnījis. Tad viņš pamazām nošlūca no krēsla pagaldē, tā ka redzama vairs palika tikai viņa galva, ar kuru viņš balstījās uz krēsla malas gluži kā cīkstonis tiltiņā.

—   Tās ir oranžas, — viņš ar piepūli paziņoja, vērsdamies pie griestiem. Viņš satvēra galdauta stūri un uzklāja to uz skaistās, neizteiksmīgā grimasē sastingušās mazās sejiņas.

—   Dažkārt viņš ir spožs un dažkārt nav, — Esmē teica. — Cārlz, apsēdies!

Čārlzs palika, kur bijis. Likās, ka viņš aiztur elpu.

—  Viņam ļoti pietrūkst tēva. Tēvu no-slep-ka-vo-ja Ziemeļāfrikā.

Izteicu līdzjūtību.

Esmē pamāja.

—   Tēvs pilnīgi dievināja viņu. — Viņa domīgi nokoda gabaliņu sarepējušas ādas īkšķa malā. — Viņš ir ļoti līdzīgs manai mātei — Čārlzs, es domāju. Es izskatos tieši tāda kā tēvs. — Viņa turpināja grauzt ādas gabaliņu. — Mana māte bija visai straujas dabas sieviete. Viņa bija ekstraverta. Mans tēvs bija intraverts. Viņi atbilda viens otram visai labi, tiesa, tikai ārēji. Runājot pilnīgi atklāti, īstenībā tēvam būtu bijusi vajadzīga daudz intelektuālāka dzīvesbiedre, nekā bija mana māte. Viņš bija ārkārtīgi apdāvināts ģēnijs.

Es ar patiesu interesi gaidīju stāsta turpinājumu, taču tas nesekoja. Paskatījos lejup uz Čārlzu, kas tagad atpūtās, nolicis vaigu uz krēsla. Pamanījis, ka skatos uz viņu, Čārlzs miegaini un eņģeliski aizvēra acis un izbāza mēli — pārsteidzoši garu izaugumu —, un radīja skaņu, kas manā dzimtenē varētu būt lielisks vērtējums «tuvredzīgam» beisbola tiesnesim. Troksnis satricināja visu tējnīcu.

—   Izbeidz! — sacīja Esmē, kuru šī izdarība nepārprotami nebija satriekusi. — Viņš redzēja, kā to dara kāds amerikānis, kas stāvēja rindā pēc zivs ar kartupeļiem frite, un tagad viņš tā dara vienmēr, kad garlaikojas. Tūlīt izbeidz, vai es tevi aizsūtīšu atpakaļ pie Meglijas jaunkundzes!

Čārlzs atvēra milzīgās acis par zīmi, ka ir dzirdējis māsas draudus, taču citādi nekādu satraukumu neizrādīja. Viņš atkal aizvēra acis un turpināja atpūsties ar vaigu uz krēsla sēdekļa.

Es piezīmēju, ka viņam varbūt ir vērts saglabāt šo māku — ar to domādams Bronksas sveicienu —, kamēr viņš pastāvīgi sāks lietot savu titulu — tas ir, ja arī viņam tāds ir.

Esmē pavērās manī ar ilgu, pētošu skatienu, gluži kā uz pacientu.

—   Jums ir visai savdabīga humora izjūta, vai ne? — viņa domīgi noteica. — Tēvs mēdza teikt, ka man humora izjūtas nav nemaz. Viņš sacīja, ka neesmu sagatavota dzīvei, jo man nav humora izjūtas.

Vērodams viņu, aizdedzināju cigareti un teicu, ka es nedomāju, ka humora izjūtai varētu būt kāda vērtība patiesi izšķirošos brīžos.

—   Tēvs teica, ka esot.

Tas bija ticības apliecinājums, nevis iebildums, tāpēc es steidzīgi atkāpos. Es pamāju un teicu, ka viņas tēvs to varbūt domājis plašā, kamēr es domāju šaurā nozīmē (lai kā tas arī būtu saprotams).

—   Čārlzam viņa bezgala pietrūkst, — Esmē pēc brīža teica. — Viņš bija bezgala mīlams cilvēks. Viņš bija arī ārkārtīgi skaists. Es nedomāju, ka tam varētu būt liela nozīme, tomēr viņš bija skaists. Lai gan viņš bija fundamentāli laipns cilvēks, viņam bija šausmīgi caururbjošs skatiens.

Es pamāju un atzīmēju, ka, manuprāt, viņas tēvam bijis visai neparasts vārdu krājums.

—  Jā, jā, tik tiešām, — Esmē teica. — Viņš bija arhīvists, amatieris, protams.

Šajā brīdī sajutu pieskārienu labajai rokai, gandrīz grūdienu no tās puses, kur atradās Čārlzs. Pagriezos pret viņu. Tagad viņš teju vai gluži normālā pozā sēdēja savā krēslā — tikai viena kāja bija pabāzta zem dibena.

—   Ko viena siena saka otrai? — viņš spiedzošā balsī prasīja. — Tā ir mīkla.

Es dziļdomīgi pārgriezu acis un, vērdamies griestos, skaļi atkārtoju jautājumu. Tad es paskatījos uz Čārlzu ar strupceļā iedzīta cilvēka skatienu un atzinos, ka padodos.

—   Satiksimies kaktā! — pilnā skaļumā atskanēja uzvarošā atbilde.

Visvairāk tā sajūsmināja Čārlzu pašu. Tā pilnīgi satrieca viņu, tik nepanesami uzjautrinoša tā bija. Esmē pat nācās piecelties un uzsist viņam pa muguru, kā mēdz darīt klepus lēkmju reizēs.

—   Tagad izbeidz! — viņa sacīja un atgriezās vietā.

—   Šo miklu viņš uzdod katram, ko satiek, un katru reizi viņam uznāk šāda lēkme. Parasti viņš smiedamies noslienājas. Lūdzu, tūlīt pat izbeidz!

—   Tā ir viena no vislabākajām mīklām, ko esmu dzirdējis, patiešām, — es sacīju, vērodams Čārlzu, kas atguvās tikai pamazām. Atbildot uz manu komplimentu, viņš noslīdēja ievērojami zemāk no krēsla un atkal nomaskējās ar galdauta stūri līdz acīm. Tad viņš paskatījās uz mani ar šīm neaizklātajām acīm, kuras pauda pamazām rimstošu jautrību, ar tāda cilvēka lepnumu, kurš zina vienu vai divas tiešām labas mīklas.

—   Vai drīkstu pavaicāt, ar ko jūs nodarbojāties pirms iesaukšanas armijā? — Esmē man vaicāja.

Atbildēju, ka neesmu nodarbojies ne ar ko, ka tikai gadu pirms iesaukšanas beidzu koledžu, bet ka tomēr man patīk domāt par sevi kā par profesionālu īso stāstu rakstnieku.

Viņa pieklājīgi pamāja ar galvu.

—   Kaut kas ir publicēts? — viņa vaicāja.

Tas bija pierasts, tomēr vienmēr sāpīgs jautājums, uz kuru es nemēdzu steigties ar atbildi. Es sāku skaidrot, ka lielākā daļa Amerikas izdevēju vienkārši ir bars, kas…

—   Mans tēvs rakstīja ļoti skaisti, — Esmē mani pārtrauca. — Vairākas viņa vēstules es glabāju nākamajām paaudzēm.

Atbildēju, ka tā man šķiet ļoti laba ideja. Tajā brīdī mans skatiens nejauši atkal krita uz viņas hronogrāfisko pulksteni ar milzīgo ciparnīcu. Es vaicāju, vai tas nav piederējis viņas tēvam.

Viņa svinīgi paskatījās lejup uz savu roku.

•— Jā, tas piederēja tēvam, — viņa sacīja. — Viņš to iedeva man tieši pirms manas un Čārlza evakuēšanas — Viņa kautrīgi paslēpa roku zem galda. — Protams, vienkārši kā momento. — Viņa pavērsa sarunu citā virzienā. — Es justos ļoti glaimota, ja jūs kādreiz uzrakstītu stāstu vienīgi man. Esmu kaislīga lasītāja.

Sacīju viņai, ka noteikti to izdarīšu, ja vien varēšu. Piebildu, ka neesmu īpaši ražīgs.

—      Nav nemaz jābūt sevišķi ražīgam. Tikai stāsts nedrīkst būt bērnišķīgs un muļķīgs. — Viņa iegrima pārdomās. — Man patīk stāsti par derdzību.

—   Par ko? — es vaicāju, paliecies uz priekšu.

—   Par derdzību. Mani ārkārtīgi interesē derdzīgais.

Es gatavojos izprašņāt viņu sīkāk, taču jutu, kā

Čārlzs stipri piesit man pie rokas. Nedaudz saviebies, pagriezos pret viņu. Viņš stāvēja cieši man blakus.

—        Ko viena siena saka otrai? — viņš uzdeva jau ne gluži svaigo mīklu.

—        To jau tu prasīji, — Esmē sacīja. — Tagad izbeidz!

Nepievērsdams uzmanību māsai un mīdams man uz kājas, Čārlzs atkārtoja savu pamatjautājumu. Es pamanīju, ka viņa kaklasaites mezgls nav īsti vietā. Sakārtoju mezglu un, skatīdamies viņam tieši acīs, minēju:

—   Tiksimies kaktā?

Tai pašā brīdī, kad biju to izteicis, es vēlējos, kaut nebūtu to darījis. Čārlzam pavērās mute. Un es jutos tā, it kā es būtu parāvis to vaļā. Viņš nokāpa man no kājas un neatskatīdamies, saniknots līdz baltkvēlei, cieņpilns aizsoļoja pie sava galdiņa.

—        Viņš ir pārskaities, — Esmē teica. — Viņam ir strauja daba. Manai mātei piemita tendence lutināt viņu. Tēvs bija vienīgais, kas viņu nelutināja.

Turpināju vērot Čārlzu, kas bija apsēdies vietā, un tagad dzēra tēju, turēdams tasi abās rokās. Es cerēju, ka viņš pagriezīsies, taču viņš nepagriezās.

Esmē piecēlās.

—        II faut que je parte aussi, — viņa nopūzdamās teica. — Jūs protat franciski?

Arī es piecēlos kājās ar dalītām jūtām — nožēlu un samulsumu. Mēs ar Esmē paspiedām viens otram roku; viņas roka, kā biju to paredzējis, bija nervoza, ar mitru plaukstu. Teicu viņai angliski, ka mani ļoti iepriecināja viņas sabiedrība.

Viņa pamāja.

—       Domāju, ka tā varētu būt, — viņa sacīja. — Esmu savam vecumam visai komunikabla. — Viņa vēlreiz pārbaudoši pieskārās saviem matiem. — Es briesmīgi atvainojos par saviem matiem, — viņa sacīja. — Es droši vien izskatos šausmīgi.

—        Nepavisam ne! Patiesībā man pat šķiet, ka jūsu mati jau atkal viļņojas.

Viņa vēlreiz strauji pieskārās matiem.

—   Kā jūs domājat, vai tuvākajā laikā šeit vēl iegriezīsieties? — viņa vaicāja. — Mēs nākam uz šejieni katru sestdienu pēc kora mēģinājuma.

Atbildēju, ka nekas nevarētu būt man patīkamāk, taču esmu puslīdz drošs, ka man diemžēl šeit vairs neiznāks iegriezties.

—   Citiem vārdiem, jūs nedrīkstat runāt par karaspēka daļu pārvietošanos, — Esmē sacīja.

Neviena kustība neliecināja, ka viņa grasās pamest galdiņu. Gluži otrādi — viņa sakrustoja kājas pie potītēm un, vērdamās lejup, izlīdzināja kurpju purngalus. Tas bija neliels jauns priekšnesums, jo viņas kājas un potītes baltajās zeķēs bija burvīgas. Viņa uzmeta man skatienu.

—   Vai jūs vēlētos, lai es jums aizrakstītu? — viņa vaicāja, nedaudz piesarkstot. — Saviem gadiem es rakstu ārkārtīgi sakarīgas vēstules…

—   Es loti priecātos.

Es izvilku zīmuli un papīru un uzrakstīju savu vārdu, dienesta pakāpi, reģistrācijas numuru un A. P. N. numuru.

—   Es rakstīšu jums pirmā, — viņa sacīja, paņemdama papīra lapiņu, — lai jūs nekādā veidā nejustos kompromitēts. — Viņa ielika adresi kabatā. — Ardievu, — viņa sacīja un atgriezās pie sava galdiņa.

Pasūtīju vēl vienu tasi tējas un sēdēju, vērodams abus bērnus, kamēr viņi un satrauktā Meglijas jaunkundze piecēlās, lai atstātu tējnīcu. Čārlzs soļoja pa priekšu, tā klibodams, it kā viena kāja viņam būtu vismaz pāris collu īsāka. Uz mani viņš nepaskatījās. Nākamā gāja Meglijas jaunkundze, viņai sekoja Esmē, kura man pamāja. Pa pusei piecēlies no krēsla, pamāju pretī. Tas bija dīvaini saviļņojošs brīdis.

Ne vēlāk kā pēc minūtes Esmē atgriezās tējnīcā, aiz vējjakas piedurknes vilkdama līdzi Čārlzu.

—   Čārlzs vēlētos uz atvadām jūs noskūpstīt, — viņa sacīja.

Es nekavējoties noliku tasi, sacīdams, ka tas ir ļoti jauki, taču pavaicāju, vai viņa ir pilnīgi pārliecināta par to.

—   Jā, — Esmē atbildēja mazliet drūmi. Viņa palaida vajā Čārlza vējjakas piedurkni un visai enerģiski pagrūda viņu uz manu pusi. Ar kvēlojošu seju viņš panācās uz priekšu un mitrām lūpām skali nošmaukstināja manu kaklu tieši zem labās auss. Tūlīt pēc šā smagā pārbaudījuma viņš grasījās doties taisnā līnijā uz durvīm un pretī dzīvei, kurā viņu gaidītu mazāk sentimentalitātes, taču es notvēru viņu aiz jostas vējjakas mugurpusē, noturēju viņu aiz tās un pavaicāju:

—   Ko viena siena saka otrai sienai?

Viņa seja atplauka.

—   Satiksimies kaktā, — viņš iespiedzās un izskrēja no telpas, iespējams, histērijā.

Esmē stāvēja, atkal sakrustojusi kājas pie potītēm.

—   Jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka neaizmirsīsiet uzrakstīt man stāstu? — viņa vaicāja. — Tam pat nav jābūt tikai man. Tas var …

Tas ir absolūti neiespējami, es teicu, ka es varētu to aizmirst. Sacīju, ka nekad neesmu rakstījis kādam speciāli, bet ka man šķiet, ir pienācis īstais laiks ķerties pie šāda darba.

Viņa pamāja.

—   Rakstiet tā, lai tas būtu ārkārtīgi derdzīgs un aizkustinošs, — viņa ieteica. — Vai jums vispār ir priekšstats par to, kas ir derdzīgais?

Atbildēju, ka precīzi nezinu, bet ka nepārtraukti to iepazīstu aizvien labāk tajā vai citā izpausmē un ka es darīšu visu, kas manos spēkos, lai ievērotu viņas norādījumus. Mēs sarokojāmies.

—   Vai nav skumji, ka apstākli mūsu iepazīšanos vērtuši par tik maznozīmīgu?

Atbildēju, ka jā, ka noteikti tā ir.

—   Sveiki, — Esmē sacīja. — Es ceru, ka jūs atgriezīsieties no kara, saglabājis visas savas spējas neskartas.

Es pateicos, piebildu vēl kaut ko un noskatījos, kā viņa aiziet no tējnīcas. Viņa aizgāja lēni un domīgi, taustīdama, vai matu gali ir izžuvuši.

Sī ir stāsta derdzīgā — vai arī aizkustinošā — daļa, un mainās dekorācijas. Mainās arī cilvēki. Es gan tajā vēl piedalos, taču no šīs vietas — iemeslu dēj, kurus man nav tiesību izpaust, — esmu nomaskējics tik viltīgi, ka pat vissagatavotākais lasītājs nespēs mani atpazīt.

Tas notika Gaufurtē, Bavārijā, apmēram pusvienpadsmitos vakarā — vairākas nedēļas pēc E. U. dienas. Stābscržants X atradās savā otrā stāva istabā kādā civilceltnē, kurā jau pirms karadarbības beigām bija izvietots viņš un vēl deviņi amerikāņu kareivji. Viņš sēdēja saliekamā koka krēslā pie maza rakstāmgalda, uz kura valdīja pilnīgs haoss, ar neaprakstāmām grūtībām lasīdams brošētu romānu no Tā Krasta, kas atradās viņa priekšā. Grutību iemesls nebija vis romānā, bet gan viņā pašā. Lai gan kareivji, kuri dzīvoja pirmajā stāvā, parasti pirmie tika pie grāmatām, kuras katru nedēļu piegādāja Speciālais dienests, taču izskatījās, ka seržantam X vienmēr atstāta grāmata, kuru tikpat labi būtu varējis izvēlēties arī viņš pats. Taču viņš bija jauns vīrietis, kurš nebija varējis iziet karu, saglabājot visas savas spējas neskartas, tāpēc, stundu pavadījis, trīs reizes pārlasot katru rindkopu, tagad viņš darīja to pašu ar katru teikumu. Pēkšņi viņš aizvēra grāmatu, nekādi neiezīmējot, cik tālu ir izlasījis. Uz mirkli viņš ar plaukstu aizsedza acis no kailās, virs galda pakārtās spuldzītes griezīgā spilgtuma.

Viņš izvilka cigareti no paciņas, kas gulēja tiz galda, un aizdedzināja to trīcošiem pirkstiem, kas nemitīgi viegliņām sitās cits pret citu. Viņš nedaudz atgāzās krēslā un smēķēja, pilnīgi nejuzdains garšu. Viņš jau nedēļām smēķēja cigareti pēc cigaretes. Viņa smaganas asiņoja no visvieglākā mēles gala pieskāriena, taču viņš reti kad pārtrauca šādu eksperimentēšanu; tā viņam bija kā maza rotaļa, dažkārt pat veselai stundai. Kādu laiku viņš nosēdēja smēķēdams un eksperimentēdams. Tad pēkšņi, pierastā veidā un, kā vienmēr, negaidīti, viņš apzinājās sevi sajūtam, ka prāts pārvietojas un sāk zvāļoties kā nenostiprināta bagāža uz vilciena plaukta. Viņš nekavējoties ķērās pie līdzekļa, kuru lietoja jau nedēļām ilgi, lai liktu visam nostāties savās vietās, — cieši piespieda plaukstas pie deniņiem. Mirkli viņš spieda cieši, cieši. Viņam sen nebija griezti mati, tie bija netīri. Hospitālī Frankfurtē pie Mainas pavadīto divu nedēļu laikā X bija mazgājis matus trīs reizes, taču ilgajā braucienā džipā pa putekļaino ceļu atpakaļ uz Gaufurti tie atkal bija kļuvuši netīri. Kaprālis Z, kurš bija atbraucis viņam pakaļ uz hospitāli, vadīja džipu, nolaidis vējstiklu, kaut arī karadarbība bija beigusies. Vācijā bija ieradušies tūkstošiem jaunu karavīru. Braukdams ar nolaistu vējstiklu — kā kaujas operācijās —, kaprālis Z vēlējās nodemonstrēt, ka šeit E. K. A., nebūt nav viens no šiem zaļajiem kuņasbērniem.

Palaidis vaļā galvu, viņš ilgi nespēja novērst acis no rakstāmgalda, kas bija kļuvis par lamatām vismaz diviem dučiem neatplēstu vēstuļu un vismaz piecām vai sešām neatvērtām paciņām — tas viss bija adresēts viņam. Viņš pastiepa roku pāri visam šim jūklim pēc grāmatas, kas stāvēja, atbalstīta pret sienu. Tā bija Gebelsa Die Zeit ohne Beispiel, vēl pirms pāris nedēļām šo māju apdzīvojušās ģimenes trīsdesmit astoņus gadus vecās neprecētās meitas īpašums. Viņa bija bijusi kaut kādā zemākā amatā nacistu partijā, tomēr pietiekami augstā, lai pēc armijas standartiem automātiski iekļūtu apcietināmo kategorijā. X pats bija viņu arestējis. Šodien, atgriezies no hospitāļa, jau trešo reizi viņš atvēra sievietei piederējušo grāmatu un pārlasīja īso ierakstu priekšlapā. Smalkā, bezcerīgi godīgā rokrakstā ar tinti vāciski tur bija ierakstīti vārdi: «Mīļais Dievs, dzīve ir elle.» Tiem nebija ievada un nebija turpinājuma. Šķita, ka istabas slimīgajā klusumā vārdi uz tukšās lapas iegūst neapstrīdamas, pat klasiskas apsūdzības spēku. X vērās uz šo lapu vairākas minūtes, mocīdamies pretrunās un cenzdamies neļauties kādai vēlmei. Tad ar dedzību, ar kādu neko nebija darījis nu jau daudzas nedēļas, viņš satvēra zīmuļa galiņu un parakstīja teikumam apakšā angliski: «Tēvi un mācītāji, es domāju: «Kas ir elle?» Spriežu tā: «Ciešanas par to, ka vairs nevar mīlēt.»» Zem ieraksta viņš sāka rakstīt «Dostojevskis», kad ieraudzīja — un bailes izskrēja caur viņa ķermeni —, ka tas, ko viņš ir uzrakstījis, patiesībā ir pilnīgi nesalasāms. Viņš aizvēra grāmatu.

Viņš steidzīgi paķēra no galda kaut ko citu, un tā bija vēstule no vecākā brāļa Olbani. Tā bija gulējusi uz galda jau pirms viņa nogādāšanas hospitālī. Viņš atvēra aploksni, kūtri nolēmis izlasīt vēstuli no sākuma līdz beigām, taču izlasīja tikai pusi pirmās lapas. Lasīšanu viņš pārtrauca pēc vārdiem: «Tagad, kad sas. karš ir beidzies un Tev, iespējams, ir vesels lērums brīva laika, vai tu nevarētu atsūtīt bērniem kādu štiku vai svastiku…» Saplēsis vēstuli, viņš paskatījās uz tās gabaliem papīrgrozā un ieraudzīja, ka nav pamanījis fotogrāfiju. Bija saskatāma kāda kāja kaut kur zālienā.

Viņš nolika rokas uz galda un noguldīja uz tām galvu. Viņš sāpēja no galvas līdz kājām, un šķita, ka visas sāpju zonas ir savstarpēji saistītas. Viņš jutās kā Ziemassvētku eglīte, kas izrotāta ar virknē saslēgtām lampiņām — tām jāizdziest visām, ja izdeg kaut viena no tām.

Durvis atsprāga vaļā, kaut gan klauvējis neviens nebija. X pacēla galvu un, to pagriezis, ieraudzīja, ka durvīs stāv kaprālis Z. Kaprālis Z bija X džipa biedrs kopš pašas «D» dienas, un viņi bija kopā cīnījušies visās piecās kauju kampaņās. Viņš dzīvoja pirmajā stāvā un parasti uzkāpa ciemos pie X, ja bija iekūlies kādā ķezā vai uzzinājis svaigas baumas. Tas bija masīvs, fotogēnisks divdesmitčetrgadīgs vīrietis. Kara laikā viņu Hirtgenas mežā nofotografēja kādam no centrālajiem žurnāliem, un viņš bija pozējis ar lielāko prieku, katrā rokā turēdams pa Pateicības dienas tītaram.

—   Skricelē vēstules? — viņš vaicāja. — Velns lai parauj, te nu gan ir spocīgs skats!

Viņam vienmēr labāk patika ieiet telpā, ko apgaismoja griestu lampa.

X krēslā pagriezās un lūdza viņu nākt iekšā, brīdinādams, lai pacenšas neuzkāpt sunim.

—   Kam neuzkāpt?

—   Elvīnam. Viņš ir tieši tev pie kājām, Klej. Varbūt ieslēdz to nolādēto griestu lampu?

Klejs sameklēja slēdzi, noklikšķināja to un tad šķērsoja niecīgo meitas istabiņas lieluma telpu un atsēdās uz gultas malas pretim X. No viņa tikko sasukātajiem ķieģeļsarkanajiem matiem vēl pilēja ūdens, kuru viņš nebija taupījis, lai pienācīgi sakoptu frizūru. Ķemme ar pildspalvas spaili ierasti rēgojās laukā no netīras olīvkrāsas krekla labās kabatas. Virs kreisās kabatas bija piesprausta nozīmīte «Par piedalīšanos kājnieku kaujā» (kuru viņam faktiski nebija nekādu tiesību nēsāt), Eiropas karadarbības arēnas lentīte ar piecām kaujas zvaigznītēm (vienas sudraba zvaigznītes vietā, kura atbilst piecām bronzas zvaigznītēm) un Pirmskara dienesta lentīte. Viņš smagi nopūtās un noteica:

—   Cūku būšana!

Tas nenozīmēja neko; te bija armija. Viņš izņēma no krekla kabatas cigarešu paciņu, izvilka vienu cigareti, ielika paciņu atpakaļ kabatā un aizpogāja kabatas atloku. Smēķēdams viņš izklaidīgi apskatīja istabu. Viņa skatiens beidzot apstājās pie radiouztvērēja.

—   Eul — viņš iesaucās. — Pēc pāris minūtēm šie dragās to foršo raidījumu ar Bobu Houpu un visiem pārējiem!

X, atplēsdams neiesāktu cigarešu paciņu, atbildēja, ka tikko izslēdzis radio.

Palaidis to gar ausīm, Klejs noskatījās, kā X cenšas aizdedzināt cigareti.

—   Va velns! — viņš sacīja ar īstu līdzjutēja azartu. — Tev nu-gan derētu redzēt savas sasodītās ķepas! Tās nu gan baigi raustās! Tu pats maz zini?

Beidzot aizdedzinājis cigareti, X atzīmēja, ka Klejs apveltīts ar patiešām neparasti vērīgu skatienu.

—   Eu, bez jokiem, es gandrīz no kātiem nolaidos, kad ieraudzīju tevi slimnīcā. Tu izskatījies kā viens riktīgs līķis. Pamatīgi nokrities? Cik mārciņu? Tu pats maz zini?

—   Es nezinu. Kā tev gāja ar vēstulēm, kamēr biju prom? No Loretas ir kādas ziņas?

Loreta bija Kleja meitene. Viņi gatavojās apprecēties, tikko būs tāda iespēja. Viņa rakstīja Klejam diezgan regulāri — no savas trīskāršu izsaukuma zīmju un kļūdainu secinājumu paradīzes. Visu kara laiku Klejs bija lasījis X priekšā visas Loretas vēstules, lai cik intīmas tās būtu — patiesībā, jo intīmākas tās bija, jo lielāks bija priekšālasītāja prieks. Klejam bija kļuvis par paradumu pēc katras lasīšanas lūgt X sagudrot atbildes vēstuli vai vismaz kādu īpašu frāzi, iespraužot arī pa iespaidīgam franču vai vācu vārdam.

—   Aha. Vakar dabūju no šās vēstuli. Tā man ir lejā. Vēlāk parādīšu, — Klejs vienaldzīgi nosacīja.

Viņš saslējies sēdēja uz gultas malas, tad aizturēja elpu un palaida garu, rezonējošu atraugu. Izskatīdamies tikai daļēji apmierināts ar sniegumu, viņš atslābinājās.

—   Tas viņas draņķa brālis ticis vajā no jūrniekiem dēļ sava gurna, — viņš stāstīja. — Sačakarējis gurnu, mērglis tāds!

Viņš atkal saspringa, lai izmēģinātu vēl vienu atraugu, taču rezultāts bija vēl neapmierinošāks. Viņa sejā parādījās zināms satraukums.

—   Klausies! Kamēr es neesmu aizmirsis. Mums rīt jāslienas piecos un jābrauc uz kau' kādu tur Hamburgu vai velnsviņzin kur. Pēc Eizenhauera frenčiem visai nodaļai.

X, naidīgi viņu uzlūkodams, paziņoja, ka nevēlas Eizenhauera frenci.

Klejs izskatījās pārsteigts, gandrīz vai aizvainots.

—   Eu, bet tie tak baigi foršie frenči! Kāpēc negribi?

—       Tāpat vien. Kāpēc mums jāce|as piecos? Karš, paldies dievam, ir cauri.

—        Es nezinu — mums jātiek atpakaļ uz otrām brokastīm. Saņemt kau' kādas tur jaunas blankas, kas jāaizpilda līdz otrām brokastīm… Es prasīju Bullingam, kāpēc tad nevar ņemt un aizpildīt šovakar pat — tās sasodītās blankas guļ viņam uz galda. Bet tas mērglis vēl negribot plēst šīs va|ā.

Abi brīdi sēdēja mierā, klusu ienīzdami Bullingu.

Klejs pēkšņi paskatījās uz X ar daudz lielāku interesi nekā iepriekš.

—        Eu, — viņš sacīja, — vai tu maz zini, ka puse no tava ģīmja raustās vienā gabalā?

X atbildēja, ka ļoti labi zina, un aizsedza tiku ar plaukstu.

Klejs brīdi blenza uz viņu, tad visai dzīvespriecīgā tonī, gluži kā paziņodams kaut ko ārkārtīgi iepriecinošu, pavēstīja:

—   Es aizrakstīju Loretai, ka tev ir nervu sabrukums.

—   Ak tā?

—        Ka ta. Šī kā dulla interesējas par visu šito jezgu. Viņa specializējas psiholoģijā. — Klejs izstiepās gultā visā garumā — ar visām kurpēm. — Tu zini, ko šī saka? Sī saka, ka neviens nevarot dabūt nervu sabrukumu tikai no šitā kara un vispār. Sī saka, ka tu varbūt esot kāds tur nestabils visu savu sasodīto dzīvi.

X piesedza acis ar plaukstu kā ar cepures nagu — šķita, ka spuldze virs gultas apžilbina viņu, — un noteica, ka Loretas analīzes spējas allaž spēj iepriecināt.

Klejs uzmeta viņam skatienu.

—        Klausies, tu, mērgli, — viņš sacīja, — Loreta jau nu sajēdz no psiholoģijas nāvīgi vairāk nekā tu.

—        Kā tev liekas — vai tu nevarētu saņemties un izvākt savas smirdošās kājas no manas gultas? — X pavaicāja.

Klejs atstāja kājas turpat dažus es-pats-labi-zinu-kurkājas-likt brīžus, tad ar slaidu loku nolaida tās uz grīdas un apsēdās.

—   Es vienalga eju lejā. Vokera istabā šiem ir radio. — Tomēr no gultas viņš nepiecēlās. — Eu, zini, ko es nupat izstāstīju lejā tam jaunajam kuņasbērnam Bernšteinam? Atceries to reizi, kad mēs ar tevi iebraucām Valoņā un ruūs apšaudīja veselas divas nolādētas stundas, un to draņķa kaķi, kas uzlēca uz džipa motora pārsega, kad gulējām lai sasodītajā bedrē? Atceries?

—   Jā. Tikai nesāc atkal stāstīt par to kaķi, KJej! Lai viņš iet ratā! Es negribu to vairs dzirdēt.

—   Nē, es tik gribu pastāstīt, ka es par to aizrakstīju Loretai. Sī un visa psiholoģijas grupa to apspriedusi seminārā ar to draņķa profesoru priekšgalā.

—   Tas ir lieliski. Bet es negribu par to dzirdēt, Klej.

—   Nē, bet vai tu zini, ko saka Loreta, kāds bijis iemesls, ka es nošāvu to kaķi turpat stobra galā? Viņa saka, ka es uz laiku esot kļuvis nepieskaitāms. Bez jokiem. No sprādzieniem un visa pārējā.

X izlaida pirkstus cauri netīrajiem matiem un tad atkal aizsedza acis no gaismas.

—   Tu nebiji kļuvis nepieskaitāms. Tu vienkārši izpildīji savu pienākumu. Tu nogalināji to kaķēnu tikpat cilvēcīgi kā jebkurš cits tādos apstākļos.

Klejs aizdomīgi paskatījās uz viņu.

—   Pie velna, ko tu tur mels?

—   Tas kaķis bija spiegs. Tev bija viņš jānošauj. Tas bija ārkārtīgi viltīgs vācu pundurītis, nomaskējies lētā kažokā. Tā šai aktā nebija nekā brutāla, nežēlīga, pretīga vai pat…

—   Pie velna! — Klejs iesaucās un saknieba lūpas. — Vai tu kaut reizi nevari būt nopietns?

X pēkšņi sajuta nelabumu un apsviedās krēslā uz papīrgroza pusi, paspēdams tieši laikā.

Kad viņš atkal atliecās taisni un pagriezās pret savu ciemiņu, tas samulsis stāvēja pusceļā starp gultu un durvīm. X jau grasījās atvainoties, taču pārdomāja un pasniedzās pēc cigaretēm.

—   Nāc lejā paklausīties pa radio Houpu, eu! — sacīja Klejs, saglabājot distanci, taču cenzdamies izlikties draudzīgs. — Tas tev nāks par labu. Es tiešām tā domāju.

—   Ej vien, Klej… Es pārskatīšu savu pastmarku kolekciju.

—   Ja? Tev ir pastmarku kolekcija? Es nezināju, ka tu…

— Es tikai jokojos.

Klejs paspēra pāris lēnu soļu uz durvju pusi.

—   Es vēlāk varētu aizlaist uz Eštati, — viņš sacīja. — Tur būs danči. Varbūt līdz diviem. Negribi?

—  Nē, paldies… Pāris soļu es varu izmēģināt savā istabā.

—   Labs ir. Sveiks! Neņem galvā, velns lai parauj!

Durvis aiz Kleja aizcirtās, taču tūlīt atkal pavērās.

—   Eu, kā būtu, ja es pabāztu vēstuli Loretai tev zem durvīm? Man tur ir šis tas vāciski. Tu nevarētu apskatīt?

—   Labi. Tikai atstāj mani vienu, velns parāvis!

—   Labs ir, — Klejs sacīja. — Zini, ko man atrakstīja māte? Viņa atrakstīja, ka priecājas, ka mēs esam kopā visu karu. Vienā džipā un vispār. Viņa raksta, ka manas vēstules esot kļuvušas nāvīgi inteliģentākas, kopš mēs esot kopā.

X pavērsa skatienu augšup un paskatījās uz Kleju, tad sacīja ar lielu piepūli:

—   Paldies. Manā vārdā pasaki viņai paldies.

—   Labs ir. Arlabunakt!

Durvis atkal aizcirtās, šoreiz pavisam.

X ilgi nosēdēja, vērdamies durvīs, tad pagrieza krēslu pret rakstāmgaldu un uzcēla no grīdas portatīvo rakstāmmašīnu. Viņš atbrīvoja tai vietu uz apkrautā galda, izstumdīdams sāņus neatplēstās vēstules un neatvērtās paciņas. Viņš prātoja, ka vēstules uzrakstīšana kādam viņa Ņujorkas draugam varētu noderēt kā ātra, kaut arī bezgala nenozīmīga terapija. Taču viņa pirksti tagad trīcēja tik nevaldāmi, ka viņš nespēja kārtīgi ielikt papīra loksni rakstāmmašīnā. Viņš atkal nolaida rokas, tad beidzot saburzīja papīra loksni.

Viņš zināja, ka jādara kaut kas, lai dabūtu laukā no istabas papīrgrozu, taču neko nedarīja. Viņš nolika rokas uz rakstāmmašīnas, aizvēra acis un atkal nolaida galvu uz rokām.

Pēc vairākām minūtēm drudžainu trīsu viņš atvēra acis un pamanīja, ka skatās uz neatvērtu, zaļā papīrā ietītu kārbiņu. Iespējams, ka tā bija noslīdējusi no kaudzes, kad viņš atbrīvoja vietu rakstāmmašīnai. Viņš pamanīja, ka tā ir vairākkārt pāradresēta. Tikai uz

viena sāna vien varēja izšķirt vismaz trīs dažādus A. P. N. numurus.

Viņš atvēra sainīti bez jebkādas intereses, pat neizlasīdams sūtītāja adresi. Viņš to atvēra, pārdedzinādams saitīti ar uzrautu sērkociņu. Vērot, kā sadeg saitīte, viņam likās nesalīdzināmi interesantāk nekā atvērt sainīti. Taču beidzot viņš to atvēra.

Kārbiņā uz kāda zīdpapīrā ietīta priekšmeta gulēja ar tinti rakstīta zīmīte. Viņš paņēma to un izlasīja.

… as ceļš 17, … Devonā … 1944. gada 7. jūnijā

DĀRGAIS SERZANT X,

es ceru, ka Jūs piedosiet man, ka uzsāku mūsu saraksti tikai pēc 38 dienām — biju ārkārtīgi aizņemta, jo mana krustmāte bija saslimusi ar kakla dobuma streptokoku un bezmaz šķīrās no mums, un man pilnīgi likumsakarīgi nācās uzvelt sev vienu pienākumu nastu pēc otras. Tomēr es bieži domāju par Jums un ārkārtīgi patīkamo pēcpusdienu, kuru mēs pavadījām viens otra sabiedrībā 1944. gada 30. aprīlī starp 3.45 un 4.15 pēc pusdienas — ja gadījumā tas Jums izkritis no prāta.

Mēs visi bijām šausmīgi satraukti un priecīgu izbaiļu pārņemti par «D» dienu un vienīgi cerējām, ka tā varētu ātri izbeigt karu un mūsu, iespējami saudzīgāk izsakoties, dīvaino eksistēšanas formu. Mēs ar Čārlzu ļoti raizējāmies par Jums; mēs cerējām, ka neesat starp tiem, kuri pirmie sturmēja Kotantēnas pussalu. Vai varbūt Jūs bijāt starp viņiem? Lūdzu, atbildiet, cik ātri varat! Mani vissirsnīgākie sveicieni Jūsu kundzei.

Patiesi Jūsu

ESME

P. S. Atļaujos pati uz savu atbildību nosūtīt Jums savu rokaspulksteni, kuru Jūs varat paturēt savā īpašumā līdz militārā konflikta beigām. Mūsu īsās tikšanās laikā es nepaspēju pamanīt, vai Jums ir rokaspulkstenis, taču piebildīšu, ka šis ir absolūti ūdensdrošs un triecienizturīgs un ka tas nēsātājam paver vēl daudzas vērtīgas iespējas, piemēram, ar to, ja vēlas, var noteikt soļošanas ātrumu. Esmu gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka Jums šajās smagajās dienās būs daudz lielākas iespējas to lieti izmantot, nekā man jelkad varētu rasties, un ka Jūs pieņemsiet to kā laimes talismanu.

Čārlzs, kuram es mācu lasīt un rakstīt un kurš, pēc manām domām, ir ārkārtīgi spējīgs māceklis, vēlas pierakstīt dažus vārdus. Lūdzu, rakstiet tūlīt, līdzko Jums ir laiks un vēlēšanās rakstīt. SVEIKS SVEIKS SVEIKS SVEIKS SVEIKS SVEIKS SVEIKS SVEIKS SVEIKS SVEIKS MĪLU UN SKCPSTU CALS

Pagaja ilgs laiks, pirms X spēja nolikt vēstulīti, kur nu vēl izņemt no kārbiņas Esmē tēva pulksteni. Kad viņš beidzot to izņēma, viņš ieraudzīja, ka tā stikls ceļojuma laikā ir ieplisis. Viņš prātoja, vai pulkstenis varētu būt vēl kādā veidā cietis, taču viņam nepietika drosmes to uzvilkt un pārbaudīt. Viņš vienkārši nosēdēja ar to rokā vēl ilgāku laiku. Piepeši kā tuva prieka nojauta viņu pārņēma miegs.

Tev, Esmē, trāpījies patiešām miegains cilvēks, un viņš vienmēr var atkal kļūt par cilvēku, kurš saglabājis ne-…, kurš saglabājis visas savas spējas n-e-s-k-a-rt-a-s.

JAUKA MUTE UN ZAĻAS MAN ACIS

Kad iezvanījās telefons, sirmais vīrietis ar zināmu goddevību pavaicāja meitenei, vai viņa kāda iemesla dēļ neuzskatītu par labāku, ja viņš uz zvanu neatbildētu. Vīrieša balss nāca kā no liela attāluma, un meitene pagrieza galvu uz viņa pusi — acs gaismas pusē bija cieši aizmiegta, bet otra plaši ieplesta, gandrīz nepieklājīgi liela un tik zila, ka izskatījās jau gandrīz violeta. Sirmais vīrietis palūdza meiteni pasteigties, un viņa paslējās uz labā elkoņa pietiekami strauji, lai kustība vairs neliktos laiska. Ar kreiso roku viņa atbīdīja matus no pieres un sacīja:

—   Ak dievs. Es nezinu. Kā tu pats domā?

Sirmais vīrietis atbildēja, ka nekādas īpašas starpības — atbildēt vai ne —, viņaprāt, nav, un pabāza plaukstu zem rokas, uz kuras balstījās meitene, slidinādams pirkstus no elkoņa uz augšu un izbrīvēdams tiem vietu starp viņas roku un silto sānu. Ar labo roku viņš pasniedzās pēc klausules. Lai to paņemtu bez taustīšanās, viņam vajadzēja paslieties drusku augstāk, un viņš ar pakausi pieskārās lampas abažūram. Sajā mirklī gaisma ļāva īpaši, pat rotaļīgi iemirdzēties viņa sirmajiem, gandrīz viscaur sudrabotajiem matiem. Un, kaut arī šobrīd izjukuši, bija pilnīgi skaidrs, ka nesen mati ir apgriezti vai — ticamāk — ieveidoti. Uz pakauša un deniņos mati bija parastajā garumā, taču galvas vidū un sānos — krietni vien pagari, piešķirot viņam zināmu ne-tādu-kā-citiem izskatu.

—   Hallo! — viņš sulīgā balsī sacīja klausulē.

Joprojām atbalstījusies uz elkoņa, meitene vēroja vīrieti. Viņas plaši atvērtās acis neatspoguļoja nedz satraukumu, nedz ieinteresētību — tikai pašas savu lielumu un krāsu.

Klausulē atskanēja nedzīva, tomēr zināmā mērā pat rupja un gadījumam nepiemēroti sasteigta balss:

—   Lī, es tevi uzmodināju?

Sirmais vīrietis pameta īsu skatienu pa kreisi uz meiteni.

—   Kas zvana? — viņš vaicāja. — Arturs?

—   Nūja. Es tevi uzmodināju?

—   Nē, nē. Es gultā lasīju. Vai kaut kas noticis?

—   Es tiešām tevi neuzmodināju? Dieva vārds?

—   Nē, nē. Patiešām nē, — sirmais vīrietis atbildēja. — Patiesībā es vidēji noguļu tikai kādas četras…

—   Zini, LI, kāpēc zvanu, — vai tu nepamanīji, kad aizgāja Džoana? Varbūt tu vismaz pamanīji, vai viņa aiziet kopā ar Elenbogeniem?

Sirmais vīrietis atkal paskatījās pa kreisi, taču šoreiz augstāk — pāri meitenei, kura tagad viņu pētīja gluži kā jauns, zilacains Iru policists.

—   Nē, neredzēju vis, Artur, — viņš teica, vērdamies istabas krēslainajā dziļumā, kur siena mijās ar griestiem. — Vai tad viņa neaizgāja kopā ar tevi?

—   Nē, velns parāvis, nē. Tātad tu vispār neredzēji, ka viņa aiziet?

—   Jā, nu, patiesību sakot, neredzēju gan, — sirmais vīrietis sacīja. — Patiesību sakot, es īstenībā ne velna neredzēju visu šo nolādēto vakaru. Tikko ienācis pa durvīm, es iekūlos tajā nebeidzamajā diskusijā ar to franču vai Vīnes kretīnu — vienalga, no kurienes tas ķēms bija. Visi šie nolāpītie ārzemnieki allaž spicē ausis, lai tikai dabūtu kaut vai vissīkāko jurista konsultāciju par velti. Kāpēc tu vaicā? Džoana pazudusi?

—   Velns parāvis! Kas to lai zina! Es nezinu. Tu taču zini, kāda viņa kļūst, kad ir kārtīgi piesvilpusies un nobriedusi varoņdarbiem. Es nezinu. Viņa pat vienkārši varētu būt…

—   Tu Elenbogeniem zvanīji? — sirmais vīrietis vaicāja.

—   Nūja. Viņi vēl nav mājās. Es taču nezinu. Ak kungs, es pat neesmu pārliecināts, vai viņa ir aizgājusi kopā ar Elenbogeniem. Es zinu tikai vienu. Tikai vienu, sasodīts! Man vienreiz pietiek ar šito mūžīgo galvas lauzīšanu. Diezgan. Šoreiz man pietiek. Pieci gadi. Ak kungs!

—   Klausies, Artur, — sirmais vīrietis teica, — neņem to tik ļoti pie sirds. Pirmkārt, cik es pazīstu Elenbogenus, viņi pilnīgi varēja visi ierausties taksī un aizbraukt uz pāris stundām uz Vilidžu. Visticamāk, ka viņi visi trīs tagad rāpus …

—   Man ir tāda nojauta, ka viņa virtuvē ir sapinusies ar kādu smerdeli. Vienkārši nojauta. Viņa vienmēr sāk laizīties virtuvē ar kādu smerdeli, kad ir piesvilpusies. Man pieliek. Zvēru pie dieva, ka nu vienreiz man pietiek. Pieci sasodīti…

—   Kur tu tagad esi, Artur? — sirmais vīrs jautāja.

—  Mājās?

—  Jā, mājās, «jaukajās, jaukajās mājās». Ak kungs!

—        Labi, tad vienkārši pacenties to tik ļotī… Klausies, kā tev ir? Tu esi pilnā?

—   Es nezinu. Velns parāvis, kā es to varu zināt?

—        Labi, paklausies! Nomierinies! Vienkārši ņem un nomierinies! — sirmais vīrietis teica. — Pie velna, tu taču pazīsti Elenbogenus. Varēja gadīties, ka viņi nokavējuši savu pēdējo vilcienu. Un visi trīs kuru katru brīdi var iegāzties pie tevis, piebāzti ar naktsklubu jociņiem un …

—  Viņi ir bijuši mājās.

—   Kā tu zini?

—        Bērnaukle. Mums ir bijušas pāris nāvīgi burvīgas sarunas. Mēs viens otru velnišķīgi labi saprotam. Mēs esam kā divi sasodīti zirņi vienā pākstī.

—        Labi, labi. Un kas tad ir? Vai tu tagad tomēr nevarētu pasēdēt mierīgi? — sirmais vīrietis sacīja.

—   Visi trīs var ievalsēt pie tevis kuru katru mirkli. Tici maniem vārdiem. Tu taču pazīsti Leonu. Es nezinu, kas tas ir par ārprātu, — viņiem visiem uznāk tā neciešamā konektikutiešu jau/riba, kad viņi atbrauc uz Ņujorku. Tu taču zini.

—   Nūja. Zinu jau, zinu. Neko es nezinu.

—        Protams, ka tu zini. Nu padomā. Tic abi Džoanu varbūt vilkšus aizvilka …

—        Klausies! Nekad nevienam nav bijis Džoanu kaut kur jāvelk. Un nemēģini man pūst pīlītes par aizvilkšanu.

—        Neviens nemēģina tev pūst pīlītes par aizvilkšanu, Artur, — sirmais vīrietis rāmi sacīja.

—        Zinu, zinu! Piedod! Ak kungs, es jūku prātā. Goda vārds — es tiešām tevi neuzmodināju?

—       Es taču būtu tev pateicis, Artur, — sirmais vīrietis iebilda, — ja tu būtu mani uzmodinājis.

Sajā brīdī viņš izklaidīgi atbrīvoja kreiso roku no meitenes paduses. — Klausies, Artur, gribi, es tev došu padomu? — viņš vaicāja. Viņš saņēma telefona auklu pirkstos pie pašas klausules. — Es tagad nopietni runāju. Tu gribi padomu?

—  Nūja. Es nezinu. Ak kungs. Es neļauju tev gulēt. Kāpēc tu vienkārši nenoliec …

—   Pagaidi vienu mirkli, paklausies, ko tev saka! — sirmais vīrietis teica. —1 Pirmkārt — es runāju nopietni —, liecies gultā un izgulies! Sabrūvē sev pamatīgu gulētejamo glāzi un lien zem …

—   Gulētejamo glāzi! Tu smejies? Ak kungs, es šajās divās nolādētajās stundās esmu izlacis kādu litru. Gulētejamo glāzi! Esmu tā pielicies, ka tikko varu …

—   Labi, labi. Tad liecies gultā, — sirmais vīrietis teica. — Un atpūties — tu dzirdi mani? Padomā pats! Vai tad ir kāda jēga tā sēdēt un vienkārši nīkt?

—   Jā, es zinu, — man nevajadzētu par to uztraukties, bet, goda vārds, viņai taču nevar uzticēties! Zvēru pie dieva. Zvēru, ka nevar. Viņu var palaist vienu tik tālu, cik var aizmest — es pat nezinu, ko. Aā, kāda tam visam nozīme! Nolādēts. Es sāku jukt prātā.

—   Labi, aizmirsti to tagad! Aizmirsti! Tu vari man izdarīt pakalpojumu un izmest visu šito nolāpīto būšanu no galvas? — sirmais vīrietis sacīja. — No tā, ko tu zini, tu… tu vienkārši gribi izpūst ziloni no…

—   Tu zini, ko es daru? Tu zini, ko es daru? Man kauns tev teikt, bet tu zini, velns parāvis, ko es daru gandrīz katru vakaru? Kad pārnāku mājās? Tu gribi zināt?

—   Artur, paklausies, tas nav …

—   Nē, tu pagaidi — es pateikšu, pie velna. Man burtiski jātur sevi pie rokas, lai neizvirinātu visas tās sasodītās skapju durvis dzīvoklī — zvēru pie dieva. Katru vakaru, kad es pārnāku mājās, man tā vien liekas, ka visos stūros slēpjas vesels bars visvisādu smerdeļu. Lifta zēni. Izsūtāmie zēni. Kruķi…

—   Labi, labi. Pamēģini to tik ļoti neņemt pie sirds, Artur, — sirmais vīrietis teica. Viņš pameta skatienu pa labi, kur pirms kāda laika bija uz pelnutrauka uzlicis cigareti. Taču cigarete nepārprotami bija nodzisusi, un viņš to nepaņēma. — Pirmkārt, — viņš sacīja klausulē, — esmu teicis tev jau daudzkārt, daudzas, daudzas reizes, Artur, ka tieši šī ir tava vislielākā kļūda. Tu saproti, ko tu dari? Vai tu gribi, lai es tev pasaku, ko tu dari? Tu lien vai no ādas laukā — tieši tā, kā saku — tu lien vai no ādas laukā, lai spīdzinātu pats sevi. īstenībā tu pats iedves Džoanai, lai viņa … — viņš aprāva teikumu. — Tev ir sasodīti laimējies, ka tev ir tik jauka sieva. Es tiešām tā domāju. Tu pilnīgi neņem vērā, ka viņai šais lietās varētu but arī drusku gaumes vai prāta, lai spētu …

—   Prāts! Tu ņirgājies, vai? Prāta viņai vispār nav, velns lai parauj! Viņa ir dzīvnieks!

Sirmā vīrieša ieplestās nāsis liecināja, ka viņš dziļi ievelk elpu.

—   Mēs visi esam dzīvnieki. Būtībā mēs visi esam dzīvnieki.

—   Ne velna mēs neesam. Es neesmu nekāds, pie velna, dzīvnieks. Var būt, ka esmu stulbs un jucis divdesmitā gadsimta smerdelis, bet dzīvnieks es neesmu. To tu man nepūt. Es neesmu dzīvnieks.

—   Paklausies, Artur! Tā mēs nekur …

—    Prāts. Pie velna, ja tu zinātu, cik tas ir smieklīgi. Viņa uzskata sevi par nāvīgāko intelektuāli. Tas tajā lietā ir tas smieklīgākais, tas jautrākais. Viņa lasa teātra kritikas un skatās televīziju, kamēr akla paliek,— tātad ir intelektuāle. Tu zini, ar ko es esmu apprecējies? Tu gribi zināt, ar ko es esmu apprecējies? Es esmu apprecējies ar visizcilāko pašlaik Ņujorkā dzīvojošo, tikai vēl neatklāto un spējas neattīstījušo aktrisi, rakstnieci, psihoanalītiķi, sasodīti neatzītu ģeniālu slavenību. Tu nemaz nezini? Pie velna, tas ir tik smieklīgi, ka var nobeigties. Bovarī kundze Kolumbijas universitātes vakara kursos. Bovarī kundze …

—   Kas? — jau īgni pārvaicāja sirmais vīrietis.

—   Bovarī kundze, kas pa televizoru klausās mākslas kursu. Ak kungs, ja tikai tu zinātu …

—   Labi, labi. Bet tu taču saproti, ka tā mēs ne pie kā nenonāksim, — sirmais vīrietis sacīja. Viņš pagriezās un ar diviem pie mutes pieliktiem pirkstiem lika meitenei noprast, ka vēlas cigareti. — Pirmkārt, — viņš teica klausulē, — lai gan tu esi tāds ellīgs intelektuālis, tu esi tik netaktisks, cik netaktisks vien cilvēks var būt. — Viņš paslējās taisnāk, lai meitene varētu pasniegties viņam garām pēc cigaretēm. — Patiešām es tā domāju. Tas pa gabalu redzams. Gan tavā privātajā dzīvē, gan tavā …

—   Prāts. Ak kungs, tas mani nobeigs! Apžēliņ! Vai tu esi kaut reizi dzirdējis, kā viņa stāsta par kādu — es domāju, par kādu vīrieti? Izdari man pakalpojumu un kādreiz, kad tev nav nekā, ko darīt, palūdz viņu, lai viņa apraksta tev kādu vīrieti. Katrs vīrietis, kas viņai patrāpījies acīs, ir «šausmīgi interesants». Un tas var būt viskrunkainākais, vistaukākais un visstulbākais…

—   Labi, Artur, — sirmais vīrietis asi teica. — Tā mēs ne pie kā nenonāksim. Absolūti ne pie kā. — Viņš paņēma no meitenes aizsmēķētu cigareti. Viņa bija aizsmēķējusi divas. — Starp citu, — viņš jautāja, izpūzdams dūmus caur nāsīm, — kā tev šodien izgāja?

—   Ko?

—   Kā tev šodien izgāja? — sirmais vīrietis atkārtoja. — Kā beidzās prāva?

—   Es nezinu, velns parāvis! Bēdīgi. Kādas divas minūtes pirms mana galavārda prasītāja advokāts Lisbergs ierikšoja ar to jukušo istabeni un veselu klēpi palagu kā lietišķo pierādījumu — tie bija vienos pleķos no blaktīm. Velns parāvis!

—   Un kas notika? Tu zaudēji? — sirmais vīrietis vaicāja, ievilkdams vēl vienu garu dūmu.

—   Tu zini, kas sēdēja tiesneša krēslā? Mammucis Vitorio. Kas tam cilvēkam par zobu uz mani, nekādi nevaru saprast. Es nevaru ne muti pavērt, kad viņš jau klūp man virsū. Tādam cilvēkam argumenti neko nenozīmē. Strīdēties ar viņu nav iespējams.

Sirmais vīrietis pagrieza galvu, lai palūkotos, ko dara meitene. Viņa bija paņēmusi pelnutrauku un pašlaik novietoja to gultā starp viņiem.

—   Tad tu zaudēji, vai? — viņš sacīja klausulē.

—   Ko?

—   Es jautaju — vai tu zaudēji?

—   Nūja. Es jau taisījos tev stāstīt. Bet visā tajā jandāliņā nekādi nevarēju. Tu domā, ka Juniors lēks līdz griestiem? Neprasu tāpēc, ka tas mani ellīgi uztrauktu, bet gribas zināt, kā tu domā. Domā, lēks?

Sirmais vīrietis ar kreiso roku notrauca pret pelnutrauka malu pelnus no savas cigaretes.

—   Es, Artur, nedomāju, ka viņš lēks tieši līdz griestiem, — viņš rāmi sacīja. — Tomēr visticamāk, ka nekādā sajūsmā par to viņš nebūs vis. Tu taču zini, cik ilgi mēs noņēmāmies ar tām trim draņķa viesnīcām. Jau vecais Senlijs iesāka to visu …

—   Zinu, zinu. Juniors ir par to stāstījis man vismaz reizes piecdesmit. Tas ir viens no skaistākajiem stāstiem, ko savā mūžā esmu dzirdējis. Labi, es zaudēju to nolādēto prāvu. Taču, pirmkārt, tā nebija mana vaina. Vispirms, tas ķertais Vitorio visu prāvas laiku man piesējās. Un tad vēl tā vājprātīgā istabene sāka izdalīt palagus, no vienas vietas ar blakšu …

—   Neviens nesaka, Artur, ka tā ir tava vaina, — sirmais vīrietis sacīja. — Tu man prasīji, vai es domāju, ka Juniors lēks līdz griestiem. Es tev vienkārši godīgi …

—   Zinu jau, zinu… Nezinu. Trakomāja! Galu galā es taču varu atgriezties arī armijā. Es tev teicu?

Sirmais vīrietis atkal pagrieza galvu uz meitenes pusi, iespējams, lai parādītu, cik iecietīga un stoiska ir viņa savaldība. Taču meitene šo skatienu neievēroja. Viņa ar celi tikko bija apgāzusi pelnutrauku un tagad steidzīgi vāca pelnus mazā piramīdā; viņa pacēla acis sekundi par vēlu.

—   Nē, neesi vis, Artur, — viņš teica klausulē.

—   Nūja. Es varētu. Vēl nezinu. Dabiski, ka nekādā sajūsmā par šo ideju es neesmu, un, ja varētu no tā izvairīties, es neietu. Bet var būt, ka vajadzēs iet. Es nezinu. Tā vismaz ir aizmiršanās. Ja viņi atkal izsniegtu manu mazo tropu cepuri, manu lielo, piebāzto rakstāmgaldu un lielisko milzīgo moskītu tīklu, tas nebūtu nemaz …

—   Paklau, puikiņ, es gribētu iedabūt tev galvā mazliet prāta, to es gribētu. Lai gan tu esi ellīgi… Tu tā kā būtu inteliģents, tomēr runā kā pēdējais bērns. No sirds tev saku. Tu Jauj visādiem sīkumiem savelties kā sniegam lavīnā, un tie tavā galvā iegūst tik milzīgu nozīmi, ka tu kjūsti absolūti nederīgs jebkuram …

—   Man vajadzēja viņu pamest. Tu saproti? Man vajadzēja ar viņu izbeigt pagājušajā vasarā, kad tā lavīna tiešām gāzās virsū, tu saproti? Un zini, kāpēc es to neizdarīju? Tu gribi zināt, kāpēc es to neizdarīju?

—   Artur, dieva dēj. Tā mēs ne pie kā nenonāksim.

—   Nē, tu pagaidi! Ļauj man tev pateikt, kāpēc! Tu gribi zināt, kāpēc mēs nešķīrāmies? Es varu pateikt pilnīgi precīzi, kāpēc. Tāpēc, ka man palika viņas žēl. Tas arī viss. Man palika viņas žēl.

—   Nu, es nezinu. Es gribu teikt, ka tas nav manā kompetencē, — sirmais vīrietis sacīja. — Tomēr man šķiet, ka tu esi aizmirsis vienu lietu — ka Džoana ir pieaugusi sieviete. Es nezinu, taču man liekas, ka …

—   Pieaugusi sieviete! Vai tu esi ķerts? Pie velna, viņa ir pieaudzis bērns! Klausies, es skuvos — paklausies — es skuvos, un tad viņa pēkšņi pasauca mani no dzīvokļa paša viņa gala. Un es gāju skatīties, kas noticis, — cauri visam dzīvoklim, visa seja vienās ziepju putās. Un tu zini, ko viņa gribēja? Viņa gribēja pavaicāt, kā es domājot, vai viņai esot laba galva. Zvēru pie dieva. Viņa, es tev teikšu, ir aizkustinoša. Es esmu viņu vērojis, kad viņa guļ, un es zinu, ko saku. Tici man!

—   Labi, tā, protams, ir lieta, kas tev jāzina labāk nekā… Es gribu sacīt, tas nav manā kompetencē. Velns lai parauj, svarīgi ir tas, ka tu nedari absolūti nekā konstruktīva, lai…

—   Mēs vienkārši esam nesaderīgi. Tas ari viss. Mēs vienkārši esam nāvīgi nesaderīgi. Vai tu zini, ko viņai vajag? Viņai vajag kādu būdīgu, nerunīgu tēviņu, kas laiku pa laikam pataisa viņu vai aukstu un tad mierīgi aiziet pabeigt lasīt savu avīzi. Tādu viņai vajag. Es viņai esmu sasodīti vārgs. Es to zināju, kad mēs precējāmies, — zvēru pie dieva, ka zināju. Skaidrs, tu esi pietiekami slīpēts, lai ne reizi neapprecētos, bet pirms precēšanās visiem kaut kad uznāk apskaidrības brīži, kad viņi noprot, kā būs, kad viņi būs apprecējušies. Es to neņēmu vērā. Es neņēmu vērā visus šos nolādētos apskaidrības brīžus. Es esmu vārgs. Tas ir skaidrs kā diena.

—   Tu neesi vārgs. Tu vienkārši nedomā ar galvu, — sirmais vīrietis teica, paņemdams no meitenes tikko aizdedzinātu cigareti.

—   Skaidrs, ka es esmu vārgs! Skaidrs, ka esmu vārgs! Nolādēts, es labāk zinu, vai esmu vārgs vai ne. Ja es nebūtu vārgs, vai tad es būtu ļāvis visai šai lietai noiet… Aā, kāda jēga runāt? Skaidrs, ka es esmu vārgs… Ak dievs, es neļauju tev gulēt visu nakti. Kāpēc tu beidzot nenoliec klausuli? Es nopietni runāju. Liec nost klausuli!

—   Es nelikšu nost klausuli, Artur. Es gribētu tev palīdzēt, ja vien vispār kāds cilvēks to var, — sirmais vīrietis sacīja. — īstenībā tu pats esi sev ļaunākais …

—   Viņa neciena mani. Pie velna, viņa pat nemīl mani. Principā — uzliekot visus punktus uz «i» — es ari viņu vairs nemīlu. Es nezinu. Mīlu un nemīlu. Tas mainās. Un svārstās. Ak kungs! Katru reizi, kad esmu jau savācis mantiņas, mēs esam kaut kur ielūgti pusdienās nez kam par godu, un es viņu satieku kaut kur, un viņa ienāk ar saviem sasodītajiem baltajiem cimdiem vai vēl kaut ko. Es nezinu. Vai es sāku domāt par mūsu pirmo Ķūheivenas braucienu uz spēli ar prinstoniešiem. Tikko mēs nogriezāmies no Alejas, mums pārsprāga riepa, bija auksts kā ellē, un viņa turēja kabatas laternīti, kamēr es tiku galā ar to nolādēto — es jau teicu, ar ko. Es nezinu. Vai arī es sāku domāt — ak dievs, neērti teikt — kad es sāku domāt par to štrunta dzejoli, kuru es viņai aizsūtīju, kad sākām iet kopā. «Roze es esmu balta, Jauka mute un zaļas man acis.» Ak kungs, neērti teikt — tas man parasti atgādina viņu. Viņai acis nav zaļas, tās ir sasodīti zilas kā jūras gliemežnīcas, pie velna, — tik un tā tas atgādina… Es nezinu. Kāda jēga no runāšanas? Es jūku prātā. Met nost klausuli, kāpēc tu to nedari? No tiesas.

Sirmais vīrietis atklepojās un sacīja:

—   Es nepavisam netaisos mest nost klausuli, Artur. Ir tikai viens …

—   Reiz viņa nopirka man uzvalku. Pati par savu naudu. Es esmu tev to stāstījis?

—   Nē, es …

—   Viņa vienkārši bija iegājusi, es domāju, pie Triplcra un nopirkusi to. Es pat nebiju viņai līdzi. No tiesas, viņai ir dažas sasodīti labas īpašības. Visdīvainākais bija tas, ka uzvalks pat derēja. Tikai bikses bija par garām un vajadzēja uz dibena arī drusku ieņemt. No tiesas, viņai ir dažas sasodīti labas īpašības.

Sirmais vīrietis klausījās vēl kādu brīdi. Tad viņš strauji pagriezās pret meiteni un uzmeta viņai īsu skatienu, taču šis acumirklīgais skatiens pilnīgi ļāva meitenei noprast, kas pēkšņi sācies līnijas otrā galā.

—   Paklau, Artur! Paklausies! No tā tev labāk nepaliks, — viņš teica klausulē. — No tā tev labāk nepaliks. Tagad klausies! Es tev nopietni saku. Vai tu nevari būt lāga puika, noģērbties un likties gultā? Un atpūsties? Varbūt pēc divām minūtēm Džoana būs klāt. Vai tu gribi, lai viņa redz tevi tādā izskatā, ko? Tie nolādētie Elcnbogeni varbūt pat iestebcrēs kopā ar viņu. Tu gribi, lai viss tas bars redz tevi tādā izskatā, ko? — Viņš ieklausījās. — Artur, tu dzirdi mani?

—   Ak dievs, es tev neļauju gulēt visu nakti! Viss, ko es daru…

—   Es nepavisam neesmu augšā tāpēc, ka tu piezvanīji, — sirmais vīrietis sacīja. — Pietiek par to domāt. Es jau tev teicu, ka naktī guļu vidēji tikai kādas četras stundas. Vienīgais, ko es gribētu, — es gribētu tev palīdzēt, veco zēn, ja vien tas ir cilvēka spēkos. — Viņš ieklausījās. — Artur, tu vēl tur esi?

—       Jā. Esmu. Klausies… Tik un tā es neļāvu gulēt tev visu nakti. Vai es nevaru ieiet pie tevis iemest kādu šļuku? Tev nebūtu iebildumu?

Sirmais vīrietis iztaisnojās, uzlika brīvās rokas plaukstu uz galvas un sacīja:

—   Tu domā — tagad?

—       Nūja. Es domāju, ja tas tevi neapgrūtina. Es ieskriešu tikai uz brīdi. Man vienkārši gribas pie kāda pasēdēt un — es nezinu. Vai tā varētu?

—        Jā, bet es domāju, ka tev diez vai to vajadzētu darīt, Artur, — sirmais vīrietis teica, noņemdams plaukstu no galvas. — No tiesas, es būtu ļoti priecīgs, ja tu atnāktu, bet, patiesību sakot, es domāju, ka tev vajadzētu mierīgi pasēdēt un pagaidīt, kamēr ievalsēs Džoana. Saku tev godīgi. Es domāju, ka tu pats arī gribētu būt mājās, kad viņa ievalsēs. Vai tad man nav taisnība, ko?

—  Jā. Es nezinu. Zvēru pie dieva, es nezinu.

—        Labi, bet es zinu, godīgi tev saku, es zinu, — sirmais vīrietis teica. — Klausies, kāpēc tu tagad nevarētu likties gultā un atpūsties, un, ja tev vēlāk gribētos, tu varētu atkal man piezvanīt. Es domāju, ja tev gribētos parunāties. Un neuztraucies! Tas ir pats galvenais. Tu dzirdi mani? Tu tā izdarīsi?

—   Labi.

Sirmais vīrietis brīdi paturēja klausuli pie auss, tad nolika to uz telefona aparāta.

—   Ko viņš teica? — tūlīt prasīja meitene.

Vīrietis paņēma savu cigareti no pelnutrauka — tas ir, sameklēja to starp daudzām izdzisušām un pusnosmēķētām. Viņš ievilka dūmu un sacīja:

—   Viņš gribēja atnākt šurp iedzert.

—  Ak dievs! Un ko tu teici? — meitene vaicāja.

—        Tu dzirdēji, ko es teicu, — sirmais vīrietis attrauca un paskatījās uz viņu. — Tu taču varēji dzirdēt, ko es saku. Vai nevarēji?

Viņš nodzēsa cigareti.

—       Tu biji burvīgs. Vienkārši lielisks, — meitene sacīja, vērodama viņu. — Ak dievs, es jūtos pēc suņa!

—       Nekas, — sirmais vīrietis noteica, — situācija ir smaga. Nezinu gan, cik lielisks es biju.

—        Tu biji. Tu biji burvīgs, — meitene sacīja. — Es jutos vāja. Pavisam vāja. Paskaties uz mani!

Sirmais vīrietis paskatījās uz viņu.

—        Nē, patiešām, šī situācija ir neiespējama. Es domāju, ka visa situācija ir vienkārši fantastiska, ka tā nav pat…

—        Dārgais, atvaino, — meitene ātri sacīja un paliecās uz priekšu. — Man likās, ka tu esi aizdedzies. — Viņa ar pirkstu galiņiem viegli pieskārās vīrieša rokai.

—   Nē. Tie bija tikai pelni. — Viņa atlaidās atpakaļ.

—  Nē, tu biji lielisks. Ak dievs, es jūtos pēc suņa!

—        Labi jau, — situācija ir ļoti, ļoti smaga. Tas zēns nepārprotami ir pilnīgi…

Pēkšņi iezvanījās telefons.

Sirmais vīrietis iesaucās:

—   Pie velna!

Tomēr viņš satvēra klausuli, pirms vēl nebija atskanējis otrs zvans.

—   Hallo, — viņš sacīja klausulē.

—   Lī, tu biji aizmidzis?

—   Nē, nē.

—        Klausies! Es iedomājos, ka tev gribētos zināt. Tikko ievēlās Džoana.

—        Ko? — sirmais vīrietis iesaucās un aizsedza acis ar nedaudz saliektu kreiso plaukstu, kaut gan gaisma spīdēja no aizmugures.

—        Jā, viņa tikko iepeldēja. Kādas desmit sekundes pēc tam, kad mēs beidzām runāt. Es vienkārši iedomājos, ka man tev jāpiezvana, kamēr viņa ir havajā. Paklau, milzīgs tev paldies, Lī. Patiešām — tu zini, ko es domāju. Tu nebiji vēl aizmidzis, ko?

—        Nē, nē. Es tikai… Nē, nē, — sirmais vīrietis turēja saliektos pirkstus priekšā acīm. Viņš atkāsējās.

—        Nūja. Acīmredzot Leona bijusi kārtīgi piesvilpusies un viņai uznācis sasodīts raudiens, un Bobs palūdzis Džoanu aiziet kopā vēl kaut kur iedzert kādu glāzīti un noskalot visu. Es nezinu. Tev labāk jāzina. Pilnīgs juceklis. Lai nu būtu kā būdams, viņa ir mājās. Kaut kādas spoku medības! Patiesību sakot, es domāju, ka vainīga tā nolādētā Ņujorka. Es domāju, ka mēs — ja viss būs labi — nopirksim kādu nelielu mājiņu, teiksim, Konektikutā. Nevajadzētu pat pārāk tālu, tomēr tā, lai varētu dzīvot sasodīti normālu dzīvi. Viņa taču ir kā traka uz visādām puķītēm un tādām lietām. Man liekas, viņa vai prātā sajuktu, ja tiktu pati pie sava dārza un viskautkā tāda. Tu saproti, ko es gribu teikt? Es gribu teikt, ka visi mūsu Ņujorkas paziņas — izņemot tevi — nav nekas vairāk kā neirotiķu bars. Tas pat pilnīgi normālu cilvēku agrāk vai vēlāk var galīgi izsist no sliedēm. Tu saproti, ko es gribu teikt?

Sirmais vīrietis neatbildēja. Aiz saliektās plaukstas viņa acis bija aizvērtas.

—   Lai nu kā, bet es šonakt parunāšu par to ar viņu. Varbūt rīt. Viņa vēl ir burās. Principā viņa ir pēc velna jauks meitēns, un, ja mums būtu iespējams kaut drusku tikt uz sliedēm tur ārā, mēs būtu pēdējie muļķi, ja vismaz nepamēģinātu. Jā, kamēr mēs par to runājam, — es gribu sasparoties arī tai nelaimīgajā blakšu lietā. Es jau padomāju. Es, Lī, tikai domāju: ja es aizietu un aprunātos ar Junioru personīgi, kā tev šķiet, vai es nevarētu …

—   Artur, ja tev nav iebildumu, es vēlētos …

—   No tiesas, es negribu, lai tu domā, ka es tev piegriezu tikai tāpēc, ka būtu traki noraizējies par savu sasodīto darbu vai kā. Es neesmu. No tiesas, principā mazāk uztraukties es pat nevarētu. Vienkārši es domāju — ja varētu visu nokārtot ar Junioru bez pārmērīgas galvas lauzīšanas, es būtu pēdējais muļķis, ja…

—   Klausies, Artur, — sirmais vīrietis noņēma plaukstu no acīm. — Man pēkšņi sāka zvērīgi sāpēt galva. Velns viņu zina, no kā. Vai tev nebūtu iebildumu, ja mēs tagad beigtu? Aprunāsimies rīt no rīta, ja?

Viņš vēl brīdi paklausījās, tad nolika klausuli.

Meitene atkal viņu uzrunāja, taču vīrietis neatbildēja. Viņš paņēma no pelnutrauka degošu — meitenes — cigareti un gribēja pielikt to pie lūpām, taču cigarete izslīdēja viņam no pirkstiem. Meitene centās to satvert, pirms kaut kas apdeg, taču vīrietis lika viņai sēdēt mierīgi, dieva dēļ, un viņa atvilka roku atpakaļ.

DE DOMJĒ-SMITA ZILAIS PERIODS

tam vispār būtu kāda nozīme — bet šķiet, ka nav  gan ne mazākās,—, liekas, es būtu noskaņots šo pārstāstu, lai cik nu tas vērts, veltīt — jo sevišķi, ja tas vietumis skanētu kaut nedaudz bezkaunīgi, — nelaiķim patēvam, bezkauņam Robertam Agadžanjanam Jaunākajam. Bobijs — kā visi, pat es, viņu sauca — nomira 1947. gadā ar trombozi, iespējams, ar zināmu nožēlu, taču ne reizi nepasūkstījies. Viņš bija piedzīvojumu kārs, ārkārtīgi fascinējošs un cēlsirdīgs cilvēks. Tik ilgus gadus skaudis viņam šos šķelmīgos epitetus, jūtu, ka to minēšana šeit man ir dzīvības vai nāves jautājums.

Mani vecāki izšķīrās 1928. gada ziemā, kad man bija astoņi gadi, un māte apprecējās ar Bobiju Agadžanjanu tā paša gada vēlā pavasarī. Pēc gada, Volstrīta krīzes laikā, māte un Bobijs zaudēja visu, kas viņiem bija, tikai ne brīnišķīgo pārvērtību spēju. Katrā ziņā praktiski vienā naktī Bobijs no bojā gājuša biržas māklera un visas iespējas zaudējuša bori vivant pārvērta sevi plaukstošā, lai arī zināmā mērā nekvalificētā Amerikas neatkarīgo gleznu galeriju un mākslas muzeju savienības taksatorā. Pēc pāris nedēļām, 1930. gada sākumā, mūsu visai neviendabīgā trijotne devās uz Parīzi, lai Bobijs varētu sekmīgāk spēlēt savu jauno lomu. Būdams vēsas — lai neteiktu ledusaukstas — dabas, es savos desmit gados, cik nu varu atcerēties, uztvēru šo milzīgo pārceļojumu bez jebkādām dramatisma pazīmēm. Toties mana atgriešanās Ņujorkā pēc deviņiem gadiem — bija pagājuši trīs mēneši kopš manas mātes nāves — tā gan mani satrieca, un satrieca neiedomājami smagi.

Atceros kādu zīmīgu starpgadījumu pirmajā vai otrajā dienā pēc Bobija un manas atgriešanās Ņujorkā. Stāvēju pārpildītā Leksingtonas avēnijas autobusā netālu no šofera sēdekļa, turēdamies pie emaljētā roktura, cieši dibenu pret dibenu ar puisi, kas stāvēja aiz manis. Vai ikkatrā kvartālā šoferis daudzkārt bija strupi norādījis mums, kas bijām saspiedušies pie priekšējām durvīm, «virzīties dzi|āl< salonā». Daži pūlējās viņam paklausīt. Citi ne. Beidzot, kad to atjāva sarkanā gaisma luksoforā, saērcinātais vīrs apsviedas savā sēdekli apkārt un paskatījās augšup uz inani — es stāvēju viņam tieši aiz muguras. Deviņpadsmit gadu vecumā es nevalkāju cepuri un gludos, melnos, ne pārāk tīros matus nēsāju virs pieres uzsukātā eiropeiskā cekulā, zem kura rēgojās pāris collu stipri pūtainas pieres. Viņš vērsās pie manis klusinātā un gandrīz vai saprātīgā balsī:

— Tā, draudziņ, — viņš teica, — pakustināsim nu pēcpusi!

Vainīgs, domāju, bija «draudziņš». Pat nepacenties paliekties kaut drusku uz priekšu, lai tādējādi piešķirtu sarunai privātu raksturu un saglabātu vismaz tik daudz de bon gout, cik saglabāja viņš, es pavēstīju viņam, ka viņš ir rupjš, stulbs, uzmācīgs kretīns un ka viņam pat prātā nevar ienākt, cik ļoti pretīgs viņš man ir. Tā atvieglojis sirdi, iespraucos dzi|āk autobusā.

Taču bija arī ļaunāk. Apmēram pēc nedēļas, kādu pēcpusdienu iznākušam no Riča viesnīcas, kurā mēs ar Bobiju bijām apmetušies uz nenoteiktu laiku, man pēkšņi sāka likties, ka visos Ņujorkas autobusos demontēti sēdekji un sarindoti uz ielas, kur pilnā sparā ritēja idiotiskā rotaļa «Viens krēsls par maz». Domāju, ka varbūt pat būtu vēlējies iesaistīties spēlē, ja vien Manhatanas baznīca man būtu izsniegusi speciālu garantiju, ka visi pārējie spēles dalībnieki goddevīgi stāvēs maliņā, līdz es būšu apsēdies savā vietā. Kad man kļuva skaidrs, ka nekas tamlīdzīgs nav paredzams, ķēros pie nopietnākiem līdzekļiem. Lūdzos, lai no pilsētas tiktu izvākti visi cilvēki un lai man tiek dāvāts palikt vienam — v-i-e-n-a-m; un tā ir ņujorkiešu lūgsna, kura |oti reti iestrēgst vai pazūd sakaru kanālos, un vienā acumirklī viss, kam pieskāros, kļuva skarba vientulība. No rītiem un agrās priekšpusdienās es — mans ķermenis — apmeklēja neciešamo mākslas skolu Četrdesmit astotās ielas un Leksingtonas avēnijas stūrī. (Nedēļu pirms Bobija un manas aizbraukšanas no Parīzes es biju ieguvis trīs pirmās balvas Nacionālajā jauno mākslinieku izstādē Freibūra galerijās. Visu atceļu uz Ame

riku cs mēdzu ielūkoties mūsu atsevišķās kajītes spoguli, lai pārliecinātos par savu pārdabisko līdzību ar E1 Grēko.) Trīs pievakares nedēļā es pavadīju zobārsta krēslā, kur dažu mēnešu laikā man izrāva astoņus zobus, no kuriem trīs bija priekšzobi. Atlikušās divas pēcpusdienas pavadīju, klaiņodams pa gleznu galerijām, lielākoties Piecdesmit septītajā ielā, kur es nedarīju nekā cita kā vien zākājos par amerikāņu darbiem. Vakaros cs parasti lasīju. Es nopirku pilnu «Hārvarda klasiķu» izdevumu — galvenokārt tāpēc, ka Bobijs teica, ka mums neesot vietas, kur tos nolikt, — un visai perversā kārtā izlasīju visus piecdesmit sējumus. Vēlu vakarā es gandrīz vienmēr uzstādīju savu molbertu starp abām vienguļamajām gultām istabā, kurā dzīvoju kopā ar Bobiju, un gleznoju. Tikai vienā mēnesī, ja var ticēt manai 1939. gada dienasgrāmatai, es uzgleznoju astoņpadsmit darbus eļļā. Pieminēšanas vērts ir fakts, ka septiņpadsmit no tiem bija pašportreti. Tomēr dažkārt, iespējams, kad manai mūzai bija uznākušas kaprīzes, es noliku malā krāsas un zīmēju karikatūras. Viena no tām man saglabājusies vēl tagad. Tajā attēlots vīrs, pa kura alai līdzīgo muti darbojās zobārsts. Pacienta mēle ir visparastākā ASV Valsts bankas simt dolāru asignacija, un zobārsts bēdīgi paziņo franču valodā: «Šķiet, ka dzerokli mēs varēsim glābt, bet baidos, ka mēli gan nāksies amputēt.» Tā man bija milzīgi mīļa karikatūra.

Kā istabas biedri mēs ar Bobiju bijām tikpat nesaderīgi kā, teiksim, ļoti nepatīkams Kembridžas avīžpuika un izteikti dzīvojiet-un-ļaujiet-citiem-dzīvot Hārvarda vecākā kursa students. Un kad, nedēļām ritot, mēs pamazām atklājām, ka abi mīlam vienu un to pašu mirušo sievieti, tas nebūt nelīdzēja. Patiesībā šī atklājuma rezultātā radās šaušalīgas tikai-pēc-/«ms-Alfons attiecības. Mēs sākām apmainīties ar uzmundrinošiem smaidiem, kad saskrējāmies uz vannas istabas sliekšņa.

1939. gada maijā, apmēram desmit mēnešus pēc tam, kad abi ar Bobiju bijām apmetušies Riča viesnīcā, es kādā Kvebekas laikrakstā (vienā no tiem sešpadsmit franču valodā iznākošajiem laikrakstiem un žurnāliem, kurus plātīgi biju pasūtījis) izlasīju ceturtdaļslejas garu Monreālas neklātienes mākslas skolas direkcijas ievietotu sludinājumu. Sludinājums ieteica visiem kvalificētiem skolotājiem — atzīmējot, ka šādu ieteikumu faktiski nemaz nevar izteikt pietiekami fortement, — nekavējoties pieteikties darbā visjaunākajā un visprogresīvākajā neklātienes mākslas skolā Kanādā. Sludinājumā bija izvirzīts nosacījums, ka visiem pretendentiem pilnībā jāpārvalda franču un angļu valoda un ka jāpiesakās tikai personām ar atturīgu dzīvesveidu un nevainojamu reputāciju. Vasaras sesijai Les Amis Des Vieux Maоtres oficiāli bija jāsākas 10. jūnijā. Darbu paraugi, kuriem jāpārstāv gan akadēmiskā, gan komerciālā māksla, bija teikts sludinājumā, jānosūta Monsieur I. Jošoto, directeur, bij. Tokijas Impēriskās mākslas akadēmijas loceklim.

Pēkšņi juzdamies gluži vai neciešami kvalificēts, es no Bobija pagultes izvilku viņa Hermes Baby rakstāmmašīnu un franciski uzrakstīju garu un nebūt ne atturīgu vēstuli M. Jošoto, šim mērķim noziedodams visas rīta nodarbības Leksingtonas avēnijas mākslas skolā. Ievads vien bija kādas trīs lapas garš, un man droši vien kustējās ausis, to rakstot. Es rakstīju, ka man ir divdesmit deviņi gadi un ka es esmu Oriorē Domjē brāļa mazdēls. Rakstīju, ka tikko esmu pametis savu nelielo īpašumu Francijas dienvidos, lai pēc manas sievas nāves ierastos — uz laiku, kā liku noprast — Amerikā pie slima radinieka. Es rakstīju, ka nodarbojos ar gleznošanu kopš agras bērnības, taču, paklausīdams Pablo Pikaso — manu vecāku sena un mīļa drauga — padomam, nekad neesmu piedalījies izstādēs. Tomēr daudzas manas eļļas gleznas un akvareļi tagad rotā sienas smalkākajos un nenoliedzami nouveau riche namos Parīzē, kur tās gagnй vairāku vērā ņemamu mūsdienu izcilāko kritiķu uzmanību. Turpinājumā es rakstīju, ka pēc sievas paragrās un traģiskās nāves no ulcйration cancйreuse es visā nopietnībā domāju, ka mana ota nekad vairs nepieskarsies audeklam. Taču pašreizējie finansiālie zaudējumi piespieduši mani mainīt šo nopietno rйsolution. Rakstīju, ka uzskatīšu par sevišķu godu nosūtīt savu darbu paraugus uz Les Amis Des Vieux Maоtres, līdzko būšu tos saņēmis no sava Parīzes aģenta, kuram, protams, rakstīšu trиs pressй. Parakstījos: «Ar dziļu cieņu, Jean de Daumier-Smith.»

Pseidonīma izvēlēšanās man prasīja gandrīz tikpat daudz laika kā pašas vēstules uzrakstīšana.

Vēstuli es uzrakstīju uz vienkārša zīdpapīra. Taču ieliku to Riča aploksnē. Uzlīmējis vēstulei speciālsūtījuma marku, kuru atradu Bobija rakstāmgalda augšējā atvilktnē, nonesu vēstuli vestibilā, lai iemestu galvenajā pastkastītē. Pa ceļam aizkavējos pie pasta ierēdņa (kuram es nepārprotami nepatiku), lai brīdinātu viņu, ka gaidu pienākam sūtījumu uz Domjē-Smita vārda. Tad ap pustrijiern ieslīdēju anatomijas kabinetā Četrdesmit astotās ielas mākslas skolā, kur nodarbības bija sākušās jau vienos četrdesmit piecās. Mani skolas biedri pirmo reizi man šķita tīri ciešama kompānija.

Turpmākajās četrās dienās, izmantodams visu savu brīvo laiku plus vēl daļu laika, kuru gan nevarētu uzskatīt gluži par brīvu, es uztaisīju duci vai drusku vairāk darbu, par kuriem pats domāju, ka tie varētu būt tipiski amerikāņu komeremākslas paraugi. Lielākoties strādādams ar akvarelkrāsām, taču šad un tad — lai paspīdētu — arī ar spalvu, attēloju vakartērpos ģērbtus jaudis kāpjam ārā no limuzīniem, lai dotos uz pirmizrādēm, — kalsnus un staltus superšikus pārus, cilvēkus, kuri nepārprotami nekad dzīvē nevienu nav netīkami satriekuši ar nepietiekamām rūpēm par savām padusēm, — cilvēkus, kuriem patiesībā padušu varbūt nemaz nav. Es attēloju iedegušus, jauneklīgus milžus baltās viesību žaketēs, kuri sēž pie balti klātiem galdiem ap tirkīzziliem peldbaseiniem un visai pacilāti uzsauc cits citam tostus, dzerdami lētas, toties nepārprotami ultramodernas markas rudzu viskiju ar sodu. Es attēloju reklamogēnus, aiz prieka un veselības plīstošus bērnus, kuri stiepj pretim tukšos brokasta traukus, labsirdīgi lūgdami papildporciju. Es attēloju smejošas meitenes ar augstām krūtīm bezrūpīgi vizināmies ar akvaplāniem pasaulē, kurā viņas ir pilnīgi aizsargātas no tādām visas tautas nelaimēm kā asiņojošas smaganas, sejas ādas defekti, liekais apmatojums un neapdrošināta vai nepietiekami apdrošināta dzīvība. Es attēloju mājsaimnieces, kuras sevi pilnīgi pakļāvušas riskam tikt pie zaudētas stājas, nepaklausīgiem bērniem, raupjām (tomēr slaidām) rokām, nekārtīgām (tomēr milzīgām) virtuvēm un vīriem, kas viņās vīlušies, kamēr nebūs pasniegušās pēc vienīgi pareizajām ziepju skaidiņām.

Kad biju pabeidzis paraugus, es tos nekavējoties nosūtīju M. Jošoto kopā ar kādu pusduci nekomerciāla rakstura darbu, kurus biju atvedis līdzi no Francijas.

Pievienoju arī zīmīti, kurā, kā pats domāju, gluži kā starp citu ieskicēju patiesa cilvēciskuma apdvestu stāstiņu, kā es gluži viens un dažādu apstāk|u kavēts, tīri romantiskām tradīcijām sekodams, sasniedzu meistarības saltās, baltās un vientulīgās virsotnes.

Turpmākās dienas pavadīju galēji nepacietīgās gaidās, taču nebija pagājusi ne nedēja, kad saņēmu M. Jošoto vēstuli, ka esmu pieņemts par Les Arnis Des Vieux Maоtres pasniedzēju. Vēstule bija uzrakstīta angliski, lai gan manējā bija franču valodā. (Vēlāk es noskaidroju, ka M. Jošoto, kurš prot franču, bet neprot angļu valodu, kaut kāda iemesla dēļ bija vēstules rakstīšanu uzticējis Mme Jošoto, kurai bija zināmas praktiskas angļu valodas zināšanas.) AI. Jošoto rakstīja, ka vasaras trimestris, kurš sākoties 24. jūnijā, būšot, iespējams, pats noslogotākais visā gadā. Tātad man atliekot gandrīz piecas nedēļas, viņš atzīmēja, lai nokārtotu personīgās lietas. Viņš izteica man visdziļāko un vispatiesāko līdzjūtību sakarā ar manām pašreizējām emocionālajām un finansiālajām grūtībām. Viņš cerot, ka man izdošoties izkārtot visu tā, lai personiski varētu viņam pieteikties Les Amis Des Vieux Maоtres svētdien, 23. jūnijā, tādējādi gūstot iespēju iepazīties ar saviem pienākumiem un «cieši sadraudzēties» ar pārējiem pasniedzējiem (kuri, kā vēlāk noskaidrojās, bija tikai divi — M. Jošoto un Mme Jošoto). Viņš izteica dziļu nožēlu, ka saskaņā ar skolas tradīcijām jauno pasniedzēju ceļa izdevumi netiekot atlīdzināti. Sākumā alga būšot divdesmit astoņi dolāri nedēļā, kas — M. jošoto to labi saprotot — neesot pārāk liela atlīdzība, taču viņš cerot, ka tā nelikšot noplakt manam entuziasmam, jo man būšot bezmaksas naktsmītne un barojošs ēdiens, un viņš jūtot manī patiesu aicinājumu uz šo darbu. Viņš ar nepacietību gaidot manu apstiprinājuma telegrammu par vietas pieņemšanu un ar patiesu prieku — manu ierašanos. Ar cieņu viņš paliekot mans jaunais draugs un darba devējs I. Jošoto, bijušais Tokijas Impēriskās Mākslas akadēmijas loceklis.

Telegrammu ar formālu piekrišanu nosūtīju piecu minūšu laikā. Dīvainā kārtā vai nu aiz satraukuma, vai aiz vainas apziņas, ka telegrammas nosūtīšanai lietoju Bobija telefonu, es biju spējis piespiest sevi pārslēgties uz prozaiskāku izteiksmes veidu un iekļaut savu ziņojumu desmit vārdos.

Kad tovakar septiņos ierados Ovālajā zālē kā parasti paēst pusdienas kopā ar Bobiju, neapmierināts ieraudzīju, ka viņam līdzi ir viešņa. Nebiju viņam ne vārda bildis par savu neseno ar mācībām nesaistīto izdarību un miru vai nost aiz vēlēšanās izpaust šo jaunumu — satriekt viņu ar sensāciju —, taču tikai divatā. Viešņa bija loti pievilcīga, tikai pirms pāris mēnešiem šķīrusies jauna dāma, ar kuru Bobijs tikās loti bieži un kuru es biju dažas reizes redzējis. Viņa bija visādā ziņā šarmanta būtne, kuras centienus izrādīt man draudzību, miermīlīgi pierunāt mani nomest bruņas vai vismaz pacelt sejsargu es spēju uztvert vienīgi kā mudinājumu likties ar viņu gultā pirmajā izdevīgajā gadījumā — tas ir, līdzko viņa būs atbrīvojusies no Bobija, kurš viņai nepārprotami bija par vecu. Visu pusdienošanas laiku biju naidīgs un lakonisks. Beidzot, kad mums pasniedza kafiju, es galvenajos vilcienos pastāstīju par saviem vasaras plāniem. Kad biju beidzis, Bobijs uzdeva man pāris visai saprātīgu jautājumu. Es atbildēju vēsi un īsi, — neapšaubāmi taču biju situācijas saimnieks.

—   Ak, tas izklausās tik interesanti! — sacīja Bobija viešņa, veltīgi gaidīdama, ka pagaldē slepšus pasniegšu viņai savu Monreālas adresi.

—   Es biju domājis, ka tu kopā ar mani brauksi uz Rodailendu, — Bobijs sacīja.

—   Ak dārgais, neesi taču tāds īgņa! — X kundze viņam sacīja.

—   Es tāds neesmu, tomēr man nebūtu iebildumu zināt drusku vairāk par to visu, — Bobijs sacīja.

Taču, manuprāt, jau viņa tonis liecināja, ka prātā viņš sācis pārcilāt iespējas apmainīt Rodailendas vilcienā pasūtīto kupeju pret apakšējo guļamvietu.

—   Man šķiet, tas ir visjaukākais un visglaimojošākais piedāvājums, par kādu vispār nācies dzirdēt, — X kundze man silti teica. Viņas acīs staroja izlaidība.

Tajā svētdienā, kad izkāpu uz perona Vindzoras stacijā Monreālā, biju tērpies divrindu bēškrāsas gabardīna uzvalkā (par kuru es biju velnišķīgi augstās domās), tumšzilā flaneļa kreklā, man bija dzeltena blīva kokvilnas auduma kaklasaite, brūni baltas kurpes, panama (Bobija īpašums, nedaudz par mazu manai galvai) un rudi brūnas trīs nedējas vecas ūsas. Ai. Jošoto bija ieradies mani sagaidīt. Viņš bija neliela auguma — varbūt drusku vairāk par piecām pēdām —, mugurā viņam bija visai nosmulēts audekla uzvalks, kājās — melnas kurpes un galvā — melna filca platmale ar visapkārt uzlocītu malu. Mums sarokojoties, viņš ne smaidīja, ne arī — cik atceros — vispār pateica kādu vārdu. Viņa sejas izteiksme — un šo vārdu esmu aizguvis tieši no franciski tulkotās Sakša Romera romānu sērijas par Fu Mandžu — bija inscrutable. Toties es gan nezināma iemesla dēļ smaidīju pār visu seju. Un nespēju pat drusku apslāpēt šo smaidu, nerunājot nemaz par to, ka spētu vispār nesmaidīt.

No Vindzoras stacijas līdz skolai bija jābrauc vairāki kilometri ar autobusu. Šaubos, vai visā ceļā M. Jošoto pateica kaut piecus vārdus. Vai nu par spīti šai viņa klusēšanai, vai arī tieši tās dēļ es visu ceļu neapturami pļāpāju, sakrustojis kājas — balstīdams vienas kājas potīti uz otras ceļgala — un svīstošās plaukstas nosusināšanai konsekventi izmantodams zeķi. Man šķita svarīgi ne vien atkārtot agrākos melus — par manu radniecību ar Domjē, par manu mirušo sievu, par manu nelielo īpašumu Dicnvidfrancijā —, bet tos arī vēl pilnveidot. Beidzot, lai atbrīvotu pats sevi no gremdēšanās šajās sāpīgajās atmiņās (šie meli man tiešām pamazām jau kļuva par nedaudz sāpīgām atmiņām), es mainīju sarunas tematu un pievērsos manu vecāku senajam un mīļajam draugam — Pablo Pikaso. Le pauvre Picasso, kā es viņu dēvēju. (Jāpiebilst, es izvēlējos Pikaso tāpēc, ka viņš varētu, kā man šķita, būt Amerikā vislabāk pazīstamais franču gleznotājs. Kanādu es uzskatīju vienkārši par Savienoto Valstu daļu.) Rūpējoties par M. Jošoto, es ar izcilu līdzjūtību pret kritušo gigantu atcerējos, cik daudz reizes esmu vaicājis viņam: «r.'Vf. Pikasso, oщ allez vous?» — un ka atbildes vietā uz šo visaptverošo jautājumu Maestro neizbēgami lēnā, smagā solī pārgāja pāri darbnīcai, lai paskatītos uz nelielu Les Saltimbanques reprodukciju un atsauktu sevī reiz gūto, bet nu sen aizmirsto slavu. Pikaso nelaime bija tā, es paskaidroju M. Jošoto, ka viņš nekad nevienu neklausīja, pat savus labākos draugus ne.

1939. gadā Les Amis Des Vieux Maоtres skola atradās ārkārtīgi nekopta izskata trīsstāvu ēkas — patiesībā 1res mājas — otrajā stāvā Monreālas visnepievilcīgākajā rajonā. Skola atradās tieši virs sanitārijas piederumu veikala. Visa Les Arnis Des Vieux Maоtres bija viena liela istaba un šauriņa ateja bez krampīša. Un tik un tā brīdī, kad iesoļoju šeit, telpa man likās pārsteidzoši reprezentabla. Un tas bija ļoti pamatoti. «Pasniedzēju istabas» sienas bija no vienas vietas nokārtas ar neskaitāmiem ierāmētiem M. Jošolo gleznojumiem, lielākoties akvareļiem. Un pat vēl tagad es šad un tad sapņoju par kādu baltu zosi, kas laižas pa neizsakāmi pelēkzilām debesīm, nesdama — un tas man liekas visdrosmīgākais un visspilgtākais profesionāļa sasniegums, kādu man gadījies jebkad redzēt, — šī debesu ziluma atspulgu vai pat šā ziluma ētisko būtību uz saviem spārniem. Sis akvarelis bija pakārts aiz Mme Jošoto galda. Sis un vēl daži tikpat pilnvērtīgi gleznojumi radīja šīs telpas neatkārtojamo noskaņu.

Kad mēs ienācām pasniedzēju istabā, Mme Jošoto, tērpusies skaistā melnā un ķiršsarkanā zīda kimono, ar īskātainu slotiņu slaucīja grīdu. Viņa bija sirma sieviete, vismaz galvastiesu garāka par vīru, un viņas vaibsti vairāk līdzinājās malajietes nekā japānietes vaibstiem. Viņa pārtrauca slaucīšanu, panācās mums pretī, un M. Jošoto mūs īsi iepazīstināja. Viņa man likās ne par matu mazāk, ja ne pat vairāk inscrutable kā M. Jošoto. Tad Af. Jošoto piedāvājās pavadīt mani uz manu istabu, kuru, kā viņš (franciski) paskaidroja, nesen esot atbrīvojis viņa dēls, kas aizbraucis uz Britu Kolumbiju strādāt fermā. (Pēc viņa ilgās klusēšanas autobusā biju priecīgs dzirdēt viņu runājam vienalga cik ilgi un klausījos visai pacilāts.) Viņš atvainojās, ka dēla istabā nav neviena krēsla, tikai grīdas paklājiņi, bet es tūlīt pārtraucu viņa atvainošanos, likdams saprast, ka man tas ir tikpat kā dieva dāvana. (Šķiet, es pat paziņoju, ka neieredzu krēslus. Biju tik sanervozējies, ka, iespējams, nevarētu apvaldīt sajūsmas kliedzienu, pat ja viņš pavēstītu, ka istabā dienu un nakti ir ūdens līdz ceļiem. Iespējams, es būtu teicis, ka man ir reta kāju slimība, kuras dēļ man jātur kājas ūdenī katru dienu astoņas stundas.) Tad pa čīkstošām kāpnēm viņš uzveda mani manā istabā. Pa ceļam es visai zīmīgi ieminējos, ka apgūstu budismu. Vēlāk noskaidroju, ka abi — viņš pats un Mme Jošoto — ir prezbiterāņi.

Vēlu naktī, kad nevarēju iemigt, Mme Jošoto japāniski malajiskajām pusdienām vēl aizvien en masse braukājot pakrūtē kā liftam, viens vai otrs no Jošoto sāka miegā vaidēt burtiski man blakus aiz sienas. Tas bija augsts, smalks vaids, un likās, ka vaid drīzāk nelaimīgs nepietiekami attīstīts zīdainis vai mazs sakropļots dzīvnieks nekā pieaudzis cilvēks. (Tas kļuva par pastāvīgu nakts priekšnesumu. Man tā arī neizdevās noskaidrot, kurš no viņiem vaid, nemaz nerunājot par to, kāpēc vaid.) Kad to klausīties guļus kļuva neizturami, es izkāpu no gultas, uzvilku kājās čības un tumsā apsēdos uz viena no paklājiņiem. Vairākas stundas nosēdēju ar sakrustotām kājām un smēķēju cigaretes, kuras nodzēsu pret čības zoli un kuru galus bāzu pidžamas krūšu kabatā. (Ne viens, ne otrs Jošoto nesmēķēja, un visā viņu mājoklī nebija neviena pelnutrauka.)

Pusseptiņos M. Jošoto klauvēja pie manām durvīm un pavēstīja, ka brokastis būšot sešos četrdesmit piecās. Caur durvīm viņš apvaicājās, vai esmu labi izgulējies, un es atbildēju: «Oui!». Tad apģērbos — uzvilku zilo uzvalku, kas man šķita vispiemērotākais pasniedzējam pirmajā mācību dienā, un uzsēju mātes dāvināto sarkano sulku kaklasaiti — un tāpat, nenomazgājies steidzos pa gaiteni uz Jošoto virtuvi. Mme Jošoto stāvēja pie plīts un gatavoja brokastīm zivis. M. Jošoto vienā apakškreklā un biksēs sēdēja pie virtuves galda un lasīja japāņu avīzi. Viņš man pavirši pamāja sveicienu. Neviens no abiem vēl nekad nebija izskatījies tik inscntlable. It drīz uz mana šķīvja tika novietota kāda zivs ar nedaudz tomātu mērces, kuras tomēr bija pietiekami daudz, lai no tās uz šķīvja malas varētu palikt sarecējušas pēdas. Mme Jošoto man angliski vaicāja — un viņas akcents bija negaidīti jauks —, vai es labāk nevēlētos olu, taču es atbildēju: «Non, noti, madame — mērci!». Sacīju, ka es vispār nekad neēdu olas. M. Jošoto atbalstīja savu avīzi pret manu ūdens glāzi, un mēs visi trīs klusēdami ēdām — tas ir, viņi ēda, un es sistemātiski noriju pa kumosam.

Pēc brokastīm M. Jošoto turpat virtuvē uzvilka kreklu bez apkaklītes, Mme Jošoto noņēma priekšautu, un mēs visi trīs zosu gājienā, juzdamies diezgan neveikli, nokāpām lejā pasniedzēju istabā. Seit uz AI. Jošoto lielā galda nekārtīgā kaudzē gulēja kāds ducis vai vairāk milzīgu, uzpūtušos Manilas aplokšņu. Taču man tās likās gluži kā tikko uzposti un sasukāti pirmklasnieki. M. Jošoto ierādīja man vietu pie galda istabas tālākajā, izolētajā galā un lūdza apsēsties. Kad Mme Jošoto bija apsēdusies viņam blakus, M. Jošoto atplēsa vairākas aploksnes. Likās, ka viņš un Mme Jošoto izpēta sašķiroto aplokšņu saturu pēc kādas īpašas metodes, ik pa brīdim savā starpā konsultējoties japāniski, kamēr es sēdēju istabas otrā galā savā zilajā uzvalkā un sarkanajā sulku kaklasaitē, pūlēdamies vienlaikus izskatīties pietiekami uzmanīgs un pacietīgs, un kaut kādā veidā arī iesaistīts darbā. No žaketes iekškabatas izņēmu sauju mīkstu zīmuļu, kurus biju paņēmis līdzi no Ņujorkas, un noliku tos cik iespējams klusi uz sava galda. Reiz M. Jošoto nezin kāpēc paskatījās uz mani, un es apbalvoju viņu ar pārmērīgi apburošu smaidu. Tad piepeši viņi abi, ne vārda neteikuši un uz manu pusi pat nepaskatījušies, nosēdās katrs pie sava galda un ķērās pie darba. Tas notika ap pusastoņiem.

Ap deviņiem M. Jošoto noņēma acenes, piecēlās un gluži vai pielavījās pie mana galda ar papīru žūksni rokā. Veselu pusotru stundu es biju vienkārši sēdējis un centies apvaldīt savu vēderu, lai tas nekļūtu dzirdams. Viņam tuvojoties, es strauji piecēlos, mazliet salīcis, lai neizskatītos necienīgi milzīgs. Viņš pasniedza man atnesto papīru žūksni un palūdza mani, vai es nebūtu tik laipns un nepārtulkotu viņa franciski pierakstītos labojumus angliski. Atbildēju: «Oui, monsieur!». Viņš viegli palocījās un aizlavījās atpakaļ pie sava galda. Nobīdīju savus mīkstos zīmuļus vienā galda malā, izņēmu pildspalvu un — gandrīz vai satriekts — iegrimu darbā.

Tāpat kā daudzi tiešām labi mākslinieki, M. Jošoto mācīja gleznošanu ne par matu labāk, kā to mācītu nu-tā-mākslinieks ar labu skolotāja talantu. Viņa praktiskais darbs — tas ir, uz oriģināliem uzklātām pauspapīra loksnēm uzzīmēti labojumi kopā ar piezīmēm uz zīmējuma otras puses — bija gluži pietiekams, lai mēreni apdāvinātam skolēnam iemācītu uzzīmēt cūkai līdzīgu cūku cūkkūtij līdzīgā cūkkūtī vai pat gleznainu cūku gleznainā cūkkūtī. Taču visā savā mūžā viņš nespētu nevienam pašam iemācīt uzzīmēt patiesi skaistu cūku patiesi skaistā cūkkūtī (kas, protams, bija tieši tas tehniskais sīkums, ko no viņa pa pastu alka iemācīties audzēkņi). Es nekādi nevarētu teikt, ka viņš būtu — apzināti vai neapzināti — taupījis savu talantu vai arī ar nolūku to šķiedis — viņš vienkārši nespēja to sniegt citiem. Mani šī nežēlīgā patiesība nepārsteidza, tāpēc arī nesatrieca. Taču šai patiesībai, ņemot vērā vietu, kur es sēdēju, piemita kāds uzlādējošs spēks, un ap pusdienlaiku man bija jābūt jau ļoti uzmanīgam, lai ar sasvīdušajām plaukstām nenosmērētu savus tulkojumus. Vēl nomācošāku visu vērsa M. Jošoto gandrīz nesalasāmais rokraksts. Lai nu būtu kā būdams, kad bija pienācis laiks doties pusdienās, es atteicos pievienoties Jošoto pārim. Teicu, ka man jāaiziet uz pastu. Tad gandrīz vai skriešus noskrēju pa kāpnēm un ātrā solī devos prom, pat neizvēlēdamies virzienu svešādo un galīgi nolaisto ieliņu jūklī. Nonācis pie ēdnīcas, devos iekšā un steidzīgi apriju četrus «Koniailendas karstos cīsiņus» un izdzēru trīs tases duļķainas kafijas.

Atceļā uz Les Arnis des Vieux Maоtres es sāku prātot — vispirms jau pierastajā pabailīgajā noskaņā, ar kuru gan biju iemācījies labāk vai sliktāk tikt galā, pēc tam jau pilnīgā panikā par to, vai tajā apstāklī, ka M. Jošoto visu priekšpusdienu mani izmantoja tikai un vienīgi par tulku, neslēpjas kas personisks. Vai vecais Fu Mandžu jau no paša sākuma būtu nopratis, ka bez visiem citiem viltus atribūtiem man vēl ir arī tikai deviņpadsmitgadīga zaļknābja ūsas? Pieļaut šādu iespēju man likās gandrīz neizturami. Un šī doma, šķiet, lēnām sāka grauzt arī manu taisnīguma izjūtu. Te nu es biju — trīskārtējs pirmo balvu ieguvējs, ļoti tuvs Pikaso draugs (par kādu es tobrīd sevi tiešām jau sāku uzskatīt) — un tiku izmantots par tulku. Sods šķita ne tuvu neatbilstam noziegumam. Pirmkārt, manas ūsas, lai cik plānas, tik tiešām bija manas; tās nebija pielīmētas ar teātra līmi. Sevis uzmundrināšanai ar pirkstiem taustīju tās, steigdamies atpakaļ uz skolu. Un, jo vairāk es domāju par visu šo lietu, jo vairāk pieliku soli, līdz gandrīz vai rikšoju, bezmaz vai gaidīdams, ka kuru katru brīdi mani varētu no visām pusēm sākt apmētāt ar akmeņiem.

Kaut gan pusdienas man bija prasījušas tikai kādas četrdesmit minūtes, kad nonācu skolā, abi Jošoto jau sēdēja pie saviem galdiem un strādāja. Viņi nepacēla acis un vispār nekā neizrādīja, ka būtu dzirdējuši mani ienākam. Nosvīdis un aizelsies šķērsoju istabu un nosēdos pie sava galda. Turpmākās piecdesmit vai divdesmit minūtes nosēdēju kā sastindzis, pārcilādams prātā pilnīgi jaunus sīkus notikumus no Pikaso dzīves — gadījumam, ja nu M. Jošoto pēkšņi pieceltos un dotos šurp mani atmaskot. Pēkšņi viņš tiešām piecēlās un nāca pie manis. Es piecēlos, lai viņu sagaidītu un — ja nepieciešams — dotos tiešā triecienā ar svaigu vēstījumu par Pikaso, taču man par šausmām, kad viņš pienāca, visi sižeti bija izkrituši no prāta. Nolēmu izmantot mirkli, lai izteiktu savu sajūsmu par lidojošās zoss attēlu, kas karājās virs Mme Jošoto. Kādu laiku to visai plaši un pārmērīgi slavināju. Teicu, ka pazīstu Parīzē cilvēku — ļoti bagātu paralītiķi, kā es piebildu, — kurš būtu ar mieru maksāt M. Jošoto par šo gleznu jebkuru cenu. Teicu, ka varu nekavējoties stāties sakaros ar šo personu, ja darījums ieinteresētu M. Jošoto. Par laimi, M. Jošoto tomēr atbildēja, ka glezna piederot viņa brālēnam, kas aizbraucis apciemot radus Japānā. Un, pirms biju paspējis izteikt savu nožēlu, viņš vaicāja man — uzrunādams mani par M. DomjēSmitu —, vai es nevarētu būt tik laipns un izlabot pāris studentu darbu. Viņš aizgāja pie sava galda un atgriezās ar trim milzīgām piebāztām aploksnēm, kuras nolika uz mana galda. Tad, kamēr es stāvēju apstulbis un nepārtraukti māju ar galvu, juzdams spiežam žaketes kabatā alpakaļ saliktos zīmuļus, M. Jošoto man izklāstīja skolā eksistējošo (pareizāk būtu — neeksistējošo) metodi. Kad viņš bija atgriezies pie sava galda, man vajadzēja vairākas minūtes, iekams atjēdzos.

Visi trīs man uzticētie studenti rakstīja angliski. Pirmā bija divdesmit trīs gadus veca mājsaimniece no Toronto, kura rakstīja, ka viņas pseidonīms esot Bcmbija Kreimere, un ieteica uz tādu vārdu arī adresēt viņai vēstules. Visi Les Amis Des Vieux Maоtres jaunie studenti bija lūgti izpildīt īpašas aptaujas lapas un pievienot tām savas fotogrāfijas. Kreimera jaunkundze bija ielikusi aploksnē glancētu astoņi reiz desmit fotogrāfiju, kurā viņa bija skatāma peldkostīmā bez lencītēm, ar sprādzi ap kāju un baltu matroža cepurīti galvā. Aptaujas lapā viņa deklarēja, ka viņas mīļākie mākslinieki esot Rembrants un Volts Disnejs. Vienīgais, uz ko viņa pretendējot, esot, lai kādu dienu spētu kļūt kā viņi. Paraugam atsūtītie gleznojumi pielikuma veidā bija piesprausti pie fotogrāfijas. Tie bija aizgrābjoši. Bet viens bija tiešām neaizmirstams. Un šis neaizmirstamais bija izpildīts ar akvareļkrāsām kliedzošos toņos, un to vainagoja nosaukums: «Piedod viņiem viņu grēkus!» Gleznojumā bija attēloti trīs mazi zēni, kas makšķerē visai dīvaina izskata ūdenskrātuvē. Kādam no viņiem piederoša žakete bija pārmesta pār dēli ar uzrakstu «Makšķerēt aizliegts!». Šķita, ka garākajam zēnam gleznojuma priekšplānā viena kāja bija cietusi no rahīta, bet otra — no elcfantiāzes. Bija skaidrs, ka Kreimera jaunkundze apzināti bija lietojusi šādu paņēmienu, lai parādītu, ka zēns stāv ar nedaudz ieplestām kājām.

Mans otrs students bija piecdesmit sešus gadus vecs «labākās sabiedrības» fotogrāfs R. Hovards Ridžfīlds, kurš rakstīja, ka viņa sieva jau ilgi uzstājot, lai viņš pāriet uz pelnīšanos ar gleznošanu. Viņa iecienītākie mākslinieki bija Rembrants, Sārdžents un «Ticāns», taču viņš saprātīgi piebilda, ka pats nevēloties gleznot minēto mākslinieku manierē. Viņu glezniecībā vairāk interesējot satīriskā, nevis mākslinieciskā puse. Kā apliecinājumu savam kredo viņš bija atsūtījis krietnu skaitu zīmējumu un eļļas gleznu. Viena no gleznām — es domāju, tā bija viņa nozīmīgākā glezna — pēc daudziem gadiem palikusi man tikpat viegli atsaucama atmiņā kā, teiksim, «Sweet Sue» vai «Let Me Call You Sweetheart» lirika. Tā ņirgājās par parasto un ikdienišķo traģēdiju — jaunu, nevainīgu meiču ar zeltainiem matiem līdz pleciem un tesmeņa lieluma krūtīm tieši altāra ēnā noziedzīgi paved viņas dvēseļu gans. Abu attēloto apģērbā valdīja mākslinieciska nekārtība. Patiesībā mani daudz mazāk satrieca gleznas satīriskais saturs nekā profesionālā izpildījuma iemaņas. Ja es nezinātu, ka abi studenti dzīvo simtiem jūdžu attālumā viens no otra, būtu gatavs zvērēt, ka Ridžfīlds saņēmis no Bembijas Kreimeres nelielu tehnisku palīdzību.

Deviņpadsmit gadu vecumā jebkurā kritiskā situācijā, izņemot ārkārtīgi retus gadījumus, manai humora izjūtai piemita neapstrīdama prioritāte būt pašai pirmajai pilnīgi vai daļēji paralizējamajai manas būtnes daļai. Ridžfīlds un Kreimera jaunkundze bija visādi izdarījušies ar mani, taču nevarētu teikt, ka viņi būtu mani uzjautrinājuši. Trīs vai četras reizes, iepazīstoties ar viņu aplokšņu saturu, jutu vilinājumu lēkt kājās un izteikt oficiālu protestu M. Jošoto. Taču man nebija skaidra priekšstata par to, kā gan šis protests varētu izpausties. Domājams, es baidījos, ka vienkārši varētu pieiet pie viņa galda, lai spiedzošā balsī paziņotu: «Mana māte ir mirusi, un man jādzīvo kopā ar viņas apburošo vīru, un Ņujorkā nav neviena, kas runātu franciski, un jūsu dC'la istabā nav neviena krēsla. Kā jūs iedomājaties — kā lai es šādos apstākļos mācu šos divus jukušos cilvēkus gleznot?» Tomēr, tā kā biju ilgos treniņos sevi pieradinājis pārciest izmisumu, palikdams rāmi sēžot, tad ari šoreiz diezgan viegli nocietos savā krēslā. Atvēru sava trešā studenta aploksni.

Mans trešais students bija Sv. Jāzepa Māsu ordeņa mūķene māsa Irma, «pavārmākslas un zīmēšanas» skolotāja sieviešu klostera pamatskolā netālu no Toronto. Un man nav ne mazākā priekšstata, ar ko īsti sākt aprakstīt viņas aploksnes saturu. Vispirms es varētu atzīmēt, ka savas fotogrāfijas vietā māsa Irma bez jebkāda paskaidrojuma bija ielikusi sava klostera attēlu. Nāk prātā, ka aptaujas laikā viņa bija atstājusi neaizpildītu ari rindiņu, kurā jāieraksta studenta vecums. Citādi viņas aptaujas lapa bija izpildīta tā, kā to, iespējams, nebūtu pelnījusi neviena aptaujas lapa šajā pasaulē. Viņa bija dzimusi un uzaugusi Detroitā, Mičiganā, kur viņas tēvs strādāja par «Forda automobiļu kontrolieri». Viņas akadēmiskā izglītība aprobežojās ar vienu klasi vidusskolā. Zīmēšanā viņai nebija nekādas profesionālas izglītības. Vienīgais iemesls, kura dēļ viņa esot sākusi mācīt zīmēšanu, bija tas, ka svētais tēvs Cimmermans (vienīgais uzvārds, kas piesaistīja uzmanību, jo par Cimmermanu sauca arī manu zobārstu, kurš bija izrāvis man astoņus zobus) — svētais tēvs Cimmcrmans izvēlējies viņu, kad no šīs pasaules šķīrusies māsa — līdzšinējā zīmēšanas skolotāja. Viņa rakstīja, ka viņai ir «34 drostaliņas pavārmākslas klasē un 18 drostaliņas zīmēšanas klasē». Viņas vaļasprieks bija Tā Kunga mīlēšana, Tā Kunga Vārda mīlēšana un «lapu kolekcionēšana, bet tikai jau uz zemes nokritušu». Viņas mīļākais gleznotājs bija Duglass Bantings. (Mākslinieks, kura vārda meklējumi daudzu gadu gaitā, jāsaka, noveduši mani tikai neskaitāmos strupceļos.) Viņa rakstīja, ka viņas drostaliņām vienmēr griboties «zīmēt skrejošus cilvēkus, un tā ir viena no lietām, kuru nu es galīgi nemāku». Viņa rakstīja, ka strādāšot ļoti cītīgi, lai iemācītos labāk gleznot, un cerot, ka mēs neizrādīšot pārāk lielu neiecietību.

Aploksnē bija tikai seši viņas darbu paraugi. (Neviens no darbiem nebija parakstīts — pietiekami nenozīmīgs fakts, kas tajā brīdī man tomēr bija nesamērīgi liels atsvaidzinājums. Visi Bembijas Kreimeres un Ridžfīlda gleznojumi bija parakstīti vai nu ar pilnu vārdu vai — kas mani, šķiet, nez kāpēc kaitināja vēl vairāk — ar iniciāļiem.) Pēc trīspadsmit gadiem es ne tikai skaidri atceros visus sešus māsas Irmas darbus, bet četrus no tiem, man dažkārt šķiet, pat pārāk skaidri, lai varētu saglabāt dvēseles mieru. Viņas labākais gleznojums bija izpildīts ar akvareļkrāsām uz brūna papīra. (Brūns papīrs, it īpaši ietinamais papīrs, ir ļoti pateicīgs un ērts gleznošanai. Daudzi pieredzējuši mākslinieki ir to lietojuši, it sevišķi tad, ja nav gleznojuši kaut ko lielu vai grandiozu.) Darbs, lai gan pieticīga lieluma (apmēram desmit reiz divpadsmit collas), loti detalizēti attēloja Kristus pārnešanu uz kapenēm Arimatejas Jāzepa dārzā. Pašā labajā malā priekšplānā divi vīri, šķiet — Jāzepa kalpi, visai neveikli nesa Jēzus miesas. Tūlīt aiz viņiem soļoja Arimatejas Jāzeps, turēdamies šādiem apstākļiem, iespējams, pārāk stalti. Savam stāvoklim atbilstošā attālumā Jāzepam sekoja Galilejas sievas, iejukušas raibā, laikam neaicinātu raudātāju, ziņkārīgo un bērnu pūlī, kurā bija arī vismaz trīs draiski, noplukuši kranči. Man gleznā svarīgākais likās sievietes tēls kreisajā malā priekšplānā. Viņa bija pagriezusies pret skatītāju ar seju. Pacēlusi labo roku, viņa kā apmāta aicināja kādu — varbūt savu bērnu vai vīru, vai arī gleznas skatītāju — pamest visu un steigties šurp. Divām sievietēm pirmajā rindā ap galvu bija nimbi. Tā kā Bībeles nebija pie rokas, varēju tikai aptuveni minēt, kas viņas ir. Taču Mariju Magdalēnu pazinu uzreiz. Katrā ziņā biju pārliecināts, ka tā ir viņa. Viņa bija attēlota priekšplānā centrā un gāja, rokas gar sāniem, acīm redzami nošķīrusies no pūļa. Viņa, ja tā var teikt, savas sāpes nebija «apsējusi ap piedurkni» — patiesībā vispār nebija nekādu ārēju pazīmju, kas norādītu uz viņas neseno, apskaužamo tuvumu Aizgājušajam. Viņas seja, tāpat kā visiem citiem gleznā attēlotajiem cilvēkiem, bija gleznota ar lētu, gatavu pirktu miesaskrāsu. Bija līdz sāpēm skaidrs, ka pati māsa Irma krāsu uzskatījusi par pilnīgi nepiemērotu un savā nemācītībā godprātīgi darījusi visu, lai kaut kā to mīkstinātu. Akvarelī nebija nevienas citas nopietnas kļūdas. Vismaz nevienas tādas, norāde uz kuru nebūtu kritizēšana kritizēšanas pēc. Kā pabeigts darbs tas katrā ziņā bija, dievs vien zina, cik daudzās smaga darba stundās ļoti augsti organizēta talanta briedināts gleznojums.

Viena no manām domām, protams, bija vēlēšanās lēkt augšā un ar māsas Irmas aploksni skriet pie M. Jošoto. Taču arī šoreiz es savaldījos un paliku sēžam, kur sēdējis. Es nevēlējos riskēt — māsu Irmu varētu man atņemt. Galu galā es vienkārši rūpīgi aizvēru viņas aploksni un noliku to vienā galda malā — man bija aizraujošs plāns pastrādāt ar tās saturu vakarā savā brīvajā laikā. Tad — ar daudz lielāku iecietību, nekā būtu no sevis cerējis, gandrīz vai labvēlīgi — atlikušo pēcpusdienas daļu pavadīju, uz oriģināliem uzklāta pauspapīra zīmēdams labojumus vairākiem R. Ilovarda Ridžfīlda manierīgi un piedauzīgi uzzīmētajiem vīriešu un sieviešu aktiem (sans organes gйnitaux).

Kad tuvojās vakariņu laiks, es kreklam atpogāju trīs pogas un māsas Irmas aploksni ieslidināju azotē, kur tai nevarēja tikt klāt ne zagļi, ne arī — lai izslēgtu jebkuru risku — abi Jošoto.

Visas vakara maltites Les Amis Des Vieux Maоtres skolā notika saskaņā ar nerakstītu, bet dzelžaini ievērotu rituālu. Precīzi septiņpadsmitos trīsdesmit Mme Jošoto piecēlās un devās augšā gatavot vakariņas, bet mēs ar M. Jošoto tieši astoņpadsmitos — kā vienmēr, zosu gājienā — sekojām viņai. Nebija nekādu nejaušu noviržu, lai cik būtiskas vai higiēnas apsvērumu diktētas tās varētu būt. Taču šajā vakarā ar māsas Irmas aploksni pie krūtīm es jutu tik lielu mieru kā nekad. Patiesībā visu vakariņu laiku biju tik sabiedrisks, ka sabiedriskāks nemaz nevarētu būt. Šķīros pat no tikko uzzinātas anekdotes par Pikaso, īstas programmas naglas, kuru būtu varējis pataupīt nebaltai dienai. M. Jošoto gan tikai mazliet nolaida savu japāņu laikraksta malu, lai to paklausītos, toties Mme Jošoto, šķiet, uzņēma to atsaucīgi vai vismaz — neuzņēma neatsaucīgi. Katrā ziņā, kad biju ticis galā ar stāstu, viņa uzrunāja mani pirmo reizi kopš tā rīta, kad bija apvaicājusies, vai nevēlos olu. Viņa jautāja, vai esmu pilnīgi drošs, ka nevēlos krēslu savā istabā. Es nekavējoties atbildēju: «Non, non — mērci, madame.» Teicu, ka veids, kādā grīdas paklājiņi pieslieti pie sienas, rada man ļoti labu iespēju vingrināties turēt muguru taisnu. Es pat piecēlos, lai demonstrētu, cik man līka mugura.

Pēc vakariņām, kad Jošoto pāris japāniski sarunājās par kādu, iespējams, visai satraucošu tēmu, palūdzu atļauju atstāt galdu. Vispirms M. Jošoto paskatījās uz mani tā, it kā lāgā nesaprastu, kā es varētu būt nokļuvis viņa virtuvē, taču tad pamāja, un es cauri priekšnamam naski aizsteidzos uz savu istabu. Kad biju ieslēdzis griestu lampu un aizvēris aiz sevis durvis, izņēmu no kabatas zīmuļus, novilku žaketi, atpogāju kreklu un nosēdos uz paklājiņa ar māsas Irmas aploksni rokās. Visu nepieciešamo izklājis sev visapkārt uz grīdas, es līdz pat četriem ar minūtēm nodevos rūpēm par to, kas, manuprāt, bija pats neatliekamākais māsas Irmas mākslinieciskajai izaugsmei.

Vispirms uzmetu kādas desmit divpadsmit skices ar zīmuli. Lai nebūtu jāiet lejā uz skolotāju istabu pēc zīmēšanas papīra, skicēju uz sava piezīmju papīra, izmantodams abas puses. Kad tas bija izdarīts, uzrakstīju garu, gandrīz bezgalīgu vēstuli.

Visu mūžu esmu krājis visādus niekus kā tāda neirotiska žagata, un man ir saglabājies šīs 1939. gada jūnija naktī māsai Irmai rakstītās vēstules priekšpēdējais uzmetums. Es varētu to šeit atkārtot vārds vārdā, taču tas nav nepieciešams. Lielākajā vēstules daļā — un tā tiešām bija liela — es centos paskaidrot viņai, kurās vietās un kā viņa savā nozīmīgākajā akvarelī pieļāvusi nelielas kļūdas, sevišķi krāsu lietojumā. Uzskaitīju nedaudzus gleznošanas piederumus, bez kuriem viņa, manuprāt, nevar iztikt, un norādīju arī to aptuvenās cenas. Apvaicājos, kas ir Duglass Bantings. Apvaicājos (labi apzinādamies, cik tālā mērķī tēmēju), vai viņa redzējusi kaut vienu Antonello da Mesīnas darba reprodukciju. Lūdzu viņu neatteikt laipnību un paziņot savu vecumu, kuru, ja tas kļūs man zināms, daudzvārdīgi apsolīju tālāk neizpaust.

Paskaidroju, ka ir tikai viens iemesls, kura dēļ lūdzu viņai šo informāciju, — tā man palīdzētu viņu sekmīgāk izglītot. Un tai pašā elpas vilcienā apvaicājos, vai klosterī, kur viņa mīt, drīkst ierasties apmeklētāji.

Pēdējās nedaudzās vēstules rindas (vai kubikpēdas) būtu vēlams šeit atkārtot — saglabājot sintaksi, pieturzīmes un visu pārējo.

…Starp citu, ja Jums piemīt franču valodas prasme, ceru, Jūs to darīsiet man zināmu, jo es esmu spējīgs īpaši precīzi izteikties šajā valodā, tā kā lielāko daļu savas jaunības esmu pavadījis galvenokārt Parīzē, Francijā.

Tā kā jūs acīmredzot esat visai nodarbināta ar skrejošo figūru zīmēšanas problēmām, lai varētu nodot šo māku Jūsu audzēknēm Klosterī, ievietoju aploksnē pāris, iespējams, Jums noderīgu manis paša zīmētu skiču. Jūs pati redzēsit, ka tās ir zīmētas diezgan lielā steigā un nepavisam nav uzslavas cienīgas, taču ticu, ka tās demonstrēs Jums pamatiemaņas prasmē, par kuru Jūs izrādāt interesi. Nelaimīgā kārtā šīs skolas direktors, baidos, neseko nekādai mācīšanas metodei. Mani iepriecina Jūsu panākumi zīmēšanā, taču man nav ne jausmas, kas, pēc direktora domām, man būtu jādara ar saviem pārējiem studentiem, kuri ir atpalikuši un lielākoties stulbi, no mana viedokļa raugoties.

Nelaimīgā kārtā es esmu agnostiķis; tomēr diezgan liels Sv. Asīzes Franciska piekritējs, teorētiski, protams, tas man, šķiet, nebūtu pat jāpiebilst. Domāju, ka Jums, iespējams, ir zināmi vārdi, ko viņš (Asīzes Francisks) teica, kad viņam gatavojās ar nokaitētu dzelzi izdedzināt aci. Viņš teica: «Māsa uguns, Dievs tevi radījis skaistu, stipru un noderīgu; lūdzu, esi man žēlīga.» Tas, kā Jūs gleznojat, daudzējādā ziņā patīkami atgādina to, kā viņš runā, no mana viedokļa raugoties. Starp citu, atļaujiet jautāt, vai zilās drānās tērptā jaunā dāma priekšplānā ir Marija Magdalēna? Es, protams, runāju par gleznu, kuru apspriežam. Ja tā nav viņa, esmu ļoti maldījies. Taču man gan tas nav nekas jauns.

Es ceru, ka uzskatīsit mani par pilnībā esošu Jūsu rīcībā, kamēr vien būsiet Les Arnis Des Vieux Maоtres studente. Patiesību sakot, es domāju, ka Jūs esat ļoti talantīga, un nebūtu ne mazākā mērā pārsteigts, ja jau pēc dažiem gadiem Jūs kļūtu par izcilu mākslinieci. Sai ziņā nebūt nevēlos Jūs maldinoši uzmundrināt. Tieši šī iemesla dēļ vaicāju Jums, vai jaunā dāma zilajās drānās ir Marija Magdalēna, jo, ja tā ir, baidos, ka Jūs esat daudz vairāk izmantojusi savas iedzimtās spējas nekā paļāvusies reliģijas ietekmei. Taču no tā nevajadzētu baidīties, no mana viedok|a raugoties.

Patiesā cerībā, ka Jūs esat pie īsti labas veselības,.

dziļā un patiesā cieņā Jūsu (paraksts)

ZANS DE D.OMJE-SMITS, štata pasniedzējs Les Amis Des Vieux Maоtres

P. S. Biju gandrīz aizmirsis — skolas kārtībā paredzēts, ka studentiem jāiesūta aploksnes ar darbiem katru otro pirmdienu. Vai Jūs nebūtu tik laipna un neuzņemtos kā pirmo uzdevumu uzgleznot pāris skices de plain air? Gleznojiet pēc iespējas brīvi un nepiespiesti. Es, protams, nezinu, cik daudz brīva laika Jums Klosterī atvēl gleznošanai, es ceru, ka darīsit man to zināmu. Tāpat arī lūdzu Jūs nopirkt nepieciešamos piederumus, kurus atļāvos Jums ieteikt, jo justos gandarīts, ja Jūs pēc iespējas drīzāk sāktu gleznot ar eļļas krāsām. Piedodiet, ka es tā runāju, bet man šķiet, ka Jūs esat pārāk kaismīga, lai nebeidzami gleznotu tikai akvareļus un neķertos pie eļļas krāsām. Saku to gluži bezpersoniski, nebūt nevēlēdamies būt frivols; patiesībā tas ir domāts kā kompliments. Un, lūdzu, atsūtiet visus Jūsu agrākos darbus, kas ir Jūsu rīcībā, jo ļoti vēlētos tos redzēt. Dienas līdz Jūsu nākamās aploksnes saņemšanai man šķitīs neizturamas, tas man, šķiet, nebūtu pat jāpiebilst.

Ja es neatļaujos par daudz, būšu no sirds pateicīgs, ja Jūs pastāstītu, vai mūķenes dzīve Jums sniedz apmierinājumu, garīgā ziņā, protams. Patiesību sakot,, esmu brīvajā laikā studējis dažādas reliģiskas mācības, kopš izlasīju «Iīārvarda klasiķu» 36., 44. un 45. sējumus, kurus varbūt zināt arī Jūs. Sevišķi mani sajūsmināja Mārtiņš Luters, kurš gan, protams, bija protestants. Lūdzu, neuztveriet to kā apvainojumu! Es neiestājos ne par vienu no doktrīnām, tā rīkoties nebūtu manā dabā. Un beidzot — lūdzu neaizmirstiet darīt man zināmu pieņemšanas laiku Klosterī, jo nedēļas nogales, cik pagaidām zinu, man ir brīvas, un var būt, ka kādu sestdienu nejauši esmu Jūsu Klostera tuvumā. Tāpat, lūdzu, neaizmirstiet man paziņot, vai Jums ir pietiekamas franču valodas zināšanas, jo dažās jomās man ir relatīvi grūti izteikties angliski, pateicoties nekonsekventajai un lielā mērā nesaprātīgajai audzināšanai.

Lai nosūtītu vēstuli un zīmējumus māsai Irmai, man bija jāiziet no mājas, ko arī kādos pusčetros no rīta izdarīju. Pēc tam, burtiski prieka pārsātināts, stīviem pirkstiem novilku drēbes un iekritu gultā.

Tieši pirms iemigšanas atkal saklausīju vaidus Jošoto pāra guļamistabā aiz sienas. Iztēlojos, kā abi Jošoto no rīta ienāk manā guļamistabā un ludz, lūgšus lūdzas mani līdz pēdējam visšausminošākajam sīkumam uzklausīt viņu noslēpumu. Precīzi redzēju, kā tas būs. Es apsēžos starp viņiem pie virtuves galda un uzklausu katru atsevišķi. Es klausos, klausos, klausos, satvēris galvu rokās, — līdz beidzot, nespēdams to ilgāk izturēt, iebāžu roku Mme Jošoto rīklē līdz elkonim un paņemu viņas sirdi plaukstā, un sildu to gluži kā putniņu. Kad viss nostājies savās vietās, es parādu abiem Jošoto māsas Irmas darbus un viņi dalās ar mani manā priekā.

Patiesība vienmēr kļūst skaidra pārāk vēlu, taču būtiskākā atšķirība starp laimi un prieku ir tā, ka laime ir cieta, bet prieks — šķidrs. Mans prieks sāka sūkties laukā pa sava trauka spraugām jau tūlīt nākamajā rītā, kad Af. Jošoto pienāca pie mana galda ar divu jaunu studentu aploksnēm. Tajā brīdī es strādāju ar Bembijas Kreimeres zīmējumiem — un pat bez jebkādas žults, apzinādamies, ka mana vēstule māsai Irmai jau ir drošībā pastā. Taču es ne mazākajā mērā nebiju sagatavots dīvainajai patiesībai, ka pasaulē varētu būt vēl divi cilvēki, kuru spējas zīmēšanā ir vēl mazākas nekā Bembijai Kreimerei vai R. Hovardam Ridžfīldam. Juzdams galīgi zūdam spēkus, aizsmēķēju cigareti — pirmo reizi pasniedzēju istabā, kopš biju kļuvis par skolas darbinieku. Likās, ka tā palīdz, un es atsāku darbu ar Bembijas zīmējumiem. Taču nebiju paspējis ievilkt vēl ne trīs dūmus, kad, galvu nepacēlis un apkārt nepaskatījies, jutu, ka M. Jošoto raugās uz mani. Kā apstiprinājumu tam izdzirdēju, kā nokrakšķ viņa atbīdītais krēsls. Kā parasti, piecēlos, lai viņu sagaidītu. Nejēdzīgi īgnā čukstā viņš paskaidroja, ka viņam personīgi neesot nekādu iebildumu pret smēķēšanu, bet — ak vai! — skolas noteikumi vēršoties pret smēķēšanu pasniedzēju istabā. Ar augstsirdīgu žestu viņš pārtrauca manus plašos paskaidrojumus un devās atpakaļ uz savu un Mme Jošoto istabas galu. Pārbijies prātoju, kā spēšu nesajukt prātā turpmākās trīspadsmit dienas līdz pirmdienai, kad bija jāpienāk nākamajam sūtījumam no māsas Irmas.

Tas bija otrdienas rītā. Sīs dienas atlikušo daļu un divu turpmāko dienu darba laiku pavadīju, drudžaini strādādams. Visus Bembijas Kreimeres un R. Ilovarda Ridžfīlda darbus, tā sakot, sadalīju un tad atkal saliku kopā ar pilnīgi jaunām daļām. Izdomāju viņiem aizvainojoši primitīvus, taču visai konstruktīvus vingrinājumus zīmēšanā. Uzrakstīju garas vēstules. Gandrīz vai lūdzos R. Hovardu Ridžfīldu uz laiku atteikties no satīras. Cik iespējams smalkjūtīgi lūdzu Bembiju vismaz kādu laiku nesūtīt darbus ar «Piedod viņiem viņu grēkus!» radniecīgiem nosaukumiem. Tad ceturtdien, otrā darba cēliena vidū, juzdamies labi un pacilāti, ķēros pie viena no jaunajiem studentiem, kāda amerikāņa no Bengoras Meinā, kurš aptaujas lapā ar dieva dota cilvēka vientiesību plaši skaidroja, ka viņa iemīļotākais mākslinieks esot viņš pats. Viņš dēvēja sevi par reālistu-abstrakcionistu. No skolas brīvajā otrdienas vakarā ar autobusu aizbraucu uz Monreālas centru un kādā trešās šķiras kinoteātrī nosēdēju pilnu seansu ar Multiplikācijas filmu festivāla programmu, kas bija nebeidzama liecība par to, kā peļu bandas bombardē ar šampanieša pudeļu korķiem veselu virkni kaķu. Trešdienas vakarā es sakrāvu trīs paklājiņus citu uz cita un centos pēc atmiņas uzzīmēt māsas Irmas akvareli par Kristus apbedīšanu.

Jutu kārdinājumu raksturot ceturtdienas vakaru kā sevišķu vai, iespējams, pat drūmu, taču patiesībā es nevaru atrast piemērotu epitetu, kas atbilstu šim vakaram. Izgāju no Les Ainis pēc vakariņām un devos nezin kur — varbūt uz kinoteātri, varbūt garākā pastaigā, to es nevaru atcerēties, turklāt mana 1939. gada dienasgrāmata arī nespēj palīdzēt — man vajadzīgā lapa tajā ir pilnīgi tukša.

Bet es tomēr zinu, kāpēc tā ir tukša. Atgriežoties mājās no nezināmās vietas, kur biju pavadījis vakaru, — atceros, ka bija jau satumsis, — es apstājos uz ietves pie skolas un ieskatījos apgaismotajā sanitārijas piederumu veikala skatlogā. Tad notika kaut kas pavisam šausmīgs. Man uzklupa doma, ka — lai arī cik vēsi vai jūtīgi, vai eleganti es ar laiku iemācītos dzīvot savu dzīvi — es pat vislabākajā gadījumā mūžam būšu tikai viesis ar nocenotu trūces jostu apjozta neredzīga koka manekendieviņa apstāvētā emaljētu urīntrauku un padubju pasaulē. Sī doma nekādā ziņā nebija ciešama ilgāk par dažām sekundēm. Atceros, ka uzdrāzos augšā savā istabā un metos ar visām drēbēm gultā, pat neatvēris dienasgrāmatu, nemaz nerunājot par to, ka būtu varējis tajā kaut ko ierakstīt.

Daudzas stundas trīsēdams nogulēju nomodā. Klausījos vaidus blakus istabā un piespiedu sevi domāt par savu izcilāko mācekli. Es centos iztēloties dienu, kad varēšu apciemot viņu klosterī. Redzēju, kā viņa nāk man pretī gar augstu stiepļu žogu — kautra astoņpadsmitgadīga skaista meitene, kura vēl nav devusi pēdējo solījumu un kurai vēl aizvien ir ļauts atgriezties pasaulīgajā dzīvē kopā ar pašas izvēlētu Pjēra Abelāra tipa vīrieti. Redzēju, kā mēs klusējot lēni soļojam uz klostera pagalma tālāko, zaļumos grimstošo galu, kur es pēkšņi un bezgrēcīgi aplieku viņai roku ap vidukli. Aina bija pārāk ekstātiska, lai saglabātu to nemainīgu, un galu galā es ļāvu tai izgaist un aizmigu.

Visu piektdienas rītu un lielāko daļu pēcpusdienas pavadīju smagā darbā, uz pauspapīra cenzdamies piešķirt koku izskatu fallisko simbolu mežam, kuru vīrs no Bengoras Meinā bija pašapzinīgi uzzīmējis uz dārga linpapīra. Ap puspieciem pēcpusdienā biju kļuvis emocionāli, intelektuāli un fiziski galīgi apātisks, un tikai pa pusei piecēlos, kad uz brīdi pie mana galda pienāca M. Jošoto. Viņš man kaut ko pasniedza, pasniedza tik bezpersoniski kā viduvējs oficiants pasniedz viesiem ēdienkarti. Tā bija vēstule no māsas Irmas klostera priekšnieces, kurā viņa paziņoja M. Jošoto, ka pāteru Cimmermanu no viņa neatkarīgi apstākļi piespieduši mainīt lēmumu, ar kuru viņš atļāvis māsai Irmai mācīties Les Amis Des Vieux Maоtres skolā. Rakstītāja izteica nožēlu par iespējamām neērtībām un nepatikšanām, kuras skolā varētu izraisīt šī lēmuma maiņa. Viņa izteica arī patiesu cerību, ka skola uzskatīs par iespējamu atmaksāt diocēzei pirmo iemaksu par mācībām četrpadsmit dolāru apmērā.

Pele — biju par to drošs jau gadiem ilgi — nolec no degoša panorāmas rata ar pilnīgi jaunu un pilnīgi neatšifrējamu plānu, kā nogalināt kaķi. Kad biju klostera priekšnieces vēstuli izlasījis, pārlasījis un vēl daudzas garas minūtes uz to blenzis, es pēkšņi izmetu to no prāta un uzrakstīju vēstules pārējiem četriem saviem audzēkņiem, ieteikdams viņiem atteikties no domas kļūt par māksliniekiem. Paziņoju viņiem, katram individuāli, ka viņiem nav ne mazāko attīstīšanas vērtu spēju un ka viņi vienkārši izšķiež dārgo laiku — gan paši savu, gan skolas. Uzrakstīju visas četras vēstules franciski. Līdzko biju pabeidzis rakstīšanu, devos laukā tās nosūtīt. Gandarījums nebija ilgstošs, taču Joti, ļoti patīkams.

Kad pienāca laiks pievienoties parādes gājienam uz virtuvi pusdienās, es lūdzu mani atvainot. Teicu, ka nejūtos labi. (1939. gadā es meloju ar daudz lielāku pārliecību nekā teicu patiesību — tāpēc esmu drošs, ka M. Jošoto aizdomīgi noskatījās uz mani, kad sacīju, ka nejūtos labi.) Uzkāpu savā istabā un apsēdos uz paklājiņa. Nosēdēju vismaz stundu, vērdamies dienas gaismas laukumā uz logu aizkara, neaizsmēķēdams, nenovilkdams uzsvārci un nepalaizdams vaļīgāk kaklasaiti. Tad strauji piecēlos, paņēmu žūksni piezīmju papīra un, galda vietā izmantodams grīdu, uzrakstīju māsai Irmai otru vēstuli.

So vēstuli es tā arī nenosūtīju. Seit to pārrakstu tieši no oriģināla.

Monreāla, Kanāda

1939. gada 28. jūnijā

DĀRGĀ MĀSa IRMA!

Varbūt savā vēstulē Jums esmu pateicis kaut ko frivolu vai necieņas pilnu, kas būtu varējis piesaistīt pātera Cimmermana uzmanību un sagādāt Jums nepatikšanas? Ja tas ir tā, es — un tas ir pilnīgi saprotami — lūdzu Jūs dot man iespēju vismaz atteikties no vārdiem — lai kuri arī tie būtu bijuši —, ko bez ļauna nodoma esmu pateicis, paužot savu dedzīgo vēlēšanos gan iedraudzēties ar Jums, gan nodibināt savstarpēju pasniedzēja un studenta kontaktu. Vai tas būtu par daudz lūgts? Es tam nespēju noticēt.

Un tomēr — tāda ir kailā patiesība: ja Jūs neapgūsit vēl dažas profesionālas pamatiemaņas, Jūs visu mūžu paliksit tikai ļoti, ļoti interesanta māksliniece tā vietā, lai kļūtu par izcilu mākslinieci. Tas ir šausmīgi, no mana viedokļa raugoties. Vai Jūs saprotat, cik stāvoklis ir nopietns?

Iespējams, ka pāters Cimmermans piespiedis Jūs atteikties no mācīšanās skolā, jo domā, ka tas varētu traucēt Jūs kļūt par nevainojamu mūķeni. Ja tas tā ir, es nevaru atturēties neatzīmējis, ka šāda viņa rīcība ir ļoti pārsteidzīga no vairākiem viedokļiem, ne tikai no viena vien. Tas nevarētu ietekmēt Jūsu mūķenes pienākumu pildīšanu negatīvi. Es pats dzīvoju kā ļaunuma apsēsts mūks. Ļaunākais, kas ar Jums varētu notikt, ja Jūs kļūtu par mākslinieci, varētu būt tas, ka Jūs pastāvīgi justos mazliet nelaimīga. Taču tas nav traģiski, no mana viedokļa raugoties. Laimīgākā manā mūžā bija kāda diena pirms daudziem gadiem, kad man bija septiņpadsmit gadu. Devos pusdienot kopā ar māti, kas pirmo reizi bija iznākusi laukā pēc ilgas slimības, un jutos atraisīti laimīgs, kad pēkšņi, nogriezdamies uz Viktora Igo avēniju — tā ir iela Parīzē —, saskrējos ar vīru, kuram nebija deguna. Es lūdzu Jūs padomāt par šo precedentu, patiesībā es lūgšus izlūdzos to no Jums. Tas ir visai dziļas jēgas apaugļots.

Iespējams arī, ka pāters Cimmermans liek Jums pārtraukt mācības, piemēram, tāpēc, ka klosterim nav līdzekļu mācību apmaksāšanai. Es patiesi ticu, ka tā ir, — ne tikai tāpēc, ka tas nomierina manu prātu, bet arī praktiskā ziņā. Ja tiešām šajā gadījumā tas ir tā, Jums tikai par to jāieminas, un es piedāvāšu savus pakalpojumus par velti uz nenoteiktu laiku. Vai mēs varam turpināt sarunu par šo tēmu? Vai drīkstu vēlreiz lūgt Jūs paziņot, kādās dienās var apmeklēt Klosteri? Vai es drīkstētu paredzēt Klostera apmeklējumu nākamajā sestdienā, 6. jūlijā, starp trijiem un pieciem pēc pusdienas — atkarībā no vilcienu saraksta starp Monreālu un Toronto? Ar nepacietību gaidu Jūsu atbildi.

Ar cieņu un apbrīnu patiesi Jūsu

(paraksts)

ŽANS DE DOMJE-SMITS,

štata pasniedzējs

Les Amis Des Vieux Maоtres

P. S. Savā iepriekšējā vēstulē Jums es starp citu vaicāju, vai jaunā dāma zilajās drānās Jūsu reliģiozās gleznas priekšplānā ir grēciniece Marija Magdalēna. Ja vēl neesat uzrakstījusi atbildi uz manu vēstuli, tad, lūdzu, arī turpmāk to nepaskaidrojiet. Iespējams, ka es esmu kļūdījies, bet šajā savas dzīves brīdī nevēlētos atkal pārdzīvot ilūziju sagrūšanu. Es vēlos palikt neziņas tumsā.

Pat šodien, vēl tagad, man gribas noskurināties, atceroties, ka biju paņēmis līdzi uz Les Arnis vakara uzvalku. Taču tas man bija līdzi, un, kad biju pabeidzis vēstuli māsai Irmai, es to uzvilku. Viss šis notikums vilināt vilināja mani piedzerties, un, tā kā savā mūžā nekad nebiju bijis piedzēries (baidīdamies, ka pamatīga piedzeršanās varētu likt nodrebēt rokai, kas izcīnījusi trīs pirmās balvas, utt.), jutu, ka par godu šādam traģiskam notikumam man jāuzpošas.

Kamēr abi Jošoto vēl bija virtuvē, es nolavījos lejā pa kāpnēm un piezvanīju uz Vindzoras viesnīcu — kuru Bobija draugs X kungs bija man ieteicis, pirms devos ceļā no Ņujorkas. Lūdzu rezervēt vienvietīgu galdiņu uz astoņiem vakarā.

Ap pusastoņiem, pārģērbies un saposies, izbāzu pa durvīm galvu, lai noskaidrotu, vai tur nepatrulē kāds no abiem Jošoto. Dažu iemeslu dēļ negribēju, lai viņi redzētu mani smokingā. Viņi nekur nebija manāmi, un es nosteidzos lejā, izgāju uz ielas un sāku raudzīties pēc taksometra. Vēstule māsai Irmai bija mana smokinga iekškabatā. Biju paredzējis to pārlasīt vakariņu laikā, vislabāk — sveču gaismā.

Gāju kvartālu pēc kvartāla, nemanīdams vispār nevienu taksometru, nemaz nerunājot par kādu brīvu. Tas bija smags gājiens. Verdenas rajons Monreālā nekādā ziņā neizceļas ar lepni tērptiem gājējiem, tāpēc biju pārliecināts, ka katrs pretimnācējs raida man pakaļ pa kritiskam skatienam. Kad beidzot biju nonācis pie lenča bāra, kur pirmdien biju aprijis «Koniailendas karstos cīsiņus», nolēmu atmest ar roku galdiņam Vindzoras viesnīcā. Iegāju bārā, nosēdos gala nišā un, aizsegdams savu kaklasaiti ar kreiso roku, pasūtīju zupu, smalkmaizītes un melnu kafiju. Cerēju, ka pastāvīgie apmeklētāji mani uzskatīs par oficiantu, kas dodas uz darbu.

Dzerdams otru tasi kafijas, izņēmu māsai Irmai vēl nenosūtīto vēstuli un pārlasīju to. Tās saturs man šķita mazliet pliekans, un es nolēmu steigties atpakaļ uz Les Arnis un to nedaudz uzlabot. Pārdomāju arī savus plānus apmeklēt māsu Irmu un nospriedu, ka būtu prāta darbs rezervēt biļeti jau šovakar. Ar šīm divām domām prātā — no kurām neviena neradīja vajadzīgo iedvesmu — es atstāju bāru un steidzīgi soļoju atpakaļ uz skolu.

Pēc kādām piecpadsmit minūtēm ar mani notika kaut kas pilnīgi ārkārtējs. Apzinos, ka stāstījumam piemīt visas nepatīkamākās un tipiskākās izdomājuma pazīmes, taču izdomāta tajā nav absolūti nekā. Es grasos pavēstīt gluži ārkārtēju notikumu, notikumu, kas vēl aizvien mani satriec ar savu visai ievērojamo transcendentalitāti, un es nevēlētos, ja iespējams, radīt iespaidu, ka stāstu par to kā patiesi mistisku vai pat tikai kā par gandrīz mistisku notikumu. (Jūtu, ka tā nedarīt būtu tas pats, kas uzskatīt vai deklarēt, ka Sv. Franciska un parasta svētdienas neirotiska spitālīgo brūču skūpstītāja dvēseles sorlies atšķirības meklējamas tikai vertikālajā plāksnē.)

Pulkstenis bija deviņi, vakara mijkrēslī es šķērsoju ielu un tuvojos skolai, kad ievēroju gaismu sanitārijas piederumu veikalā. Satrūkos, skatlogā ieraudzīdams dzīvu cilvēku, gadus trīsdesmit vecu spēcīgu meiču trīskrāsainā — zaļā, dzeltenā, lavandas — šifona tērpā. Viņa mainīja trūces jostu koka manekenam. Kad pienācu pie vitrīnas, viņa bija noņēmusi veco jostu; tā bija iespiesta kreisajā padusē (meiča bija redzama profilā no labās puses), un viņa savilka ap manekenu jaunu jostu. Stāvēju un skatījos kā apburts, līdz viņa vispirms sajuta, bet tad arī ieraudzīja, ka tiek novērota. Es ātri pasmaidīju — lai parādītu, ka stikla otrajā pusē stāvošais cilvēks melnā smokingā nav ienaidnieks, taču labuma no tā nebija nekāda. Meičas izbīlis bija tik liels, ka nekādi neatbilda normālai reakcijai. Viņa nosarka, noņemtā josta izkrita no paduses, viņa paspēra soli atpakaļ, uzkāpa skalojamo vanniņu kaudzei un pazaudēja līdzsvaru. Es momentāni izstiepu rokas, lai viņu noturētu, un sasitu pirkstus pret stiklu. Viņa smagi, kā slidotāja, nokrita uz dibena. Nepaskatījusies uz mani, viņa acumirklī atkal bija kājās. Sejai vēl aizvien kvēlojot, viņa ar vienu roku atglauda atpakaļ matus un pabeidza savilkt korseti ap manekenu. Un tieši tajā brīdī Tas notika. Piepeši (un es to stāstu, kā pats ticu, pie pilnas apziņas) uzlēca saule un ar deviņdesmit trīs miljonu jūdžu ātrumu sekundē ietriecās man virsdegunē. Biju apžilbināts un tā pārbijies, ka man bija jāatbalstās ar roku pret stiklu, lai noturētos līdzsvarā. Tas ilga ne vairāk par dažām sekundēm. Kad biju atguvis redzes spēju, meiča no vitrīnas bija pazudusi, atstādama aiz sevis atkalsvētītu izmeklētu emaljētu ziedu lauku.

Atkāpos no vitrīnas un divreiz apgāju apkārt kvartālam, līdz man vairs netrīcēja kājas. Tad, pat neuzdrošinādamies riskēt vēl reizi pavērties skatlogā, uzkāpu savā istabā un likos gultā. Pēc dažām minūtēm — vai stundām — dienasgrāmatā izdarīju šādu īsu ierakstu franciski: «Dodu māsai Irmai brīvību pašai izvēlēties savu likteni. Visi mēs esam mūķenes. (Tout le monde est une nonne.)»

Pirms gulētiešanas es uzrakstīju vēstules saviem četriem tikko izslēgtajiem studentiem, atjaunodams viņu statusu. Rakstīju, ka administrācija ir kļūdījusies. Patiesībā likās, ka vēstules uzrakstās pašas. Iespējams, ka tam bija kāds sakars ar faktu, ka, pirms sēdos tās rakstīt, biju uznesis augšā krēslu.

Varbūt arī nav nekādas lielas vajadzības to pieminēt, taču nepagāja ne nedēļa kopš šiem notikumiem, kad Les Amis Des Vieux Maоtres slēdza kā nepareizi reģistrētu (faktiski, kā vispār nereģistrētu) skolu. Sakravājos un pievienojos savam patēvam Bobijam Rodailendā, kur pavadīju turpmākās sešas vai astoņas nedēļas, līdz mākslas skolā atsākās mācības, studēdams visinteresantākās no vasaras aktīvajām dzīvbūtnēm — Amerikāņu Meičas Šortos.

Vai nu tas būtu pareizi vai nepareizi, taču vairs nekad neesmu mēģinājis kaut ko uzzināt par māsu Irmu.

Toties šad un tad šo to uzzinu par Bembiju Kreimeri. Pēdējais, ko dzirdēju, — viņa esot pievērsusies Ziemassvētku kartīšu zīmēšanai. Tās būtu apskatīšanas vērtas, ja vien viņa nav zaudējusi sev raksturīgo triepienu.

TEDIJS

_ Tu draudziņ, tiksi pie vienas smalkas dienas, ja tūlīt nekāpsi nost no somas. Es nejokoju, — Makārdla kungs teica. Viņš runāja, atlaidies vienā no abām vienguļamajām gultām — tajā, kas tālāk no iluminatora. Drīzāk novaidēdamies nekā nopūzdamies, viņš nokratīja virsējo palagu nost no kājām, it kā viņa saulē apdegušajam, sāpošajam ķermenim vairs nebūtu paciešams ne mazākais pieskāriens. Viņš gulēja uz muguras vienās pidžamas biksēs, labajā rokā turēdams aizsmēķētu cigareti. Viņa galva bija paslieta tādējādi, ka tā neērti, gandrīz vai mazohistiski balstījās pret gultas galvgaļa pašu apakšu. Gan viņa spilvens, gan pelnutrauks atradās uz grīdas starp viņa un Makārdla kundzes gultu. Nepaceldamies viņš izstiepa kailo, saulē apsvilušo labo roku un nokratīja pelnus no cigaretes aptuveni naktsgaldiņa virzienā. — Dieva dēļ, un tas ir oktobris, — viņš sacīja. — Ja oktobrī ir šāds laiks, kas tad te notiek augustā! — Viņš sirdīgi pagrieza galvu pa labi, uz Tedija pusi. — Klausies, — viņš sacīja. — Kā tu domā, kāda velna pēc es te runāju? Lai muti dzesētu? Kāp nost no somas, lūdzu!

Tedijs stāvēja uz sāniski noliktās, pēc izskata gluži jaunās vēršādas Gledstona ceļasomas, lai varētu ērtāk raudzīties laukā pa savu vecāku kajītes iluminatoru. Basajās kājās bija uzautas ārkārtīgi netīras baltas puskedas, mugurā — strīpaina viegla auduma šorti, kas bija gan par gariem, gan arī uz dibena vismaz vienu „ lielumu par platiem, no biežās mazgāšanas pabalējis krekliņš īsām piedurknēm ar caurumu desmit centu monētas lielumā uz labā pleca —un visam pārējam galīgi neatbilstoša skaista melna krokodilādas josta. Viņam sen nebija griezti mati — it sevišķi pakausī pie kakla, un vajadzība tos apgriezt bija tik liela, cik vien liela tā var būt mazam zēnam ar gandrīz jau pieauguša cilvēka galvu uz niedrei līdzīga kakla.

— Tedij, tu dzirdēji, ko es teicu?

Tedijs nebija izliecies ārā pa iluminatoru gluži tik tālu vai tik riskanti, kā mazi zēni sliecas izliekties pa iluminatoriem — patiesībā abas viņa kājas balstījās uz ceļasomas ar pilnu pēdu, taču viņš nebija arī vienkārši pieliecies pie iluminatora; viņa galva vairāk bija ārpusē nekā iekšpusē. Tomēr viņš vēl bija tēva balss — jāsaka gan, vienīgi tēva balss — aizsniedzamības robežās: Makārdla kungam, kas Ņujorkā ik_ dienas mēdza piedalīties ne mazāk kā triju radjoseriālu galvenajās lomās, bija balss, kuru varētu dēvēt par tipisku trešās šķiras premjeram: pati sevī iemīlējusies, zema un skanīga, uztrenēta vienā brīdī iznīcināt jebkuru citu vīrieša balsi tajā pašā telpā, balss, kurai arī ārpus profesionālās dienišķās nodarbošanās parasti labpatika svārstīties starp tukšu skaļumu un teatrālu, nesagraujamu mierīgumu. Sai brīdī ar skaļumu viss bija, kā nakas.

—   Tedij! Velns lai parauj — tu dzirdi, ko es saku?

Tedijs pagrieza ķermeņa augšdaļu, nemainot kāju

piesardzīgo stāvokli uz ceļasomas, un pievērsa tēvam jautājošu skatienu, tīru un mierīgu. Viņa pelēki brūnās, nebūt ne lielās acis mazliet šķieleja — kreisa mazliet vairāk nekā labā. Viņš nešķielēja tik stipri, lai tas izkropļotu seju, un pat rte tā, lai to pamanītu pirmaja acu uzmetienā. Viņš šķielēja vienīgi tik_ stipri, lai to pieminētu — un arī tikai tad, ja pieminetajs būtu ilgi un nopietni pārdomājis, vai acīm nevajadzetu būt mazāk šķielējošām, dziļāk dobumos, brūnākām vai talak vienai'no otras. Viņa sejā, tieši tādā, kāda tā bija, jautās — gan tikai pamazām un pa aplinkus ceļiem nākošs — patiess skaistums.

—   Es tev saku, tūlīt kāp nost no somas. Cik reižu man tas būs jāatkārto? — prasīja Makārdla kungs.

—   Paliec tieši tur, kur esi, mīļumiņ! — sacīja Makārdla kundze, kurai nepārprotami agrāk no rīta bija bijušas kādas ar deguna dobumu saistītas nepatikšanas. Viņas acis bija atvērtas, taču tik tikko. — Nekusties ne par sprīdi. — Viņa gulēja uz labajiem sāniem ar muguru pret vīru, galvu uz spilvena viņa bija pagriezusi pa kreisi, uz Tedija iluminatora pusi. Virsējo palagu, kurā viņa bija ietinusies līdz pat zodam, viņa bija cieši savilkusi ap savu, ļoti iespējams, kailo ķermeni. — Palēkā, palēkā, — viņa sacīja un aizvēra acis. — Salauz tēva somu!

—   Tā gan ir vienreizēji jauka pamācība, — Makārdla kungs teica nelokāmā balsī, vērsdamies pie sievas muguras. — Es samaksāju par somu divdesmit divas mārciņas, un es pieklājīgi palūdzu zēnu, lai viņš nestāv uz tās, bet tu liec viņam pa to lēkāt! Kā man tas būtu jāsaprot? Kā joks?

—   Ja šī soma neiztur desmitgadīgu zēnu, kas svei par trīspadsmit mārciņām mazāk, nekā vajadzētu svērt viņa vecumā, tad es nevēlos, ka tāda soma stāv manā kajītē, — Makārdla kundze teica, neatvērdama acis.

—   Tu zini, ko es gribētu? — Makārdla kungs jautāja. — Es gribētu tavu stulbo pauri sašķaidīt gabalos.

—   Kāpēc tu to nedari?

Makārdla" kungs piepeši paslējās uz elkoņa un nodzēsa cigaretes galu uz naktsgaldiņa stikla virsmas.

—   Kādudien … — viņš īgni sāka.

—   Kādudien tev uznāks liktenīga, liktenīga sirdslēkme, — Makārdla kundze laiski teica. Neizņemdama rokas no palaga apakšas, viņa savilka to ciešāk ap ķermeni. — Notiks neliela, gaumīga bēru ceremonija, un visiem uz mēles būs jautājums, kas ir tā pirmajā rindā sēdošā pievilcīgā sieviete sarkanajā tērpā, kura flirtē ar ērģelnieku un taisa …

—   Tavi joki ir tik sasodīti jocīgi, ka nav pat vairs joki, — Makārdla kungs teica, atkal nekustīgi izstiepies uz muguras.

Kamēr ilЈa šī īsā vārdu apmaiņa, Tedijs atkal bija pagriezies un turpināja raudzīties laukā pa iluminatoru.

—   Mēs šorīt trijos un trīsdesmit divās minūtēs pabraucām garām Queen Mary, kas devās pretējā virzienā, ja kādu tas interesē, — viņš lēni teica. — Par ko es šaubos.

Viņam bija dīvaina un skaisti dobja balss, kādas dažkārt mēdz būt mazu zēnu balsis. Katra viņa frāze lļka iedomāties aizvēsturisku saliņu, ko pārskalo miniatūra viskija jūra.

—   Tas klāja stjuarts, kuru Būpers nicina, ta bija uzrakstījis uz savas tāfeles.

—   Es tev parādīšu Queen Mary, draudziņ, ja tu šai pašā brīdī nenokāpsi no somas! — tēvs atsaucās.

Viņš pagrieza galvu pret Tediju. — Kāp nost, tūlīt! Ej apgriez matus vai dari kaut ko! — Viņš atkal pa-

skatījās uz sievas pakausi. — Saviem gadiem viņš šķiet pārāk attīstīts, velns lai parauj.

—   Man nav naudas, — Tedijs sacīja. Viņš nolika plaukstas stabilāk uz iluminatora ārējās apmales un atbalstīja zodu uz pirkstiem. — Māt! Tu pazīsti to vīrieti, kas sēž tūlīt pa labi no mums ēdamsalonā? Nevis to ārkārtīgi tievo, bet to otru, kas sēž pie tā paša galdiņa. Tieši pa labi no tās vietas, kur mūsu oficiants novieto savu paplāti.

—   Mmm, — Makārdla kundze atsaucās. — Tedij! Mīlulīt, esi labs zēns un ļauj savai mātei pagulēt vēl kaut piecas minūtītes.

—   Vēl tikai mazlietiņ. Tas ir visai interesanti, — Tedijs sacīja, nepaceldams pret pirkstiem atbalstīto zodu un nenovērsdams skatienu no okeāna. — Viņš bija vingrotavā, kad Svens mani svēra. Viņš pienāca klāt un sāka runāties. Viņš esot noklausījies manu pēdējo ierakstu. Nevis aprīļa lenti, bet to, kuru ierakstīja maijā.'Tieši pirms izbraukšanas uz Eiropu viņš esot bijis viesībās Bostonā, un viens no viesiem esot bijis pazīstams ar kādu no Leidekcru testu grupas — viņš neteica, ar kuru, — viņi aizņēmušies lenti ar manu pēdējo ierakstu un viesībās to atskaņojuši. Likās, ka tā viņu ļoti ieinteresējusi. Viņš ir profesora Bebkoka draugs. Visticamāk, ka viņš pats arī ir pasniedzējs. Viņš sacīja, ka visu vasaru pavadījis Trinitijkoledžā Dublinā.

—   Ak tā? — Makārdla kundze sacīja. — Un viņi to atskaņojuši viesībās?

Viņa gulēja, kūtri vērdamās uz Tedija kājām.

—   Tā man liekas, — Tedijs sacīja. — Kamēr es tur stāvēju, viņš Svenam par mani paspēja pastāstīt gana daudz. Jutos visai neveikli.

—   Kāpēc tad tev būtu jājūtas neveikli?

Tedijs atbildēja tikai pēc brītiņa.

—   Es sacīju «visai». Es precizēju.

—    Es arī precizēju, ja tu, velns parāvis, tūlīt nekāpsi nost no tās somas, — Makārdla kungs bija tikko aizsmēķējis jaunu cigareti, — es skaitīšu līdz trīs. Viens, velns lai parauj … Divi…

—   Cik ir pulkstenis? — Makārdla kundze piepeši pavaicāja Tedija kājām. — Vai jums ar Būperu pusvienpadsmitos nebija peldēšanas stunda?

—   Vēl ir laiks, — Tedijs atbildēja. — … Plunkš!

Pēkšņi viņš strauji izbāza pa iluminatoru visu galvu,

palika tā kādu brīdi un ievilka to atpakaļ tieši uz tik ilgu laiku, lai paziņotu:

—        Kāds nupat izmeta veselu atkritumu spaini ar apelsīnu mizām tieši ārā pa logu.

—        Arā pa logu. Ārā pa logu, — Makārdla kungs sarkastiski atkārtoja, nokratīdams pelnus. — Ārā pa iluminatoru, draudziņ, ārā pa iluminatoru. — Viņš pievērsa skatienu sievai. — Piezvani uz Bostonu. Un ātri! Dabū pie telefona kādu no Leidekera testu grupas.

—        Ak, cik apburoši asprātīgs tu esi, — Makārdla kundze sacīja. — Kāpēc tu tā nopūlies?

Tedijs ievilka kajītē gandrīz visu galvu.

—   Tās peld ļoti jauki, — viņš nepagriezies sacīja.

—  Interesanti.

—        Tedij! Es saku pēdējo reizi. Es skaitīšu līdz trīs, un tad es …

—        Es gribēju teikt, ne jau tas ir interesanti, ka tās peld, — Tedijs sacīja. — Interesanti ir tas, ka es zinu, ka tās tur ir. Ja es nebūtu tās redzējis, tad nezinātu, ka tās tur ir, un, ja es nezinātu, ka tās tur ir, es pat nevarētu teikt, ka tās vispār eksistē. Tas ir ļoti jauks, pat lielisks piemērs tam, kā …

—        Tedij, — Makārdla kundze viņu pārtrauca, nemainīdama ķermeņa stāvokli, vismaz ne tā, ka to varētu pamanīt. — Ej un sameklē man Būperu. Kur viņa ir? Es negribu, ka viņa šodien atkal visu dienu noslaistās apkārt pa sauli pēc vakardienas apsvilināšanās.

—        Viņa ir piemēroti apģērbta. Es liku viņai uzvilkt kostīmu, — Tedijs sacīja. — Dažas no tām jau sāk grimt. Pēc pāris minūtēm vienīgā vieta, kur tās peldēs, būs tikai manā apziņā. Tas ir diezgan interesanti, ja to tā mazliet apdomā, jo tā ir arī vieta, kur tās sāka peldēt vispirms. Ja es šeit nekad nebūtu stāvējis vai ja kāds būtu, teiksim, tāpat vien nocirtis man galvu tieši tai brīdī, kad es …

—   Kur viņa pašlaik ir? — Makārdla kundze vaicāja.

—  Paskaties mazliet uz savu māti, Tedij!

Tedijs pagriezās un pavērās mātē.

—   Ko tu teici?

—        Kur pašlaik ir Būpers? Es negribu, ka viņa atkal apzigzago visus atpūtas krēslus uz klāja un traucē pasažierus. Ja tas šausmīgais vīrietis …

—        Ar viņu viss ir kārtībā. Es viņai iedevu fotoaparātu.

Makārdla kungs strauji paslējās un atbalstījās uz vienas rokas.

—   Tu viņai iedevi fotoaparātu! — viņš iesaucās. — Pie velna, vai tu esi pie pilnas sajēgas? Manu lielisko leiku! Es negribu, ka sešgadīgs bērns vazājas apkārt pa visu …

—   Es parādīju viņai, kā tas jānēsā, tā ka zemē viņa to nenometīs. Un es izņēmu filmu, dabiski.

—   Es gribu, lai fotoaparāts būtu šeit, Tedij! Tu dzirdi, ko es saku? Es gribu, lai tu kāp nost no somas šai pašā minūtē, un es gribu, lai fotoaparāts ir atpakaļ istabā pēc piecām minūtēm — citādi būs par vienu mazgadīgu ģēniju mazāk. Tev ir skaidrs?

Tedijs pagriezās uz papēžiem un nokāpa no somas. Viņš noliecās un sasēja kreisās kājas puskedas aukliņu, kamēr viņa tēvs, vēl aizvien paslējies uz viena elkoņa, vēroja viņu gluži kā monitors.

—   Pasaki Būperam, ka es gribu viņu redzēt, — Makārdla kundze sacīja. — Un iedod buču savai iViātei.

Beidzis siet puskedas aukliņu, Tedijs pavirši noskūpstīja māti uz vaiga. Viņa savukārt izvilka kreiso roku no palaga apakšas, grasīdamās apskaut Tediju ap vidu, taču, kamēr viņa vilka ārā roku, Tedijs jau vairs nebija aizsniedzams. Viņš bija apgājis apkārt gultai un iegājis spraugā starp abām gultām. Viņš pieliecās un tad iztaisnojās ar tēva spilvenu kreisajā padusē, tajā pašā rokā turēdams stikla pelnutrauku, kuram būtu jāatrodas uz naktsgaldiņa. Pārlikdams pelnutrauku kreisajā rokā, viņš piegāja pie naktsgaldiņa un ar labās rokas plaukstas malu ieslaucīja pelnutraukā tēva cigarešu galus un pelnus. Pirms nolikt pelnutrauku vietā, viņš ar labās rokas apakšdelma ārpusi notrausa no naktsgaldiņa stikla virsmas plāno pelnu kārtiņu. Apakšdelmu viņš noslaucīja strīpainajās biksēs. Tad ar milzīgu rūpību nolika pelnutrauku uz stikla precīzi pašā galda centrā, un radās iespaids, ka viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka tas jānoliek tiešām pašā centrā, vai arī nemaz nav vērts to likt uz galdiņa. Sajā brīdī viņa tēvs, kas visu laiku nebija nolaidis acis no zēna, pēkšņi pārtrauca viņu vērot.

—   Vai tu negribi savu spilvenu? — Tedijs viņam vaicāja.

—   Es gribu to fotoaparātu, jaunais cilvēk.

—   Tev nevarētu būt pārāk ērti šajā stāvoklī. Tas nav iespējams, — Tedijs sacīja. — Es to tepat nolikšu. —

Viņš nolika spilvenu gultas kājgalī, taču tā, ka tas nebija virsū tēva kājām. Viņš devās ārā no kajītes.

—   Tedij, — viņa māte teica nepagriezdamās. — Pasaki Būperam, ka es gribu viņu redzēt pirms peldēšanas stundas.

—   Liec taču to bērnu mierā! — Makārdla kungs atsaucās. — Tā vien liekas, ka tev ir žēl ik minūti, ko bērns pavada brīvībā. Tu zini, kā tu pret viņu izturies? Es tev precīzi pateikšu, kā tu pret viņu izturies. Tu pret viņu izturies kā pret rūdītu recidīvisti.

—   Recidivistil Tas ir apburoši! Tu, mīļais, tiešām paliec īsti anglisks.

Tedijs mirkli aizkavējās pie durvīm, domīgi pētīdams durvju rokturi — grozīdams to lēnām pa kreisi un pa labi.

—   Kad es iziešu pa šīm durvīm, es varētu eksistet tikai visu manu paziņu apziņā, — viņš sacīja. — Es arī varētu būt apelsīna miza.

—   Ko tu saki, dārgumiņ? — Makārdla kundze, vēl aizvien gulēdama uz labajiem sāniem, vaicāja pāri visai kajītei.

—   Kusties ātrāk, draudziņ! Un gādā rokā to fotoaparātu!

—   Atnāc iedod mātei buču. Jauku, lielu buču.

—   Tagad ne, — Tedijs izklaidīgi sacīja. — Es esmu noguris. — Un viņš aizvēra aiz sevis durvis.

Kuģa laikraksts, kas iznāca ik dienas, bija nolikts pie pašām durvīm. Tā bija krītpapīra lapa, uz kuras vienas puses iespiests teksts. Tedijs to pacēla un, lēni dodamies pa gaiteni uz kuģa pakaļgalu, sāka lasīt. No pretējās puses, nesdama vāzi ar garkātainām sarkanām rozēm, viņam pretim nāca milzīga auguma blondīne iestīvinātā baltā formas tērpā. Iedama garām Tcdijam, viņa, pastiepusi kreiso roku, pieskārās viņa galvvidum, sacīdama:

— Dažam labam derētu apgriezt matus.

Tedijs mehāniski pacēla acis no laikraksta, taču sieviete jau bija pagājusi garām, un viņš neatskatījās. Viņš turpināja lasīt. Kāpņu laukumiņā gaiteņa galā milzīgas Svētā Jura un pūķa freskas priekšā viņš pārlocīja avīzi četrkārtīgi un iebāza savu bikšu kreisajā aizmugurējā kabatā. Tad viņš uzkāpa vienu posmu pa platajām, lēzenajām un ar grīdsegu klātajām kāpnēm uz galveno klāju. Viņš kāpa pa diviem pakāpieniem reizē, taču lēni, turēdamies pie margām un ielikdams šajā nodarbībā visu savu ķermeni, šķiet, pati uzkāpšana pa vienam kāpņu posmam vien viņam, kā tas ir daudziem bērniem, sagādā zināmu baudu. Uz galvenā klāja kāpņu laukumiņa viņš devās tieši pie ekonoma galda, pie kura tai brīdī dežūrēja izskatīga meitene jūras virsnieka formas tērpā. Viņa stiprināja kopā vairākas mimeogrāfijas.

—       Vai jūs, lūdzu, nevarētu man pateikt, cikos šodien sāksies spēle? — Tcdijs viņai pavaicāja.

—   Kā, lūdzu?

—       Vai jūs nevarētu pateikt, cikos šodien sāksies spēle?

Meitene ar krāsotajām lūpām profesionāli pasmaidīja.

—   Kāda spēle, mīļumiņ? — viņa vaicāja.

—        Jūs taču zināt. Tā vārdu spēle, kuru spēlēja vakar un aizvakar, un kurā spēlētājam jāizdomā trūkstošie vārdi. Tur galvenokārt jādomā, lai tie pareizi iederētos kontekstā.

Turēdama trīs sastiprināmās lapas starp ātršuvēja žokļiem, meitene sacīja:

—        Ak tā! Domāju, ne agrāk kā pēcpusdienā. Es domāju, ka tā ap četriem. Vai tas, mīļais, nebūs par grūtu v tavai galviņai?

—       Nē, nebūs … Paldies, — Tcdijs atbildēja un grasījās doties tālāk.

—   Uzgaidi mirkli, mīļumiņ! Kā tevi sauc?

—        Teodors Makārdls, — Tedijs sacīja. — Un kā jūs sauc?

—   Kā mani sauc? — meitene smaidot pārvaicāja.

—  Jaunākā leitnante Metjusone.

Tedijs noskatījās, kā viņa saspiež ātršuvēju.

—        Es zinu, ka jūs esat leitnante. Neesmu gluži pārliecināts, taču man šķiet, ka iepazīstoties mēdz nosaukt pilnu vārdu un uzvārdu. Džeina Metjusone vai Fillisa Metjusone, vai kāds nu jums ir vārds.

—   Ak tā! Patiešām?

—   Es jau teicu, ka es tā domāju, — Tedijs atbildēja.

—   Taču es neesmu pilnīgi pārliecināts. Varbūt tas ir savādāk, ja valkā uniformu. Tomēr paldies par informāciju. Sveiki! — Viņš pagriezās un pa kāpnēm devās tālāk uz atpūtas klāju, atkal kāpdams pa diviem pakāpieniem reizē, taču šoreiz jau nedaudz steigdamies.

Pēc cītīgas meklēšanas viņš uzgāja Būperu augšā uz sporta klāja. Viņa atradās saulainā laukumiņā — tādā kā ailē — starp diviem tukšiem tenisa kortiem. Notupusies tā, ka saule apspīdēja viņas muguru un viegla brīze plivināja viņas gaišos, zīdainos matus, meitene aizrautīgi krāva divos līdzenos stabiņos — atsevišķi sarkanos un melnos — kādus divpadsmit vai četrpadsmit šaflborda diskus. Pavisam tuvu pa labi no viņas, tikai kā novērotājs, stāvēja |oti mazs zēns kokvilnas sauļošanās tērpā.

—   Skaties! — Būpers pavēloši sacīja savam brālim, kad viņš bija pienācis klāt. Viņa pastiepās uz priekšu un sargādama aptvēra abus šaflborda disku stabiņus ar rokām, lai izrādītu savu sasniegumu un izolētu to no visa, kas ir uz kuģa.

—   Mairon, — viņa naidīgi sacīja savam rotaļu biedram, — tu te visu aizēno tā, ka mans brālis nevar neko saskatīt. — Pavācies nost!

Viņa aizvēra acis un ar krusta nesējas izteiksmi sejā gaidīja, kamēr Mairons pavirzīsies sāņus.

Tedijs stāvēja pie abiem disku stabiņiem un vērtējoši lūkojās lejup uz tiem.

—   Ļoti jauki, — viņš sacīja. — Ļoti simetriski.

—   Sis puika, — Būpers sacīja, norādīdama uz Maironu, — nekad nav pat dzirdējis par bekgemonu. Viņiem nav pat neviena galdiņa.

Tedijs īsi un bezpartejiski paskatījās uz Maironu.

—   Klausies, — viņš teica Būperam. — Kur ir fotoaparāts? Tētis grib to tūlīt pat.

—   Viņš pat nedzīvo Ņujorkā, — Būpers pavēstīja Tedijam. — Un viņa tēvs ir miris. Nogalināts Korejā. — Viņa pagriezās pret Maironu. — Vai tā nav? — viņa noprasīja, taču atbildi nemaz negaidīja. — Ja tagad nomirs viņa māte, viņš būs bārenis. Viņš pat to nezina. — Viņa paskatījās uz Maironu. — Tu zini?

Mairons izvairīgi sakrustoja rokas.

—   Tu esi visdumjākais cilvēks, ko es pazīstu, — Būpers viņam teica. — Tu esi visdumjākais cilvēks šajā okeānā. Tu to zini?

—   Nav gan, — Tedijs sacīja. — Tu, Mairon, neesi visdumjākais. — Tad viņš vērsās pie māsas.

—   Paklausies mazliet, ko es saku! Kur ir fotoaparāts?1 Man tas jādabū nekavējoties. Kur tas ir?

—   Tur, — Būpers sacīja, nenorādīdama nekādu virzienu. Viņa pievilka sev tuvāk abus šaflborda stabiņus,

—   Tagad man tikai jāatrod divi milži, — viņa sacīja.

—  Viņi varētu spēlēt bekgemonu, kamēr galīgi nogurtu, un tad viņi varētu uzkāpt tajā skurstenī, un visus ar šitiem nomētāt un nogalināt. — Viņa paskatījās uz Maironu. — Viņi varētu nogalināt tavus vecākus, — Būpers viszinīgi sacīja zēnam. — Un, ja viņi nenogalinātu viņus, zini, ko tu varētu darīt? Tu varētu uzziest kādu indi uz zefīra un likt viņiem to noēst.

Leica atradās kādus trīs metrus tālāk, blakus baltajām margām, kas aptvēra sporta klāju. Aparāts uz sāniem gulēja notekā. Tedijs piegāja pie tā, pacēla aiz: siksnas un uzkāra sev kaklā. Bet tūlīt atkal noņēma. Viņš pasniedza aparātu Būperam.

—   Būper, esi tik laba, nones to, lūdzu, lejā! — viņš. sacīja. — Ir desmit. Man jāraksta dienasgrāmata.

—   Es esmu aizņemta.

—   Māte tik un tā grib tevi redzēt tūlīt, — Tedijsteica.

—   Tu melo.

—   Es nemeloju. Viņa grib tevi redzēt, — Tedijs sacīja. — Tāpēc, lūdzu, paņem līdzi aparātu, kad iesi lejā … Klausi, Būper!

—   Kāpēc viņa grib mani redzēt? — Būpers uzstājīgi vaicāja. — Es viņu redzēt negribu. — Viņa piepeši iesita ar roku Maironam, kas grasījās nocelt augšējo disku no sarkanā stabiņa. — Rokas nost! — viņa uzsauca.

Tedijs apmeta fotoaparāta siksnu Būperam ap kaklu.

—   Es tagad runāju nopietni. Nones to tūlīt lejā tētim, un vēlāk satiksimies baseinā, — viņš sacīja. — Es gaidīšu tevi baseinā tieši desmitos trīsdesmit. Vai arī pie tām durvīm, aiz kurām tu pārģērbies. Esi laikā. Neaizmirsti, ka līdz E klājam ir tāls ceļš lejup, skaties, lai tev pietiek laika.

Viņš pagriezās un aizgāja.

—  Es tevi ienīstu! Es ienīstu visus šajā okeānā! — Būpers sauca viņam nopakaļ.

Zem sporta klāja plašajā sauļošanās klāja pakaļējā •daļā pilnīgi zem klajas debess un bez jebkāda aizsega bija izvietoti kādi septiņdesmit pieci atpūtas krēsli, vai varbūt vairāk, sakārtoti septiņās vai astoņās rindās ar atstarpēm, kuras bija tieši tik platas, lai klāja stjuarti varētu pa tām izlavīties, nenovēršami neaizķerot sauļojošos pasažieru personīgos piederumus — adīkļu groziņus, apvākotus romānus, iedeguma losjonu pudeles un fotoaparātus. Kad ieradās Tedijs, šeit jau bija pilns ar pasažieriem. Sācis no pēdējās, viņš metodiski apstaigāja visas rindas, apstādamies pie katra gan aizņemta, gan brīva krēsla, lai izlasītu plāksnīti ar uzvārdu uz paToča. Tikai viens vai divi no pusguļus zvilnošajiem pasažieriem uzrunāja viņu — tas ir, izmeta kādu no tiem parastajiem jociņiem, ar kuriem pieaugušie dziras uzrunāt desmitgadīgu zēnu, kas mērķtiecīgi meklē viņam domāto krēslu. Viņa jaunība un mērķtiecība bija pietiekami acīm redzama, taču, iespējams, viņa uzvedībai kopumā pilnīgi trūka vai bija par maz tās amizantās nopietnības, lai daudzi pieaugušie viņu labprāt uzrunātu. Iespējams, ka te bija kāda nozīme arī viņa apģērbam. Caurums viņa kreklā nebija no pievilcīgajiem. Pārmērīgais drānas daudzums uz bikšdibena un pārmērīgais bikšu garums arī nebija no pievilcīgajām pārmērībām.

Četri Makārdlu atpūtas krēsli, jau uzstādīti un sagatavoti atpūtai, atradās otrās rindas vidū. Tedijs apsēdās uz viena no tiem — vai nu ar nodomu, vai bez — tā, ka tieši viņam blakus ne pa labi, ne pa kreisi neviens nesēdēja. Viņš izstiepa un atspieda pret kājbalstu savas kailās, neiedegušās kājas ar pēdām kopā un gandrīz vienlaikus izvilka no bikšu labās aizmugurējās kabatas desmit centu piezīmju grāmatiņu. Tad, momentā koncentrējis visu uzmanību uz vienu mērķi, gluži it kā eksistētu tikai viņš un viņa piezīmju grāmatiņa — un nebūtu ne saules, ne citu pasažieru, ne kuģa —, sāka io šķirstīt.

Izņemot dažus ļoti retus ierakstus ar zīmuli, visi ieraksti piezīmju grāmatiņā acīm redzami bija izdarīti ar lodīšu pildspalvu. Rokraksts bija tāds, kādu apgūst amerikāņu skolās tagad, nevis agrāk, kad mācījās pēc Palmera metodes. Tas bija labi salasāms, nebūdams skaists-skaists. Ievērības cienīgs bija raksta plūdums. Vārdi un teikumi nekādā ziņā — vismaz vizuāli — neizskatījās tā, ka tos būtu rakstījis bērns.

Krietnu bridi Tedijs pavadīja, pārlasīdams pēdējo ierakstu, kas aizņēma mazliet vairāk par trim lappusēm:

Rakstīts: 1952. gada 27. oktobrī Teodora Makārdla īpašums 412., A klājs

Atradējs, kas nekavējoties nodos šo piezīmju grāmatiņu tieši Teodoram Makārdlam, saņems atbilstošu un pieklājīgu atlīdzību.

Pacenties atrast tēva armijas «suņa numuru» un nēsā to vienmēr, kad tas iespējams. Tu no tā nenomirsi, bet viņam patiks.

Atbildi uz profesora Mendela vēstuli, kad rodas izdevība un ir pacietība. Lūdz viņu vairs nesūtīt dzejoļu grāmatas. Tik un tā to jau pietiek 1 gadam.. Vienalga tās man apriebušās.

Cilvēks iet pa pludmali un nelaimīgā kārtā dabū pa galvu ar kokosriekstu. Viņa galva nelaimīgā kārtā pāršķeļas uz pusēm. Tad pa pludmali dziedādama nāk viņa sieva, ierauga 2 puses, pazīst tās un paceļ. Viņa, protams, dziļi noskumst un raud, ka sirds vai lūst. Tas ir tieši tas, kas dzeju padara man apnicīgu. Iztēlojos, ka dāma vienkārši paceļ 2 galvas puses un ārkārtīgi nikni uzbrēc: «Izbeidziet!» Taču nepiemini to savā atbildē uz viņa vēstuli. Tas ir diezgan strīdīgs viedoklis, un Mendela kdze turklāt ir dzejniece.

Dabū Svena adresi Elizabetā Ņūdžersijā. Būtu interesanti iepazīties ar viņa sievu un arī ar suni Lindiju. Tomēr es pats negribētu sev suni.

Uzraksti līdzjūtības vēstuli Dr. Vokavaram sakarā ar viņa nefrītu. Dabū no mātes viņa adresi.

Rīt no rīta pirms brokastīm izmēģini, vai sporta klājs nevar noderēt meditēšanai, taču nezaudē apziņu. Tāpat nezaudē apziņu, ja tas oficiants atkal nomet zemē zupas kausu. Tētis kļuva pavisam nikns.

Rīt bibliotēkā, kad nodosi grāmatas, noskaidro, ko> nozīmē vārdi: nefrīts miriāde

dāvāts zirgs

valšķīgs

triumvirāts

Esi laipnāks pret bibliotekāru. Parunā ar viņu par vispārīgām tēmām, ja viņš atkal sāk ar tevi runāt kā ar mazuli.

Tedijs strauji izvilka no bikšu sānkabatas patronas formas lodīšu pildspalvu, noņēma uzgali un sāka rakstīt. Par galdu viņš izmantoja savu labo cisku, nevis krēslu.

Rakstīts: 1952. gada 28. oktobrī

Adrese un atlīdzība, ka noradīts 1952. gada 26. un

27. oktobra ierakstos.

Pēc šārīta meditācijas uzrakstīju vēstules šādiem cilvēkiem:

Dr. Vokavaram Profesoram Mcndelam Profesoram Pītam Bērdžesam lleikam jun. Robertai Ileikai Senfordain Heikam Hciku vecmāmiņai Grehema kgam Profesoram Voltonam

Es būtu varējis pavaicāt mātei, kur atrodas tēva «suņa numurs», taču visdrīzāk viņa teiktu, ka man tas nav jānēsā. Zinu, ka tas viņam ir līdzi, jo redzēju, kā viņš to iesaiņoja.

Dzīve ir dāvāts zirgs, man liekas.

Domāju, ir ļoti netaktiski, ka profesors Voltons kritizē manus vecākus. Viņš grib, lai visi cilvēki būtu vienādi.

Tas notiks šodien vai arī 1958. gada 14. februārī, kad man paliks sešpadsmit gadu. Nav vērts to pat pieminēt. *

Pabeidzis pēdējo teikumu, Tedijs nenovērsa uzmanību no lappuses un joprojām turēja lodīšu pildspalvu tā, it kā grasltos rakstīšanu turpināt.

Viņam nepārprotami nebija ne jausmas, ka ir kāds, kas ar interesi viņu novēro. Apmēram piecpadsmit pēdas tālāk uz kuģa priekšgalu no pirmās krēslu rindas un kādas astoņpadsmit vai divdesmit saules gaismas pielietas pēdas augstāk, stāvēdams pie sporta klāja margām, uz viņu, acis nenovērsdams, skatījās kāds jauns vīrietis. Tas ilga jau kādas desmit minūtes. Bija skaidrs» ka jaunais vīrietis par kaut ko ir izšķīries, jo viņš pēkšņi nocēla kāju no margu spraislīša. Viņš brīdi pastāvēja, vēl aizvien skatīdamies Tedija virzienā, tad devās prom un pagaisa skatienam. Taču ne vēlāk kā pēc minūtes viņš atkal parādījās kā krītoša vertikāle starp piezemētajām atpūtas krēslu rindām. Viņam bija gadu trīsdesmit vai mazāk. Pa krēslu rindu starpu viņš devās virzienā tieši uz Tedija krēslu, kāpdams pāri adīkļu groziņiem un citai mantībai, mezdams piepešas ātras ēnas uz sauļojošos pasažieru romānu lapām un pilnīgi nepievērsdams uzmanību tam, ka ir vienīgais visā augumā un kustībā redzamais cilvēks uz klāja.

Šķita, ka Tedijs nemaz nemana nedz kādu stāvam pie atpūtas krēsla kājbalsta, nedz arī stāvētāja ēnu uz savas piezīmju grāmatiņas. Taču daži cilvēki nākamajā un aiznākamajā rindā bija vieglāk iztraucējami nekā Tedijs. Viņi skatījās augšup uz jauno vīrieti tā, kā, iespējams, var skatīties vienīgi atpūtas krēslā zvilnošais. Tomēr ap jauno vīrieti jautās tāda deva pašpārliecības, kas likās spēja turpināties kaut vai bezgalīgi, ja vien paliek spēkā sīkais nosacījums, ka viņš» var paturēt vismaz vienu roku iebāztu kabatā.

—   Paklau! Sveiks! — viņš sacīja Tedijam.

Tedijs paskatījās augšup.

—   Sveiki. — Viņš vēra ciet savu piezīmju grāmatiņu, pa daļai ļaujot tai aizvērties pašai.

—   Tev nav iebildumu, ja es uz mirkli apsēžos? — jaunais vīrietis sacīja balsī, kas likās neierobežoti sirsnīga. — Seit kāds jau sēž?

—   Nu, šie četri krēsli ir nodoti mūsu ģimenes rīcībā, — Tedijs atteica. — Bet mani vecāki vēl nav piecēlušies.

—   Nav piecēlušies? Tādā dienā?! — jaunais vīrietis iesaucās.

Viņš jau bija atlaidies krēslā pa labi no Tedija. Krēsli bija salikti tik tuvu cits pie cita, ka viņu rokas saskārās.

—   Tā ir zaimošana, — viņš sacīja. — Visīstākā zaimošana.

Viņš izstiepa kājas, kas bija neparasti masīvas gurnos, katra gandrīz vai kā cilvēka ķermenis. Viņš izskatījās tipiski Austrumkrastam: augšā — «ezītī» nogriezti mati, lejā — novalkātas sporta kurpes un kaut kāds jaukts stils pa vidu — vilnas zeķes bifeļādas krāsā, grafītpelēkas bikses, krekls ar piepogājamiem apkaklītes stūriem, bez kaklasaites, žakete skujiņu rakstā, kas_ izskatījās tā, it kā būtu godam padilusi pašos populārākajos Jeila, Iīārvarda vai Prinstonas universitāšu aspirantu semināros.

—   Ak dievs, kāda burvīga diena! — viņš atzinīgi noteica, miegdams acis pret sauli. — Jā, laika untumu priekšā es esmu pilnīgi bezspēcīgs. — Viņš sakrustoja pie potītēm savas masīvās kājas. — No tiesas — es piederu pie cilvēkiem, kas visnotaļ normālu lietainu dienu uzskata par personisku apvainojumu. Tā ka šāds laiks man ir visīstākā debesmanna.

Lai gan viņa balss vispārpieņemtā nozīmē jau tāpat būtu raksturojama kā izkopta, tajā varēja saklausīt arī kaut ko vairāk nekā tikai tēmai atbilstošas intonācijas: it kā viņš būtu nonācis pie pārliecības, ka viss, ko viņš saka, skan lieliski — inteliģenti, literāri, viegli uzjautrinoši un rosinoši gan no Tedija viedokļa, kas šobrīd bija noteicošais, gan no mazāk svarīgā nākamajās krēslu rindās sēdošo pasažieru viedokļa, ja nu viņi nejauši arī klausītos.

Viņš skatījās ieslīpi lejup uz Tediju un smaidīja.

—   Kādas tev ir attiecības ar laiku? — viņš vaicāja.

Viņa smaids nebija bezmērķīgs, tomēr, būdams sabiedrisks un saviesīgs, tas, lai arī netieši, tomēr vērsās viņā pašā.

—   Vai tevi arī laika untumi uztrauc pāri katram mēram? — viņš smaidot vaicāja.

—   Es neuztveru tos pārāk personiski, ja jūs to tā domājat, — Tedijs atbildēja.

Jaunais vīrietis smējās, ļaudams galvai atkrist atpakaļ.

—   Brīnišķīgi! — viņš iesaucās. — Mans vārds, starp citu, ir Bobs Nikolsons. Es neatceros, vai mēs vingrotavā līdz tam nonācām. Tavu vārdu es, protams, zinu.

Tcdijs krēsla sasvērās sānis un iebaza piezīmju grāmatiņu savu šortu sānkabatā.

—        Es vēroju, kā tu raksti — rau, no turienes augšā, — Nikolsons rādīdams runātīgi teica. — Mans dievs! Tu cīnījies kā mazs trojietis.

Tedijs paskatījās uz viņu.

—   Es šo to ierakstīju savā piezīmju grāmatiņā.

Nikolsons smaidot pamāja.

—        Kā Eiropa? — viņš risināja sarunu tālāk. — Patika?

—   Ja, ļoti, paldies.

—   Kur jūs pabijāt?

Tedijs pēkšņi paliecās uz priekšu, lai pakasītu kājas ikrus.

—        Nu, lai nosauktu visas vietas, kur mēs bijām, vajadzētu pārāk daudz laika, jo mums bija sava mašīna un mēs nobraucām krietni lielus attālumus. — Viņš atliecās atpakaļ. — Lai gan — mēs ar māti lielāko daļu laika pavadījām Edinburgā Skotijā un Oksfordā Anglijā. Man liekas, es jau vingrotavā jums teicu, ka abās šajās vietās man bija jāsniedz intervijas. Galvenokārt Edinburgas universitātē.

—        Nē, šķiet, ka neteici vis, — Nikolsons atbildēja. — Es tieši domāju, vai tik kaut kas tāds nenotiks. Diez, kā tas viss izskatījās? Viņi tevi piežmiedza, kā nākas?

—   Kā lūdzu? — Tcdijs pārvaicāja.

—   Kā tas notika? Bija interesanti?

—        Brīžiem jā. Brīžiem ne, — Tedijs sacīja. — Mēs aizkavējāmies mazliet par ilgu. Mans tēvs gribēja tikt atpakaļ Ņujorkā nedaudz ātrāk, nekā mēs tiksim ar šo kuģi. Bet daži cilvēki, lai satiktu mani, brauca no Stokholmas Zviedrijā un Insbrukas Austrijā, un mums viņi bija jāpagaida.

—   Tā mēdz notikt.

Tedijs pirmo reizi paskatījās tieši uz jauno vīrieti.

—   Jūs esat dzejnieks? — viņš vaicāja.

—        Dzejnieks? — Nikolsons pārjautāja. — Ak dievs» nē. Diemžēl ne. Kāpēc tu vaicā?

—        Es nezinu. Dzejnieki vienmēr uztver laika apstākļus pārāk personiski. Viņi vienmēr piebāž ar savām emocijām lietas, kurās emociju nav.

Nikolsons smaidot iebāza roku žaketes kabatā un izvilka cigaretes un sērkociņus.

—   Es drīzāk domāju, ka tas ir viņu pamatkapitāls, — viņš sacīja. — Vai tad dzejniekiem nenākas vispirms saskarties tieši ar emocijām?

Bija skaidrs, ka Tedijs vai nu nedzird, vai neklausās viņā. Viņš izklaidīgi vērās uz diviem skursteņiem virs sporta klāja, varbūt ari pāri tiem.

Nikolsons ar zināmām grūtībām aizdedzināja cigareti, jo no zieme|iem uzpūta viegla brīze. Viņš atzvēlās dziļāk krēslā un sacīja:

—   Ja es pareizi saprotu, tad tu atstāji to baru pamatīgi satrauktu …

—   Cirpstina cikādes. To dziesmā nemana, cik drīz tām mirt, — Tedijs pēkšņi nodeklamēja. — Šis ceļš… Rudens vakars tumst. Neviena gājēja.

—   Kas tas ir? — Nikolsons viegli smaidīdams vaicāja. — Atkārto vēl!

—   Tie ir divi japāņu dzejoļi. Un nav piebāzti ar emocionāliem niekiem, — Tedijs sacīja.

Viņš pēkšņi saliecās uz priekšu, pagrieza galvu pa labi un viegli uzsita ar plaukstu pa labo ausi.

—   Man kopš vakardienas peldēšanas stundas vēl aizvien ir ūdens ausī, — viņš teica.

Viņš vēl pāris reižu uzsita pa ausi, tad atlaidās krēslā un uzlika abas rokas uz rokbalstiem. Tas, protams, bija normāla lieluma krēsls pieaugušiem, un zēns tajā izskatījās pavisam sīks, tomēr reizē arī pilnīgi brīvs, pat rāms.

—   Ja es pareizi saprotu, tad tu pameti Bostonā baru pamatīgi satrauktu pedantu, — Nikolsons sacīja, vērodams viņu. — Pēc pēdējās reizes, kad paplucināji viņus. Visu Leidekera testu grupu, cik nu katru, kā es noprotu. Liekas, es tev jau teicu, — man bija visai gara saruna ar Elu Bebkoku jūnijā. Patiesībā tai pašā naktī. Kad dzirdēju tavu ierakstu.

—  Jā. Jūs jau man to stāstījāt.

—   Ja es pareizi saprotu, tas bars bija visai satraukts, — Nikolsons neatlaidās. — No tā, ko pastāstīja Els, sapratu, ka tai pašā dienā, kad tu ierakstīji lenti, vēlāk vakarā jums izraisījies tāds letāls semināriņs. — Viņš ievilka dūmu no cigaretes. — Pēc tā, ko uzzināju, es nospriedu, ka tu esi izteicis šādas tādas prognozes, kas tos zēnus kārtīgi satraukušas. Tā ir?

—   Es vēlētos zināt, kāpēc cilvēki uzskata emocijas par kaut ko tik svarīgu, — Tedijs sacīja. — Mana māte un tēvs neuzskata nevienu par cilvēku, ja tas nedomā, ka daudz kas dzīvē ir vai nu ļoti skumjš, vai ļoti ļauns, vai ļoti kaitinošs, vai ļoti… teiksim, netaisnīgs. Mans tēvs bez lielām emocijām nevar pat avīzi izlasīt. Viņš apšauba, vai es maz esot cilvēks.

Nikolsons nokratīja cigaretes pelnus turpat blakus.

—   Vai tas jāsaprot tā, ka tev nav emociju? — viņš vaicāja.

Pirms atbildēt, Tedijs nedaudz padomāja.

—   Ja man tās ir, es nevaru atcerēties, ka tās jebkad man būtu kaut kā izpaudušās, — viņš sacīja. — Es neredzu, kāds no tām labums.

—   Tu taču mīli Dievu, vai ne? — Nikolsons vaicāja mazliet par daudz mierīgi. — Vai tad tā nav tava stiprā puse, ja tā var teikt? Spriežot pēc ierakstā dzirdētā un tā, ko Els Bebkoks …

—   Jā. Protams, es Viņu mīlu. Bet es mīlu Viņu bez jūtelības. Es nekad neesmu teicis, ka kādam būtu jāmīl Viņš jūtelīgi, — Tedijs teica. — Ja es būtu Dievs, es noteikti negribētu, lai cilvēki mīl mani jūtelīgi. Tas ir pārāk nedroši.

—   Bet tu taču mīli savus vecākus?

—   Jā, es viņus mīlu — un ļoti, — Tedijs atbildēja,

—   bet man jāsaka, jūs gribat piespiest mani lietot šo vārdu tajā nozīmē, kādu jūs pats gribētu tam piešķirt.

—   Labi. Kādā nozīmē iu gribi lietot šo vārdu?

Tedijs pārdomāja.

—   Jūs zināt, ko nozīmē «tuvība»? — viņš vaicāja, pagriezies pret Nikolsonu.

—   Zināms priekšstats man ir, — Nikolsons sausi atbildēja.

—   Es izjūtu ļoti stipru tuvību ar viņiem. Redziet, viņi ir mani vecāki, mēs visi cits citam esam harmoniskas pasaules daļas un tā joprojām, — Tedijs sacīja.

—    Gribu, lai viņu dzīve ir patīkama, kamēr viņi ir dzīvi, jo viņi grib patīkamu dzīvi… Taču viņi mani un Būperu — tā ir mana māsa — mīl citādi. Es gribu sacīt, ka viņi vienkārši nav spējīgi mūs mīlēt tieši tādus, kādi mēs esam. Šķiet, ka viņi nespēj mūs mīlēt, ja nespēj visu laiku mūs mazliet pārtaisīt. Iemeslus, kuri nosaka viņu mīlestību pret mums, viņi mīl tikpat stipri kā mūs pašus, bet lielāko daļu laika — pat vēl vairāk nekā mūs pašus. Un tāda mīlestība nav tā labākā. — Sēdēdams mazliet saliecies uz priekšu, viņš atkal pagriezās pret Nikolsonu. — Vai jūs, lūdzu, nezināt, cik ir pulkstenis? — viņš jautāja. — Man desmitos trīsdesmit sākas peldēšanas stunda.

—   Tev vēl ir laiks, — Nikolsons atbildēja, pulkstenī nemaz nepaskatījies. Tad viņš atbīdīja krekla aproci.

—   Ir tieši desmit pāri desmitiem, — viņš sacīja.

—   Paldies, — Tedijs teica un atkal atlaidās krēslā.

—  Tad mēs varam vēl kādas desmit minūtes parunāties.

Nikolsons ļāva vienai kājai noš|ukt pāri krēsla malai,

paliecās uz priekšu un uzmina savam cigaretes galam.

—   Ja es pareizi saprotu, — atzvēlies atpakaļ krēslā, viņš sacīja, — tu stingri turies pie vēdiskās reinkarnācijas teorijas.

—   Tā nav teorija, tā ir da|a no …

—   Labi, — Nikolsons steidzīgi pārtrauca Tediju. Viņš pasmaidīja un samierinoši pacēla plaukstas sava veida ironiskā svētīšanas žestā. — Nestrīdēsimies par šo jautājumu, vismaz kādu brīdi ne. Ļauj man pabeigt. — Viņš atkal sakrustoja masīvās, izstieptās kājas. — Cik esmu dzirdējis, tu meditējot esi ieguvis sava veida informāciju, kura tevī radījusi zināmu pārliecību, ka iepriekšējā inkarnācijā tu esi bijis svētais Indijā, taču lielākā vai mazākā mērā zaudējis Dieva žēlastību…

—   Es nebiju svētais, — Tedijs sacīja. — Vienkārši es biju ļoti sekmīgi attīstījis savu garu.

—   Labi, sauc to, kā gribi, — Nikolsons sacīja. — Būtiski ir tas, ka tu savā iepriekšējā inkarnācijā juties lielākā vai mazākā mērā zaudējis Dieva žēlastību pirms galīgās Apskaidrības. Tā ir? Vai arī es esmu …

—   Tas ir taisnība, — Tedijs sacīja. — Es satiku sievieti un kaut kā pārtraucu meditēt. — Viņš noņēma rokas no rokbalstiem un pabāza tās zem dibena, it kā gribētu sasildīt. — Man tik un tā būtu jāiemiesojas jaunā ķermenī un jāatgriežas uz zemes — es gribu teikt, ka, pat ja arī nebūtu saticis šo sievieti, nebiju savu garu tik tālu attīstījis, lai varētu mirt un doties tieši pie Brahmas un man nekad vairs nevajadzētu atgriezties uz zemes. Taču man nebūtu jāiemiesojas amerikāņa ķermenī, ja nebūtu sastapies ar šo sievieti. Es gribu teikt, ka Amerikā ir ļoti grūti nodoties meditācijām un gara dzīvei. Ja mēģini to darīt, cilvēki tevi uzskata par savādnieku. Savā ziņā arī tēvs uzskata mani par savādnieku. Un mana māte — nu, viņa domā, ka nav labi, ka es visu laiku domāju tikai par Dievu. Viņai liekas, ka tas kaitē manai veselībai.

Nikolsons pētoši skatījās uz zēnu.

—   Šķiet, ka tajā pēdējā ierakstā tu teici, ka tev esot bijuši seši gadi, kad tu pirmoreiz esot izjutis mistisku atklāsmi. Tā ir?

—   Man bija seši gadi, kad es ieraudzīju, ka viss ir Dievs, un man mati sacēlās stāvus, un tā tālāk, — Tedijs sacīja. — Atceros — tas bija svētdienā. Mana māsa toreiz bija tikai mazs bērniņš, un viņa dzēra pienu, kad es piepeši ieraudzīju, ka viņa ir Dievs un ka piens ir Dievs. Es gribu teikt, viņa vienkārši lēja Dievu Dievā. Jūs saprotat, kā es to domāju?

Nikolsons neko neteica.

—   Taču atbrīvoties no telpisko dimensiju galīgurrīa es četru gadu vecumā spēju itin bieži, — Tedijs teica, brīdi padomājis. — Ne jau uz ilgu laiku, taču itin bieži.

Nikolsons pamāja.

—   Tu spēji? — viņš vaicāja. — Un arī tā darīji?

—   Jā, — Tedijs atbildēja. — Tas arī bija ierakstīts lentē… Vai varbūt tas bija aprīlī ierakstītajā lentē. Neesmu īsti drošs.

Nikolsons atkal izvilka cigaretes, taču nenovērsa skatienu no Tcdija.

—   Kā var atbrīvoties no dimensiju galīguma? — viņš vaicāja un īsi iesmējās. — Nu, labi, sāksim no paša sākuma; piemēram, koka gabals ir koka gabals. Tam ir garums, platums …

—   Nav. Seit jūs kļūdāties, — Tedijs sacīja. — Visi tikai domā, ka ķermeņi kaut kur beidzas. Tie nebeidzas. Tieši to es centos iestāstīt profesoram Pītam. — Viņš paslējās krēslā un izvilka nožēlojamu kaballakatu — pelēku, piegružotu vīkšķi —, un izšņauca degunu. — Iemesls, kura dēļ cilvēkiem liekas, ka priekšmeti kaut kur beidzas, ir tas, ka viņiem nav zināms, ka var arī citādi raudzīties uz lietām, — viņš sacīja. — Bet tas nenozīmē, ka lietas kaut kur beidzas. — Viņš atkal noslēpa kabatlakatu un paskatījās uz Nikolsonu. — Vai jūs uz mirkli nevarat pacelt roku, lūdzu? — viņš pajautāja.

—   Roku? Kāpēc?

—   Nu, paceliet to! Tikai uz mirkli.

Nikolsons pacēla apakšdelmu nedaudz virs paroča.

—   Šo? — viņš pajautāja.

Tedijs pamāja ar galvu.

—   Kā jūs to saucat? — viņš vaicāja.

—   Kā tu to domā? Tā ir mana roka. Tā ir roka.

—   Kā jūs zināt, ka tā ir roka? — Tedijs vaicāja.

—   Jūs zināt, ka to sauc par roku, bet kā jūs zināt, ka tā ir roka? Vai jums ir kāds pierādījums, ka tā ir roka?

Nikolsons izņēma cigareti no paciņas un aizsmēķēja.

—        Patiesību sakot, es domāju, ka tas ož pēc visjaunākā veida sofistikas, — viņš sacīja, izpūzdams dūmus.

—   Debestiņ, tā ir roka tāpēc, ka tā ir roka. Pirmkārt, tai jābūt nosaukumam, lai to varētu atšķirt no citiem priekšmetiem. Nevar taču ņemt un …

—       Jūs vienkārši esat loģisks, — Tedijs bez uztraukuma teica.

—        Kāds es vienkārši esmu? — Nikolsons vaicāja mazliet pārspīlēti pieklājīgā tonī.

—        Loģisks. Jūs vienkārši piedāvājat man parastu saprātīgu atbildi, — Tedijs sacīja. — Bet es cenšos jums palīdzēt. Jūs man vaicājāt, kā es spēju atbrīvoties no dimensiju galīguma, kad man rodas vēlēšanās to darīt. Kad to daru, es iztieku pilnīgi bez loģikas. Loģika ir pats pirmais, no kā jāatbrīvojas.

Nikolsons ar pirkstiem noņēma no mēles tabakas krikslti.

—       Jūs taču atceraties Ādamu? — Tedijs viņam jautāja.

—   Ķo atceros?

—   Ādamu. No Bībeles.

Nikolsons pavīpsnāja.

—   Personīgi pazīstami nebijām, — viņš sausi noteica.

Tedijs saminstinājās.

—        Nedusmojieties uz mani! — viņš sacīja. — Jūs uzdevāt man jautājumu, un es …

—   Debestiņ, es taču neesmu uz tevi dusmīgs.

—        Labi, — Tedijs sacīja. Viņš bija atlaidies atpūtas krēslā, taču seju pievērsis Nikolsonam._— Jūs taču atceraties to ābolu, kuru Ādams apēda Ēdenes dārzā un par kuru stāstīts Bībelē? — viņš vaicāja. — Jūs zināt, kas bija šai ābolā? Loģika. Loģika un intelektuāli nieki. Tas ir viss, kas bija ābolā. Tāpēc — tāds ir mans viedoklis — šis ābols vienkārši ir jāatvemj, ja jūs gribat redzēt lietas tādas, kādas tās tiešām ir. Tiešām, ja jūs to atvemsit, jums vairs nebūs jāraizējas par visādiem koka gabaliem un citiem niekiem. Jums vairs visu laiku neliksies, ka visi priekšmeti vienmēr kaut kur beidzas. Un jūs uzzināsiet, kas jūsu roka ir patiesībā, ja tas jūs interesēs. Jūs saprotat, ko es gribu teikt? Es saprotami runāju?

—   Saprotami, jā, — Nikolsons visai strupi noteica.

—   Nelaime ir tā, — Tedijs sacīja, — ka lielākā daļa cilvēku negrib redzēt lietas tādas, kādas tās ir. Viņi pat nevēlas, lai viņiem vairs nebūtu visu laiku jādzimst un jāmirst. Viņi tikai grib aizvien jaunus ķermeņus tā vietā, lai reiz to izbeigtu un paliktu kopā ar Dievu, kas tiešām ir skaisti. — Viņš iegrima pārdomās. — Nekad neesmu redzējis tādu ābolēdāju baru, — viņš pašūpoja galvu.

šai brīdī baltā žaketē tērpts stjuarts, kas savā apstaigā bija nokļuvis līdz klāja daļai, kur sēdēja Tedijs un Nikolsons, apstājās viņu priekšā un pavaicāja, vai viņi nevēlas saņemt savu rīta buljona devu. Nikolsons uz jautājumu vispār neatbildēja. Tedijs sacīja:

—   Nē, paldies.

Klāja stjuarts devās tālāk.

—   Ja tev nav īpašas patikas par to runāt, tev tas nav jādara, — Nikolsons visai strupi un visai asi teica, nokratīdams pelnus no cigaretes, — bet vai tā ir taisnība, ka tu paziņoji visai Leidekera testu grupai — Voltonam, Pītam, Larsenam, Scmjuelsonam un visam tam baram — kad un kur katrs no viņiem visvarbūlīgāk varētu nomirt? Tā ir taisnība, vai ne? Tu vari par to nerunāt, ja negribi, taču baumas, kas klīst pa Bostonu ….

—   Nē, tā nav taisnība, — Tedijs teica, uzsvērdams šos vārdus. — Es viņiem nosaucu vietas un laiku, kad viņiem jābūt sevišķi piesardzīgiem. Un es viņiem pastāstīju, ko viņiem būtu ļoti vērtīgi izdarīt… Bet neko tādu es viņiem neteicu. Es neteicu neko par kaut ko neizbēgamu, tā būtu jāsaka. — Viņš atkal izvilka kabatlakatu un izšņauca degunu. Nikolsons gaidīja, vērodams zēnu. — Un es neko tamlīdzīgu neteicu profesoram Pītam. Pirmkārt, viņš nebija no tiem, kas visu laiku muļķojās ap mani un apbēra ar jautājumiem. Profesoram Pītam es pateicu tikai to, ka viņam nevajadzētu turpināt pasniedzēja darbu pēc janvāra, — tas bija viss, ko es viņam pateicu. — Atlaidies krēslā, Tedijs kādu brīdi klusēja. — Visi tie pārējie profesori…

nu, viņi mani vienkārši piespieda viņiem visu ko sastāstīt. Tas bija pēc tam, kad mēs bijām tikuši galā ar interviju un ierakstu lentē, bija jau visai vēls, taču viņi visi palika sēžam un smēķējam cigaretes un bērnišķīgi tincinām mani.

—   Bet tu taču nepateici, piemēram, Voltonam vai Larsenam, kad un kur viņus, iespējams, sagaida nāve? — Nikolsons uzstāja.

—   Nē, to es viņiem neteicu, — Tedijs stingri sacīja. — Es viņiem vispār neko nebūtu teicis, taču viņi turpināja izprašņāt. To iesāka, šķiet, profesors Voltons. Viņš sacīja, ka tiešām gribot zināt, kad esot gaidāma nāve, jo tad viņš zinātu, kas viņam jāizdara un ko viņš var nedarīt, un varētu izmantot atlikušo laiku pēc iespējas lietderīgāk, un tā joprojām. Un tad viņi visi sacīja, ka … Un tā es viņiem šo to pastāstīju.

Nikolsons nekā neteica.

—   Taču es nestāstīju viņiem, kad viņi patiešām mirs. Tās ir pilnīgas blēņas, — Tedijs sacīja. — Es būtu varējis, taču zināju, ka sirdī neviens no viņiem to patiesībā nevēlas zināt. Gribu teikt, es sapratu, ka viņi visi, lai arī pasniedz reliģiju un filozofiju un tā tālāk, tik un tā stipri baidās no nāves. — Kādu brīdi Tedijs sēdēja klusēdams — vai zvilnēja. — Tas ir tik mujķīgi, — viņš sacīja. — Tev tikai jāizvācas ārā no sava ķermeņa, kad tu mirsti. Un to taču katrs jau darījis tūkstošiem un tūkstošiem reižu. Tas vien, ka viņi to neatceras, vēl nenozīmē, ka tā nav bijis. Tas ir tik muļķīgi.

—   Var būt. Var būt, — Nikolsons sacīja. — Taču loģiski pats fakts paliek, lai arī intelektuāli…

—   Tas ir tik muļķīgi, — Tedijs atkārtoja. — Piemēram, pēc piecām minūtēm man jāiet uz peldēšanas stundu. Var gadīties, ka es nokāpju lejā, bet baseinā nav ūdens. Var būt, ka tieši šodien tas tiek mainīts — vai arī atgadījies kaut kas cits. Un es varētu pieiet pie baseina malas, teiksim, lai paskatītos, kāds izskatās tā dibens, un varētu pienākt mana māsa un, piemēram, pagrūst mani. Es varētu pārsist galvu, un acumirklī iestātos nāve. — Tedijs paskatījās uz Nikolsonu. — Tā varētu notikt, — viņš sacīja. — Manai māsai ir tikai seši gadi, un cilvēka ķermenī viņa nodzīvojusi tikai nedaudzas dzīves, turklāt es viņai ne visai patīku. Tā pilnīgi varētu notikt. Un kas tad tur būtu traģisks? Es gribu teikt — no kā tur būtu tik ļoti jābaidās? Es darītu tikai to, kas man jādara, un viss, vai tad ne?

Nikolsons viegli iesmējās.

—   Tā nebūtu traģēdija no tava viedok|a, taču tavai mātei un tavam tēvam tas noteikti būtu ļoti skumjš notikums, — viņš sacīja. — Par to tu kādreiz esi padomājis?

—   Protams, ka esmu, — Tedijs atbildēja. — Bet tā tas ir tikai tāpēc, ka katrai lietai viņiem ir savs vārds un emocionāls pārdzīvojums. — Viņš atkal bija pabāzis rokas zem kājām. Tagad viņš tās izvilka, nolika uz paročiem un palūkojās uz Nikolsonu. — Jūs pazīstat Svenu? To, kurš pieskata vingrotavu? — Tedijs jautāja. Viņš pagaidīja, līdz Nikolsons pamāj ar galvu.

—   Teiksim, ja Svens šonakt būtu nosapņojis, ka miris viņa suns, viņš būtu ārkārtīgi slikti izgulējies, jo viņš ļoti mīl savu suni. Taču, kad viņš no rīta atmostos, viss atkal būtu labi. Viņš uzzinātu, ka tas bijis tikai sapnis.

Nikolsons pamāja.

—   Un ko tu īsti gribi ar to teikt?

—   Ar to es gribu teikt, ka īstenībā nekas nemainītos, ja viņa suns būtu tiešām miris, tikai Svens to nezinātu. Teiksim, viņš pats vairs nepamostos līdz savai nāvei.

Nikolsons izskatījās aizmirsies, ar labo roku viņš lēnām viegli berzēja pakausi. Viņa kreisā roka, kas nekustīgi gulēja uz paroča ar kārtējo neaizdedzināto cigareti pirkstos, spilgtajā saules gaismā izskatījās pēc dīvaina, balta, nedzīva priekšmeta.

Tedijs piepeši piecēlās.

—   Baidos, ka tagad man tiešām jāiet, — viņš sacīja. Viņš piesēdās uz krēsla kājbalsta ar seju pret Nikolsonu un sabāza kreklu biksēs. — Liekas, man ir kāda pusotra minūte līdz peldēšanas stundai, — viņš sacīja.

—  Un man jātiek lejā līdz pat E klājam.

—   Vai drīkstu jautāt, kāpēc tu teici profesoram Pītam, lai viņš pārtrauc pasniegšanu pēc mācību gada pirmās puses? — Nikolsons paasi vaicāja. — Es pazīstu Bobu Pītu. Tāpēc jautāju.

Tedijs savilka ciešāk savu krokodilādas jostu.

—   Tikai tāpēc, ka viņa gara dzīve ir visai bagāta un tieši tagad viņš pasniedz ļoti daudz tāda, kas nemaz nenāk viņam par labu, ja viņš tiešām grib attīstīt savu garu. Pasniedzamais materiāls viņu pārāk stimulē. Viņam pienācis laiks dabūt visu ārā no galvas tā vietā, lai censtos tur vēl dabūt kaut ko iekšā. Ja gribētu, viņš varētu tikt vajā no krietnas da|as ābola vēl šajā savā dzīvē. Viņam ļoti veicas meditācijās. — Tedijs piecēlās. — Es nu labāk iešu. Es negribu pārāk daudz nokavēt.

Nikolsons paskatījās augšup uz zēnu un nenovērsa skatienu, vēl aizvien aizkavēdams Tediju.

—   Ko tu darītu, ja tev būtu iespēja mainīt izglītības sistēmu? — viņš visai nekonkrēti jautāja. — Vai tu kādreiz esi par to domājis?

—   Man patiešām jāiet, — Tedijs sacīja.

—   Atbildi tikai uz šo jautājumu, — Nikolsons sacīja. — Izglītība ir mana mīlestība, patiesībā es to pārstāvu. Tāpēc es jautāju.

—   Nu … man nav sevišķi skaidrs, ko es darītu, — Tedijs sacīja. — Taču es zinu, ka nesāktu ar to, ar ko parasti skolās sāk. — Viņš sakrustoja rokas un brīdi padomāja. — Šķiet, ka vispirms es savāktu kopā visus bērnus un parādītu viņiem, kā jāmeditē. Es censtos viņiem parādīt, kā viņi var noskaidrot, kas viņi ir patiesībā, nevis kā viņus sauc un tā tālāk… Esmu drošs, ka pat vēl pirms tam es parūpētos, lai viņi dabū ārā no galvas visu, ko viņiem iestāstījuši vecāki un visi citi. Un pat tad, ja viņu vecāki būtu tikai pateikuši, ka zilonis ir liels, es piespiestu viņus to dabūt ārā no galvas. Zilonis ir liels tikai tad, kad stāv līdzās kaut kam citam — piemēram, sunim vai sievietei. — Tedijs vēl bridi padomāja. — Es pat viņiem neteiktu, ka zilonim ir snuķis. Es gan varētu viņiem parādīt ziloni, ja kāds būtu pie rokas, taču es ļautu viņiem vienkārši iet pie ziloņa, pašiem nezinot par ziloni neko vairāk kā tikai to, ka zilonis par viņiem zina. Tāpat ar zāli un visu pārējo. Es viņiem pat neteiktu, ka zāle ir zaļa. Krāsas ir tikai nosaukumi. Es gribu teikt — iestāstīt viņiem, ka zāle ir zaļa, nozīmētu likt viņiem raudzīties uz zāli kaut kādā noteiktā veidā — jūsu veidā — tā vietā, lai viņi paraudzītos uz zāli citā veidā, kas varētu būt tikpat labs vai pat daudz labāks veids… Es nezinu. Es vienkārši piespiestu viņus atvemt katru vismazāko ābola šķiedriņu, kuru vecāki un visi citi likuši viņiem apēst.

—   Vai nepastāv risks, ka tā tu izaudzinātu mazu nejēgu paaudzīti?

—   Kāpēc? Viņi nebūtu lielāki nejēgas kā zilonis. Vai putns. Vai koks, — Tedijs sacīja. — Tikai tāpēc vien, ka kaut kas ir kādā noteiktā veidā tā vietā, lai izturētos kādā citā noteiktā veidā, vēl nenozīmē, ka šis kaut kas ir nejēga.

—   Nav?

—   Nav, — Tedijs atbildēja. — Turklāt, ja viņi grib iemācīties visus tos pārējos niekus — vārdus, krāsas un vēl nezin ko — viņi to var izdarīt, ja viņiem tas liekas vajadzīgs, vēlāk, kad viņi kļūs vecāki. Bet es gribu, lai viņi sāk ar īstenu skatīšanos uz lietām, nevis tā, kā visi pārējie ābolēdāji uz tām skatās, lūk, ko es gribu teikt. — Viņš pienāca tuvāk Nikolsonain un pastiepa roku. — Tagad man jāiet. Goda vārds. Man bija ļoti patīkami…

—   Vēl tikai mirklīti, — Nikolsons sacīja. — Vai tu kādreiz neesi iedomājies, ka tev vajadzētu nodarboties ar pētniecības darbu, kad būsi pieaudzis? Ar pētījumiem medicīnā vai kaut ko tamlīdzīgu? Man liekas, ka tu ar savu galvu tiešām varētu pat…

Tedijs atbildēja, taču neapsēdies.

—   Reiz es to pārdomāju, pirms kādiem pāris gadiem, — viņš sacīja. — Esmu runājis tikai ar dažiem ārstiem. — Viņš pakratīja galvu. — Tas mani nespētu sevišķi interesēt. Ārsti par daudz paliek pašā virspusē. Viņi vienmēr runā tikai par šūnām un tādām lietām.

—   O! Tu šūnu struktūrai nepiešķir nekādu nozīmi?

—   Protams, ka piešķiru. Taču ārsti runā par šūnām tā, it kā tām piemistu neierobežota nozīme pašām par sevi. It kā tās patiesībā nepiederētu cilvēkam, no kurām viņš veidots. — Tedijs ar roku atbīdīja matus no pieres. — Savu ķermeni es audzēju pats, — viņš sacīja. — Neviens cits to manā vietā nedara. Un, tā ka es to audzēju pats, tad man jāzina, kā to audzēt. Kaut neapzināti. Varbūt kaut kad pēdējo pāris simt tūkstošu gadu laikā es esmu zaudējis apzinātu māku to audzēt, tomēr šīs zināšanas vēl aizvien ir tepat — tas taču ir acīm redzams — esmu tās izmantojis… Tas prasītu ļoti ilgstošu meditēšanu un prāta attīrīšanu, lai atgūtu to visu — es domāju apzinātu māku —, taču to var izdarīt, ja grib. Ja spēj pietiekami atvērties. — Viņš piepeši pasniedzās lejup, .satverdams Nikolsona labo roku, kas gulēja uz paroča. Viņš to sirsnīgi paspieda un sacīja:

—   Sveiki! Man jāiet.

Un viņš tik strauji devās prom pa eju starp krēsliem, ka šoreiz Nikolsons nepaspēja viņu aizkavēt.

Kad Tedijs bija aizgājis, Nikolsons vairākas minūtes nekustīgi nosēdēja krēslā, rokas gulēja uz paročiem un kreisās rokas pirkstos vēl aizvien bija neaizsmēķēta cigarete. Beidzot viņš pacēla labo roku tādā kustībā, it kā gribētu pārliecināties, vai viņa krekla apkaklīte vēl aizvien ir atpogāta. Tad viņš aizdedzināja cigareti un atkal turpināja rāmi sēdēt.

Viņš nosmēķēja cigareti līdz galam, tad pēkšņi Jāva vienai kājai nošļukt pāri krēsla malai, uzmina cigaretes galam, piecēlās un visai strauji devās ārā no ejas starp krēsliem.

Pa priekšgala kāpnēm viņš jau pavisam steidzīgi nokāpa uz pastaigas klāja. Tur neapstājies, viņš, vēl aizvien visai ātri, turpināja ceļu lejup, uz galveno klāju. Tad uz A klāju. Tad uz B klāju. Tad uz C klāju. Tad uz D klāju.

Uz D klāja priekšgala kāpnes beidzās, un Nikolsons uz brīdi apstājās, acīm redzami nesaprazdams, kādā virzienā doties tālāk. Tomēr viņš ieraudzīja kādu, kas varētu viņam norādīt tālāko ceļu. Gaiteņa vidū pie kambīzes kāpnēm uz krēsla sēdēja stjuarte un, smēķēdama cigareti, lasīja avīzi. Nikolsons piegāja pie viņas, īsi apvaicājās, pateicās, tad paspēra vēl nedaudz soļu uz kuģa priekšgalu un atvēra smagas metāla durvis ar uzrakstu: UZ BASEINU. Aiz tām bija šauras kāpnes bez paklāja.

Viņš bija nokāpis lejup pa kāpnēm gandrīz pusceļu, kad izdzirdēja spalgu ilgu kliedzienu — tā varēja kliegt tikai maza meitenīte. Tas bija skanīgs, četru flīzēm klātu sienu daudzkārt atbalsots kliedziens.

Franny and Zooey

Franny Zooey

FRENIJA UN ZŪIJS

Frenija zūijs

Es lūdzu — cik iespējams saglabādams tādu pašu garu, kādā vienu gadu vecais Metjū Selindžers lūdza savu brokastu partneri pieņemt atdzisušās Limas pupas, — savu izdevēju skolotāju un (lai debesis stāv viņam klāt) savu tuvāko draugu Viljamu Sonu, mēnešraksta THE NEW YORKER genius domus — tālu mērķu iecerētāju, mazražigo un radošā degsmē bezcerīgi liesmojošo rakstnieku aizbildni un aizstāv!, līdz absurdam viskautrāko no visiem ar izdevēja aicinājumu dzimušajiem —, pieņemt šo necilo grāmatiņu.

Frenija

Kaut ari apžilbinoši saulains, sestdienas rīts tomēr atkal bija mēteļa, nevis tāpat vien — vējjakas laiks, kāds bija pieturējies cauru nedēļu, viesdams visos cerību, ka saglabāsies nemainīgs šajā sevišķajā nedēļas nogalē — Jeilas spēles dienā. No kādiem divdesmit jaunekļiem, kas stacijā gaidīja ierodamies savas meitenes ar vilcienu desmitos piecdesmit divās, uz atklātā perona bija palikuši ne vairāk par sešiem septiņiem. Pārējie stāvēja iekšā siltajā uzgaidāmajā telpā kailām galvām, dūmu ietītās grupās pa diviem, trim vai četriem un gandrīz bez izņēmuma sarunājās sektantiski dogmatiskā tonī, gluži it kā katrs no viņiem, ticis pie vārda, spalgā un steidzīgā balsī reizi par visām reizēm atrisinātu kādu no tiem ārkārtīgi pretrunīgajiem jautājumiem, kurus tīši vai netīši gadsimtiem ilgi mudžinājusi ārējā, ārpusuniversitātes pasaule.

Leins Kutels Berberija lietusmētelī — acīmredzot ar iepogātu vilnas oderi — bija viens no sešiem vai septiņiem uz atklātā perona palikušajiem. Pareizāk, bija un arī nebija viens no viņiem. Desmit minūtes vai ilgāk viņš tur bija nostāvējis sarunām neaizsniedzamā attālumā, pagriezis muguru «kristīgās zinātnes» bezmaksas brošūru galdam un kailās rokas sabāzis mēteļa kabatās. Sarkanbrūnā kašmira šalle bija sagriezusies viņam ap kaklu tā, ka gandrīz nemaz nepasargāja no aukstuma. Pēkšņi — iespējams, neapzināti — viņš izvilka labo roku no kabatas un pasvieda to augšup, lai šalli sakārtotu, taču, pirms bija paspējis to izdarīt, mainīja nodomu un iebāza roku mēteļa azotē, no žaketes iekškabatas izvilkdams vēstuli. Un tūlīt pat sāka to lasīt, mutei paliekot nedaudz pavērtai.

Vēstule bija rakstīta ar rakstāmmašīnu uz bāli zila piezīmju papīra. Tā izskatījās apvazāta pa rokām — it kā tā jau ne reizi vien būtu ņemta laukā no aploksnes un pārlasīta.

Otrdiena, liekas

DĀRGAIS LEIN,

man nav ne jausmas, vai Tu visu to spēsi atšifrēt, jo šovakar troksnis kopmītnē ir pilnīgi neiedomājams un es tik tikko dzirdu pati savas domas. Tāpēc, ja esmu sarakstījusi kaut ko aplam, esi tik laipns un laid to laipni gar ausīm. Starp citu, esmu klausījusi Tavam padomam un pēdējā laikā itin bieži ieskatos vārdnīcā, tā ka, ja mans stils ir kļuvis samocītāks, vainojams esi Tu. Katrā ziņā es tikko saņēmu Tavu skaisto vēstuli un mīlu Tevi līdz neprātam, jūku no mīlestības, mirstu nost, etc., un tik tikko spēju sagaidīt nedēļas nogali. Ir ļoti bēdīgi, ka nevarēji izgādāt vietu pie Krofta, tomēr patiesībā man ir vienalga, kur mitinos, ja tikai ir silts, nav kukaiņu un es laiku pa laikam redzu Tevi, t. i., Tevi katru mirkli. T. i., pēdējā laikā es jūku prātā. Es pilnīgi dievinu Tavu vēstuli, sevišķi vietu par Eljotu. Šķiet, ka es sāku nicināt visus dzejniekus, izņemot Sapfo. Es lasu viņu kā traka — tikai, lūdzu, bez vulgārām piezīmēm. Var būt, ka es pat rakstīšu kursa darbu par viņu, ja nolemšu beigt ar izcilību un spēšu piedabūt to idiotu, kas nozīmēts man par vadītāju, lai viņš atļauj. «Maigais Adoniss mirst, Kitēra, ko lai mēs darām? Dauziet savas krūtis, meitenes, un plēsiet tunikas!» Vai tas nav brīnišķīgi? Un viņa tā arī dara! Vai tu mani mīli? Savā šausmīgajā vēstulē Tu ne reizi neesi to pateicis. Es Tevi ienīstu, kad tu esi tik bezcerīgi supervīrietisks un retiscents (pareizr.?). Ne jau nu gluži ienīstu, bet es esmu principā pret stipriem un nerunīgiem vīriešiem. Tas nenozīmē, ka Tu nebūtu stiprs, nu Tu taču saproti. Seit troksnis kļūst tik liels, ka es tik tikko dzirdu pati savas domas. Vienalga, es Tevi mīlu un gribu šo vēstuli nosūtīt kā speciālsūtījumu, tā ka Tu saņemsi to pavisam drīz, ja vien atradīšu marku šajā trakomājā. Es Tevi mīlu es Tevi mīlu es Tevi mīlu. Vai Tu maz saproti, ka vienpadsmit mēnešu laikā esmu ar Tevi dejojusi tikai divas reizes? Neskaitot to reizi, kad Tu «Avangardā» piedzēries. Iespējams, ka es bezcerlgi kautrēšos. Starp citu, es Tevi nogalinašu, ja kāds kaut ko uzzinās. Līdz sestdienai, mans zieds!

Ļoti, ļoti mīlošā

FRENIJA XXXXXXXX XXXXXXXX

P. S. Tētis ir saņēmis no slimnīcas rentgena uzņēmumu, un mums visiem kā akmens no sirds novēlās. Audzējs ir, bet nav ļaundabīgs. Es vakar vakarā runāju pa telefonu ar māti. Starp citu, viņa liek tevi sveicināt, tā ka Tu vari nomierināties par to piektdienas vakaru. Es domāju, ka viņi nav pat dzirdējuši mūs atnākam. P.P.S. Viss, ko Tev rakstu, iznāk tik neinteliģenti un nesaprātīgi. Kāpēc? Es Tev atļauju to izanalizēt. Un pacentīsimies lieliski pavadīt šo nedēļas nogali. Tāpēc, ja iespējams, varbūt šoreiz necenties izanalizēt visu līdz pēdējai šķiedriņai — un jo sevišķi mani. Es Tevi mīlu.

Frānsisa (paraksts)

Sinī kārtējā vēstules pārlasīšanas reizē Leins bija ticis apmēram līdz pusei, kad viņu iztraucēja — uzmācīgi, nekaunīgi un neģēlīgi — Rejs Sorensons, liela auguma jauneklis, kas vēlējās uzzināt, vai Leins saprotot, ko īsti gvelžot tas idiots Rilke. Viņi abi klausījās 251. kursu (mūsdienu literatūrā — to varēja klausīties tikai vecāko kursu studenti un abiturienti), un viņiem līdz pirmdienai bija jāizstudē Rilkes «Ceturtā elēģija» no «Duīno elēģiju» cikla. Leins, kas pazina Sorensonu tikai pavirši, bet pret viņa izskatu un izturēšanās veidu izjuta neskaidru, tomēr kategorisku antipātiju, noslēpa vēstuli un atbildēja, ka īsti nezinot, taču domājot, ka lielāko daļu esot sapratis.

— Laimīgais, — Sorensons sacīja. — Fortūna ir ar tevi. — Viņa balss skanēja pavisam šļaugani, likās, ka viņš uzrunājis Leinu tikai aiz gara laika un dīkdienīga nemiera, nevis lai cilvēcīgi parunātos. — Salst, velns! — viņš sacīja un izvilka no kabatas cigarešu paciņu.

Leins pamanīja padzisušu, tomēr pietiekami saskatāmu lūpu krāsas plankumu uz Sorensona kamieļvilnas mēteļa atloka. Likās, ka plankums tur bijis jau nedēļām vai varbūt pat mēnešiem ilgi, taču viņš nepazina Sorensonu tik labi, lai par to ieminētos, un vispār viņam par to nebija ne silts, ne auksts. Bez tam — tuvojās vilciens. Abi jaunekļi pagriezās tā kā mazliet pa kreisi iepretim piebraucošajai lokomotīvei. Gandrīz vai tajā pašā brīdī uzgaidāmās telpas durvis atsprāga vaļā, un jaunekļi, kuri bija sildījušies iekšā, izbira uz perona, atstādami iespaidu, ka ikvienam no viņiem katrā rokā būtu vismaz pa trim degošām cigaretēm.

Kad vilciens apstājās, arī Leins aizsmēķēja. Tad, tāpat kā daudzi citi cilvēki, kuriem, iespējams, atļauju sagaidīt vilcienu drīkstētu izsniegt tikai pēc pamatīgas pārbaudes, viņš pacentās no sejas izdzīt jebkuru izteiksmi, kas varētu vienkārši, pat skaisti, paust viņa attieksmi pret atbraucēju.

Frenija viena no pirmajām izkāpa no vagona, kas atradās perona tālākajā, ziemeļu galā. Leins ieraudzīja viņu uzreiz, un viņa roka — par spīti visam tam, ko viņš centās izdarīt ar savu seju, — pašāvās gaisā, neko neatstājot neskaidru. Frenija pamanīja gan to, gan arī pašu jaunekli un neprātīgi māja pretim. Viņai mugurā bija īsspalvains jenota kažoks, un Leins, ātrā solī, tomēr ar garlaikotu sejas izteiksmi ejot viņai pretī, satraukumu apspiezdams, apjauta, ka viņš taču ir vienīgais uz perona, kas patiešām pazist Frenijas kažoku. Viņš atcerējās, ka reiz pēc tam, kad aizdotā automašīnā bija skūpstījis Freniju kādu pusstundu no vietas, viņš noskūpstīja arī šā kažoka atloku, it kā tas būtu vienlīdz iekārojams, organisks viņas pašas turpinājums.

—   Lein! — Frenija uzsauca viņam ļoti priecīgi — viņa nebūt nepiederēja pie sejas izteiksmes slēpējiem. Viņa apvija rokas jauneklim ap kaklu un viņu noskūpstīja. Tas bija perona skūpsts — tas sākas dedzīgi, bet tad spēji apraujas, it kā būtu sasitušās pieres.

—   Tu manu vēstuli saņēmi? — viņa vaicāja, gandrīz vai tai pašā elpas vilcienā piebilzdama: — Nabadziņš, tu izskaties gandrīz vai ragā sasalis! Kāpēc tu negaidīji iekšā? Tu manu vēstuli saņēmi?

—   Kuru vēstuli? — Leins vaicāja, paceldams viņas ceļasomu.

Tā bija tumši zila ar baltas ādas apšuvērn, gluži tāda pati kā pusducis citu tikko no vilciena iznesto somu.

—   Tli neesi to dabūjis? Es to nosūtīju trešdien. Ak dievs! Es pat nonesu to lejā uz pastu …

—   Ak to! Jā. Vai tā ir visa tava bagāža? Kas tā par grāmatu?

Frenija paskatījās lejup uz savu kreiso roku. Tajā viņa turēja nelielu grāmatu zirņu za|ā audekla iesējumā.

—   Sī? Ai, tā man tāpat, — viņa sacīja.

Viņa atvēra rokassomu un iestūma tajā grāmatiņu, tad devās līdzi Leinam pa garo peronu uz taksometru stāvvietu. Viņa paņēma Leinu zem rokas, runādama gandrīz vai viena pati vien. Vispirms kaut ko par kleitu somā, kas jāgludina. Viņa pastāstīja, ka nopirkusi tiešām burvīgu mazu gludeklīti, pēc izskata īsti piemērotu leļļu namiņam, taču aizmirsusi paņemt to līdzi. Viņa pastāstīja, ka redzējusi vilcienā tikai trīs pazīstamas meitenes — Martu Feraru, Tipiju Tibetu un Eleonoru Kā-viņu-sauc, ar kurām satikusies pirms daudziem gadiem internātskolā Ekseterā vai kaut kur citur. Visas pārējās meitenes vilcienā, Frenija stāstīja, ļoti izskatījušās pēc smitietēm, izņemot divas nepārprotamas vasarietes un vienu absolūti drošu beningtonieti vai lourensieti. Beningtonietes-Iourensietes tipa meitene izskatījusies tā, it kā visu ceļu būtu nosēdējusi havajā, nodarbodamās ar gleznošanu, skulptūru veidošanu vai kādu citu mākslu, vai arī varbūt tā, it kā viņai zem kleitas būtu leotārs. Leins, soļodams mazliet par ātru, izteica nožēlu, ka nav varējis meiteni iekārtot pie Krofta — tas, protams, esot bijis bezcerīgi —, taču arī vieta, kurā esot viņu iekārtojis, esot ļoti jauka un mājīga. Nelielas telpas, taču tīras un tā joprojām. Viņai tur patikšot, Leins teica, un Frenija tūlīt iztēlojās baltiem dēļiem apšūtu ēku ar mēbelētām istabām. Trīs meitenes, kas nepazīst cita citu, vienā istabā. Pirmā atnācēja tiks pie kumpainas kušetes, pārējām abām būs viena divguļama gulta ar pilnīgi neiedomājamu matraci.

—   Burvīgi, — viņa jūsmīgi sacīja.

Dažkārt viņai bija ellīgi grūti noslēpt savu neiecietību pret vīrišķā dzimuma pārstāvju, it sevišķi Leina nespēju piemēroties situācijai. Tas viņai atgādināja kādu lietainu nakti Ņujorkā, kad Leins tūlīt pēc teātra izrādes aizdomīgi pārspīlētā takša medītāja žēlsirdībā bija ļāvis tam tiešām šausmīgajam vīrietim smokingā nocelt mašīnu viņiem no degungala. Frenija nebija par to pārāk raizējusies — ak dievs, ir taču briesmīgi, ja esi vīrietis un tev lietū jāsagādā taksis —, taču viņa atcerējās Leina tiešām šausmīgo un nikno skatienu, kad viņš atgriezās uz ietves. Tagad, izjuzdama dīvainu vainas apziņu, ka atceras šo gadījumu un visu ko citu, viņa ar īpašu rokas spiedienu apliecināja šo savu simulēto jūtu uzplūdu. Viņi iekāpa mašīnā. Tumši zilā ceļasoma nokļuva uz priekšējā sēdekļa blakus šoferim.

—   Mēs nometīsim somu un loriņus tavā mītnē — vienkārši iesviedīsim tos pa durvīm — un tad dosimies paēst lenču, — Leins sacīja. — Esmu izbadējies.

Viņš paliecās uz priekšu un pateica šoferim adresi.

—   Ai, ir tik jauki tevi redzēt! — teica Frenija, kad taksometrs sāka kustēties. — Man tevis trūka. Vārdi vēl nebija izskanējuši, kad viņa saprata, ka nebūt tā nedomā. Atkal sajuzdamās vainīga, viņa ciešā un siltā spiedienā savija pirkstus ar Leina pirkstiem.

Pēc kādas stundas viņi abi sēdēja pilsētas centrā pie salīdzinoši nomaļa galdiņa Siklera restorānā, kuru sevišķi bija iecienījuši koledžas studenti, it īpaši intelektuālais slānis — jeilieši vai hāvardieši, kuri visbiežāk gan vairāk vai mazāk centās aizvadīt savas meitenes tālāk no Morija vai Kronina. Var teikt, ka Siklera restorāns bija vienīgais pilsētā, kurā bifšteki nebija «šitik biezi» — kādu collu starp rādītājpirkstu un īkšķa galu. Pie Siklera — tas nozīmēja austeres. Pie Siklera — tas nozīmēja, ka abi — students un viņa draudzene — pasūtīja salātus vai arī tos nepasūtīja — ķiploku dēļ. Frenija un Leins bija pasūtījuši martīni. Kopš brīža, kad pirms minūtēm piecpadsmit viņiem atnesa pa pirmajam kokteilim, Leins savējo bija nogaršojis un tagad sēdēja, atgāzies krēslā un pārlūkodams telpu īsiem skatieniem, ar gandrīz taustāmu labsajūtu un apziņu (kuru, kā viņam likās, neviens nespēs apstrīdēt), ka viņš sēž īstajā vietā kopā ar īstā izskata meiteni — meiteni, kas ir ne vien ārkārtīgi glīta, bet turklāt vēl nav arī no neizbēgamo kašmira svīteru un flaneļa svārku valkātājām — un tas bija vēl svarīgāk. Frenija bija ievērojusi šo tikai uz brīdi pavīdējušo izteiksmi un uztvērusi to pilnīgi pareizi — ne vairāk un ne mazāk. Taču, pateicoties senai un nepārejošai savas psihes īpatnībai, izlēma, ka viņai jājūtas vainīgai par to, ka pamanījusi,

ka izspiegojusi šo izteiksmi, tāpēc viņa piesprieda sev sodu — turpmākos Leina vārdus klausīties, izrādot sevišķu iedziļināšanos.

Leins tagad runāja kā cilvēks, kas jau kādas minūtes piecpadsmit valda pār sarunu un tic, ka ir sasniedzis tos augstumus, kad kļūdīšanās jau ir pilnīgi neiespējama.

—   Ar to es domāju, prasti runājot, — šajā brīdī Leins sacīja, — var teikt, ka viņam trūkst testikularitātes. Tu saproti, ko es gribu teikt? — viņš retoriski jautāja, ar apakšdelmiem atbalstījies abpus martīni glāzei un pieliecies tuvāk savai uzmanīgajai auditorijai — Frenijai.

—   Kā viņam trūkst? — Frenija pārvaicāja. Viņai nācās atkāsēties, pirms atsākt runāt, — bija pagājis pārāk ilgs laiks, kopš viņa nebija bildusi ne vārda.

Leins brīdi klusēja.

—   Vīrišķīguma, — viņš teica.

—   Es dzirdēju jau pirmīt.

—   Vienalga, tas, tā sakot, bija visa darba pamatmotīvs, un es to gribēju uzsvērt mēreni neuzkrītoši, — Leins sacīja, turpinādams cieši turēties pie paša aizsāktā sarunas pavediena. — Dieva vārds, tā es gribēju. Es no tiesas domāju, ka tas nonāks atpakaļ kā viens sasodīts svina gaisabalons, un, kad es saņēmu to atpakaļ ar sasodītu sešpēdu «A» apakšā, zvēru — biju gandrīz gar zemi.

Frenija vēlreiz atkāsējās. Acīmredzot pašas uzlikto neviltoti atsaucīgas klausīšanās sodu viņa jutās jau pilnībā izcietusi.

—   Kāpēc? — viņa pavaicāja.

Leins izskatījās mazliet izsists no segliem.

—   Kas — kāpēc?

—   Kāpēc tu domāji, ka tas nonāks zemē kā svina gaisabalons?

—   Es taču tikko teicu. Tikko visu izstāstīju. Tas tips Brūmens ir baigais Flobēra specs. Vismaz man tā liekas._

—   A, — Frenija noteica. Viņa smaidīja. Un sūca savu martīni. — Brīnišķīgi, — viņa sacīja, lūkodamās uz glāzi. — Jauki, ka tas nav sajaukts divdesmit pret vienu. Man galīgi nepatīk martīni, kad tajā ir gandrīz tikai tīrs džins.

Leins pamāja.

—   Starp citu, tas sasodītais referāts vēl aizvien mētājas manā istabā. Ja šajā nedēļas nogalē izdosies, es tev to palasīšu.

—   Brīnišķīgi! Būtu ļoti jauki paklausīties.

Leins atkal pamāja.

—   Es negribu teikt, ka mans referāts būtu radījis kaut kādu tur sasodītu apvērsumu vai kaut ko tamlīdzīgu. — Viņš iegrozījās ērtāk. — Taču — nu, nezinu —, domāju, ka tas, kā es uzsvēru iemeslu, kāpēc viņš ir tik neirotiski kritis uz mot juste, nebija nemaz tik slikti. Protams, atbilstoši šodienas zināšanu līmenim. Ne tikai psihoanalīze un tādas lietas vien, bet zināmā mērā tas arī. Tu saproti, ko es domāju. Neesmu nekāds freidists, pat ne uz to pusi, taču ir lietas, kuras nevar nosaukt vienkārši par freidismiern ar lielo «F» un atkratīties no tām. Es domāju, man ir pilnīgs pamats norādīt, ka neviens no visiem tiem patiešām lāga zēniem — ne Tolstojs, ne Dostojevskis, sasodīts, pat ne Sekspirs — nav bijis tik baigs vārdu žmiedzējs. Viņi vienkārši rakstīja. Saproti, ko es domāju? — Leins visai cerīgi paskatījās uz Freniju. Viņam likās, ka Frenija visu laiku ir klausījusies ar īpaši dziļu interesi.

—   Paklau, tu savu olīvu neēdīsi?

Leins uzmeta īsu skatienu savai martīni glāzei, tad paskatījās atkal uz Freniju.

—   Nē, — viņš salti atteica. — Tu to gribi?

—   Ja tu neēdīsi, — Frenija sacīja. Leina sejas izteiksme skaidri liecināja, ka viņa nošāvusi galīgi greizi. Vēl ļaunāk bija tas, ka viņa piepeši nekādu olīvu vairs negribēja un pat brīnījās, kāpēc vispār to lūgusi. Taču, kad Leins pastiepa uz viņas pusi savu martīni glāzi, nekas vairs nebija labojams, un viņai atlika vienīgi pieņemt olīvu un izlikties ar baudu to notiesājam. Tad viņa paņēma cigareti no Leina paciņas, kas atradās uz galda, un Leins pasniedza viņai uguni, aizsmēķēdams arī pats.

Pēc starpgadījuma ar olīvu pie galdiņa kādu brīdi valdīja klusums. Leins to pārtrauca, jo viņš jau nu nebija no tiem, kas spētu svarīgu sakāmo kaut cik ilgi paturēt pie sevis.

—   Tas tips Brūmens domā, ka man to sasodīto referātu vajadzētu kaut kur nopublicēt, — viņš strupi noteica. — Tomēr es nezinu. — Tad, it kā juzdamies piepeši iztukšojies — vai drīzāk gan juzdams, ka intelekta

augļus alkstošā pasaule viņu galīgi iztukšojusi —, viņš ar plaukstu paberzēja vienu sejas pusi, turklāt, neapzināti neievērodams labo toni, iztīrīja no acs kaktiņa kripatiņu miega. — Redzi, kritiskas esejas par Flobēru un tiem zēniem var dabūt, cik tik uziet. — Viņš brīdi pārdomāja, izskatīdamies nedaudz saīdzis. — Un tomēr: es nedomāju, ka par viņu pēdējā laikā būtu uzrakstīts kāds tiešām analītisks …

—   Tu runā gluži kā profesora asistents. Precīzi tā.

—   Kā, lūdzu? — Leins pavaicāja uzsvērti mierīgi.

—  Tu runā precīzi kā profesora asistents. Piedod, bet tu tā runā. Tiešām.

—   Es tā runāju? Un vai drīkst jautāt, kā tad runā profesora asistents?

Frenija redzēja gan to, ka jauneklis ir aizkaitināts, gan to, cik aizkaitināts viņš ir, taču tajā brīdī viņa, vienlīdz dusmodamās gan uz sevi, gan uz Leinu, juta, ka jāpasaka viss līdz galam.

—   Nu, es nezinu, kādi tie ir šeit, bet tur, kur es mācos, tie ir cilvēki, kas vada nodarbības tad, kad nav profesora vai viņam saniķojušies nervi vai jāiet pie zobārsta, vai vēl kaut kas tāds. Parasti tie ir pēdējo kursu studenti vai kaut kas tamlīdzīgs. Piemēram, ja tas, teiksim, ir krievu literatūras kurss, tāds asistents ienāk auditorijā, tērpies kreklā ar piepogājamiem apkaklītes stūrīšiem, strīpainā kaklasaitē, un kādu pusstundu ņemas iznīcināt Turgeņevu. Kad viņš ir ticis ar to galā, kad viņš tavās acīs Turgeņevu ir pilnīgi sagrāvis, viņš sāk runāt par Stendālu vai vēl kādu citu, par kuru ir rakstījis savu maģistra darbu. Pie mums, angļu nodaļā, ir kādi desmit profesora asistenti, kuri skraida apkārt, graudami autoritātes pa labi un pa kreisi, un viņi visi ir tik izcili, ka lāgā nevar dabūt mutes vaļā, — es atvainojos par pretrunu. Es gribēju teikt, ka pietiek tikai viņiem iebilst, un viņi tūlīt uzliek tādu šausmīgu žēlsirdības masku uz savām …

—   Tev šodien kaut kāda muša iekodusi — tu pati nejūti? Pie velna, kas tev lēcies?

Frenija steidzīgi nokratīja pelnus no cigaretes un tad pavilka pclnutrauku kādas pāris collas uz savu pusi.

—  Es atvainojos. Es esmu briesmīga, — viņa sacīja. — Es visu nedēļu jutos tik destruktīva. Tas ir briesmīgi. Es esmu šausmīga.

—   Tava vēstule nemaz nelikās tik sasodīti destruktīva.

Frenija nopietni pamāja. Viņa skatījās uz sīku, apmēram pokera markas lieluma siltas saules gaismas laukumiņu uz galdauta.

—   Man bija jāpiespiežas, lai to uzrakstītu, — viņa sacīja.

Leins grasījās kaut ko bilst, taču piepeši pienāca oficiants, lai novāktu tukšās martīni glāzes.

—   Tu negribi vēl vienu? — Leins pavaicāja.

Frenija neatbildēja. Viņa vērās uz mazo saules gaismas laukumiņu sevišķi cieši, gluži kā apsvērdama, vai nevarētu uz tā apgulties.

—   Frenij, — Leins par godu oficiantam pacietīgi atkārtoja. — Kā tad ir, tu nevēlies vēl vienu martīni?

Viņa pacēla skatienu.

—   Es atvainojos! — Viņa paskatījās uz tukšajām glāzēm oficianta rokā. — Nē. Jā. Es nezinu.

Leins, paskatījies uz oficiantu, iesmējās.

—   Tomēr, kā tad īsti?

—   Jā, lūdzu.

Viņa izskatījās mundrāka.

Oficiants aizgāja. Leins noskatījās, kā viņš iziet no zāles, tad pavērsās pret Freniju. Mazliet pavērtu muti, viņa saudzīgi novietoja pelnu stabiņu no savas cigaretes uz oficianta atnestā tīrā pelnutrauka malas. Brīdi Leins viņu vēroja ar pieaugošu netīksmi. Pilnīgi iespējams, ka viņu aizvainoja un sabaidīja līdz šim par pilnu ņemtās draudzenes atsvešināšanās pazīmes. Katrā ziņā viņš pilnīgi nopietni apsvēra iespēju, ka šādi apsēstā Frenija varētu sacūkot visu nedējas nogali. Viņš pēkšņi paliecās uz priekšu, uzlikdams rokas uz galda, grasīdamies, dieva dēj, nogludināt šīs sīkās nesaskaņas, taču Frenija paspēja ierunāties pirms viņa.

—   Es šodien esmu galīgi nelietojama, — viņa sacīja. — Kā no sliedēm noskrējusi. — Viņa atskārta, ka skatās uz Leinu kā uz svešinieku vai kā uz kādu pilnīgi jauna linoleja reklāmu pie metro vagona pretējās sienas. Viņa atkal juta uzplūstam neuzticības un vainas apziņas vilni, kas šodien, šķiet, bija dienas kārtībā. Viņa pasniedzās un uzlika plaukstu uz Leina rokas. Taču gandrīz tūlīt pat roku atrāva un paņēma no pelnu trauka savu cigareti.

—   Es tūlīt atjēgšos. Svēti apsolu.

Viņa uzsmaidīja Leinam — varētu teikt, pat neviltoti —, un šajā brīdī atbildes smaids varētu kaut mazliet mīkstināt daļu turpmāko notikumu, taču Leinu nodarbināja atsvešinātības izteiksmes piešķiršana sev pašam, tāpēc viņš neatsmaidīja. Frenija ievilka dūmu.

—   Ja nebūtu jau par vēlu, — viņa sacīja, — ja es nebūtu nolēmusi beigt ar izcilību un tā joprojām, domāju, es angļus pamestu. Es nezinu. — Viņa nokratīja pelnus. — Man tā noriebušies šie pedanti un visa-grāvējiņi, ka gribas gaudot. — Viņa paskatījās uz Leinu.

—   Piedod. Es tūlīt beigšu. Goda vārds … Ja man būtu kaut drusciņ aknu, es vispār šogad nebūtu atgriezusies koledžā. Es nezinu. Saproti, tas viss ir visneiedomājamākais farss.

—   Lieliski gan. Tas tiešām ir lieliski.

Sarkasmu Frenija pieņēma kā viņai pienākošos.

—   Piedod, — viņa sacīja.

—   Vai tu nevarētu beigt atvainoties, ja tev nav iebildumu? Tev pašai neliekas, ka tu izdari velnišķīgi plašus vispārinājumus? Ja visi angļu nodaļas pasniedzēji būtu tik milzīgi «visa-grāvējiņi», tā būtu pavisam cita …

Frenija pārtrauca viņu, taču gandrīz nedzirdami. Viņa raudzījās pāri Leina tumšajam flaneļa plecam uz kaut ko iedomātu zāles otrā galā.

—   Ko? — Leins pārvaicāja.

—   Es teicu, ka zinu. Tev ir taisnība. Es vienkārši esmu nojūgusies, tas ir viss. Nepievērs man nekādu uzmanību.

Taču Leins nespēja pārtraukt strīdu, kamēr tas nav atrisinājies viņa labā.

—   Pie velna! Visās dzīves jomās ir nekompetenti ļautiņi. Tā taču ir ābeces patiesība. Liksim mirkli mierā tos sasodītos asistentus. — Viņš paskatījās uz Freniju.

—  Tu maz dzirdi, ko es saku?

—   Dzirdu.

—   Savā sasodītajā angļu nodaļā tu esi tikusi pie diviem labākajiem vīriem visā valstī. Menljūss. Espozito. Ak kungs, kā gribētos, lai viņi būtu šeit. Viņi vismaz ir dzejnieki, velns parāvis!

—   Nav vis, — Frenija teica. — Iespējams, tieši tāpēc viss ir tik šausmīgi. Viņi nav isti dzejnieki, saproti. Viņi ir tikai cilvēki, kas raksta dzejoļus, kurus publicē un sabāž visās antoloģijās, taču viņi nav dzejnieki. —

Viņa samulsusi apklusa un nodzēsa cigareti. Jau kādas pāris minūtes likās, ka viņa kļūst arvien bālāka. Pat krāsa uz lūpām likās kļuvusi pāris toņu gaišāka, glužL it kā viņa būtu tās apslaucījusi ar papīra salveti. — Nerunāsim par to, — viņa gandrīz nedzirdami teica, ņurcīdama pelnutraukā cigaretes galu. — Esmu nojūgusies. Es tiešām vēl sabojāšu visu nedēļas nogali. Var būt, ka zem mana krēsla ir slepena lūka, un es vienkārši izgaisīšu.

Ātrā gaitā pienāca oficiants un atstāja viņiem pa martīni. Leins apvija pirkstus — tie bija slaidi un gari, un viņš tos nemēdza slēpt — ap glāzītes kājiņu.

—   Neko tu nesabojāsi, — viņš mierīgi teica. — Estikai gribu noskaidrot, ko tu, pie velna, ar to īsti gribi teikt. Vai tad jābūt baigākajam bohēmietim, pie joda,, vai beigtam, lai būtu ists dzejnieks? Ko tad tu gribi — jefiņu ar cirtainiem matiem?

—   Nē. Vai mēs nevaram to izbeigt? Lūdzu. Es jūtospilnīgi nelietojama, un man nāk virsū …

—   Es būšu ļoti priecīgs izbeigt šo tēmu — es būšu sajūsmā. Tikai vispirms pasaki man, kas ir īsts dzejnieks, ja tev nav iebildumu. Būšu tev ļoti pateicīgs. Tik tiešām būšu.

Augstu uz Frenijas pieres tikko manāmi iemirdzējāssviedru lāsītes. Tās varētu arī vienkārši nozīmēt, ka= telpā ir pārāk karsts vai ka viņai saniķojies vēders, vai ka martīni ir pārāk stiprs; taču Leins, likās, to tik un tā nemanīja.

—   Es nezinu, kas ir īsts dzejnieks. Es gribētu, lai; tu izbeidz, Lein. Nopietni. Es jūtos pavisam nelāgi un kaut kā jocīgi un nevaru …

—   Labi, labi — viss kārtībā. Nomierinies, — Leinssacīja. — Es tikai gribēju …

—   Es zinu tikai to, — Frenija pārtrauca viņu, — ja tu esi dzejnieks, tu radi kaut ko skaistu. Proti, no tevisgaida, ka tu atstāsi kaut ko skaistu, kad lapa būs pabeigta. Tie, par kuriem tu runā, neatstāj nevienu vienīgu skaistuma pēdu. Viss, ko spēj tie, kas varbūt ir mazliet labāki par viņiem, — viņi it kā ielavās tavās smadzenēs un kaut ko tur atstāj, bet tikai tāpēc, ka viņi cenšas tikai tāpēc, ka viņi zina, kā kaut ko atstāt, taču tas,, dieva dēļ, vēl nenozīmē, ka viņi ir uzrakstījuši dzeju. Tās varētu būt kaut kādas šausmīgi fascinējošas sintaktiskas spiras — atvaino par izteicienu. Kādas taisa Menljūss, Espozito un visi tie pārējie nabadziņi.

Leins mazliet novilcināja laiku, aizsmēķēja cigareti.

—    Es domāju, ka tev patīk Menljūss. Patiesībā tu taču tikai pirms kāda mēneša, ja es pareizi atceros, izteicies, ka viņš esot burvīgs un ka tu …

—   Man viņš patīk. Bet man līdz nāvei apnicis, ka cilvēki man tikai patīk. Ak dievs, kaut varētu satikt kādu, kuru es varētu cienīt… Tu mani atvainosi uz brīdi? — Piepeši Frenija bija uzlēkusi kājās, rokā turēdama somu. Viņa bija ļoti bāla.

Drusku pavērtu muti Leins piecēlās, atbīdīja krēslu un atglauda matus.

—    Kas par lietu? — viņš vaicāja. — Tu slikti jūties? Vai kaut kas noticis?

—   Es tūliņ būšu atpakaļ.

Viņa atstāja zāli, nevienam neapvaicājusies pēc ceļa, it kā kopš iepriekšējiem lenčiem pie Siklera labi zinātu, kurp jāiet.

Palicis pie galdiņa viens, Leins sēdēja, smēķēdams un iedzerdams pa taupīgam malciņam martīni, lai tā pietiktu, kamēr atgriezīsies Frenija. Bija pilnīgi skaidrs, ka nesenā labsajūta par to, ka viņš atrodas īstajā vietā ar īsto vai vismaz īstā izskata draudzeni, tagad bija pilnīgi izgaisusi. Viņš raudzījās uz īsspalvaino jenota kažoku, kas kaut kā šķībi bija pārmests pār tukšā Frenijas krēsla atzveltni, — to pašu kažoku, kas bija viņu stacijā satraucis tāpēc, ka viņš vienīgais to īsti pazīst, — un tagad viņš to pētīja ar tādu kā neskaidru netīksmi. Šķita, ka kaut kāda iemesla dēļ viņu īpaši kaitināja ieburzītās rievas zīda oderē. Viņš novērsa skatienu no kažoka un sāka raudzīties uz savas martīni glāzes kājiņu, izskatīdamies saērcināts un pret viņu vērstās mīklainās un negodīgās sazvērestības nomākts. Viens bija pilnīgi skaidrs. Nedēļas nogale bija sākusies sasodīti dīvaini. Taču šajā brīdī viņš nejauši pacēla skatienu no galdiņa un ieraudzīja telpas otrā galā kādu paziņu — kursa biedru, kas bija ieradies kopā ar draudzeni. Leins mazliet saslējās, apmainīdams savu nepārprotami bažīgo un neapmierināto sejas izteiksmi pret tāda cilvēka izskatu, kura draudzene vienkārši aizgājusi uz liavaju, atstādama viņu, kā jau draudzenes to mēdz darīt, uz šo brīdi galīgā bezdarbībā, kad atliek tikai smēķēt ar garlaikotu, vēlams — pievilcīgi garlaikotu — izskatu.

Dāmistaba pie Siklera bija gandrīz tikpat liela kā pati zāle un savā ziņā gandrīz tikpat mājīga. Tā bija bez apkalpotājas, un, kad Frenija tajā ienāca, tur neviena nebija. Mirkli viņa pastāvēja flīzēm klātās grīdas centrā — gandrīz vai tā, it kā šī būtu vieta, kur viņa sarunājusi satikšanos. Uz viņas pieres vizēja sviedru krellītes, mute bija viegli pavērta, un viņa bija vēl bālāka nekā ēdamzālē.

Piepeši viņa steidzīgi aizgāja līdz tālākajai un šķietami neuzkrītošākajai kabīnei no septiņām vai astoņām — par laimi, durvis nebija automātiskas un monētu nevajadzēja —, aizvēra aiz sevis durvis un, kaut arī ar zināmām grūtībām, tomēr saņēmās un aizslēdzot pagrieza rokturi. Viņa apsēdās bez jebkādas redzamas attieksmes pret šīs vietas tādību. Viņa ļoti saspieda ceļgalus cieši kopā, gluži kā vēlēdamās padarit sevi mazāku un kompaktāku. Tad viņa piespieda plaukstas pie acīm, ar plaukstu pamatni spiezdama tik intensīvi, it kā vēlētos paralizēt redzes nervu un nogremdēt visas ainas melnā tukšumā. Viņas izstieptie pirksti, lai gan trīcēja — vai varbūt tieši tāpēc, ka trīcēja, —, izskatījās dīvaini trausli un skaisti. Kādu brīdi viņa sastinga šajā sasprindzinātajā, gandrīz vai embrija pozā, tad sabruka. Viņa raudāja veselas piecas minūtes. Viņa raudāja, necenzdamās noslāpēt arī visskaļākās bēdu un izmisuma izpausmes, izdvesdama saraustītas, gārdzošas skaņas, kādas pavada histēriska bērna pūles ievilkt elpu caur daļēji aizkritušo uzbalseni. Taču, kad viņa galu galā pārstāja raudāt, tas notika viegli, bez sāpīgajām, kā naža dūriens asajām elsām, kādas parasti seko mežonīgām raudu eksplozijām. Kad viņa pārstāja raudāt, tas bija tā, it kā viņas smadzenēs kaut kas spēji būtu pārslēdzies, uzreiz nomierinot visu viņas ķermeni. Ar neizteiksmīgu, gandrīz tukšu izteiksmi asaru sasvītrotajā sejā viņa pacēla no grīdas savu rokassomu, atvēra to un izņēma mazo grāmatiņu zirņu zaļajā audekla iesējumā. Viņa ielika to klēpī — vai, pareizāk sakot, nolika uz ceļiem — un vērās lejup uz to, cieši raudzījās lejup uz to, it kā tā būtu vispiemērotākā vieta no visām, kur jāatrodas mazām grāmatiņām zirņu zaļā audekla iesējumā. Pēc brīža viņa satvēra grāmatiņu, pacēla līdz krūtīm un piespieda sev — cieši, bet tikai uz brīdi. Tad ielika grāmatiņu atpakaļ rokassomā, piecēlās un iznāca no kabīnes. Viņa nomazgāja seju ar aukstu ūdeni, noslaucīja dvieli, kuru paņēma no plauktiņa pie sienas, nokrāsoja lūpas, sasukāja matus un izgāja no dāmistabas.

Viņa izskatījās visai satriecoša, kad soļoja uz savu galdiņu cauri zālei, nebūt nelīdzinādamās meitenei, kuras gājienu pretī izcilai koledžas nedēļas nogalei varētu apturēt ar qui vive. Kad viņa smaidoša un dzīvespriecīga pienāca pie sava krēsla, Leins lēni piecēlās, kreisajā rokā turēdams salveti.

—   Ak dievs, es atvainojos! — Frenija sacīja. — Tu droši vien iedomājies, ka esmu jau pagalam?

—   Es neiedomājos, ka tu esi pagalam, — Leins teica, pasniegdams viņai krēslu. — Es vienkārši nesaprotu, kas, velns lai parauj, ir noticis. — Viņš apgāja apkārt galdiņam. — Zini, laika mums nemaz vairs nav tik nāvīgi daudz. — Viņš apsēdās. — Tev nekas nekait? Tev mazliet piesarkušas acis. — Viņš paskatījās uz meiteni ciešāk. — Viss kārtībā, ko?

Frenija aizsmēķēja cigareti.

—   Tagad es jūtos burvīgi, — Frenija teica. — Es vienkārši nekad mūžā nebiju jutusies tik fantastiski grīļīga. Vai tu jau kaut ko pasūtīji?

—   Es gaidīju tevi, — Leins sacīja, vēl aizvien cieši lūkodamies viņā. — Tomēr — kas tev bija noticis? Kaut kas ar vēderu?

—   Nē. Nē un jā. Es nezinu, — Frenija atbildēja. Viņa pievērsās ēdienkartei uz sava šķīvja un izpētīja to, nepaņemdama rokā. — Gribu sviestmaizi ar cāli un vairāk it neko. Un varbūt glāzi piena … Taču tu pasūti visu, ko vēlies. Astoņkājus, gliemežus un visu pārējo. Gliemenes. Es tiešām nemaz neesmu izsalkusi.

Leins paskatījās uz viņu, tad izpūta tievu, pār mēru izteiksmīgu dūmu strūkliņu lejup savā šķīvī. — Izskatās, ka šī tiešām mums būs viena burvīga nedēļas nogalīte, — viņš sacīja. — Sviestmaizi ar cāli, ko tu neteiksi!

Tas Freniju aizkaitināja.

—   Es neesmu izsalkusi, Lein, atvaino, lūdzu. Ak tu kungs! Nu, lūdzu! Pasūti taču visu, ko vēlies, kāpēc gan ne, un es ari iekodīšu, kamēr tu ēdīsi. Bet es nespēju uzkurināt savu ēstgribu tikai tāpēc, ka tu to vēlies.

—   Labi, labi.

Leins pastiepa kaklu un notvēra oficianta skatienu. Mirkli vēlāk viņš pasūtīja sviestmaizi ar cāli un glāzi piena Frenijai un austeres, varžu kājiņas un salātus sev. Kad oficiants bija aizgājis, viņš paskatījās rokaspulkstenī un sacīja:

—   Mums vajadzētu būt Tenbridžā vienos piecpadsmit, pats vēlākais — vienos trīsdesmit. Ne vēlāk. Es teicu Volijam, ka varbūt ieiesim pie viņa drusku iedzert un tad ar viņa mašīnu kopā dosimies uz stadionu. Tev nav iebildumu? Tev taču patīk Volijs?

—   Nav pat jausmas, kas tas tāds.

—   Dieva dēļ, tu esi viņu satikusi vismaz kādas divdesmit reizes. Volijs Kempbels. Mīļais dievs, pat ja tu būtu satikusi viņu kaut tikai vienu vienīgu reizi, tu .. _

—   Ā, es atceros… Klausies, nesāc jau nu mani tūlīt ienīst, ja es nevaru kādu uzreiz atcerēties. īpaši, ja viņš izskatās tieši tāpat kā visi pārējie un runā, un ģērbjas, un rīkojas tieši tāpat kā visi pārējie. — Frcnija piespieda sevi apklust. Pašas teiktais viņai likās piekasīga apriešana, un viņa juta atkal uzviļņojam spēcīgu naida vilni pret sevi, kas no jauna burtiski lika norasot viņas pierei. Taču sev par spīti pašas balss neatlaidās. — Es negribu teikt, ka domāju par viņu kaut ko šausmīgu vai tamlīdzīgi, nebūt ne. Vienkārši es četrus gadus no vietas esmu redzējusi tikai šādus volijus kempbelus, lai kur arī nokļūtu. Es zinu, kad viņi grasās kļūt valdzinoši, es zinu, kad viņi grasās pavēstīt kaut kādas tiešām pretīgas tenkas par kādu meiču no manām kojām, es zinu, kad viņi grasās apvaicāties, ko es darīšu pa vasaru, es zinu, kad viņi grasās paķert krēslu, uzsēsties uz tā otrādi un sākt nāvīgi, nāvīgi rāmā balsī plātīties — vai nāvīgi rāmā starp citu balsī bārstītiesar paziņu vārdiem. Pēc nerakstīta likuma, zināmas sociālas vai mantības grupas cilvēki var bārstīties ar vārdiem tieši tik ilgi, cik viņiem labpatīk, ja vien viņi, tikko nosaukuši kāda vārdu, pastāsta par šo cilvēku kaut ko nāvīgi pazemojošu — tas ir kretīns, tā ir nimfomāne, tas nepārtraukti kaifo — vai kaut ko tikpat pretīgu. — Viņa atkal aprāvās un brīdi klusēja, grozīdama ar pirkstiem pelnutrauku un cenzdamās nepacelt skatienu uz Leinu, lai neieraudzītu viņa sejas izteiksmi. — Piedod, Volijs Kempbels nav vainīgs. Es piesējos viņam vienkārši tāpēc, ka tu viņu pieminēji. Un tāpēc, ka viņš izskatās pēc tāda, kas pavada vasaras Itālijā vai kaut kur citur.

—   Tavai zināšanai — pagājušo vasaru viņš pavadīja Francijā, — Lcins paziņoja. — Es saprotu, ko tu gribi teikt, — viņš steidzīgi piebilda, — taču tu esi velnišķīgi ne…

—   Labi, Francijā, — Frenija teica nogurušā balsī. "Viņa izņēma cigareti no paciņas, kas atradās uz galda. — Volijs nav vainīgs. Dieva dēj, tikpat labi tā varētu būt kāda meiča. Un, ja viņš būtu meiča — kaut vai, teiksim, no manām kojām —, viņš visu vasaru gleznotu dekorācijas kādai viduvējai teātra trupai. Vai apbraukātu ar riteni Velsu. Vai noīrētu dzīvoklīti Ņujorkā un strādātu kādā žurnālā vai reklāmbirojā. Un tādi tiešām ir visi. Viss, ko visi dara, ir tāds — es pat nezinu — tie īsti nepareizs, pat ne nelietīgs vai obligāti muļķīgs. Tas vienkārši ir tik sekls un nenozīmīgs — un skumdinošs. Un visļaunāk ir, kad kāds kļūst par bohēmieti vai kaut kā citādi ķertu — tikpat liels konformists kā visi •citi, tikai ačgārni. — Viņa apklusa. Viņa pakratīja galvu — seja bija gandrīz balta — un pavisam īsu brīdi aptaustīja ar plaukstu pieri — drīzāk, kā šķita, nevis lai noskaidrotu, vai tā atkal nav norasojusi, bet lai pārbaudītu, gluži kā pati sev māmiņa, vai nav temperatūras. — Es jūtos tik dīvaini, — viņa sacīja. — Man liekas, ka es jūdzos nost. Var būt, ka esmu jau nojūgusies.

Leins skatījās uz viņu ar patiesām bažām — un bažu bija vairāk nekā ziņkārības.

—  Tu esi nāvīgi bāla. Tu tiešām esi pavisam bāla, tu zini? — viņš vaicāja.

Frenija pakratīja galvu.

—  Man ir labi. Tūlīt būs labi. — Oficiants atnesa pasūtījumu, un viņa pacēla acis. — O, tavas austeres izskatās brīnišķīgi. — Viņa tikko bija pielikusi pie lūpām cigareti, taču tā bija nodzisusi. — Kur tu liki sērkociņus?

Kad oficiants bija aizgājis, Leins pasniedza viņai tiguni.

—  Tu pārāk daudz smēķē. — Viņš paņēma mazo dakšiņu, kas bija nolikta blakus šķīvim ar austerēm, taču, pirms sāka ar to rīkoties, vēlreiz paskatījās uz Freniju. — Esmu uztraucies par tevi. Nopietni. Pie velna, kas ar tevi ir noticis pēdējās pāris nedēļās?

Frenija paskatījās uz viņu, reizē pašūpodama galvu un paraustīdama plecus.

—   Nekas. Pilnīgi nekas, — viņa sacīja. — Ed! Ed savas austeres. Aukstas tās garšo šausmīgi.

—   Ed tu arī.

Frenija pamāja un palūkojās lejup uz sviestmaizi ar cāli. Sajutusi vieglu nelabuma vilni, viņa tūlīt pat pacēla acis un ievilka dūmu.

—   Kā iet ar lugu? — Leins vaicāja, pievērsdamies savām austerēm.

—   Es nezinu. Es tajā nespēlēju. Pametu.

—   Pameti? — Leins pacēla acis. — Man likās, ka tu bijis stāvā sajūsmā par lomu. Kas noticis? Viņi to atdeva kādai citai?

—   Nē. Tā bija mana loma. Truli. Baigi truli.

—   Nu, bet kas tad noticis? Varbūt tu vispār esi pametusi teātri?

Frenija pamāja un iedzēra malciņu piena.

Leins, sakošļājis un norijis kumosu, vaicāja:

—   Kāpēc, dieva dēļ? Biju iedomājies, ka tas sasodītais teātris tev ir īsta kaislība. Tas ir vienīgais, par ko esmu dzirdējis tevi vienmēr …

—   Es to vienkārši pametu, un viss, — Frenija sacīja. — Tas sāka mani kaitināt. Es sāku justies kā tāda maza trula egomāne. — Viņa brīdi klusēja. — Es nezinu. Man sāka likties, ka tā savā ziņā ir tikai tāda slikta gaume — par visu vairāk vēlēties spēlēt. Es domāju par ego. Es sāku sevi ienīst uz skatuves, man sāka riebties pēc lugas nokļūt aizkulisēs. Visi tie ego tur skraida, paši sev likdamies šausmīgi /afrdarīgi un iejūtīgi. Lien ar visiem bučoties, paši nogrimējušies no vienas vietas, un tā cenšas izlikties tik atraisīti, tik draudzīgi, ja kāds draugs ienāk tevi apraudzīt aiz kulisēm. Vienkārši ienīdu sevi… Un visļaunākais — man tā kā bija kauns, ka es spēlēju lugās, kurās spēlēju. Sevišķi vasaras repertuārā. — Viņa palūkojās uz Leinu. — Man bija labas lomas, — neskaties uz mani. Ne jau tāpēc. Vienkārši man būtu kauns, ja atnāktu kāds, ko es, teiksim, cienu, — mani brāļi, piemēram, — un dzirdētu, kā es pasaku kādu no frāzēm, kuras man jāsaka. Dažiem cilvēkiem es pat mēdzu rakstīt, lai viņi nenāk. — Viņa atkal brīdi padomāja. — Izņemot Pegīnu «Varonī» pagājušajā vasarā. Tā tik tiešām varēja būt skaista loma, taču tas āmurgalva, kas spēlēja Varoni, nosita visu prieku par to. Viņš bija tik lirisks — ak dievs, cik lirisks viņš bija!

Leins bija ticis galā ar austerēm. Viņš sēdēja ar tīši neizteiksmīgu seju.

—   Recenzijas par viņu bija kolosālas, — viņš sacīja. — Tu man atsūtīji recenzijas, ja atceries.

Frenija nopūtās.

—   Labi jau, labi. Tev taisnība, Lein.

—   Nē, es tikai domāju, ka tu tagad veselu pusstundu esi runājusi, it kā būtu vienīgais cilvēks visā pasaulē, kam ir kaut kāda sajēga un spēja vērtēt kritiski. Es domāju — ja jau daži no vislabākajiem kritiķiem uzskata, ka viņš šajā lomā bijis kolosāls, varbūt viņš tāds tiešām arī bija, un tu k|ūdies. Tev tas nav ienācis prātā? Zini, tu vēl neesi sasniegusi veco, rūdīto …

—   Viņš bija kolosāls salīdzinājumā ar vienkārši talantīgu aktieri. Taču, ja tu gribi nospēlēt Varoni pa īstam, tev ir jābūt ģēnijam. Jābūt — un tas ir viss, un tur neko nevar darīt, — viņa nedaudz izlieca muguru un uzlika plaukstu uz galvvidus. — Savādi, es jūtos kā noreibuši. Nesaprotu, kas ar mani notiek.

—   Un tu domā — tu esi ģēnijs?

Frenija noņēma plaukstu no galvas.

—   Klau, Lein. Lūdzu. Tā nu gan tu nedari!

—   Es taču nedaru neko, kas …

—   Es vienīgi zinu, ka jūku prātā, tas ir viss, — Frenija teica. — Man vienkārši metas nelabi no šā nepārtrauktā ego, ego, ego. No sava un no citu arī. Man metas nelabi no visiem, kas grib kaut ko panākt, darīt kaut ko īpašu un tā tālāk, likties interesanti. Tas ir pretīgi, jā, jā, pretīgi. Man ir vienalga, ko saka citi.

Leins uzrāva uzacis un atspiedās pret atzveltni, lai varētu iespaidīgāk izteikt savu viedokli.

—   Un tu esi pārliecināta, ka tev vienkārši nav uznākušas bailes no sāncensības? — viņš vaicāja uzspēlētā mierā. — Es gan no visa tā ne sevišķi daudz sajēdzu, taču esmu ar mieru galvu likt ķīlā, ka labs psihoanalītiķis — es domāju, tiešām labs — uzskatītu šo gadījumu par …

—   Es nebaidos no sāncensības. Gluži otrādi. Vai tad tu tiešām nesaproti? Mani baida tas, ka es pati sacentīšos, — tieši tas mani biedē. Tieši tāpēc es pametu teātri. Un no tā vien, ka esmu noskaņota atzīt to, ko atzīst par vērtīgu citi, ka man patīk aplausi, patīk, ka par mani sajūsminās, — no tā vien man labāk nek|ūst. Man ir kauns par to. Un man tas riebj. Riebjas, ka man pietrūkst drosmes būt pilnīgi nekam. Es riebjos pati sev, un man riebjas visi, kas par katru cenu grib uztaisīt ap sevi vienalga kādu, bet blīkšķi. — Viņa brīdi apklusa, tad piepeši satvēra piena glāzi un pielika to pie lūpām. — Tā jau es domāju, — viņa teica, nolikdama glāzi. — Tas ir kaut kas jauns. Mani zobi taisa jokus. Klab. Aizvakar es gandrīz izkodu glāzē robu. Varbūt •esmu jau galīgi nojukusi, un visi to redz, tikai es pati ne.

Pienāca oficiants, lai pasniegtu Lcinam varžu kājiņas un salātus, un Frenija pacēla acis. Viņš savukārt paskatījās lejup uz Frenijas neaizskarto sviestmaizi ar cāli un pavaicāja, vai jaunā dāma gadījumā nevēlas pasūtīt ko citu. Frenija pateicās un atbildēja «nē».

—  Vienkārši es loti lēni ēdu, — viņa sacīja.

Oficiants, vīrs jau gados, uzmetis skatienu viņas bālajai sejai un miklajai pierei, paklanījās un aizgāja.

—   Tev nevajag? — Leins aprauti teica, sniegdams Frenijai salocītu baltu kabatlakatu. Viņa balsī ieskanējās tāda kā līdzjūtība, neraugoties uz spītīgām pūlēm piešķirt tai lietišķumu.

—   Man? Man to vajag?

—   Tu svīsti. Nu, nevis svīsti, bet tev piere ir mazliet norasojusi.

—   Tiešām? Kādas šausmas! Piedod … — Frenija pacēla savu rokassomiņu līdz galda līmenim un iesāka tajā rakņāties. — Man kaut kur jābūt kādai salvetītei.

—   Ko tu āksties, ņem taču manu kabatlakatu. Dieva dēļ, kāda tur starpība?

—   Nē, man ļoti patīk tavs kabatlakats un es netaisos to pieslaucīt ar saviem sviedriem, — atteica Frenija. Rokassomiņa bija pamatīgi piebāzta. Lai vieglāk atrastu salvetīti, viņa šo to izņēma no somiņas un nolika uz galdauta, pa kreisi no šķīvja ar neaiztikto sviestmaizi. — Re, kur ir, — viņa sacīja. Skatīdamās pūdernīcas spogulītī, viņa viegliem pieskārieniem nosusināja pieri ar salvetīti. — Ak kungs! Es izskatos pēc spoka! Kā tu to spēj paciest?

—   Kas tā par grāmatu? — Leins pavaicāja.

Frenija burtiski salēcas. Viņa palūkojās uz juceklīgo mantu kaudzi, ko bija salikusi uz galdauta.

—   Kāda grāmata? — viņa jautāja. — Tu domā šo? — Viņa paņēma mazo grāmatiņu audekla vākos un ielika atpakaļ rokassomā. — To es tāpat vien paņēmu līdzi, lai vilcienā būtu ko palasīties.

—   Ā. Iedod paskatīties, kas tas ir!

Likās, ka Frcnija nedzird viņa vārdus. Viņa atkal atvēra pūdernīcu un vēlreiz uz mirkli ieskatījās spogulītī.

—   Ak kungs! — viņa sacīja. Un tad savaca visu — pūdernīcu, kosmētikas piederumu somiņu, mazgātavas rēķinu, zobu suku, aspirīna kārbiņu, apzeltītu nūjiņu kokteiļu maisīšanai — atpakaļ rokassomā.

—   Pati nesaprotu, kāpēc es vazāju līdzi šo nejēdzīgo kokteiļa nūjiņu, — viņa sacīja. — Viens ļoti salkans zēns man to uzdāvināja dzimšanas dienā, kad biju otrajā kursā. Viņš domāja, ka tā ir tik izcili skaista un oriģināla, ka vēroja manu seju visu laiku, kamēr es to izsaiņoju. Visu laiku cenšos saņemties un izsviest to laukā, bet vienkārši nespēju. Droši vien ņemšu to līdzi pat kapā. — Frenija uz brīdi iegrima domās. — Viņš visu laiku ķiķināja tieši sejā un vervelēja, ka mani vienmēr pavadīšot laime, kamēr tā būšot man klāt.

Leins bija ķēries pie varžu kājiņām.

—   Tomēr kas tā ir par grāmatu? Tas būtu nāvīgs noslēpums?

—   Tā mazā grāmata manā somā? — Frenija atvaicāja, skatīdamās, kā Leins sadala varžu kājiņu pāri. Tad viņa paņēma cigareti no paciņas uz galda un aizsmēķēja. — Nemaz nezinu, saucas «Piligrima ceļš». — Viņa brīdi vēroja Leinu. — Es to uzraku bibliotēkā. Vispārīgās reliģijas pasniedzējs pieminēja to lekcijās. — Viņa ievilka dūmu. — Tā ir pie manis jau vairākas nedēļas. Visu laiku aizmirstu atdot.

—   Kas ir autors?

—   Nezinu, — Frenija nevērīgi atmeta. — Liekas, kāds krievu zemnieks. — Viņa turpināja vērot, kā Leins ēd varžu kājiņas. — Viņš nekur nemin savu vārdu. Un tā tu to arī neuzzini, izlasījis visu grāmatu. Viņš tikai raksta, ka ir zemnieks, ka viņam ir trīsdesmit trīs gadi un nokaltusi roka. Un ka sieva mirusi. Tas viss notiek astoņpadsmitajā gadsimtā.

Leins tikko bija pārslēdzies no varžu kājiņām uz salātiem.

—   Jēdzīga? — viņš jautāja. — Par ko tur ir?

—   Nemaz nezinu. Dīvaina. Vispirms jau — tā ir reliģiska. Man pat gribētos teikt, ka tā savā ziņā ir fanātiska, taču savā ziņā ari nav. Saproti, viss sākas ar to, ka šis zemnieks — piligrims — grib noskaidrot, ko nozīmē Evaņģēlija frāze, ka garā allaž jālūdz Dievs. Tu taču zini. Bez apstājas. «Vēstulē tesaloniešiem» vai kaut kur citur. Un tā viņš sāk klejot pa visu Krieviju, meklēdams kādu, kas varētu viņam pateikt, kā lūgties bez apstājas. Un ar kādiem vārdiem. — Izskatījās, ka Freniju dziļi būtu ieinteresējis veids, kādā Leins tiek galā ar vienu no varžu kājiņām. Kamēr viņa runāja, viņas skatiens bija cieši pievērsts Leina šķīvim. — Tarba ar maizi un sāli ir viss, ko viņš nēsā sev līdzi. Un tad viņš satiek cilvēku, kuru sauc par starecu, — tie ir tādi reliģiskā ziņā šausmīgi izglītoti cilvēki —, un šis starecs viņam pastāsta par grāmatu ar nosaukumu Philokalia. To it kā sacerējuši tādi šausmīgi izglītoti mūki, kuri it kā iestājušies par šo tiešām neticamo lūgšanas metodi.

—   Mierā! — Leins teica varžu kājiņu pārim.

—   Katrā ziņā tas zemnieks iemācās lūgties tā, kā māca šie mistiskie mūki, — turklāt mācās tik ilgi, kamēr apgūst šo prasmi visā pilnībā. Tad viņš atkal klejo pa visu Krieviju, satikdams daudz dažādu apburošu cilvēku, un māca viņiem lūgties šajā neticamajā veidā, īstenībā nekā vairāk tajā grāmatā nav.

—   Lai cik tas būtu nepatīkami, taču es sāku ost pēc ķiplokiem, — Leins sacīja.

—   Vienā no saviem klejojumiem viņš satiek kādu laulātu pāri, un tas man patīk labāk par visu, ko es esmu lasījusi visā savā mūžā, — Frenija turpināja. — Viņš iet pa ceļu kaut kur laukos, kad viņam sāk skriet pakaļ tie divi bērniņi, saukdami: «Mīļo ubadziņ! Mīļo ubadziņ! Tev jāatnāk pie mūsu mammas! Viņa mīl ubagus.» Un viņš dodas līdzi bērniem, un šī tiešām jaukā būtne, bērnu māte, izsteidzas no mājas šausmīgi satraukta un uzstāj, ka palīdzēs viņam novilkt vecos, sabristos zābakus un pasniegs tēju. Tad pārrodas mājās arī tēvs, un izskatās, ka arī viņš mīl ubagus un svētceļniekus, un viņi visi sēstas pusdienot. Un, kad viņi pusdieno, šis svētceļnieks grib uzzināt, kas ir visas tās sievietes, kas sēž ap galdu, un tēvs pastāsta, ka tās ir kalpones, taču viņi vienmēr sēstas pie galda visi kopā, jo viņi ir «brāļi un māsas Kristū». — Piepeši Frenija nosēdās krēslā mazliet taisnāk. — Saproti, es mīlu šo svētceļnieku par to, ka viņš gribēja uzzināt, kas ir visas tās sievietes pie galda. — Viņa vēroja, kā Leins apziež maizi ar sviestu. — Katrā ziņā pēc tam svētceļnieks paliek pie viņiem nakšņot un ar bērnu tēvu līdz vēlai naktij pārspriež veidu, kā lūgties bez mitēšanās. Svētceļnieks pastāsta viņam, kā tas jādara. No rīta viņš dodas tālāk jaunos klejojumos. Viņš sastopas ar visvisādiem ļaudīm — patiešām, nekas cits tajā grāmatā nenotiek — viņš visiem stāsta, kā lūgties šajā īpašajā veidā.

Leins pamāja. Viņš iedūra dakšiņu salātos.

—   Dies dod, ka šajās dienās būtu tik daudz laika, lai tu paspētu ieskatīties tajā sasodītajā rakstā, par kuru es tev stāstīju, — viņš teica. — Nezinu. Var jau būt, ka es ne velna ar to neizdarīšu — es domāju publicēšanu vai kaut ko citu —, taču man gribētos, lai tu vismaz uzmet tam acis, kamēr esi šeit.

—   Labprāt, — Frenija sacīja. Viņa vēroja, kā Leins apziež ar sviestu otru maizes šķēli. — Tev šī grāmata varētu patikt, — viņa negaidīti teica. — Tā ir tik nepretencioza.

—   Izklausās interesanti. Tu neēdīsi savu sviestu?

—   Nē, ņem vien. Grāmatu iedot es tev nevaru, jo tā ir pie manis jau pārāk ilgi, taču tu varbūt varēsi to atrast vietējā bibliotēkā. Es domāju — noteikti varēsi.

—  Tu neesi pat pieskārusies savai sasodītajai sviestmaizei! — Leins piepeši teica. — Tu pati esi to pamanījusi?

Frenija paskatījās uz savu šķīvi gluži tā, it kā tas tikai nupat būtu nolikts viņai priekšā.

—   Tūlīt ķeršos klāt, — viņa sacīja. Kādu brīdi viņa sēdēja nekustīgi, kreisajā rokā turēdama cigareti, no kuras tomēr neievilka ne dūma, ar labo roku cieši aptvērusi piena glāzi pie pamatnes. — Vai tu negribi zināt, kas tā bija par īpašu lūgšanas metodi, par kuru starecs viņam pastāstīja? — viņa pajautāja. — Savā ziņā tas tiešām ir interesanti.

Leins ķērās klāt pēdējam varžu kājiņu pārim. Viņš pamāja.

—   Skaidrs! — viņš sacīja. — Skaidrs, ka gribu.

—   Nu, kā jau es teicu, šis svētceļnieks — šis vienkāršais zemnieks — visu savu svētceļojumu sāk tāpēc, lai noskaidrotu, ko Bibelē nozīmē vārdi, ka jālūdz bez pārtraukuma. Un tā viņš satika to starecu — reliģiski ļoti izglītoto cilvēku, kuru es jau pieminēju, to, kurš gadiem un gadiem ilgi bija studējis Philokalia. — Frenija uz brīdi iegrima pārdomās — koncentrēdamās. — Nu, un vispirms starecs viņam pastāstīja par Jēzus lūgšanu. «Kungs Jēzu Kristu, apžēlojies.» Vairāk nekas. Un viņš paskaidroja, ka tie ir labākie vārdi lūgšanai. īpaši vārds «apžēlojies», jo tas ir tik neaptverami ietilpīgs un var nozīmēt tik daudz ko. Tas nebūt nenozīmē tikai žēlošanu. — Frenija atkal apklusa un iegrima domās. Viņa vairs neskatījās Leina šķīvī, bet gan pāri tā plecam. — Katrā ziņā, — viņa turpināja, — starecs pastāstīja svētceļniekam: ja atkal un atkal atkārto šo lūgšanu — sākumā tas varbūt pat jādara tikai ar lūpām vien —, tad lūgšana ar laiku pati it kā kļūst aktīva. Pēc kāda laika kaut kas notiek. Nezinu, kas, bet kaut kas notiek, un lūgšanas vārdi sinhronizējas ar taviem sirdspukstiem, un tu tiešām sāc lūgt bez pārtraukuma. Un tā ir grandioza, mistiska ietekme uz tavu pasaules redzējumu. Saproti, tas ir galvenais, — šķiet, ka tā. Saproti, tu attīri visu savu pasaules redzējumu un iegūsti pavisam jaunu priekšstatu par to, kāpēc viss ir tā, kā ir.

Leins bija beidzis ēst. Tagad, kad Frenija bija apklususi, viņš atzvēlās krēslā un, aizsmēķējis cigareti, nolūkojās uz Frenijas seju. Viņa vēl aizvien ar neko neredzošu skatienu vērās uz priekšu, pāri Leina plecam, un likās, ka viņa diez vai vispār vēl apzinās Leina klātbūtni.

— Bet visbrīnumainākais ir tas, ka pašā sākumā, kad tu tikai sāc, nav pat jātic tam, ko tu dari. Viss ir pilnīgā kārtībā pat tad, ja tevi pašu šausmīgi mulsina tas, ko tu dari. Saproti, tu nevienu un neko neaizvaino. Citiem vārdiem, kad tu sāc, absolūti neviens neliek kaut kam ticēt. Starecs saka, ka nav pat jādomā par saviem vārdiem. Sākumā nepieciešama tikai kvantitāte. Un tad, vēlāk, tā pati pārvēršas kvalitātē. Pati ar savu spēku vai tamlīdzīgi. Viņš saka, ka jebkuram Dieva vārdam — vispār jebkuram vārdam — piemīt pašam savs dīvains spēks, kas sāk darboties, kad tu esi sācis šo vārdu, teiksim, atkārtot vai…

Leins sēdēja uz krēsla mazliet salīcis, smēķēja un ar piemiegtām acīm uzmanīgi pētīja Frenijas seju. Viņas

seja vel aizvien bija bala, taču, kamēr viņi pusdienoja, dažbrīd tā bija bijusi vēl bālāka.

—   Vispār jau tas ir pilnīgi saprotami, — Frenija sacīja. — Piemēram, nembucu sektas budisti nepārtraukti atkārto «Namu Amida Butsu» — «Slava Budam Amidam» vai kaut kā tamlīdzīgi —, un notiek tieši tas pats. Precīzi tas pats …

—   Mazliet lēnāk! — Leins viņu pārtrauca. — Pirmkārt, tu tūlīt apsvilināsi pirkstus.

Frenija uzmeta paviršu skatienu kreisajai rokai un nokratīja pelnutraukā pelnus no vēl aizvien degošās cigaretes.

—   Tas pats notiek arī «Nezināšanas mākonī». Tikai ar vārdu «Dievs». Saproti, tikai jāatkārto vārds «Dievs». — Viņa paskatījās uz Leinu daudz tiešāk nekā iepriekšējās minūtēs. — Es domāju, — vai tu esi dzirdējis savā dzīvē kaut ko aizraujošāku? Saproti, ir grūti vienkārši pateikt, ka tā ir nejauša sagadīšanās, un atmest tam visam ar roku — tieši tas man liekas visaizraujošāk. Katrā ziņā tieši tas mani tik šausmīgi… — Viņa aprāvās. Leins nemierīgi dīdījās uz krēsla, un sejā viņam atkal bija tā īpašā izteiksme — vispirms jau paceltās uzacis —, kuru viņa tik labi pazina.

—   Kas ir? — viņa vaicāja.

—   Un tu tici visām šīm blēņām, ko?

Frenija pasniedzās pēc cigarešu paciņas un izņēma cigareti.

—   Es neteicu, ka ticu, ne arī, ka neticu, — viņa sacīja, ar skatienu meklēdama uz galdiņa sērkociņus. — Es teicu, ka tas ir aizraujoši. — Frenija aizsmēķēja no Leina pasniegtā sērkociņa. — Vienkārši es domāju, ka tā ir šausmīgi dīvaina sagadīšanās, — viņa sacīja, izpūzdama dūmus. — Saproti, visi šie tiešām mācītie un pilnīgi patiesie cilvēki visu laiku daudzina, ka tev tikai jāatkārto Dieva vārds bez apstājas — un kaut kas notiks. Pat Indijā. Indieši māca tevi meditēt par vārdu «om», kas patiesībā nozīmē tieši to pašu, un arī gaidāmais iznākums ir tieši tāds pats. Tāpēc es uzskatu, ka to nevar vienkārši racionālā veidā atmest, pat ne…

—   Un kam ir jānotiek? — Leins īsi noprasīja.

—   Ko?

—   Es gribu zināt, kam ir jānotiek. Pēc visas tās sinhronizācijas un vervelēšanas. Jāuznāk sirdsklauvei?

Nezinu, vai tu to saproti, taču vari pati sev, kāds cits var sev tā nodarīt patiešām lielu …

—   Tu ieraudzīsi Dievu. Kaut kas notiek sirdi, tajā daļā, kurai nav ne mazākā sakara ar kaut ko fizioloģisku, tur, kur, pēc indiešu domām, mitinās Ātmans, — ja vien tu vispār tici —, un tu ieraugi Dievu, tas ir viss. — Viņa automātiski notrauca pelnus no cigaretes, un tie nokrita tieši blakus pelnutraukam. Viņa ar pirkstiem tos savāca un iebēra pelnutraukā. — Tikai neprasi man, kāds vai kas ir Dievs. Saproti, es pat nezinu, vai viņš ir. Kad es biju maza, es domāju.. — Viņa apklusa. Bija pienācis oficiants, lai novāktu traukus un apmainītu ēdienkartes.

—   Tu gribi kādu saldo vai dzersi kafiju? — Leins vaicāja.

—   Domāju, man pietiks, ja es izdzeršu savu pienu. Bet tu pasūti sev kaut ko, — Frcnija atbildēja. Oficiants tieši tajā brīdī ņēma nost no galdiņa viņas šķīvi ar neaiztikto cāļa sviestmaizi. Frenija neuzdrošinājās paskatīties uz viņu.

Leins pavērās savā rokaspulkstenī.

—   Ak kungs! Mums vairs nav laika! Mums būs laimējies, ja vispār tiksim uz maču laikā. — Viņš pavērās uz oficiantu.

—   Man tikai kafiju, lūdzu! — Viņš noskatījās, kā oficiants aiziet, tad paliecās uz priekšu, atbalstījis rokas uz galdiņa, pilnīgi mierīgs, kārtīgi paēdis, un, tīksminādamies gaidās pēc kafijas, pie kuras pēc acumirkļa tiks, sacīja:

—   Nu, katrā ziņā tas ir interesanti. Visas šīs blēņas… Lai gan es nedomāju, ka tu būtu pataupījusi vietu kaut viselementārākajai psiholoģijai. Saproti, visiem šiem mistiskajiem pārdzīvojumiem ir ļoti uzskatāms psiholoģiskais pamatojums — tu saproti, ko es domāju… Tomēr tas ir interesanti. To nu nevar noliegt. — Viņš paskatījās uz Freniju un uzsmaidīja viņai. — Starp citu. Ja esmu piemirsis to jau pateikt. Es mīlu tevi. Es nebiju to vēl tev teicis?

—   Lein, vai tu nevarētu mani atvainot vēl uz vienu mirklīti? — Frcnija vaicāja. Viņa piecēlās, jautājumu vēl nebeigusi.

Arī Leins, viņu vērodams, lēni piecēlās.

—   Kā tu jūties? — viņš vaicāja. — Tev atkal nelabi?

—   Vienkārši jocīgi. Es tūlīt būšu atpakaļ.

Viņa steidzīgi izgāja cauri zālei pa to pašu ceļu kā pirmo reizi. Taču visai negaidīti apstājās pie neliela kokteiļu bāra zāles viņā galā. Bārmenis, kas tajā brīdī slaucīja liķiera glāzīti, paskatījās uz viņu. Viņa uzlika labo roku uz letes, tad nolieca galvu — kā paklanīdamās —, pielika kreiso roku pie pieres, ar pirkstgaliem tikko to skardama. Viņa nedaudz sagrīļojās, zaudēja samaņu un sabruka uz grīdas.

Pagāja gandrīz piecas minūtes, līdz Frenija atjēdzās. Viņa gulēja uz dīvāna direktora kabinetā, un Leins sēdēja līdzās. Tagad arī Leina seja, kas bažīgi rēgojās virs Frenijas, bija kļuvusi bāla.

—   Kā tev ir? — viņš vaicāja slimnieku apmeklētāja balsī. — Tev ir labāk?

Frenija pamāja. Viņa uz mirkli aizvēra acis, ko bija apžilbinājusi griestu lampas gaisma, tad atkal tās atvēra.

—   Man tagad laikam jāprasa, kur es esmu? — viņa sacīja. — Un kur es esmu?

Leins iesmējās.

—   Tu esi direktora kabinetā. Visi skraida apkārt, meklēdami ožamo spirtu, ārstu un visu ko citu, kas tev būtu nepieciešams. Šķiet, ka viņiem tikko kā izbeidzies viss ožamais spirts. Kā tu jūties? Tikai bez jokiem.

—   Lieliski. Stulbi, bet lieliski. Es patiešām noģību?

—   Un kā vēl. Tu burtiski no kātiem nolaidies, — teica Leins. Viņš saņēma meitenes roku savējā. — Tomēr, kā tu domā, kas ar tevi ir noticis? Saproti, tu izklausījies tik, zini, nu, pilnīgi kārtībā, kad es pagājušajā nedēļā runāju ar tevi pa telefonu. Varbūt tu neesi neko ēdusi brokastīs, ko?

Frenija paraustīja plecus. Viņa pārlaida acis telpai.

—   Man ir tik neērti, — viņa sacīja. — Vai kādam bija mani šeit jāienes?

—   Mums ar bārmeni. Kaut kā iestiepām. Tu mani nobaidīji līdz nāvei. Nopietni!

Frenija, acis nemirkšķinādama, domīgi vērās griestos, bet Leins vēl aizvien turēja viņas roku. Tad viņa pagriezās un ar brīvo roku izdarīja kustību, it kā gribētu atbīdīt Leina aproci.

—   Cik ir pulkstenis?

—   Par to tagad nedomā, — Leins teica. — Mums nekur nav jāsteidzas.

—   Tu taču gribēji iet tajos ciemos.

—   Lai tie iet ellē!

—   Un spēli mēs ari esam nokavējuši? — Frenija vaicāja.

—   Klausies, es taču teicu — velns to visu rāvis! Tu dosies atpakaļ uz savu istabu tajā kā viņu tur sauc — «Zilajos slēģos» — un mazliet atpūtīsies, tas tagad ir pats galvenais. — Leins pievirzījās viņai mazliet tuvāk, noliecās un viegli noskūpstīja. Tad pagriezās, palūkojās uz durvīm un atkal uz Freniju. — So pēcpusdienu tev vienkārši jāatpūšas. Tas ir vienīgais, kas tev jādara. — īsu brīdi viņš glāstīja Frenijas roku. — Un varbūt pēc kāda laika, kad tu būsi kārtīgi atpūtusies, es kaut kā tikšu augšā pie tevis. Es domāju, ka jābūt kādām tur sasodītām virtuves kāpnēm. To es varētu izpētīt.

Frenija neteica neko. Viņa lūkojās griestos.

—   Tu zini, cik ilgs laiks ir pagājis? — Leins vaicāja. — Kad bija tas piektdienas vakars? Velns, vai tas nebija kaut kad pagājušā mēneša sākumā? — Viņš pakratīja galvu. — Nekādas sajēgas. Pārāk ilgs laiks starp divām glāzītēm. Prasti sakot. — Viņš ciešāk paskatījās uz Freniju. — Tev tiešām ir labāk?

Frenija pamāja. Tad pagrieza galvu uz viņa pusi.

—   Man ļoti slāpst, taš ir viss. Kā tev liekas, vai tu nevarētu kaut kur sadabūt glāzi ūdens? Vai tas nebūs pārāk sarežģīti?

—   Protams, kāda runa! Tev nekas nenotiks, ja es tevi uz brīdi pametīšu? Zini, ko es tagad darīšu?

Atbildot uz otro jautājumu, Frenija pašūpoja galvu.

—   Es sameklēšu kādu, kas atnes tev glāzi ūdens. Tad dabūšu rokā zāles pārzini un pateikšu, lai beidz meklēt ožamo spirtu, un, starp citu, samaksāšu rēķinu. Tad piebraukšu taksi pie ieejas, lai pēc tam tas nav jāmedī diezin kur. Tas var prasīt vairākas minūtes, jo lielākā tiesa takšu tagad droši vien ir ceļā uz spēli. — Viņš palaida vaļā Frenijas roku un piecēlās. — Sarunājuši?

—   Lieliski.

—   Nu tad labi. Tūlīt būšu atpakaļ. Un paliec tepat!

Viņš izgāja no telpas.

Palikusi viena, Frenija nekustīgi gulēja, vērdamās griestos. Viņas lūpas sāka kustēties, veidojot mēmus vārdus, un tie plūda bez apstājas.

Zūijs

Fakti gan runā paši par sevi, taču šoreiz man tā vien liekas, ka tie runā vēl vulgārāk nekā parasti. Tāpēc — līdzsvaram — mēs sāksim visai odiozi: ar mūžam jauno un aizraujošo oficiālo priekšvārdu. Un priekšvārds, kas man ir padomā, savā daudzvārdībā un nopietnībā ne vien tālu pārspēj manus vistrakākos murgus, bet piedevām vēl arī ir mokoši personisks. Un, ja man patiešām uzsmaidīs laime un no tā kaut kas iznāks, vissekmīgāk to varēs salīdzināt ar obligātu ekskursiju pa mašīntelpu, kurā gids būšu es pats, tērpies vecā vienlaidus Jantzen peldtērpā.

Lai uzreiz sāktu ar visļaunāko, pavēstīšu, ka tas, ko taisos piedāvāt, nav īsais stāsts, bet gan sava veida ģimenes amatierfilma prozā, un tie, kas noskatījušies jau uzņemtos metrus, no sirds ieteikuši man nekalt nekādus nopietnus plānus par tās plašu demonstrēšanu. Sī filmas grupa, ar kuru iepazīstināt jūs ir mans goda pienākums un manas galvassāpes, sastāv no trim galveno lomu izpildītājiem — divām sievietēm un viena vīrieša. Vispirms ķersimies pie galvenās lomas tēlotājas, kurai, esmu pārliecināts, būtu vispatīkamāk, ja viņu īsi raksturotu kā tvīksmainu un gudrības apdvestu varoni. Viņai liekas, ka viss būtu iznācis tīri ciešami, ja es filmā šo to pamainītu — kā noprotu, izgrieztu piecpadsmit vai divdesmit minūtes garo ainu, kuras laikā viņa vairākas reizes izšņauc degunu. Viņa saka, ka esot pretīgi vērot, kā kāds šņauc degunu. Otra sieviete šajā grupā — stalta subrete karjeras rieta pusē — iebilst pret to, ka esmu viņu, tā sakot, iemūžinājis vecā mājas virssvārcī. Neviena no šīm skaistulēm (abas lika man noprast, ka viņām patiktu, ja viņas tā dēvētu) par maniem nolūkiem reklamēt savu filmu visumā traci necēla. Un viena šausmīgi vienkārša iemesla dēļ. Par kuru man pašam gan jāsarkst. No pieredzes viņas zina, ka katrs asāks vārds vai iebildums liek man tūlīt izplūst asarās. Taču ne jau viņas, bet gan galvenās vīriešu lomas tēlotājs ir tas, kas viskrāšņākajiem vārdiem ieteicis filmu atsaukt. Viņam liekoties, ka sižets balstās uz misticismu, reliģisku mistifikāciju — katrā ziņā, kā viņš skaidri lika noprast, uz acīm redzamiem dažāda veida transcendentiem elementiem, un viss tas — viņš baidoties — varot vienīgi paātrināt, pietuvināt manas profesionālās bojāejas dienu un stundu. Jau tagad cilvēki šūpojot galvu par mani, un vārda «Dievs» jebkura turpmāka lietošana tajā nozīmē, kura atšķiras no veselīgam amerikānim pierastās parazītvārda nozīmes, tiks uztverta — drīzāk pat tiks nešaubīgi novērtēta — kā visnekaunīgākā bārstīšanās ar man personīgi pazīstamu autoritāšu vārdiem un droša zīme, ka es esmu beigts cilvēks. Kas, protams, jebkuram normālam vājas gribas cilvēkam, bet it īpaši jau nu rakstniekam, liek uz brīdi apstāties. Un es apstājos. Bet tikai uz brīdi. Jo katra, lai cik arī daiļrunīga, iebilduma vērtības mērs ir vienīgi šā iebilduma konstruktīvitātes līmenis. Faktiski es šādas amatierfilmas ražoju laiku pa laikam jau kopš piecpadsmit gadu vecuma. Kaut kur «Lielajā Getsbijā» (kas divpadsmit gadu vecumā man bija tas pats, kas «Toms Soijers» maniem vienaudžiem) jaunais stāstītājs piezīmē, ka katrs uzskata, ka viņam piemīt vismaz viens no svarīgākajiem tikumiem, un katram liekoties, ka viņam piemītošais tikums — ar Dieva svētību — ir godīgums. Mans .tikums, man tā liekas, ir tas, ka es spēju atšķirt, ar ko mistisks stāsts atšķiras no mīlas stāsta. Es apgalvoju, ka tas, ko es pašreiz piedāvāju, nekādā gadījumā nav nekas mistisks, ne arī reliģiski mistificējošs. Es apgalvoju, ka tas ir vistīrākais mīlas stāsts — sarežģīts un ar daudzām darbības līnijām vai slāņiem.

Visbeidzot atzīmēšu, ka lielākā daļa sižeta ir radusies, pateicoties ellišķīgiem centieniem pēc sadarbības. Gandrīz visi fakti, kas sekos (lēni, rāmi sekos) man kļuvuši zināmi no pašiem trīs lomu tēlotājiem ar šausmīgiem pārtraukumiem un pa daļām sarunu seansos, kuri vismaz man šķita esam kaut kā mokoši personiski. Varu piebilst, ka neviens no šiem trim neizrādīja kaut cik jūtamu talanta lidojumu, kas ļautu izteikties īsāk par detaļām un koncentrēti aprakstīt kādu notikumu. Baidos, ka šis trūkums būs saglabājies arī šajā, galīgajā un, tā sakot, filmēšanai paredzētajā variantā. Diemžēl es nevaru to attaisnot, tomēr pastāvu uz tiesībām papūlēties to paskaidrot. Mēs visi četri esam asinsradinieki un sarunājamies sava veida ezoteriskā ģimenes valodā, tādā kā semantiskā ģeometrijā, pēc kuras īsākais ceļš starp diviem punktiem ir garākais loks.

Pēdējā skaidrojošā piebilde: mūsu uzvārds ir Glāss. Pēc pavisam īsa brīža jūs ieraudzīsiet visjaunāko Glāsu dēlu lasām bezgala garu vēstuli (tā — varu solīt droši — šeit tiks citēta pilnībā), ko viņam uzrakstījis vecākais no dzīvajiem brāļiem — Badijs Glāss. Vēstules stils, kā man teica, atgādinot — krietni vairāk nekā tikai virspusēji — šo ievadvārdu autora stilu vai rakstības manieri, un vienkāršais lasītājs nekavējoties nonākšot pie pārsteidzīgas atziņas, ka vēstules rakstītājs un es esot viena un tā pati persona. Jā, nonāks, un baidos, ka nonāks neglābjami. Mēs tomēr par šo Badiju Glāsu arī turpmāk runāsim trešajā personā. Es vismaz neredzu nekāda pamata viņam to atņemt.

Kādā 1955. gada novembra pirmdienā pusvienpadsmitos no rīta divdesmitpiecgadīgais Zūijs Glāss sēdēja līdz malām pilnā vannā un lasīja četrus gadus vecu vēstuli. Šķietami bezgalīgā vēstule bija rakstīta ar rakstāmmašīnu uz vairākām vienkārša dzeltenīga papīra lapām, un to atbalstīšana pret divām sausajām ceļu saliņām jaunajam vīrietim sagādāja zināmas grūtības. Pa labi no viņa uz vannā iebūvēta emaljēta ziepju trauka malas bija nolīdzsvarota nedaudz izmirkuši cigarete, kas laikam gan nost nedzisa, jo pa brīdim, pat nepapūlēdamies novērst skatienu no vēstules, viņš to paņēma, lai ievilktu pāris dūmu. Pelni ik reizes krita vannā — vai nu tieši no cigaretes, vai arī nobirdami pāri kādai no vēstules lapām. Šķita, ka viņš neapzinās šo paša izraisīto nekārtību. Taču likās, ka viņš apzinās — vai arī tikai nupat ir apzinājies —, ka karstais ūdens sāk iedarboties uz viņu kā sviedrēšanas līdzeklis. Jo ilgāk viņš sēdēja lasīdams — vai pārlasīdams — vēstuli, jo biežāk un mērķtiecīgāk viņš no virslūpas ar plaukstas locītavu notrauca sviedrus.

Runājot par Zūiju, gribas jau laikus brīdināt, ka jums būs darīšana ar tik komplicētu, daudzšķautņainu un sašķeltu personību, ka man nekavējoties jāiestarpina vismaz divas rindkopas personīgās lietas stilā. Sāksim ar to, ka viņš bija maza auguma jauns vīrietis ar ļoti trauslu ķermeni. No mugurpuses — it īpaši, ja bija redzami mugurkaula skriemeļi, — viņu gandrīz vai varētu noturēt par vienu no tiem lielpilsētu trūkumcietēju bērniem, kurus katru vasaru sūta ārā no pilsētas uz labdarības nometnēm kārtīgi paēst un nosauļoties. Tuvumā — gan tieši pretskatā, gan arī profilā — viņš bija pārsteidzoši, pat satriecoši glīts. Viņa vecākā māsa (kura kautrīgi vēlētos šeit tikt dēvēta vienkārši par namamāti no Virdžīnijas) lūdza man uzrakstīt, ka Zūijs izskatās pēc zilacaina ebrejiski īriskas izcelsmes mohikāņu pēddziņa, kurš mirst jūsu rokās pie ruletes galda Montekarlo. Izplatītāks un katrā ziņā mazāk atbilstošs pašu klana viedoklim bija uzskats, ka viņa seju no pārmērīga glītuma, lai neteiktu pat — lieliskuma, glābj tikai tas, ka viena auss ir mazliet atkarcnāka par otru. Mans personīgais viedoklis krasi atšķiras no abiem jau minētajiem. Es godbijīgi aizrādu, ka Zūija seja ir gandrīz absolūti skaista seja. Un kā tāda, protams, ir pakļauta visiem tiem pašiem trokšņaini drosmīgajiem un parasti komplimentārajiem vērtējumiem kā jebkurš oficiāli atzīts mākslas priekšmets. Šķiet, man atliek vienīgi piebilst, ka simtiem dažādu briesmu, kas mums draud ik dienas, — autoavārija, saaukstēšanās, samelošanās pirms brokastīm — varētu sakropļot vai padarīt robustāku lielisko izskatu, ar kuru viņš tik dāsni apbalvots, vienā dienā vai pat mirklī. Taču viņam neatņemams, kā jau tika kategoriski atzīmēts, bija sava veida «mūžīgais prieks» — autentisks espril, kuru pauda visa viņa seja — un jo sevišķi acis — un kura dēļ viņš bieži bija tik saistošs kā Arlekīns maskā, bet reizēm arī vēl neatvairāmāks.

Pēc profesijas Zūijs bija aktieris, galveno lomu tēlotājs televīzijā nu jau mazliet vairāk nekā trīs gadus. Patiesībā viņš bija «tieši tas, kas mums vajadzīgs» tik lielā mērā, cik lielā vien var būt jauns televīzijas vadošais aktieris (un viņam, kā kļuva zināms ģimenei ar starpnieku palīdzību, arī attiecīgi maksāja), kurš vēl nav kļuvis par Holivudas vai Brodveja zvaigzni ar jau gatavu nacionālā varoņa slavu. Taču, iespējams, katrs no šiem izteikumiem, ja tie paliktu nepapildināti, varētu novest pie pārāk skaidriem shematiskiem secinājumiem. Patiesībā Zūijs kā aktieris pavisam nopietni un oficiāli debitēja jau septiņu gadu vecumā. Viņš bija otrs jaunākais no sākotnēji septiņiem brāļiem un māsām [1] — pieciem zēniem un divām meitenēm, kuri visi bērnībā ar visai veiksmīgiem intervāliem bija piedalījušies radiotranslācijas tīkla bērnu viktorīnā «Šis gudrais bērns». Gandrīz astoņpadsmit gadu lielā gadu starpība starp vecāko Glāsu bērnu Sīmoru un jaunāko — Freniju — bija ļāvusi Glāsu ģimenes bērniem izveidot sava veida dinastiju ar «Gudrā Bērna» mikrofona mantošanas tiesībām, dinastiju, kura «valdīja» kopš 1927. gada gandrīz līdz pat 1943. gada beigām, laika posmā, kas savienoja čarlstona un «B-17» ēras. (Visi minētie dati, šķiet, ir vairāk vai mazāk svarīgi.) Ievērojot visus pārtraukumus un gadus starp viņu individuālajiem triumfālajiem panākumiem šajā raidījumā, var teikt (ar pāris visai maznozīmīgiem izņēmumiem), ka uz klausītāju atsūtītajiem nāvīgi pārgudrajiem un nāvīgi āķīgajiem jautājumiem visiem septiņiem bērniem izdevās atbildēt tik brīvi un pašapzinīgi, ka tas tika uzskatīts par kaut ko nepieredzētu komerciālā radio praksē. Visbiežāk viņus uzņēma ar milzīgu atsaucību un nekad — vēsi. Klausītāji bija sadalījušies divās līdz kuriozitātei nesamierināmās nometnēs: tajos, kuri uzskatīja Glāsus par neciešami «pārāku» sīku izdzimteņu bandu, kuri noslīcināmi vai noindējami tūlīt pēc dzimšanas, un tajos, kuri uzskatīja viņus par godīgiem mazgadīgiem, neparasta un varbūt arī neapskaužami augsta līmeņa gudriniekiem un visziņiem. Sā darba rakstīšanas laikā (1957. gadā) vēl sastopami bijušie «Gudrā bērna» klausītāji, kas ar satriecošu precizitāti atceras daudzas reizes, kurās uzstājies katrs no septiņiem bērniem. Sajā apbrīnojami vienprātīgajā pulciņā, kas gan kļūst aizvien mazāks, vēl aizvien saglabājusies pārliecība, ka no visiem Glāsu bērniem vislabāk «izklausījies» un allaž «visspožāk» atbildējis Sīmors sen aizgājušajos divdesmito gadu beigu un trīsdesmito gadu sākuma laikos. Piekrišanas, varbūt pievilcības ziņā otrajā vietā pēc kopīga viedokļa liekams Glāsu visjaunākais zēns Zūijs. Un, tā kā šeit mūs galvenokārt interesē tieši Zūijs, tad būtu vietā papildināt jau teikto un atzīmēt, ka Zūijs kā bijušais raidījuma «Sis gudrais bērns» dalībnieks atšķīrās no māsām un brāļiem (vai izcēlās starp tiem) ar savām enciklopēdiskajām zināšanām. Visus gadus, kamēr notika šis raidījums, visi septiņi bērni bija īsts atradums pedagoģijas un bērnu psiholoģijas speciālistiem, kuri interesējās par sevišķi attīstītiem bērniem. Sajā aspektā vai arī šajā darbības nozarē Zūijs no visiem Glāsiern nenoliedzami bija visalkatīgāk pārbaudītais, izprašņātais un izbikstītais. Uzmanību saista fakts, ka iepazīšanās ar tādām nenoliedzami savstarpēji tālām nozarēm kā klīniskā, sociālā un komunikācijas līdzekļu psiholoģija viņam maksāja — vismaz man nav zināmi izņēmumi — ļoti dārgi, gluži it kā vietas, kurās viņu pakļāva pārbaudēm, būtu kā piebārstītas ar ļoti lipīgām traumām vai vienkārši tiem pašiem vecā parauga mikrobiem. Piemēram, 1942. gadā (izraisot nezūdošu sašutumu divos viņa vecākajos brāļos, kuri abi tajā laikā dienēja armijā) viena un tā pati zinātnieku grupa Bostonā pakļāva viņu pārbaudei piecas reizes. (Laika posmā, kad notika lielākā daļa visu šo pārbaužu, viņam bija divpadsmit gadu, un, iespējams, viņu nedaudz izklaidēja, vismaz sākumā, braucieni ar vilcienu — un to bija veseli desmit.) So piecu pārbaužu galvenais mērķis, kā noskaidrojās, bija atklāt un, ja iespējams, izpētīt Zūija priekšlaicīgi attīstītās gudrības un iztēles saknes. Pēc piektās pārbaudes pārbaudāmais objekts tika nosūtīts mājup uz Ņujorku ar trim vai četrām aspirīna tabletēm pret iesnām, kas, kā vēlāk izrādījās, īstenībā bija bronhiālā pneimonija. Apmēram pēc sešām nedēļām pusdivpadsmitos nakti kāds piezvanīja pa starppilsētu telefonu no Bostonas un, nepārtraukti bērdams automātā sīkas monētas, pavēstīja Glāsa kungam un kundzei nepazīstamā balsī, kurā — iespējams gan, netīši — ieskanējās pedanta smīkņāšana, ka viņu divpadsmitgadīgajam dēlam Zūijam ir precīzi tāds pats vārdu krājums, ja vien viņu piespiež to izmantot, kā Mērijai Beikerei Edijai.

Rezumēsim. Garā, pirms četriem gadiem ar rakstāmmašīnu rakstītā vēstule, kuru Zūijs pārlasīja vannā minētajā 1955. gada novembra pirmdienas rītā, vientulības brīžos šajos četros gados nenoliedzami bija ņemta laukā no aploksnes, atlocīta, atkal salocīta un likta atpakaļ tik daudz reižu, ka tagad tai bija ne tikai neapetītelīgs izskats, bet tā bija arī šur tur pat ieplīsusi, īpaši locījumu vietās. Vēstules autors, kā jau tika teikts, bija Zuija vecākais — dzīvais — brālis Badijs. Pati vēstule bija tiešām bezgalīgi gara, daudzviet pārlabota, skolojoša, audzinoša, pašpārliecinātības un pamācītkāres iedvesmota, augstprātīga un aizskaroša — un mīlestības pārsātināta. īsi sakot, tā bija viena no tām vēstulēm, kuras saņēmējs gribot negribot kādu laiku nēsā sev līdzi bikšu aizmugurējā kabatā. Un kuras zināma tipa profesionālie rakstnieki mīl citēt, neizlaižot ne vārda.

3/18/51

DĀRGAIS ZŪIJ!

Tikko beidzu atšifrēt garu vēstuli, kuru šorīt saņēmu no mātes, — tā visa ir par Tevi, ģenerāļa Eizenhauera smaidu un maziem zēniem, kas Daily News hronikās krīt liftu šahtās, un par to, kad es beidzot ņemšu nost telefonu Ņujorkā un likšu uzstādīt to šeit, laukos, kur man tas tiešām esot nepieciešams. Māte noteikti ir vienīgā sieviete pasaulē, kas ir spējīga uzrakstīt vēstuli ar neredzamiem kursīviem. Mīļā Besija. Ik pa trim mēnešiem es ar pulksteņa precizitāti saņemu piecus simtus vārdu garu viņas kopiju par vienu un to pašu tematu — par manu nabaga veco personīgo telefonu un to, cik muļķīgi ir tērēt katru mēnesi Traku Naudu par kaut ko, ko neviens vairs nekad pat netaisās izmantot. Tie tiešām ir visneģēlīgākie meli. Kad esmu pilsētā, es allaž vismaz stundu nosēžu, pļāpādams ar savu veco draugu Jamu, Nāves Dievu, un personīgais telefons mūsu patenkošanai ir tieši kā kulaks uz acs. Lai nu kā, lūdzu, pasaki viņai, ka es savu viedokli neesmu mainījis. Es kaisli mīlu šo veco telefonu. Tas patiesībā ir vienīgais Sīmora un mans personīgais īpašums, kas mums jebkad piederējis visā tajā Besijas kibucī. Iekšējās harmonijas saglabāšanai man ir arī ļoti būtiski tas, ka katru gadu redzu Sīmora vārdu tajā sasodītajā telefona grāmatā. Man patīk, ka varu bez bažām pāršķirstīt burtu «G». Esi lāga zēns un pastāsti to manā vietā. Ne jau nu gluži vārds vārdā, bet tā mīļi. Ja spēj, esi jaukāks pret Besiju, Zūij. Un es nedomāju, ka Tev tas būtu jādara tikai tāpēc, ka viņa ir mūsu māte, bet tāpēc, ka viņa ir nogurusi. To Tu varēsi, kad Tev būs pāri trīsdesmitiem un kad visi kļūst drusku rāmāki (iespējams, pat Tu), taču pacenties vairāk arī tagad. Nepietiek ar to, ka Tu izturies pret viņu, kā akli mīlošs apašu dejotājs pret savu partneri, — ko viņa, starp citu, pilnīgi saprot, vai nu Tu tā domā, vai ne. Tu aizmirsti, ka viņa no maiguma atplaukst gandrīz tikpat koši kā Less.

Ja neskaitām mana telefona problēmas, Besijas pēdējā vēstule tiešām ir tikai un vienīgi Zūija vēstule. Man jāraksta un jāpastāsta Tev, ka Tev Vēl Visa Dzīve Priekšā un tas ir Noziegums, ja Tu, pirms sāc nopietni iet aktiera ceļu, neiegūsti Ph. D. Viņa nesaka, kura disciplīna viņai liktos vislabākā disertācijai, taču es pieņemu, ka drīzāk matemātika nekā grieķu valoda, Tu, mazais omulīgais grāmatu tārp. Katrā ziņā esmu noskaidrojis, ka viņa grib, lai Tev ir Kāds Pamats Zem Kājām, ja Tu kaut kāda iemesla dēļ izkrīti cauri ar savu aktiera karjeru. Tas varētu būt — un varbūt pat arī ir — ļoti saprātīgi, taču es nejūtos tā, ka varētu kāpt katedrā un klāt to visu vaļā. Šodien ir iegadījušies viena no tām dienām, kad visu mūsu ģimeni, tevi ieskaitot, es redzu kā caur teleskopu, skatoties tajā no otra gala. Man tiešām šorīt pie pastkastītes nācās krietni pacīnīties, līdz, lasīdams atpakaļadresi, apjēdzu, kas tā par Besiju. Bet tam ir pilnīgi pamatots iemesls — 24-A ar padziļināto rakstīšanas tehnikas apmācību bija apkrāvusi mani ar trīsdesmit astoņiem īsajiem stāstiem, kurus ar asarām acīs stiepu mājās nedēļas nogalei. Un trīsdesmit septiņi no tiem būs par kautrīgu un slēptu Pensilvānijas vāciešu lezbieti, kas Grib Rakstīt, ko pirmajā personā sacerējis kāds uz neķītrībām kārs algādzis. Dialektā.

Tu, protams, zini, ka visos šajos gados, kopš staipu savu literārās staigules ligzdiņu no vienas koledžas uz otru, vēl aizvien neesmu ticis pat pie B. A. Šķiet, ka tas velkas jau simt gadu un ka pamatā tam, kāpēc neesmu ticis pie grāda, ir divi iemesli. (Sēdi vien rāmi. Daudzu gadu laikā šī ir pirmā reize, kad Tev rakstu.) Pirmkārt, koledžā es biju visīstākais snobs, kāds vien var iznākt no izbijuša «Gudrā bērna» un mūžīga angļu literatūras teicamnieka, un es negribēju nekādu grādu, ja jau ar tiem kā no maisa apbērti dažādi nelasāmi literāti, radio diktori un ar talanta trūkumu sisti pasniedzēji. Otrkārt, Sīmors aizstāvēja Ph. D. vecumā, kad lielākā daļa jauno amerikāņu tikko taisās beigt vidusskolu, un viņa stils man bija jau nesasniedzams. Līdz ar to man tāds grāds vairs nebija vajadzīgs. Protams, būdams Tavā vecumā, es pilnīgi droši zināju, ka mani nekas nepiespiedīs kļūt par skolotāju un ka es gluži kā Būkers T. Vašingtons došos kaut kur slīpēt lēcas, ja Mūzas nespēs mani apgādāt ar iztiku. Katrā ziņā es nedomāju, ka man būtu kāds iemesls žēloties par savu akadēmisko karjeru. īpaši melnās dienās es sev stāstu, ka man varbūt nebūtu jāpasniedz tik bezcerīgai grupai kā 24-A, ja es būtu apkrāvies ar grādiem, kad man tāda iespēja bija. Taču iespējams, ka tas viss ir blēņas. Kārtis ir sajauktas (un, kā man šķiet, pilnīgi pelnīti) tā, lai profesionālie estēti zaudētu, un neapšaubāmi mēs visi esam pelnījuši nomirt drūmā, akadēmiskā nāvē garu runu pavadībā, kā tas arī agrāk vai vēlāk notiks.

Bet es domāju, ka Tavs gadījums krietni vien atšķiras no manējā. Nedomāju, ka es būtu tieši Besijas pusē. Ja Tu gribi sev — vai Besija grib Tev — garantēt Nodrošinātību, M. A. vismaz pilnīgi droši ļaus Tev vienmēr izdalīt zēniem logaritmu tabulas jebkurā no tām drūmajām lauku skolām un pat lielākajā daļā koledžu. Un otrādi, no Tavas lieliskās grieķu valodas Tev nebūs gandrīz nekāda labuma nevienā no universitātēm, ja nebūsi ticis pie Ph. D., jo mēs taču dzīvojam militāro un akadēmisko redeļu pasaulē. (Protams, Tev vienmēr ir iespēja doties uz Atēnām. Saulainajām vecajām Atēnām.) Taču, jo vairāk par visu to domāju, jo vairāk man sāk likties, ka Tev visi grādi jāsūta pie velna. Patiesībā, ja vēlies zināt, es nekādi nevaru tikt vaļā no domas, ka Tu būtu piemērots aktiera darbam simtreiz labāk, ja mēs ar Sīmoru nebūtu iejaukuši starp Tavas bērnības grāmatām visas tās upanišadas, Dimanta Sūtru, Ekhartu un citas lielās vecās mīlestības. īstenībā aktierim jāceļo bez smagas bagāžas. Reiz, kad vēl bijām pavisam mazi, mums ar S. bija lieliska iespēja paēst lenču kopā ar Džonu Berimoru. Viņš bija velnišķīgi gudrs, bezgala daudz zināja, taču nekad nebija sevi apgrūtinājis ar pārāk sistemātiskas izglītības smago bagāžu. Es to pieminu tāpēc, ka nedēļas nogalē runājos ar visai pompozu orientālistu un brīdī, kad mūsu sarunā bija iestājusies ļoti dziļa metafiziska pauze, es viņam pastāstīju, ka man ir jaunākais brālis, kurš reiz tika galā ar nelaimīgu mīlestību, pūlēdamies Mundaka upanišadu pārtulkot sengrieķu valodā. (Viņš drausmīgi rēca — Tu jau zini, kā smejas orientālisti.)

Ak Dievs, kaut man būtu jel kāda sajēga par Tavu aktiera nākotni! Tu pilnīgi noteikti esi dzimis aktieris. Tas ir skaidrs pat mūsu Besijai. Un pilnīgi droši, ka Frenija un Tu esat vienīgie skaistie cilvēki mūsu ģimenē. Taču kur Tu spēlēsi? Vai tu esi par to domājis? Filmās? Ja tā, tad esmu līdz nāvei pārbijies, ka Tevi, ja vien Tu mazliet apvelsies, upurēs kā jebkuru jaunu aktieri Holivudā, sakausējot Tevī godalgotu bokseri un mistiķi, snaiperi un graustu rajona bērnu, kovboju un Cilvēces Saprātu, un visu pārējo. Vai Tevi apmierinās šī tipiskā kases gabalu sīrupainība? Vai arī Tu sapņo par kaut ko kosmiskāku — zum Beispiel, Pjera vai Andreja lomu «Karā un mierā» uz Technicolor filmas — ar satriecošām karalauka ainām, bet bez nevienas rakstura nianses (kas izmestas laukā tāpēc, ka ir pārāk literāras un nav fotogēniskas) ; ar Natašas lomai drosmīgi nolīgtu Annu Manjāni (tikai tāpēc, lai ražojums būtu «klase» un Godīgs); ar lieliski pieskaņotu Dmitrija Popkinsa mūziku, turklāt galveno vīriešu lomu tēlotāju saspringtie žokļu muskuļi demonstrēs viņu dziļos pārdzīvojumus; ar World. Premiиre «Winter Garden» teātrī, kur gaismas jūrā Molotovs, Miltons Bēris un gubernators Djūijs piesaka slavenības, kolīdz tās ierodas teātrī. (Ar slavenībām es, protams, domāju vecos Tolstoja dievinātājus — senatoru Dirksenu, Zažu Gāboru, Geilordu Hauzeru, Džordžiju Džeselu, Ričas Čārlzu.) Kā izklausās? Un, ja Tu izvēlies teātri, kādas ir Tavas ilūzijas par to? Vai Tu kaut reizi esi redzējis tiešām skaistu «Ķiršu dārza» uzvedumu? Un nesaki, ka esi. Neviens nav. Tu vari būt redzējis «iedvesmotus» uzve

dumus un «profesionālus» uzvedumus, bet nekādā ziņā neko skaistu. Nekad neko tādu, kad visi uz skatuves pilnīgi atbilstu Cehovam visās niansēs un temperamenta izpausmēs. Man ir velnišķīgi bail par Tevi, Zūij. Piedod šo pesimismu, ja nespēj piedot manu daiļrunību. Taču es zinu, cik prasīgs Tu esi pret tādām lietām, mazais mūdzi. Un man taču, sasodīts, ir pieredze — esmu sēdējis Tev blakus teātrī. Un es tik skaidri spēju saskatīt, ka Tu prasi no aktiermākslas kaut ko tai principiāli neiespējamu. Dieva dēļ, esi prātīgs!

Šodien man ir brīvdiena. Savu neirotiķa kalendāru es turu kārtībā, un šodien paiet taisni trīs gadi kopš tās dienas, kad Sīmors izdarīja pašnāvību. Vai es Tev kaut kad esmu stāstījis, kas notika, kad es braucu pēc viņa uz Floridu? Lidmašīnā es kaucu piecas stundas no vietas. Rūpīgi visu laiku uzmanīdams aizkariņu, lai no salona otras puses mani neviens nevarētu saskatīt, — es, paldies dievam, sēdēju viens pats. Kādas piecas minūtes pirms lidmašīnas nosēšanās es aptvēru, ka cilvēki aiz manis sarunājas. Sieviete vistīrākajā Bostonas Bekbejas intonācijā, kas bija krietni papildināta Hārvarda Skvērā, teica: «…un nākamajā ritā, iedomājieties, no viņas jaunā, brīnišķīgā ķermeņa tie izsūknēja veselu pinti strutu.» No sarunas es vairāk neko neatceros, taču, kad es izkāpu no lidmašīnas un pēc pāris minūtēm man pretim nāca Sērojošā Atraitne — visa melnā no Bergdorfa Gudmena veikala —, man sejā bija Nepareiza Izteiksme. Es smīnēju. Tieši tāpat es jūtos šodien, lai gan tam nav nekāda iemesla. Pretēji savam veselajam saprātam es jūtu pavisam droši, ka tepat pavisam tuvu — iespējams, blakusmājā uz centra pusi — ir miris īsts dzejnieks un ka kaut kur tikpat tuvu kāds ir izsūknējis pinti urdzošu strutu no viņas jaunā, brīnišķīgā ķermeņa, un es nevaru mūžīgi svaidīties šurpu turpu starp sērām un milzu sajūsmu.

Pagājušajā mēnesī dekāns Sūders (kura uzvārda pieminēšana parasti noved Freniju pilnīgā sajūsmā) pienāca man klāt ar laipnu smaidu un savu pīto jēlādas pātagu, un tagad es piektdienās lasu fakultātes pasniedzējiem, viņu sievām un dažiem nomācoši dziļdomīgiem vecāko kursu studentiem lekcijas par dzenbudismu un mahajanu. Varoņdarbs, kurš — esmu svēti pārliecināts — man reiz sagādās Austrumu filozofijas katedras vadītāja vietu ellē. Būtiskāk ir tas» ka tagad es koledžā esmu piecas dienas četru vietā, un, ja pieskaita vēl manu darbu pa vakariem un nedēļas nogalēs, tad fakultatīvām apcerēm man laika gandrīz vairs neatliek. Sādi gribu Tev izteikt savu nožēlu, ka par Tevi un Freniju man iznāk paraizēties tikai tad, kad rodas šāda izdevība, un tas ne tuvu nav tik bieži, kā man gribētos. Patiesībā "es pūlos Tev iestāstīt, ka Besijas vēstulei ir ļoti maz sakara ar to, ka šodien sēžu pelnutrauku jūrā un rakstu Tev. Un tā patiešām ir, jo viņa mani apšauda ar svaigu informāciju par Tevi un Freniju katru nedēļu, bet es uz to nekādi neesmu reaģējis. Nosēdos rakstīt tāpēc, ka šodien kaut kas gadījās vietējā lielveikalā. (Jaunas rindkopas nebūs. No tā es Tevi pasargāšu.) Stāvēju pie letes un gaidīju, kamēr izgriezīs jēra gaļas karbonādes. Turpat gaidīja arī kāda jauna māmiņa ar mazu meitiņu. Meitenītei bija kādi četri gadi, un viņa, nosizdama laiku, atspiedās ar muguriņu pret stikla vitrīnu un ņēmās pētīt manu neskūto seju. Es teicu, ka viņa ir gandrīz visglītākā meitene, kādu šodien esmu saticis. Tas viņai bija saprotams, viņa pamāja. Teicu, ka varu derēt — viņai ir vesels lērums kavalieru. Par atbildi saņēmu tādu pašu mājienu. Pavaicāju, ar cik zēniem viņa draudzējas. Viņa pastiepa augšup divus pirkstiņus. «Ar diviem!» es iesaucos. «Daudz gan! Un kā viņus sauc, mīlulīt?» Viņa spalgā balstiņā atbildēja: «Bobijs un Dorotija». Es paķēru savas karbonādes un metos prom. Bet tieši šis gadījums lika man nosēsties pie vēstules rakstīšanas — daudz lielākā mērā nekā Besijas neatlaidīgie mudinājumi rakstīt Tev par visiem tiem Ph. D. un aktiera karjeru. Sis gadījums un haiku, ko es atradu viesnīcas istabā, kurā bija nošāvies Sīmors. Tas bija ar zīmuli uzrakstīts uz dzēšlapas: «Maza meitenīte lidmašīnā / Pagriež lelles galvu / Paskatīties manī». Paturēdams prātā šīs divas lietas, es braucu mājās no lielveikala un nospriedu, ka galu galā beidzot spēšu Tev uzrakstīt, kāpēc ar S. tik agri un tik valdonīgi pārņēmām savā ziņā Tavu un Frenijas izglītošanu. Mēs nekad neesam Tev to vārdos izteikuši, un, man liekas, ir pienācis pēdējais laiks vismaz vienam no mums to izdarīt. Bet tagad es vairs neesmu tik pārliecināts, ka spēšu to veikt. Mazā meitenīte, kas stāvēja pie gaļas letes, ir prom, un es nevaru skaidri saskatīt mazās lelles pieklājīgo sejiņu lidmašīnā. Un vecās bailes būt profesionālam rakstniekam un tās pavadošā vārdu smirdoņa dzen mani prom no krēsla. Un tomēr man šķiet šausmīgi svarīgi vismaz pamēģināt.

Vecuma starpība mūsu ģimenē, liekas, vienmēr radījusi nevajadzīgas un perversas papildu problēmas. Un nevis starp S. un dvīņiem vai starp Bubū un mani, bet starp diviem mūsu pāriem — Tevi un Freniju un S. un mani. Ap to laiku, kad Tu un Frcnija iemācījāties lasīt, mēs ar; Sīmoru bijām jau pieauguši cilvēki — un Sīmors pat bija jau labu laiku kā pabeidzis koledžu. Tajā laika posmā mums pat nebija patiesas vēlēšanās uzmākties jums ar saviem iecienītajiem klasiķiem — katrā ziņā ar mazāku dedzību nekā savā laikā dvīņiem un Bubū. Mēs zinājām, ka nevar neziņā palikt tas, kas dzimis zināšanai, un patiesībā mēs to arī nemaz negribējām, taču mūs bija padarījuši nervozus un pat nobaidījuši daudzie par pedantiem un enciklopēdiskiem prātvēderiem izaudzinātie bērni, kas vēlāk kļūst par universitāšu gaiteņu gudrajiem. Daudz, daudz svarīgāk, kā Sīmors jau bija sācis ticēt (un es piekritu viņam, ciktāl sapratu viņa domu), ka izglītībai visādā ziņā būtu pavisam cits aromāts, un droši vien daudz saldāks, ja tā sāktos nevis ar prasību pēc zināšanas, bet ar prasību — kā teiktu dzenbudisti — pēc ne-zināšanas. Dr. Sudzuki kaut kur piemin, ka atrasties pilnas apziņas stāvoklī — satori — nozīmē būt kopā ar Dievu, pirms Viņš teicis: «Lai top gaisma!». Mēs ar Sīmoru domājām, ka būtu vērtīgi pasargāt jūs — Tevi un Freniju — (vismaz tik daudz, cik tas mūsu spēkos) no šīs gaismas un visiem pārējiem zemākajiem, daudz izplatītākajiem šīs gaismas efektiem — mākslas, zinātnes, klasiskās literatūras, valodām — tik ilgi, līdz jūs paši spēsiet apzināties stāvokli, kad prāts atskārst visas gaismas avotu. Mums vismaz šķita, ka būtu pārsteidzoši konstruktīvi (ja mūsu pašu «ierobežotība» nestātos mums ceļā) pastāstīt jums visu, ko mēs paši zinām par cilvēkiem — svētajiem, arhatiem, bodisatvām, dživanmuktām —, kuri zina kaut ko vai visu par šo prāta stāvokli. Tas ir, mēs gribējām, lai jūs abi saprastu, kas bija Jēzus un Gautama, Laodzi un Sankaračarja, Iluinens un Sri Rāmakrišna utt., pirms jūs uzzināt pārāk daudz vai vispār kaut ko par Homēru vai Šekspīru vai pat Bleiku vai Vitmenu, nemaz nerunājot par Džordžu Vašingtonu ar viņa ķiršu koku, par pussalas definīciju vai teikuma analīzi. Tā "tiešām bija varena ideja. Vienlaikus, šķiet, es pūlos Tev ari pateikt, ka es zinu, cik mokoši un rūgti Tev bijuši gadi, kad mēs ar S. regulāri rīkojām mājās seminārus, it īpaši — metafiziskos seansus. Mana vienīgā cerība — ka kādu dienu, vislabāk piemetušies līdz ūkai, mēs par visu to varēsim aprunāties, (šobrīd es tikai varu pateikt, ka tajos tālajos laikos ne Sīrnoram, ne man pat prātā nenāca, ka Tu varētu izaugt par aktieri. Protams, mums vajadzēja to nojaust, taču mēs nenojautām. Ja būtu nojautuši, esmu pārliecināts, ka S. pacenstos šajā lietā izdarīt kaut ko konstruktīvu. Kaut kur taču būtu jābūt speciālam sagatavošanas kursam par ceļu uz nirvānu un prātojumiem, kurus Austrumi izdomājuši speciāli aktieriem, un es domāju, ka S. tos būtu sameklējis. Rindkopai būtu jābeidzas, bet es vēl nevaru apturēt savu gvelšanu. Par turpmāko Tev nāksies viebties, bet jāturpina vien ir. Domāju, ka tu zini — pēc S. nāves man bija vislabākie nodomi reizi pa reizei iegriezties pie jums, lai paraudzītos, kā jūs ar Freniju turaties. Tev bija astoņpadsmit, un par tevi es pārāk neuztraucos. Lai gan dzirdēju no kādas pļāpīgas mazas knīpas vienā no maniem kursiem: tu koledžas kopmītnē esot kļuvis slavens ar to, ka meditēdams nosēdi desmit stundas no vietas un tas lika man drusku padomāt. Bet Frenijai tolaik bija trīspadsmit. Tomēr es vienkārši nespēju izkustēties. Es baidījos ierasties mājās. Mani nebaidīja tas, ka jūs abi, asarām plūstot, nostātos istabas pretējā kaktā un nomētātu mani ar pilnu Maksa Millera «Austrumu svēto grāmatu» komplektu — pa vienai grāmatai vien. (Iespējams, ka man tas radītu pat mazohistisku ekstāzi). Baidījos no jautājumiem (daudz vairāk nekā no apsūdzībām), kurus jūs abi varētu man uzdot. Es ļoti labi atceros, ka nogaidīju veselu gadu pēc bērēm, pirms vispār uzdrošinājos atgriezties Ņujorkā. Un pēc tam jau bija diezgan vienkārši ierasties uz dzimšanas dienām un pa brīvdienām, jo biju jau puslīdz drošs, ka jautājumi skars tikai manas topošās grāmatas pabeigšanas termiņu, jaunākos piedzīvojumus slēpojot utt. Pēdējos gados jūs abi pat itin bieži pa nedēļas nogalēm esat bijuši šeit, un, kaut gan mēs esam runājuši, runājuši un runājuši, taču gluži tā, it kā būtu vienojušies nepateikt ne vārda. Šodien bija pirmā reize, kad es par to tiešām gribēju runāt. Jo tālāk rakstu šo sasodīto vēstuli, jo mana sparīgā pārliecība kļūst inazāka. Taču zvēru Tev, ka šodien pār mani nāca neliels, pilnīgi izskaidrojams apgaismības brīdis (pie gaļas letes) tajā pašā brīdī, kad mazā meitenīte pateica, ka zēnus, ar kuriem viņa draudzējoties, saucot par Bobiju un Dorotiju. Simors reiz man teica — un pie tam vēl pilsētas autobusā —, ka jebkurai pareizai reliģijas studēšanai jānoved pie atteikšanās no iluzorām atšķirībām, tādām kā starp meitenēm un zēniem, dzīvniekiem un akmeņiem, dienu un nakti, siltumu un aukstumu. Un pie tās letes es gluži kā ar āmuru dabūju pa pieri, un dzīvē par visu svarīgāk man likās ar septiņdesmit jūdzēm stundā triekties uz māju rakstīt Tev vēstuli. Ak Dievs, kā es vēlētos, kaut butu paķēris zīmuli turpat lielveikalā un neuzticējies mājupceļam. Bet var jau būt, ka tā arī labāk. Dažreiz man liekas, ka Tu esi piedevis S. visvairāk no mums visiem. Reiz Veikers man šajā sakarā pateica kaut ko ļoti interesantu — un es šeit vārds vārdā atkārtošu viņa teikto. Viņš teica, ka tu esi vienīgais, kas cietis no S. pašnāvības un vienīgais, kas viņam to patiešām piedevis. Mēs, pārējie, viņš sacīja, ārēji liekoties mazāk apvainoti, taču iekšēji esot nepiedodošāki. Iespējams, ka tas tā tiešām arī ir. Es nezinu. Vienīgais, ko es zinu pilnīgi droši, ir tas, ka man priekš Tevis bija kas iepriecinošs un satraucošs — tikai uz vienas lapiņas, ar dubultintervālu —, un, pārnācis mājās, es sapratu, ka tas gandrīz viss ir pazudis un neatliek nekas cits kā darīt savu darāmo. Lasīt Tev lekcijas par Ph. D. un aktiera dzīvi. Cik bezjēdzīgi un jocīgi tas ir, un kā Simors pats būtu par to smaidījis un smaidījis — un, iespējams, pārliecinātu mani un mūs visus, ka par to nav vērts uztraukties.

Gana. Spēlē, Zekarij Mārtiņ Glāss, kad un kur tu gribi, ja tu jūti, ka Tev jāspēlē, bet dari to ar visiem saviem spēkiem. Un, ja Tev izdosies paveikt uz skatuves kaut ko skaistu, vārdā nenosaucamu un prieku radošu, kaut ko, kas stāvētu pāri un taipus naivas teatralitātes aicinājumam, mēs ar S. noīrēsim smokingus un lepnas cepures un svinīgi ieradīsimies pie teātra aktieru ieejas ar lauvmutīšu pušķiem. Katrā ziņā, lūdzu, tici manai mīlestībai un atbalstam, lai cik maz tie būtu vērti un lai cik tālu mēs arī atrastos viens no otra.

BADIJS

Kā vienmēr, mani ekskursi viszinībā ir absurdi, bet Tev vairāk nekā citiem piederētos izturēties pieklājīgi pret to manu daļu, kas izpaužas kā gudrība. Pirms daudziem gadiem, savas topošā rakstnieka pirmajās un vissenākajās dienās, es reiz S. un Bubū nolasīju priekšā svaigu stāstu. Kad biju beidzis, Bubū kategoriski (bet tomēr skatīdamās uz Sīmoru) paziņoja, ka stāsts ir «pārāk gudrs». S. papurināja galvu un, starojoši smaidot, sacīja man, ka gudrība ir mana permanentā kaite, mana koka kāja, un ka publiski pievērst tai uzmanību ir ļoti slikts tonis. Kā jau klibs pret klibu — būsim, vecais, iecietīgi un mīļi viens pret otru.

Ar mīlestību

B.

Pēdējā, apakšējā četrus gadus vecās vēstules lapa laika gaitā bija pārklājusies brūnganiem traipiem un divās locījuma vietās ieplīsusi. Beidzis lasīt, Zūijs diezgan saudzīgi salika lapas pareizajā kārtībā. Viņš izlīdzināja malas, pasizdams ar vēstuli pret saviem sausajiem ceļgaliem. Savilka uzacis. Tad sasteigtām kustībām, apmēram tā, it kā nudien būtu lasījis vēstuli pēdējo reizi mūžā, viņš sabāza to atpakaļ aploksnē — gluži kā skaidas matracī. Viņš nolika biezo aploksni uz vannas malas un iesāka ar to rotaļāties. Ar vienu pirkstu piesizdams pa aploksni, viņš virzīja to turp un atpakaļ pa vannas malu, it kā pārbaudīdams, vai spēj to šādā veida pārvietot, neļaujot tai iekrist ūdenī. Pēc krietnām piecām minūtēm viņš neveikli uzsita pa vēstules malu un bija spiests strauji pastiepties, lai to noķertu. Tad viņš rotaļu arī beidza. Turēdams izglābto aploksni rokā, viņš iesēdās dziļāk vannā, ļaudams pazust zeri.ļūdens arī ceļiem. Minūti vai divas viņš ar neko neredzošu skatienu vērās uz flīzēm klāto sienu vannas kājgalī, tad uzmeta acis cigaretei ziepju paliktnī, paņēma to un pamēģināja ievilkt pāris dūmu, taču cigarete bija nodzisusi. Spēji, ar lielu šļakstienu viņš nosēdās atkal taisni un nolaida pār vannas malu sauso kreiso roku. Uz vannas istabas paklājiņa ar titullapu virspusē gulēja manuskripts mašīnrakstā. Tāpat plakaniski viņš pacēla to augšup. Brīdi uz to pablenzis, iesprauda aploksni ar četrus gadus veco vēstuli manuskripta vidū, kur sašūtās lapas saspieda to visciešāk.

Tad atbalstīja manuskriptu pret tagad jau samirkušajiem ce|iem kādu collu virs ūdens un sāka pāršķirt lapas. Nonācis pie devītās lappuses, Zūijs pārlocīja manuskriptu kā žurnālu un sāka to lasīt — vai studēt.

Kāda «Rika» replikas bija trekni pasvītrotas ar mīkstu zīmuli.

Tina (drūmi): Ak, mīļais, mīļais, mīļais. Tev no manis nav bijis nekāda labuma, vai ne?

Riks: Nerunā ta. Nekad tā nerunā, tu dzirdi?

Tina: Un tomēr tā ir. Es esmu nelaimes putns. Šausmīgs nelaimes putns. Ja nebūtu manis, Skots Kinkeids jau pirms daudziem gadiem būtu tevi pārcēlis uz Buenosairesas kantori. Un es visu izjaucu. (Pieiet pie loga.) Es esmu viena no tām mazajām lapsām, kas izposta vīna dārzus. Es jūtos, it kā spēlētu kādā šausmīgi sarežģītā lugā. Smieklīgi ir tas, ka es nemaz neesmu sarežģīta. Es esmu nekas. Esmu tikai es pati. (Pagriežas.) Ak, Rik, Rik, man ir bail. Kas ar mums notiek? Šķiet, ka es pat mūs vairs nespēju atrast. Es mēģinu sataustīt, taču mūsu nav. Es esmu pārbijusies. Es esmu pārbijies bērns. (Skatās ārā pa logu.) Es ienīstu šo lietu. Reizēm es redzu tajā sevi mirušu.

Riks (mierīgi): Mīļā, vai tas nav no «Ardievām ieročiem»?

Tina (pagriežas, pārskaitusies): Arā no šejienes! Ej ārā! Ej ārā, pirms es neesmu izlēkusi pa logu. Tu dzirdi?

Riks (apskauj viņu): Tagad paklausies! Mazā, skaistā muļķīte. Alkstamā, bērnišķīgā, tu vienmēr izdomā sev traģēdijas…

Lasīšanu negaidīti pārtrauca viņa mātes balss — uzstājīga, šķietami lietišķa, tā skanēja no vannas istabas durvju otras puses.

—   Zūij, tu vēl aizvien esi vannā?

—   Jā, es vēl aizvien esmu vannā. Kas tad ir?

—   Es gribu ieiet pie tevis burtiski uz brīdi. Man tev kaut kas jāpasaka.

—   Bet, dieva dēļ, es taču esmu vannā, māt!

—   Dieviņ mīļais, nu tikai uz minūti. Tu vari aizvilkt aizkaru.

Zūijs uzmeta atvadu skatienu manuskripta lapai, aizvēra manuskriptu un pārmeta to pār vannas malu.

—   Kungs Jēzu Kristu, — viņš teica, — reizēm es redzu sevi mirušu lietū. — Ar plastmasas gredzeniem pie hromēta stieņa piekārtais spilgti sarkanais neilona aizkars ar kanārijdzeltenām nošu atslēgām, diēziem un bemoliem bija savilkts vannas kājgalī. Pasēdies uz priekšu, Zūijs to aizsniedza ar roku un, sevi aizsegdams, aizrāva priekšā vannai visā garumā.

—   Labi. Ak kungs! Nāc iekšā, ja tev jānāk, — viņš sacīja.

Viņa balsij nepiemita aktieru balsīm raksturīgais manierīgums, taču tā bija skanīgāka, nekā parasti; kad viņš nekontrolēja savu balsi, tā «ieskandinājās» pati. Pirms daudziem gadiem, kad viņš piedalījās «Gudrajā bērnā», viņam atkārtoti tika ieteikts turēties tālāk no mikrofona.

Durvis atvērās, un vannas istabā sāniski ieslīdēja Glāsa kundze, vidēji apaļīga sieviete ar matu tīkliņu uz galvas. Viņas vecums nebija lāgā nosakāms nekādos apstākļos, bet it īpaši tad, ja viņa bija uzlikusi matu tīkliņu. Par viņas ierašanos telpā parasti liecināja ne vien vārdi, bet arī citas, fizikālas dabas parādības.

—   Nesaprotu, kā tu vari tik ilgi izturēt vannā.

Viņa steigšus aizvēra vannas istabas durvis, kā to

mēdz darīt cilvēks, kas ilgus, ilgus gadus cīnījies pret savu pēcnācēju sasaldēšanos pēc vannas.

—   Tas nav pat veselīgi, — viņa sacīja. — Tu maz zini, cik ilgi tu esi vannā? Precīzi četrdesmit piecas…

—   Nevajag! Nestāsti man, Besij!

—   Kā lai to saprot — nestāsti?

—   Tieši tā, kā es pateicu. Nenoskaud man ilūziju, ka neesi tur ārpusē skaitījusi minūtes, kamēr …

—   Neviens nav skaitījis nekādas minūtes, jaunais cilvēk, — Glāsa kundze teica.

Viņa bija jau aizņemta. Viņa bija ienākusi vannas istabā ar mazu, garenu, baltā papīrā ietītu un ar zeltītu lentīti apsietu paciņu rokā. Tajā varētu būt priekšmets llopa dimanta vai ūdenskrāna uzgaļa lielumā. Piemiegusi acis, Glāsa kundze apskatīja šo priekšmetu un tad satvēra pirkstos lentīti. Kad mezgls nepadevās, viņa lika lietā zobus.

Mugurā viņai bija parastais mājas tērps, kuru viņas dēls Badijs (rakstnieks un tātad, kā teicis pats Kafka, ne sevišķi jauks cilvēks) dēvēja par nāves vēstneses uniformu. Tas sastāvēja galvenokārt no novalkāta naktszila japāņu kimono. To viņa valkāja dzīvoklī gandrīz visu dienu bez pārtraukuma. Ar savām daudzajām okulta izskata krokām tas kalpoja arī kā slēptuve aizrautīga cigarešu smēķētāja un pašmācības amatnieka daudzajiem piederumiem; uz gurniem tam bija vēl uzšūtas divas lielizmēra kabatas, kurās parasti bija divas trīs paciņas cigarešu, vairāki sērkociņu ietvari, skrūvgriezis, šķeltgala āmurs, skauta kabatas nazis, kas reiz bija piederējis kādam no viņas dēliem, pāris emaljēti krāna rokturi plus plašs sortiments skrūvju, naglu, lodīšu gultņu — un visi šie priekšmeti lika Glāsa kundzei viegli šķindēt, kad viņa kustējās pa savu plašo dzīvokli. Jau kādus desmit vai vairāk gadus abas Glāsu meitas bieži, kaut ari bez rezultātiem, bija mēģinājušas šo kimono veterānu izmest. (Viņas precētā meita Bubū bija pat izteikusi domu, ka pirms šā apģērba gabala izmešanas atkritumu spainī vajadzētu ar kādu neasu priekšmetu izdarīt coup de grвce.) Lai cik orientāls sākumā būtu bijis iecerēts šis tērps, tas ne par matu nespēja mainīt to vienīgo satriecošo iespaidu, kuru Glāsa kundze chez elle atstāja uz zināma tipa vērotāju. Glāsi dzīvoja vecā, bet nebūt ne nemodernā īres mājā Austrumu Septiņdesmitajā ielā, kur, iespējams, divas trešdaļas vai vairāk sieviešu dzimtes iemītnieču valkāja kažokus un bija ieraugāmas saulaina darbdienas rītā pametam namu, lai gandrīz pilnīgi droši pēc kādas pusstundas būtu atkal ieraugāmas Lorda un Teilora, Sakša vai Bonvita Tellera veikalos, iekāpjam liftos un kāpjam no tiem laukā. So manhatanisko ainavu Glāsa kundze (no nenoliedzami nekonformistiska viedokļa) noteikti patīkami atsvaidzināja. Pirmkārt, viņa izskatījās tā, it kā vispār nekad, nekad nebūtu izgājusi no mājām, bet, ja būtu, tad viņa noteikti būtu tinusies tumšā šallē un dotos kaut kur O'Konela ielas virzienā, lai tur saņemtu kāda sava dēla (pa pusei īra, pa pusei ebreja) mirstīgās atliekas, kuru kādas pārrakstīšanās kļūdas dēļ tikko nošāvuši Melndzeltenie.

Piepeši Zūijs aizdomīgi ievaicājās:

— Māt? Dieva dēļ, ko tu tur dari?

Glāsa kundze bija izsaiņojusi paciņu un tagad stāvēja, lasīdama ar sīkiem burtiņiem uz zobu pastas kārbiņas iespiesto uzrakstu.

—   Esi tik mīļš, aizveries, lūdzu! — viņa visai izklaidīgi noteica un piegāja pie zāļu skapīša, kas bija piestiprināts virs izlietnes. Viņa atvēra tā spoguļdurtiņas un uzmeta acis piekrautajiem plauktiņiem, pareizāk sakot, pārlaida tiem īstas saimnieces, aizrautīgas zāļu skapīšu dārznieces skatienu. Viņas priekšā mirdzošās rindās virknējās, ja tā var teikt, farmācijas zelta fonda eksponātu gūzma, kā ari vairāki tehniski primitīvāki priekšmeti. Uz plauktiņiem bija bora jodīns, Merkurohroms, vitamīnu kapsulas, vaskots diegs zobu tīrīšanai, aspirīns, anacīns, buferīns, argirols, masterols Ex-Lax, magnēzija piens, angļu sāls, asparāgs, divas Gillette žiletes, Sika skuveklis, divas tūbiņas skūšanās krēma, ieplēsta un nedaudz salauzīta fotogrāfija — uz balkona malas gulošs melni balts kaķis —, trīs ķemmes, divas matu sukas, pudelīte dadžeļļas matu kopšanai, pudelīte Fitča pretblaugznu preparāta, maza kārbiņa ar glicerīna svecītēm bez uzraksta, Viksa deguna pilieni, Viksa šampūns, seši gabaliņi tualetes ziepju, trīs 1946. gada biļešu pasakņi uz muzikālo komēdiju («Sauc mani par kungu»), depilatora tūbiņa, kārba ar papīra salvetītēm, divas jūras gliemežnīcas, kaudzīte lietota izskata smilšpapīra, divas mazgāšanas līdzekļa burciņas, trīs pāri šķēru, nagu vīlīte, dzidri zila marmora lodīte (kādas — vismaz divdesmito gadu spēlmaņi — pazina ar nosaukumu «tīrulcs»), krēms sejas poru savilkšanai, pincete uzacu retināšanai, meitenes vai sievietes zelta pulksteņa ietvars bez siksniņas, dzeramās sodas kārba, meiteņu internātskolas klases gredzens ar slīpētu oniksu, pudele Slopette un — ticiet vai neticiet — vēl vesels lērums lietu. Glāsa kundze strauji pasniedzās un paņēma kādu priekšmetu no apakšējā plauktiņa un ar klusinātu metālisku skaņu iemeta to atkritumu grozā.

—   Es šeit tev nolieku tūbiņu tās jaunās zobti pastas, pēc kuras visi kā traki, — viņa neapgriezdamās paziņoja, izpildīdama savus draudus. — Es gribu, lai tu beidz lietot šo neiespējamo pulveri. Tas noberzīs no taviem burvīgajiem zobiem visu emalju. Tev ir burvīgi zobi. Vienīgais, kas tev jādara, tev jāizvēlas…

—   Kas to ir teicis? — No vannas aiz aizkara atskanēja ūdens šļaksti. — Pie velna, kas ir teicis, ka tas noijerzīs no maniem zobiem visu burvīgo emalju?

—   Es teicu, — Glāsa kundze uzmeta savam dārziņam pēdējo kritisko skatu. — Un, lūdzu, lieto to!

Ar pirkstu galiem viņa mazliet pabīdīja neatvērto angļu sāls kārbiņu, lai tā nostātos vienā rindā ar pārējiem mūžzaļajiem dārza iemītniekiem, un tad aizvēra skapīša durvis. Viņa ielaida izlietnē ūdeni. — Es gribētu zināt, kas mazgā rokas un pēc tam neizskalo izlietni, — viņa bargi teica. — Tiek taču uzskatīts, ka mūsu ģimenē visi jau ir pieauguši. — Viņa pagrieza krānu, lai ūdens tecētu vēl straujāk, un ar vienu roku ātri, tomēr pamatīgi iztīrīja izlietni. — Tu, protams, vēl neesi runājis ar savu jaunāko māsu, — viņa teica un pagriezās, lai palūkotos uz vannas aizkaru.

—  Nē, es vēl neesmu runājis ar savu jaunāko māsu. Pie velna, kā būtu, ja tu tagad lasītos ārā no šejienes?

—   Un kāpēc neesi? — Glāsa kundze uzstāja. — Nedomāju vis, Zūij, ka tas būtu jauki. Man nepavisam tā neliekas. Starp citu, es tevi īpaši ludzu aiziet un noskaidrot …

—   Pirmkārt, Besij, es uzcēlos tikai pirms stundas. Otrkārt, es vakar runāju ar viņu vismaz krietnas divas stundas, un, atklāti sakot, es nedomāju, ka viņa šodien vispār grib runāt ar kādu no šīs sasodītās ģimenes. Un, treškārt, ja tu tūlīt neatstāsi vannas istabu, es aizdedzināšu to sasodīto aizkaru. Tik tiešām, Besij!

Kādā brīdī starp šiem trijiem punktiem Glāsa kundze bija pārstājusi klausīties un apsēdusies.

—   Dažkārt man liekas, ka varētu Badiju gandrīz vai nogalēt par to, ka viņam nav telefona, — viņa sacīja. — Tas ir tik nepieciešams. Kā pieaudzis cilvēks var tā dzīvot — bez telefona, bez nekā? Nevienam nav nekādas vēlēšanās jaukties viņa personiskajā dzīvē, ja viņš to nevēlas, bet es pavisam noteikti domāju, ka nav jādzīvo kā eremītam. — Viņa aizkaitināta paraustīja plecus un pārsvieda vienu kāju pār otru. — Žēlīgais dievs, tas ir pat nedroši! Viņš taču var salauzt kāju vai var notikt kaut kas cits. Kaut kur dziļi mežos. Man par to visu laiku jāuztraucas.

—  Jāuztraucas, tu saki? Par ko tad tev īsti jāuztraucas? Par to, ka viņš salauzis kāju, vai par to, ka viņam nav telefona, kad tu gribi piezvanīt?

—  Tavai zināšanai, es uztraucos gan par vienu, gan par otru, jaunais cilvēk.

—   Labi … Nesāksim. Nesāksim tērēt tavu laiku. Tu esi tik dumja, Besij. Kāpēc tu esi tik dumja? Dieva dēļ, tu taču pazīsti Badiju. Ja viņš būtu jūdzes divdesmit mežā iekšā lauzis abas kājas un viņam mugurā piedevām vel šūpotos iezemiešu bulta, ari tad viņš aizrāptos līdz savam midzenim, lai tikai pārliecinātos, vai prombūtnes laikā kāds nav tur iezadzies uzlaikot viņa galošas. — Aiz aizkara ieskanējās īsi, apmierināti, kaut ari drusku sātaniski smiekli. — Tici man. Viņš pārāk rūpējas par savas sasodītās personiskās dzīves neaizskaramību, lai ņemtu un nomirtu kaut kādos tur mežos.

—   Neviens nav teicis ne vārda par miršanu, — Glāsa kundze sacīja. Viņa pilnīgi bez kāda iemesla mazliet sakārtoja savu matu tīkliņu. — Es nopūlējos visu rītu, lai sazvanītu viņa kaimiņus turpat uz tā paša ceļa. Viņi pat nepaceļ klausuli. Tas ir vienkārši neizturami, ka viņam nekādi nevar tikt klāt. Cik reizes neesmu lūgusi viņu pievākt to muļķīgo telefonu no viņa un Sīmora vecās istabas. Tas vairs nav normāli. Ja kādreiz tiešām kaut kas notiks un viņam vajadzēs kādam piezvanīt — tas ir neizturami. Es zvanīju divreiz vakar vakarā un kādas četras reizes šorīt …

—   Ko nozīmē šī «neizturami» skandināšana? Pirmkārt, kāpēc kaut kādiem svešiem cilvēkiem turpat uz tā paša ceļa būtu jākļūst par mūsu izsūtāmajiem, kas dežurē pie telefona.

_— Neviens nesaka, ka kādam jākļūst par izsūtāmo un jādežurē pie telefona, Zūij. Neesi, lūdzu, tik ass. Tavai zināšanai, es esmu ļoti noraizējusies par to bērnu. Un es domāju, ka Badijam noteikti vajadzētu pastāstīt par visu šo lietu. Un, tavai zināšanai, es domāju, ka viņš mums nekad nepiedotu, ja mēs viņu nesadabūtu rokā šādā reizē.

—   Labi, un kāpēc tad tu nezvani uz koledžu, bet tā vietā apgrūtini kaimiņus? Tu taču zini, ka šādā laikā viņš nemēdz būt savā midzenī.

—   Esi tik laipns, jaunais cilvēk, un nepacel balsi. Te neviens nav kurls. Tavai zināšanai, es zvanīju arī uz koledžu. Tikai es no pieredzes zinu, ka no tā nav absolūti nekādas jēgas. Tie vienkārši atstāj zīmītes viņam uz galda, un es nedomāju, ka viņš vispār iet tuvumā savam kabinetam, — Glāsa kundze piepeši nepieceldamās paliecās uz priekšu un pacēla kaut ko no veļas groza vāka. — Vai tev tur ir mazgājamais vīkšķis? — viņa vaicāja.

—   Pareizi jāsaka «sūklis», nevis «vīkšķis», un vienīgais, ko es vēlos, Besij, velns parāvis, — lai mani atstāj vienu šajā sasodītajā vannas istabā. Tā ir mana visvienkāršākā vēlēšanās. Ja es gribētu, lai šai telpā sapulcējas visas miesās kuplās īru rozes, es par to būtu paziņojis. Bet tagad, lūdzu, ej ārā!

—   Zūij, — Glāsa kundze pacietīgi teica. — Man rokā ir tīrs vīkšķis. Tev tas ir vajadzīgs vai nav? Tikai vienu vārdu: «jā» vai «nē», lūdzu.

—   Ak dievs! Jā, jā. Jā. Vairāk nekā jebkas cits pasaulē. Met tik šurp!

—   Es nemetīšu. Es to iedošu tev rokā. Sajā ģimenē viss tiek tikai mētāts. — Glāsa kundze piecēlās, paspēra trīs soļus līdz aizkaram un pagaidīja, kamēr pēc sūkļa izstiepās it kā roka vien — bez paša ķermeņa.

—   Neizsakāmi pateicos. Tagad ej ārā, lūdzu. Esmu zaudējis jau kādas desmit mārciņas.

—   Nav brīnums! Tu šeit sēdi vannā, kamēr kļūsti burtiski zils, un tad tu … Kas tas? — Glāsa kundze ar neviltotu interesi pieliecās, lai paceltu manuskriptu, kuru Zūijs bija lasījis pirms viņas ienākšanas vannas istabā. — Tas ir tas jaunais scenārijs, ko atsūtīja Lesāža kungs? — viņa vaicāja. — Uz grīdas!

Atbildi viņa nesaņēma. Tas bija tikpat, kā Ieva jautātu Kainam, vai tikai tas nav viņa jaunais skaistais kaplis, kas te ārā mirkst lietū.

—   īsti piemērota vieta manuskriptam, man jāsaka.

Viņa aiznesa manuskriptu līdz logam un saudzīgi

uzlika to uz radiatoriem. Viņa to apskatīja, itin kā pārbaudīdama, vai tas nav samircis. Loga žalūzijas bija nolaistas — Zūijs bija lasījis trīs griestu lampu gaismā —, taču rīta gaisma pa kādu collu platu spraudziņu zem žalūzijām apspīdēja manuskripta titullapu. Glāsa kundze sašķieba galvu, lai varētu ērtāk izlasīt virsrakstu, tai pašā laikā izvilkdama no kimono kabatas kingsaiza cigarešu paciņu.

—   «Sirds ir rudens klaidone», — viņa lēni nolasīja skaļā balsī. — Neparasts nosaukums.

Reakcija aiz aizkara bija nedaudz aizkavējusies, taču pauda priecīgu pārsteigumu:

—   Kāds? Kāds ir tas nosaukums?

Taču Glāsa kundzi negaidīti pārsteigt vairs nevarēja. Viņa atgriezās iepriekšējā vietā un apsēdās ar aizsmēķētu cigareti rokā.

—   Neparasts, es teicu, — viņa sacīja. — Es nesaku, ka tas būtu skaists vai kaut kāds tamlīdzīgs, tikai…

—   Pērkoni un zibeņi! Tā tik ir klase! Tiešām ir jēga slieties augšā tik agri, lai kaut ko tādu nepalaistu garām, Besij, meitenlt! Tu zini, kas ir tava sirds, Besij? Tu gribi zināt, kas ir tava sirds? Tava sirds, Besij, ir rudens garāža. Vai tas nebūtu viens varens nosaukums, Besij? Pie velna, daudzi — daudzi nejēgas — uzskata, ka tikai Sīmoram un Badijam šajā sasodītajā ģimenītē ir nags uz rakstīšanu. Kad es padomāju, kad es uz mirkli apsēžos un padomāju par jūtām bagātu prozu un garāžām, man gribas pārsvītrot katru dienu manā …

—   Liecies nu mierā, jaunais cilvēk! — Glāsa kundze teica.

Lai kādi būtu viņas ieskati par to, kādam jābūt gaumīgam televīzijas uzveduma nosaukumam, vai viņas estētiskie uzskati vispār, šobrīd viņas acīs iemirdzējās varbūt pat mazliet perversa lietpratēja baudas dzirksts — ne vairāk par dzirksti, bet tomēr iemirdzējās — par sava jaunākā un vienīgā glītā dēla ņirgāšanās stilu. Uz pavisam īsu bridi no viņas sejas pazuda tā bezgalnogurusī īpašu rūpju izteiksme, kas nebija atstājusi viņu kopš ienākšanas vannas istabā. Tomēr viņa gandrīz acumirklī atgriezās aizsardzībā.

—   Un kas tad ir ar nosaukumu? Tas arī ir ļoti neparasts. Nu jā! Tev jau nekad nekas neliekas nedz neparasts, nedz skaists! Ne reizi neesmu dzirdējusi tevi…

—   Ķo? Kas — ne reizi? Tieši ko tad es neesmu uzskatījis par skaistu?

Aiz aizkara atskanēja neliels šļaksts — it kā tur rotaļātos kāds ne sevišķi rātns delfīns.

—   Paklau, man ir gluži vienalga, ko tu domā par manu rasi, pārliecību vai ticību, Resnīt, tikai nestāsti, ka man trūkst skaistuma izjūtas. Tas ir mans Ahilleja papēdis, un to, lūdzu, neaizmirsti! Man it viss šķiet skaists. Parādi man rozā saulrietu, un es izkusīšu, dieva vārds. Viss. «Pīters Pens». Es izplūstu asarās, pirms vēl tas sasodītais priekškars pavēries. Un tev pietiek nekaunības apgalvot, ka es …

—   Ak, aizveries! — Glāsa kundze izklaidīgi noteica. Viņa smagi nopūtās. Tad ar saspringtu sejas izteiksmi ievilka pamatīgu dūmu no cigaretes un, izpūzdama dūmus caur degunu, teica — vai, pareizāk sakot, izvirda:

—   O, kaut es zinātu, ko tagad darīt ar to bērnu? — Viņa dziļi ievilka elpu. — Esmu galīgā bezizejā. — Ar rentgena aparāta skatienu viņa pavērās uz vannas aizkaru. — Ne no viena no jums nevar gaidīt nekādu palīdzību. Ne no viena! Jūsu tēvam pat nepatīk runāt par kaut ko tādu. Tu taču pats labi zini! Arī viņš, protams, ir uztraucies — es pazīstu šo viņa sejas izteiksmi, bet viņš vienkārši nekam nespēj paskatīties acīs. — Glāsa kundze saknieba ciešāk lūpas. — Viņš nekam nav paskatījies acis, kopš es viņu pazīstu. Viņš domā, ka viss neparastais un nepa/īkamais izgaisīs kā dūmi, tiklīdz viņš ieslēgs radio un kāds nemākulīgs schnuk sāks dzie dāt.

No aizkara atskanēja dārdoši smiekli. Tie tik tikko, tomēr atšķīrās no viņa sātaniskajiem smiekliem.

—   Jā, tieši tā, — Glāsa kundze sausā balsī uzstāja.. Viņa saliecās uz priekšu. — Tu gribi zināt, ko es īstenībā domāju? — viņa noprasīja. — Gribi?

—   Besij, dieva dēļ! Tik un tā tu man to pastāstīsi, kāda tur starpība, vai…

—   īstenībā es domāju — un man nudien tā liekas — īstenībā es domāju, ka viņš vēl aizvien cer izdzirdēt, jūsu bērnišķās balsis pa radio. Nopietni. — Glāsa kundze atkal smagi nopūtās. — īstenībā es domāju, ka katru reizi, kad jūsu tēvs ieslēdz radio, viņš cer, ka raidīs «Gudro bērnu» un viņš dzirdēs jūs visus — visus savus bērnus — citu pēc cita atkal atbildam uz jautājumiem. — Viņa saknieba lūpas un brīdi klusēja, neapzināti izceldama teikto. — Tik tiešām, es domāju,— jūs visus, — viņa sacīja un piepeši izslējās mazliet taisnāk. — Arī Sīmoru un Voltu. — Viņa ievilka īsu, bet ietilpīgu dūmu. — Viņš pilnīgi dzīvo pagātnē. Nu, bet pilnīgi. Viņš pat gandrīz nekad neskatās televīziju, ja vien tu nepiedalies raidījumā. Un nesmejies, Zūij! Tasnemaz nav smieklīgi.

—   Dieva dēļ, kurš tad smejas?

—   Jā, bet tā tas ir! Viņš ne mazākajā mērā nepamana, ka ar Freniju kaut kas nav īsti labi. Nu ne mazākajā! Kā tu domā, ko viņš man uzprasīja vakar vakarā tūlīt pēc ziņām? Vai man neliekoties, ka Frenija varētu vēlēties mandarīnu! Bērns nogul veselu stundu, vai visas acis izraudādarns, pietiek tikai viņam pateikt «bū», un murmina pie sevis dievs vien zina ko, un tavs tēvs prāto, vai tikai viņai nevarētu gribēties mandarīnu! Es biju gatava viņu nosist! Nākamreiz, kad viņš… — Glāsa kundze aprāvās. Viņa paskatījās uz vannas aizkaru. — Kas tur tik jocīgs?

—   Nekas. Nekas, nekas, nekas. Man patīk tas mandarīns. Labi, un kas tad vēl tev galīgi nepalīdz? Es. Less. Badijs. Kas vēl? Izkrati man savu sirdi, Besij! Nenoslēdzies sevī! Visa mūsu ģimenes nelaime ir tā, ka mēs pārāk nolienam katrs sevī.

—   Tavi jociņi ir visai neizdevušies, jaunais cilvēk, — Glāsa kundze teica. Brīdi viņa noņēmās ar noklīdušas matu šķipsnas ieslodzīšanu zem matu tīkliņa gumijas.

—   Ak, kā man gribētos kaut uz dažām minūtēm dabūt pie telefona Badiju! Vienīgo cilvēku, kuram vajadzētu kaut ko zināt par visām šīm dīvainībām. — Viņa brīdi klusēja, redzami sadrūmusi. — Nelaime nekad nenāk viena. — Viņa nokratīja pelnus kausveidā saliektajā kreisajā plaukstā. — Bubū nebūs atpakaļ ātrāk par desmito. Veikeram man būtu bail par to stāstīt, pat ja es zinātu, kā tikt viņam klāt. Visā savā mūžā neesmu redzējusi tādu ģimeni kā mūsējo. Tik tiešām. Jūs visi, visi bērni, tiekat uzskatīti par inteliģentiem un visvisādiem, bet neviens no jums nav spējīgs palīdzēt izšķirošos brīžos. Neviens. Man patiešām jau ir apnicis …

—   Par ko jāizšķiras, dieva dēļ? Kāds izšķirošs bridis ir pienācis? Ko tu gribi, lai mēs darām, Besij? Ielienam Frenijas ādā un nodzīvojam viņas dzīvi viņas vietā?

—   Tūlīt pat izbeidz! Neviens nesaka, ka kādam vajadzētu dzīvot viņas dzīvi viņas vietā. Es vienkārši vēlētos, lai kāds ieiet viesistabā un noskaidro, kas īsti ir noticis, — tas ir viss, ko es vēlētos. Es vēlētos uzzināt, kad tas bērns domā atgriezties koledžā un pabeigt kursu. Es vēlētos zināt, kad viņa domā iekost kaut jel ko barojošu. Viņa praktiski neko nav ēdusi, kopš atgriezās sestdienas vakarā, — absolūti neko! Es mēģināju — nav pat pusstunda pagājusi — pierunāt viņu izdzert tasi burvīga cāļa buljona. Viņa norija tieši divus malkus, un tas bija viss! Viņa izvēma visu, ko es viņai piespiedu apēst vakar, praktiski visu. — Glāsa kundze mirkli apklusa, bet gan tikai tāpēc, lai atvilktu elpu. — Viņa sacīja, ka vēlāk varbūt apēdīšot kādu ceptu maizīti. Un ko īsti nozīmē šī maizīšu ēšana? Cik man ir izdevies noskaidrot, viņa visu trimestri ir iztikusi tikai no šīm maizītēm un kokakolas. Vai tad tagad koledžās jaunas meitenes baro tikai ar tādām lietām? Es zinu vienu. Es pilnīgi noteikti netaisos barot tik nodzītu meiteni, kāda tagad ir viņa, ar ēdienu, kas nav pat…

—   Kas par cīņas sparu! Vai nu lai ēd cāļa buljonu, vai neko. Un neatkāpties ne soli. Ja viņa ir nolēmusi novest sevi līdz nervu sabrukumam, tad mums vismaz ir jāgādā, lai viņa nevarētu to izdarīt, atstāta mierā.

—   Neesi tik rupjš, jaunais cilvēk! O, cik tev ir briesmīga mēle. Tavai zināšanai, es nebūt neuzskatu par neiespējamu, ka pastāv pilnīgi noteikts sakars starp barību, kuru saņem bērna organisms, un visām šīm dīvainībām. Pat tad, kad viņa bija bērns, šis bērns bija praktiski ar varu jāpiespiež ēst dārzeņus un vispār visu, kas varētu viņai būt derīgs. Nevar darīt pāri organismam bezgalīgi gadu pēc gada — un vienalga, ko tu par to domā.

—   Tev pilnīgi taisnība. Tev pilnīgi taisnība. Tas ir satriecoši, cik velnišķīgi precīzi tu ar vienu lēcienu nokļūsti tieši būtības centrā. Man pat zosāda uzmetās… Ak dievs, Besij! Tu mani iedvesmo! Tu liec man uzliesmot, Besij! Tu zini, ko tu esi izdarījusi? Vai tu pati aptver, ko tu esi izdarījusi? Tu esi piešķīrusi visai šai sasodītajai lietai jauku, svaigu bībelisku aspektu. Esmu uzrakstījis koledžā četrus — patiesībā piecus — darbus par Krustāsišanu —, un tie visi pataisījuši mani pašu vai traku, jo man likās, ka tajos kaut kā trūkst. Tagad es zinu, kas par vainu. Tagad man tas ir skaidrs. Esmu ieraudzījis Kristu pilnīgi cilā gaismā. Viņa slimīgo fanātismu. Viņa primitīvo attieksmi pret šiem jaukajiem, saprātīgajiem, konservatīvajiem farizejiem, kuri godīgi maksā nodokļus. Tas tik ir aizraujoši! Savā vienkāršībā, tiešumā un neiecietībā, Besij, tu esi piešķīrusi vajadzīgo tonalitāti visai Jaunajai Derībai. Nepareiza diēta. Kristus pārtika tikai no ceptām maizītēm un kokakolas. Un, spriežot pēc visa, ko mēs zinām, viņš, iespējams, pat visu to pūli pabaroja …

—   Tālit pat izbeidz, tūlīt! — Glāsa kundze pārtrauca viņu mierīgā, bet draudīgā balsī. — Ak, ar kādu prieku es aizbāztu tev muti ar bērna autiņu.

—  Te tev nu bija! Es tikai cenšos risināt pieklājīgas vannas istabas sarunas.

—   Tu esi ļoti asprātīgs. Ak, cik tu esi asprātīgs! Iedomājies tikai, jaunais cilvēk, es neskatos uz tavu mazo māsiņu tāpat kā uz mūsu Kungu. Iespējams, ka es esmu īpatnēja, taču tā nu tas ir. Iedomājies tikai, es vispār noredzu nekādu iespēju salīdzināt To Kungu ar nodzītu, pārpūlējušos studentīti, kas pārlasījusies reliģiskas grāmatas un tā tālāk. Tu noteikti pazīsti — vismaz tev vajadzētu pazīt — savu māsu tikpat labi kā es. Viņa ir šausmīgi viegli ietekmējama un vienmēr tāda ir bijusi, un tu to joti labi zini!

Brīdi vannas istabā valdīja dīvains klusums.

—   Māt? Tu vēl aizvien tur sēdi? Man ir velnišķīgas aizdomas, ka tu tur sēdi un smēķē kādas piecas cigaretes reizē. Tā ir? — Viņš gaidīja. Taču Glāsa kundze nevēlējās atbildēt. — Es negribu, ka tu tur sēdi, Besij. Es gribētu tikt ārā no šīs sasodītās vannas … Besij, tu dzirdi mani?

—   Dzirdu jau, dzirdu, — Glāsa kundze atsaucās. Viņas sejai pārslīdēja jauna rūpju ēna. Viņa iecirtīgi izslējās taisnāk. — Viņa ir iekārtojusies uz dīvāna kopā ar to nepilnīgo Blūmbergu, — viņa sacīja. — Tas ir pat neveselīgi.

Viņa smagi nopūtās. Nu jau vairākas minūtes viņa turēja cigaretes pelnus kausveidā saliektajā kreisajā plaukstā. Tagad viņa pastiepās un nepiecēlusies izbēra tos atkritumu grozā.

—   Es nezinu, kas man būtu jādara. Vienkārši nezinu, un viss. Mājā viss ir ar kājām gaisā. Krāsotāji ir gandrīz pabeiguši viņas istabu un gribētu pāriet uz viesistabu /tīlīt pēc lenča. Es nezinu, modināt viņu vai nemodināt. Viņa gandrīz nemaz nav gulējusi. Es vienkārši jūku prātā. Tu zini, cik ilgs laiks pagājis, kopš man pēdējo reizi atļāva ataicināt krāsotājus uz šo dzīvokli? Gandrīz div …

—   Krāsotājus! O! Beidzot ataust gaisma. Biju pilnīgi aizmirsis par krāsotājiem. Klausies, kāpēc tu neaicini viņus šurp? Šeit ir tik daudz telpas. Viņi nu gan mani uzskata par sasodīti sliktu saimnieku, ja es pat neuzaicinu viņus pakavēties vannasistabā, kamēr este …

—   Paliec kādu brīdi mierā, jaunais cilvēk. Es domāju.

Gluži kā paklausīdams, Zūijs piepeši ķērās pie sava

sūkļa. Un tad kādu laiku vienīgā skaņa vannas istabā bija sūkļa švīkstoņa. Glāsa kundze, sēdēdama kādas astoņas desmit pēdas atstatu no aizkara, blenza pāri flīzēm klātajai grīdai uz zilo paklājiņu pie vannas. Cigarete bija nodegusi līdz pēdējai puscollai. Viņa turēja to labās rokas divos pirkstgalos. Veids, kādā viņa to turēja, neapšaubāmi radīja vēlēšanos sūtīt literārā ellē

pirmo spēcīgo (un noturīgo) iespaidu, ka viņas plecus sedz neredzama dublinietes šalle. Viņas pirksti bija ne tikai ārkārtīgi gari un skaisti veidoti — kādus neviens neiedomātos ieraudzīt vidēji korpulentai sievietei —, bet tie ari, izrādījās, kaut kā aristokrātiski vibrēja: tik eleganti varētu vibrēt pirksti no troņa nogāztai Balkānu karalienei vai pensija aizgājušai slavenai kurtizānei. Un tā nebija vienīgā pretruna ar melnšallisko Dublinas motīvu. Vēl bija Besijas Glāsas kājas, kuras lika uzacīm parauties augšup — tik glītas tās bija pat pēc visstingrākajiem kritērijiem. Tās bija sabiedrībā reiz plaši atzītas skaistules, vodevijas aktrises, dejotājas, dzimušas dejotājas kājas. Tagad, viņai sēžot un blenžot uz zilo paklājiņu, tās bija sakrustotas, kreisā pāri labajai, un likās — novalkātā baltā frotē čībiņa teju, teju nokritīs no izstieptās kājas pirkstgaliem. Pēda bija ārkārtīgi maza un potītes vēl aizvien slaidas, taču, iespējams, visievērojamākais bija tas, ka ikri vēl aizvien bija stingri un uz tiem nebija ne pēdas no vēnu mezgliem.

Glāsa kundze negaidīti nopūtās daudz dziļāk nekā parasti, un likās, ka ar šo nopūtu viņa bezmaz vai izdvesa daļu no savas dzīves spēka. Viņa piecēlās, aiznesa cigareti līdz izlietnei, uzlaida tai strūklu auksta ūdens, tad iemeta apdzēsto nodeguli atkritumu grozā un atkal apsēdās. Taču iepriekšējā sevī gremdēšanās apburtība bija pilnībā saglabājusies, gluži it kā viņa vispār nebūtu izkustējusies no vietas.

— Es kāpšu no vannas ārā pēc kādām trim sekundēm, Bcsij. Es tevi godīgi brīdinu. Neuzliksim pārāk smagus pārbaudījumus viesmīlībai, bucīt!

Glāsa kundze, kura turpināja vērties zilajā paklājiņā, atbildēja uz šo «godīgo brīdinājumu» ar izklaidīgu galvas mājienu. Un jāpiemin vai pat jāatzīmē — ja Zūijs šajā mirklī būtu redzējis viņas seju, it īpaši acis, viņam varētu rasties spēcīga — pārejoša vai arī nepārejoša — vēlēšanās atcerēties, ar visām intonācijām rekonstruēt lielāko daļu no paša teiktā sarunas laikā — lai šo daļu mīkstinātu un vērstu iecietīgāku. No otras puses, varbūt arī nerastos. 1955. gadā mēģinājums pilnīgi pareizi nolasīt Glāsa kundzes sejas un it sevišķi viņas milzīgo zilo acu izteiksmi bija riska pilns pasākums. Vēl tikai pirms pāris gadiem viņas acis spēja klaji paust (gan cilvēkiem, gan vannas istabas paklājiņiem), ka divi viņas dēli ir miruši — viens izdarījis pašnāvību (viņas vismīļākais, viskomplicētākais un vissirsnīgākais dēls), otrs kritis otrajā pasaules karā (viņas vienīgais tiešām bezrūpīgais dēls); kaut gan reiz Besijas Glāsas acis būtu varējušas pavēstīt šos faktus, pavēstīt tik daiļrunīgi un ar tādu redzamu tieksmi uz sīkumiem, ka ne viņas vīrs, ne arī kāds no viņas pieaugušajiem dzīvajiem bērniem nespētu izturēt šo skatienu, nemaz nerunājot par neizprašanu, taču tagad, 1955. gadā, viņa uzskatīja par piemērotu lietot šos pašus šausmīgos ķeltiskos paņēmienus, lai paziņotu — parasti pie ārdurvīm —, ka jaunais izsūtāmais zēns nav laikā atnesis jēra kāju pusdienām vai ka kādas nenozīmīgas Holivudas zvaigznītes laulību kuģis uzskrējis uz sēkļa.

Viņa strauji aizdedzināja jaunu kingsaiza cigareti, ievilka no tās dūmu un, to izpūzdama, piecēlās.

— Pēc mirkļa es būšu atpakaļ, — viņa sacīja. Paziņojums skanēja tik nevainīgi kā solījums. — Tikai, lūdzu, kāp uz paklājiņa, kad iznāc no vannas, — viņa piebilda. — Tāpēc tas tur ir nolikts.

Viņa izgāja no vannas istabas, stingri aizvērdama durvis. Un tas izskatījās gandrīz tā, it kā laineris Queen Mary, ilgas dienas pavadījis provizorā peldošā dokā Voldena dīķī, izpeldētu no tā tikpat pēkšņi un perversi, kā iepeldējis. Aiz vannas aizkara Zūijs dažas sekundes aizvēra acis, it kā viņa paša mazais peldamrīks bīstami zvalstītos lielā kuģa ķīļūdenī. Tad viņš atvilka aizkaru un pavērās uz aizvērtajām durvīm. Tas bija smags skatiens, un atvieglojums nebūt nebija tā būtiskākā daļa. Tas bija īsts vientulības cienītāja skatiens, kuram neliekas sevišķi pieņemami (un tas nav nemaz tik paradoksāli), ka viņa vientulības pārtraucējs piepeši ņem un — viens, divi, trīs — viņu tā pamet.

Pēc nepilnām piecām minūtēm Zūijs bija uzvilcis tumšpelēkas blīva auduma bikses bez jostas, sasukājis mitros matus un basām kājām stāvēja pie izlietnes, pār pleciem pārmetis dvieli. Pirmsskūšanās rituāls bija jau sācies. Loga žalūzija bija pa pusei pacelta; vannas istabas durvis bija pavērtas, lai lautu garaiņiem izplūst un spoguļi atkal kļūtu dzidri; bija aizdedzināta cigarete, ievilkts no tās dūms un pati nolikta pa rokai uz matstikla plauktiņa zem zāļu skapīša spoguļa. Un šobrīd Zūijs jau bija beidzis uzspiest skujamkrēmu ziepju otiņas galam. Neuzskrūvējis vāciņu, viņš nolika krēma tūbiņu kaut kur emaljētajos dziļumos, lai tā netraucētu. Ar plaukstu cieši nobrauca šurpu turpu pa zāļu skapīša spoguļa virsmu, notraukdams lielāko daļu aprasojuma. Tad viņš sāka ieziepēt seju. Zūijs darīja to ļoti neparasti, taču būtībā pilnīgi atbilstoši savai skūšanās tehnikai. Tas nozīmē, ka, seju ieziepēdams, viņš gan skatījās spogulī, taču nevēroja vis otiņas kustības, bet skatījās tieši sev acīs, it kā tās būtu neitrāla teritorija, nevienam nepiederoša zeme viņa privātajā cīņā ar narcisismu, kuru viņš nepārtraukti izcīnīja kopš septiņu vai astoņu gadu vecuma. Tad, kad viņam bija divdesmit pieci, šai cīņas viltībai bija gan vairs tikai pieraduma spēks — tieši tā beisbola spēles veterāns, iznācis pamatbāzē, uzsit ar nūju pa zoļu tapām, vienalga, vai viņam tas vēl ir nepieciešams, vai ne. Un tomēr pirms pāris minūtēm, sukādams matus, viņš centās to izdarīt, pēc iespējas mazāk meklēdams palīdzību spogulī. Un pirms tam viņš bija veikli noslaucījis ķermeni visu augumu atspoguļojoša spoguļa priekšā, ne reizi tajā neieskatījies.

Viņš bija tikko beidzis ieziepēt seju, kad spoguli negaidīti parādījās māte. Viņa stāvēja uz sliekšņa pāris pēdu Zūijam aiz muguras, uzlikusi vienu roku uz durvju roktura — klaji tēlodama nedrošību par iespēju atgriezties vannas istabā.

—   O, kāds burvīgs un jauks pārsteigumsl — Zūijs uzsauca spogulim. — Nāc tik iekšā! — viņš iesmējās, t. i., pareizāk sakot, palaida rēcienu, tad atvēra zāļu skapīti un izņēma skuvekli.

Glāsa kundze tuvojās izklaidīgi.

—   Zūij … — viņa sacīja. — Es domāju.

Viņas iecienītā sēdvieta bija tieši pa kreisi no Zūija. Viņa jau grasījās apsēsties.

—   Nesēsties! Ļauj manām acīm tevi atdzerties! — Zūijs teica. Izkāpšana no vannas, bikšu uzvilkšana un matu sasukāšana bija redzami uzlabojusi viņa garastāvokli. — Viesi mūsu pieticīgajā templi ir tik reta parādība, ka, viņiem ierodoties, mēs cenšamies …

—   Tu vari kaut uz mirkli palikt mierā? — stingri noteica Glāsa kundze apsēzdamās. Viņa sakrustoja kājas. — Es domāju. Kā tev šķiet, kā būtu, ja mēs dabūtu rokā Veikeru? Pati es tā nedomāju, bet kā tu domā? Manuprāt, bērnam tik tiešām nepieciešams labs psihiatrs, nevis priesteris vai nezin kas, taču es varu kļudities.

—   O, nē, nē. Kļūdīties tu nevari, Nezinu neviena gadījuma, kad tu būtu kļūdījusies, Besij. Tavi fakti vienmēr ir vai nu nepatiesi vai pārspīlēti, taču tu nekad nekļūdies — nē, nē. — Ar acīm redzamu labsajūtu Zūijs saslapināja skuvekli un sāka skūties.

—   Zūij, es tev jautāju, un atmet, lūdzu, tagad savu mūžīgo jokošanos. Kā tu domā, man ir jāmeklē Veikers vai nav? Es varētu piezvanīt tam bīskapam Pinčotam vai kā viņu tur sauc, un viņš, iespējams, vismaz varētu man pateikt, uz kurieni sūtīt telegrammu, ja Veikers vēl aizvien ir uz kāda stulba kuģa. — Glāsa kundze pasniedzās un pavilka tuvāk skārda atkritumu grozu, lai izmantotu to par pelnutrauku, jo vannas istabā bija ienākusi ar degošu cigareti. — Es uatcāju Frenijai, vai viņa negribētu parunāt ar viņu pa telefonu, — viņa sacīja. — Ja man izdosies dabūt viņu rokā.

Zūijs strauji noskaloja skuvekli.

—   Un ko viņa atbildēja? — viņš vaicāja.

Glāsa kundze nosēdās ērtāk un pavirzījās mazliet pa labi.

—  Viņa sacīja, ka negrib runāt ne ar vienu.

—   Ahā. Bet mēs taču zinām labāk nekā viņa, vai ne? Mēs taču netaisāmies pieņemt šādu tiešu atbildi, mierīgi palikdami ierakumos, ko?

—   Tavai zināšanai, jaunais cilvēk, es šodien netaisos ņemt nopietni nevienu šā bērna atbildi, — Glāsa kundze teica, atkal saņēmusi sevi rokās. Viņa vērsās pie Zūija ieziepētā profila. — Ja ir darīšana ar jaunu meiteni, kas četrdesmit astoņas stundas noguļ istabā raudādama un kaut ko pie sevis murminādama, tad nav jāgaida no viņas nekādas «/bildes.

Atstājis šos vārdus bez komentāra, Zūijs turpināja skūties.

—   Atbildi uz manu jautājumu, lūdzu! Kā tu domā — vai man ir jāsameklē Veikers vai nav? Man ir bail, teikšu tev atklāti. Viņš ir tik jūtīgs — kaut arī viņš ir priesteris. Pietiek tikai pateikt Veikeram, ka taisās 1it, kad viņam acis jau pilnas asarām.

Uzjautrinājumā par šo atbildi Zūijs dalījās ar savām acīm spogulī.

—   Tas nozīmē, ka tev vēl ir cerība, Bcsij, — viņš sacīja.

—   Nūja, ja es nevaru Badiju dabūt pie telefona un pat tu negribi palīdzēt, man taču kaut kas ir jādara, — Glāsa kundze teica. Izskatīdamās krietni noraizējusies, viņa labu brīdi smēķēja. Tad turpināja:

—   Ja tas būtu kas stingri katolisks vai kaut kas tamlīdzīgs, es varbūt varētu palīdzēt pati. Vis« es neesmu aizmirsusi. Taču neviens no jums, bērniem, nav audzināts katoliskā garā, un es tiešām nesaprotu …

Zūijs viņu pārtrauca.

—   Nav pareizi, — viņš sacīja, pavērsdams putām klāto seju pret viņu. — Nav pareizi. Tu neesi uz pareizā ceļa. Es to teicu tev jau vakar vakarā. Tam, kas notiek ar Freniju, nav nekāda sakara ar konfesijām. — Viņš apmērcēja bārdas dzenamo un turpināja skūties. — Un, lūdzu, tici man.

Glāsa kundze cieši un uzstājīgi vērās viņa profilā, it kā gaidītu, ka viņš teiks vēl kaut ko, taču viņš klusēja. Beidzot viņa nopūtās un sacīja:

—   Uz brīdi man varbūt pietiktu, ja izdotos kaut vai dabūt no viņas dīvāna nost to šausmīgo Blūmbergu. Tas ir pat rce/u'giēniski. — Viņa ievilka dūmu. — Un es nezinu, kas man būtu jādara ar tiem krāsotājiem. Kuru katru brīdi viņi pabeigs Frenijas istabu un tad sāks kā traki plēsties uz viesistabu.

—   Zini, es esmu vienīgais šajā ģimenē, kuram nav nekādu problēmu, — Zūijs sacīja. — Un zini, kāpēc? Vienkārši katru reizi, kad jūtos sadrūmis vai samulsis, es ielūdzu kādu apmeklēt mani vannas istabā, un kopīgiem spēkiem mēs nolīdzinām visus negludumus — tas ir viss.

Brīdi likās, ka Zūija piedāvātā problēmu atrisināšanas metode izkliedēs Glāsa kundzes uzmanību, taču šī bija diena, kad pār viņu nebija varas nekādiem jokiem. Brīdi viņa vērās uz Zūiju, tad viņas acīs lēnām parādījās cita izteiksme — apņēmība, neatlaidība un mazliet izmisuma.

—   Zini, es neesmu tik dumja, kā tu domā, jaunais cilvēk, — viņa sacīja. — Jūs visi esat tik nos/ēpumaini, visi bērni. Bet tā nu ir gadījies, ja tevi tas interesē, ka es zinu daudz vairāk par visu, kas aiz tā slēpjas, nekā tu iedomājies. — Lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru, viņa, lūpas sakniebusi, notrauca no kiinono klēpja iedomātu tabakas kriksīti. — Tavai zināšanai, tā nu ir iznācis, ka es zinu: visa šā gadījuma sakne ir tā mazā grāmatiņa, kuru viņa vakar staipīja līdzi pa visu dzīvokli.

Zūijs pagriezās un uzmeta viņai skatienu. Viņš smīnēja.

—   Kā tev izdevās to noskaidrot?

—   Kā es to noskaidroju, par to tev nav jāuztraucas, — Glāsa kundze teica. — Ja tevi tas interesē, vairākas reizes zvanīja Leins. Viņš ir šausmīgi uztraucies par Freniju.

Zūijs noskaloja skuvekli.

—   Pie velna, kas tas par Leinu? — viņš vaicāja. Un tas nekļūdīgi bija vēl aizvien ļoti jauna vīrieša jautājums, kuram šad tad ir tieksme izlikties, ka viņš nezina daža laba cilvēka vārdu.

—   Tu ļoti labi zini, kas ir Leins, jaunais cilvēk, — Glāsa kundze uzsvēra. — Leins Kutels. Visu šo gadu viņš ir vienīgais Frenijas kavalieris. Tu esi ticies ar viņu vismaz pusduci reižu, cik man zināms, tāpēc, lūdzu, nemēģini izlikties, ka tu nezini, kas viņš ir.

Zūijs ļāva vaļu īstam rēcienam, it kā klaji jūsmotu par katru gadījumu, kad tiek atmaskota izlikšanās, pat ja atmaskots tiek viņš pats.

—   Jāsaka nevis «Frenijas kavalieris», bet «Frenijas čalis», — viņš sacīja. — Kāpēc tu izsakies tik arhaiski? Kāpēc, ko?

—   Kāpēc es lietoju vecus izteicienus, par to tev nav jāuztraucas. Tevi gan varētu interesēt tas, ka viņš ir zvanījis jau piecas vai sešas reizes, kopš Frcnija atgriezusies mājās, — divas reizes šorīt, kad tu vēl nebiji pat piecēlies. Viņš bija ļoti jauks, un viņš ir šausmīgi «^traucies par Freniju.

—   Nevis tā kā dažs labs cits, vai ne? Labi, man ir ļoti patīkami sagraut tavas ilūzijas, bet es esmu nosēdējis ar viņu kopā kādu stundu, un man jāsaka, ka viņš nebūt nav jauks. Viņš ir siržu lauzējs un liekulis. Starp citu, kāds ar manu skuvekli ir dzinis paduses vai savas sasodītās kājas. Vai nometis zemē. Galviņa ir pilnīgi…

—   Neviens nav aizticis tavu skuvekli, jaunais cilvēk. Vai drīkst jautāt, kāpēc viņš ir siržu lauzējs un liekulis?

—      Kāpēc? Tāpēc, ka viņš tāds ir, un viss. Varbūt tāpēc, ka tas atmaksājas. Varu teikt tikai vienu. Ja viņš vispār ir noraizējies par Freniju, varu likt galvu ķīlā, ka iemesli ir visnožēlojamākie. lespējams, ka viņš ir uztraucies tāpēc, ka viņam negribējās pamest to sasodīto futbola spēli, pirms tā beigusies, — uztraucies tāpēc, ka, iespējams, ļāvis to nojaust Frenijai, kurai ir pieliekami ass skatiens, lai to pamanītu. It labi varu iztēloties, ka tas štrunta mērglis iesēdina Freniju taksometrā un pēc tam vilcienā, visu laiku domādams par to, vai paspēs atpakaļ uz spēli pirms pirmā puslaika beigām.

—   Ak, ar tevi nav iespējams runāt! Pilnīgi nav iespējams. Pati nespēju saprast, kāpēc es vēl pūlos. Tu esi tieši tāds pats kā Badijs. Tu domā, ka visi rīkojas tikai kaut kādu ipašu iemeslu dēļ. Tu pats nevari iedomāties, ka kāds var piezvanīt tāpat vien, bez kaut kādiem īpašiem un savtīgiem iemesliem.

—   Tieši tā — deviņos gadījumos no desmit. Un šis subjektiņš nav izņēmums, vari būt droša. Paklausies, es ar viņu runājos veselas sasodītas divdesmit minūtes kādu vakaru, kamēr Frenija pārģērbās, lai kaut kur ietu, un es saku, ka viņš ir viens liels nekas. — Viņš iegrima pārdomās, nekustīgi turot skuvekli pie vaiga.

—   Pie velna, kas tas bija, ko viņš man tur stāstīja? Kaut kas ļoti iekarojošs. Kas tas bija? … O, jā. Jā. Viņš man stāstīja, ka esot mēdzis klausīties mūs ar Freniju katru nedēļu, kad bijis mazs, — un tu zini, ko viņš darīja, tas štrunta mērglis? Viņš cēla mani vai debesīs uz Frenijas rēķina. Pilnīgi bez jebkāda iemesla, tikai tāpēc, lai pielišķētos un demonstrētu savu svaigo, sīko «Efejas ligas» intelektu. — Zūijs izbāza mēli un palaida klusinātu un savdabīgu «Bronksas sveicienu». — Fū, — viņš sacīja, atsākdams skūties. — Fū, es saku par visiem baltkurpjainiem kolcdžpuikām, kuri rediģē kopmītnes literāros žurnālīšus. Jebkurā brīdī mainu pret godīgu blēdi.

Glasa kundze pievērsa ilgu un pārsteidzoši saprotošu skatienu viņa profilam.

—   Viņš ir jauns puisis, kas nav vēl pat pabeidzis koledžu. Un tu padari cilvēkus nervozus, jaunais cilvēk, — viņa sacīja vismaz viņai ļoti līdzsvarotā tonī.

—   Vai nu tev cilvēks iepatīkas, vai ne. Un, ja iepatīkas, tad tu runā viens pats, un otrs nevar iespraust ne vārdiņa. Ja tev kāds nepatīk, un tā gadās visbiežāk, tu dīki sēdi kā pati nāve un Jauj otram runāt tukšumā. Esmu redzējusi, kā tu to dari.

Zūijs apgriezās pilnīgi, lai paskatītos uz māti. Viņš apgriezās un skatījās uz viņu šajā reizē tieši tāpat, kā citos šādos gadījumos to vai citu gadu bija apgriezušies un skatījušies uz māti visi viņa brā|i un māsas (īpaši jau nu brāļi). Un ne tikai ar pamatotu izbrīnu, ka patiesība, tiesa, varbūt fragmentāra, izpeld no parasti šķietami necaurlaidīgās aizspriedumu, stereotipu un banalitāšu masas. Bet ar apbrīnu, mīlestību un — nebūt ne pēdējā vietā — ar pateicību. Un, vai nu tas būtu pārsteidzoši vai ne, Glāsa kundze ik reizes uztvēra šos «meslus» skaistā mierā. Viņas atbildes skatiens pauda pieticību un labvēlību pret to meitu vai dēlu, kas tā uz viņu bija paskatījies. Un tagad šo sejas izteiksmi varēja vērot Zūijs.

—   Tā tu dari, — viņa sacīja bez pārmetuma balsī.

—   Ne tu, ne Badijs neprotat runāt ar cilvēkiem, kuri jums nepatīk. — Viņa brīdi padomāja. — Patiesībā ar tiem, kurus jūs nemīlat, — viņa izlaboja. Zūijs turpināja stāvēt, pārtraucis skūšanos un blenzdams viņā.

—    Tas nav pareizi, — viņa sacīja drūmi un skumji.

—   Tu kļūsti tik līdzīgs Badijam, kad viņš bija tavā vecumā. Pat tavs tēvs to ir pamanījis. Ja kāds tev neiepatīkas pāris minūtēs, ar viņu ir cauri uz mūžīgiem laikiem. — Glāsa kundze pievērsa neko neredzošu skatienu zilajam paklājiņam uz flīzēm klātās grīdas. Lai neizjauktu viņas noskaņojumu, Zūijs stāvēja tik mierīgi, cik vien iespējams. — Nevar dzīvot pasaulē ar tik spēcīgām simpātijām un antipātijām, — Glāsa kundze teica paklājiņam, tad atkal pavērsās pret Zūiju ar ilgu skatienu, kurā tikpat kā nebija — vai pat vispār nebija — nekā pamācoša. — Lai ko tu par to arī nedomātu, jaunais cilvēk, — viņa piebilda.

Ar ciešu skatienu palūkojies uz māti, Zūijs pasmaidīja un atkal pievērsās spogulim, lai pārbaudītu, kā ir noskuvies. Glāsa kundze, vērodama viņu, nopūtās. Viņa pieliecās un nodzēsa cigareti pret skārda atkritumu groza iekšmalu. Gandrīz tūlīt viņa aizsmēķēja jaunu cigareti un teica, cik zīmīgi spēdama:

—   Un tik un tā — tava māsa saka, ka viņš ir burvīgs zēns. Sis Leins.

—  Viņā runā sekss, — Zūijs teica. — To balsi es pazīstu. O, to balsi es labi pazīstu! — Viņš noskuva pēdējās putām klātās vietas uz sejas un kakla. Pārbaudīdams ar vienu roku aptaustīja kaklu, tad atkal satvēra otiņu un sāka ieziepēt stratēģiski svarīgākās sejas dajas. — Nu, labi. Un kas tad Lcinam bija sakāms pa telefonu? — viņš vaicāja. — Kas tad, pēc viņa domām, ir Frcnijas nelaimju cēlonis?

Glāsa kundze iekaisusi paliecās mazliet uz priekšu un teica:

—    Nu, Leins saka, ka tam visam ir sakars — visai šai būšanai — ar to mazo grāmatiņu, kuru viņa visu laiku neizlaiž no rokām. Tu taču zini. Tā mazā grāmatiņa, kuru viņa vakar visu dienu lasīja un kuru staipa sev līdzi visur, kur …

—   Es zinu to mazo grāmatiņu. Kas vēl?

—    Nu, viņš — Leins — saka, ka tā esot šausmīgi reliģioza grāmatiņa — fanātiska un tā tālāk — un ka viņa to dabūjusi koledžas bibliotēkā, un ka tagad viņa domājot, ka viņa varbūt esot… — Glāsa kundze aprāvās. Zūijs bija pagriezies pret viņu visai draudīgā ātrumā.

—   Kas tev notika? — viņa vaicāja.

—   Kur, viņš teica, viņa to esot ņēmusi?

—   Bibliotēkā. Koledžā. Kas tad ir?

Zūijs pakratīja galvu un pagriezās atpaka| pret izlietni. Viņš nolika putu otiņu un atvēra zāļu skapīti.

—     Kas par lietu? — Glāsa kundze uzstāja. — Kas tad ir ar to grāmatu? Ko nozīmē šis skatiens, jaunais cilvēk?

Zūijs neatbildēja, kamēr nebija atvēris jaunu žilešu paciņu. Tad, izjaukdams skuvekli, viņš sacīja:

—   Tu esi tik dumja, Besij!

Viņš izņēma žileti no skuvekļa.

—    Kāpēc es esmu dumja? Starp citu, tu vakar jau ieliki jaunu žileti.

Zūijs ar neko neizsakošu sejas izteiksmi ielika skuvekli jaunu žileti un sāka skūties otru reizi.

—    Es tev jautāju, jaunais cilvēk! Kāpēc es esmu tik dumja? Vai tad viņa nedabūja šo mazo grāmatiņu koledžas bibliotēkā?

—    Nē, Besij, nedabūja vis, — Zūijs skūdainies teica. — Šī mazā grāmatiņa saucas «Piligrims turpina ceļu» un tā ir turpinājums citai mazai grāmatiņai, kuras nosaukums ir «Piligrima ceļš», ko viņa arī staipa visur sev līdzi, un abas šīs grāmatiņas viņa paņēma bijušajā

Sīinora un Badija istabā, kur tās atradās uz Sīinora galda, kopš vien es spēju atcerēties. Ak tu kungs debesīs!

—   Bet tāpēc jau nav jāklūp man virsū! Vai tad tas ir tik šausmīgi — iedomāties, ka viņa būtu varējusi tās dabūt koledžas bibliotēkā un vienkārši atvest tās…

—   Jā! Tas ir šausmīgi. Tas ir šausmīgi tāpēc, ka abas grāmatiņas, sasodīts, gadiem ilgi gulēja uz Sīmora galda. Tas ir nomācoši.

Glāsa kundzes balsī ieskanējās negaidīta intonācija — viss cīņas spars no tās bija pagaisis.

—   Es neeju tajā istaba, ja vien varu no ta izvairīties, un tu to zini, — viņa sacīja. — Es neskatos uz Sīmora vecajām … uz viņa mantām.

Zūijs steidzīgi sacīja:

—   Labi, labi, piedod.

Nepaskatījies uz māti, viņš noņēma no pleciem dvieli un, lai gan nebija pilnībā pabeidzis otru reizi skūties, noslaucīja no sejas atlikušās putas.

—   Pārtrauksim uz kādu brīdi par to, — viņš sacīja, uzmezdams dvieli uz radiatoriem; tas uzkrita tieši uz Rika-Tinas manuskripta titullapas. Viņš atskrūvēja skuvekli un paturēja to zem aukstā ūdens strūklas.

Viņa atvainošanās bija patiesa, un Glāsa kundze to zināja, taču viņa acīmredzot nespēja piespiest sevi atteikties no iespējas, ko tā pavēra, varbūt tāpēc, ka šādi gadījumi bija retums.

—   Tu neesi labs, — viņa sacīja, skatīdamās, kā Zūijs skalo skuvekli. — Tu nemaz neesi labs, Zūij. Tu esi pietiekami vecs, lai vismaz papūlētos būt kaut drusku labāks, kad jūti sevī ļaunumu. Vismaz Badijs, kad jūt sevī…

Viņa satrūkās tā, ka viņai pat elpa aizrāvās, jo šajā brīdī Zūija skuveklis ar visu jauno žileti grabēdams ielidoja atkritumu grozā.

Pilnīgi iespējams, ka Zūijs negribēja skuvekli ar troksni triekt atkritumu grozā, — varbūt viņš tikai strauji un ar tādu niknumu nolaida gar sāniem kreiso roku, ka tas vienkārši izslīdēja. Katrā ziņā viņš pilnīgi noteikti nebija paredzējis pret izlietnes malu sasist delnas locītavu.

—   Badijs, Badijs, Badijs, — viņš sacīja. — Sīmors, Sīmors, Sīmors.

Viņš bija pagriezies pret māti, kuru skuvekļa ielidināšana spaini gan bija pārsteigusi un satraukusi, taču pa īstam sabaidījusi nebija.

—   Man viņu vārdi jau tā noriebušies, ka esmu gatavs sev rīkli pārgriezt. — Viņa seja bija nobālusi, taču gandrīz pilnīgi neizteiksmīga. — Visa šī sasodītā māja smird pēc spokiem. Labi, man nav pārāk lieli iebildumi, ja mani vajā mirušo gari, bet man, velns lai parauj, ir iebildumi, ka mani vajā pusbeigto gari. Es lūdzu dievu, lai Badijs izšķiras. Viņš atkārto visu, ko kādreiz darījis Sīmors, — vismaz cenšas atkārtot. Kāda velna pēc viņš neizdara arī pašnāvību, un beigta balle?

Glāsa kundze samirkšķināja acis, gan tikai vienu reizi, taču Zūijs tūlīt novērsa skatienu no viņas sejas. Viņš noliecās un izmakšķerēja skuvekli no atkritumu groza.

—   Mēs esam tizli, mēs ar Frcniju, — viņš paziņoja iztaisnodamies. — Es esmu divdesmit piecus gadus vecs tizlenis un viņa ir divdesmit gadu veca tizlcne, un vainīgi ir tie abi smerdeļi. — Viņš nolika skuvekli uz izlietnes malas, taču tas ar troksni ieslīdēja izlietnē. Viņš steidzīgi izņēma to no izlietnes un cieši satvēra pirkstos. — Frenijas gadījumā simptomi ir mazliet aizkavējušies salīdzinājumā ar manu gadījumu, taču arī viņa ir tizla, un tu neaizmirsti to. Zvēru tev, es varētu viņus abus nogalināt, acis nepamirkšķinājis. Dižos skolotājus. Dižos apziņas atbrīvotājus. Ak dievs! Es pat nevaru ne ar vienu kopā paēst lenču un mierīgi parunāties. Vai nu man tas liekas pārāk garlaicīgi, vai arī es kļūstu tik sasodīti pamācošs, ka tam mērglim, ar kuru es runāju, ja viņam ir kaut mazliet prātiņa, vajadzētu krēslu salauzt pret manu galvu.

Pēkšņi viņš atvēra zāļu skapīti. Pāris brīžu ar tukšu skatienu vēries tajā, it kā būtu aizmirsis, kāpēc to attaisījis, viņš nolika nosusināto skuvekli vietā uz viena no plauktiņiem.

Glāsa kundze sēdēja ļoti mierīgi un vēroja dēlu, cigaretei gruzdot jau pavisam tuvu pirkstiem. Viņa vēroja, kā tas uzskrūvē vāciņu tūbiņai ar skūšanās krēmu. Tikai ar zināmām grūtībām viņam izdevās uztrāpīt vītnei.

—   Lai gan tas nevienu neinteresē, taču es, sasodīts, līdz pat šai dienai nevaru mierīgi nosēsties pie galda paēst, kamēr neesmu pie sevis noskaitījis Četrus Lielos

Zvērestus, un varu galvu likt ķīlā, ka arī Frenija nevar. Viņi ir dresējuši mūs ar tādu sasodītu …

—   Kādus četrus lielos? — Glāsa kundze viņu pārtrauca, taču neuzstājīgi.

Zūijs atbalstījās pret izlietnes malām un noliecās mazliet uz priekšu, vērsdamies emaljētajos tālumos. Par spīti viņa trauslumam, šajā brīdī likās, ka viņš ir gatavs — un ir arī spējīgs — izdzīt izlietni tieši cauri grīdai.

—   Četrus Lielos Zvērestus, — viņš sacīja, niknumā aizmiedzis acis. — «Kaut visas dzīvās būtnes nevar ne saskaitīt, es zvēru tās glābt; lai cik nebeidzamas ir kaislības, es zvēru tās izdeldēt; lai cik neizmērojamas ir dharmas, es zvēru tās savaldīt; lai cik nesalīdzināma ir Būdas patiesība, es zvēru to sasniegt.» Tā ja, mana komanda. Es zinu, ka es to varu. Laid nu mani laukā, trencr! — Viņa acis palika aizvērtas. — Ak dievs, es tos nedzirdami esmu murminājis katru dienu visās trijās ēdamreizēs kopš desmit gadu vecuma. Es nespēju ēst, kamēr nebiju tos noskaitījis. Reiz, ēzdams lenču ar Lesāžu, es pamēģināju tos izlaist. Es gandrīz nobeidzos, aizrijies ar kādu sasodītu moluska čaulu. — Viņš pacēla plakstus, savilka uzacis, taču palika stāvam tajā pašā neparastajā pozā. — Kā būtu, Bcsij, ja tu tagad lasītos ārā, ko? — viņš vaicāja. — Tik tiešām. Ludzu, ļauj mierā nobeigt man šo savu sasodīto apmazgāšanos. — Viņš no jauna aizvēra acis, un izskatījās, ka viņš atkal ir gatavs izdzīt izlietni cauri grīdai. Un, lai gan viņš galvu bija mazliet noliecis, sejas krāsa liecināja, ka no tās stipri atplūdušas asinis.

—   Kā es gribētu, ka tu apprecies, — piepeši Glāsa kundze sapņaini noteica.

Glāsu ģimenē visi — un, protams, arī Zūijs — pazina šādus neloģiskus pārlēcienus Glāsa kundzes sarunās. Un īstais ziedu laiks tiem bija tieši pa vidu šādiem emociju uzliesmojumu brīžiem. Tomēr šoreiz Zūiju tas ķēra pārāk nesagatavotu. No viņa mutes — vai, pareizāk, no deguna — atskanēja skaļš, sprādzienam līdzīgs troksnis, kas varētu būt gan smiekli, gan ari kaut kas gluži pretējs. Glāsa kundze steidzīgi un satraukti paliecās uz priekšu, lai redzētu, kas tas īsti bijis. Tomēr tas vairāk bija līdzīgs smiekliem, un viņa atvieglota atliecās taisni.

—   Ja, es gribētu, — viņa uzstaja. — Kapec tu to negribi?

Zūijs |ava ķermenim atbrīvoties un izņēma no bikšu aizmugurējās kabatas salocītu linu kabatlakatu, atlocīja to un vienu, otru un trešo reizi izšņauca degunu. Viņš sabāza lakatiņu atpakaļ kabatā, teikdams:

—   Man pārāk patīk vizināties ar vilcieniem. Un, ja tu reiz esi precējies, pie loga sēdēt tu nekad vairs nevarēsi.

—   Tas nav nekāds iemesls!

—   Tas ir ļoti labs iemesls. Bet tagad ej, Besij! Atstāj mani šeit mierā. Kāpēc tu neej un jauki nepavizinies ar liftu? Starp citu, tu tūlīt apdedzināsi pirkstus, ja nemetīsi prom to sasodīto cigareti.

Glāsa kundze nodzēsa cigareti — arī šoreiz pret atkritumu spaiņa iekšpusi. Tad īsu bridi pasēdēja klusēdama. neķeroties pie cigarešu paciņas un sērkociņiem. Viņa vēroja, kā Zūijs ar ķemmi no jauna izšķir matos celiņu.

—   Tev vajadzētu apgriezt matus, jaunais cilvēk, — viņa sacīja. — Tu sāc izskatīties pēc kāda no tiem ķertajiem ungāriem vai kā viņus tur sauc, kad viņi kāpj ārā no peldbaseina.

Jau manāmi smaidīdams, Zūijs kādu brīdi turpināja ķemmēt matus, tad pēkšņi pagriezās un ar ķemmi īsi pamāja uz mātes pusi.

—   Un vēl viena lieta. Kamēr neesmu aizmirsis. Un klausies, Besij, ko es tagad teikšu, — viņš sacīja. — Ja tev ir vēl kāda tāda pati ideja kā vakar vakara — zvanīt tam Fillija Berna sasodītajam psihoanalītiķim par Freniju —, tad vispirms izdari tikai vienu — un tas ir viss, ko es tev lūdzu. Padomā par to, ko psihoanalīze nodarīja Sīmoram, — viņš brīdi apklusa, piešķirdams teiktajam lielāku nozīmību. — Tu dzirdēji, ko es teicu? Vai tu tā izdarīsi?

Glāsa kundze tūlīt ķērās pie gluži nevajadzīgas matu tīkliņa kārtošanas, tad izvilka savas cigaretes un sērkociņus, taču kādu brīdi vienkārši turēja tos rokā.

—   Tavai zināšanai, — viņa sacīja, — es neteicu, ka es zi'anīšu Fillija Bernsa psihoanalītiķim, es teicu, ka man tas ienāca prātā. Pirmkārt, viņš nav tikai parasts psihoanalītiķis. Viņš ir dziļi ticīgs katoļu psihoanalītiķis, un es domāju, ka tas tomēr varētu būt labāk nekā tikai sēdēt blakus un noskatīties, kā šis bērns . ..

—   Besij, es tevi brīdinu, velns lai parauj! Mani galīgi neinteresē, vai viņš gadījumā nav kāds dziļi ticīgs budistu veterinārs. Ja tu ataicināsi kādu …

—   Tavs sarkasms, jaunais cilvēk, ir gluži nevietā. Es pazinu Filliju Bernsu jau tad, kad viņš vēl bija pavisam mazs puisītis. Mēs ar tavu tēvu gadiem, ilgi piedalījāmies ar viņa vecākiem vienā programmā. Tā nu ir gadījies, ka es pati savām acīm redzēju, kā vizīte pie psihoanalītiķa pārvērta šo zēnu par pavisam citu, ļoti jauku cilvēku. Es runāju ar viņa …

Zūijs ielidināja savu ķemmi zāļu skapītī, tad nepacietīgi aizcirta tā durtiņas.

—   O, tu nu gan esi dumja, Besij, — viņš sacīja. Fillijs Bernss. Fillijs Bernss ir nepārtraukti nosvīdis impotents vīrelis, kam jau pari četrdesmit un kas gadiem guļ ar rožukroņi un Variety numuru zem spilvena. Mēs runājam par divām dažādām lietām, un tās atšķiras kā diena no nakts. Tagad paklausies, Besij! — Zūijs pilnīgi pagriezās pret māti un rūpīgi vērās uz viņu, ar vienu plaukstu, gluži kā atbalstu meklēdams, atspiedies pret izlietnes malu. — Tu klausies?

Pirms to apņemties, Glāsa kundze aizsmēķēja jaunu cigareti. Tad izpūta dūmus un, notraukdama no klēpja iedomātus tabakas kriksīšus, drūmi paziņoja:

—   Es tevi klausos.

—   Lieliski. Tagad es runāju ļoti nopietni. Ja tu .. . Klausies, ko es tagad teikšu. Ja tu nevari vai negribi domāt par Sīmoru, tad tikai uz priekšu! Sauc vien kādu nejēgu psihoanalītiķi. Dari vien savu darāmo. Izsauc vien kādu analītiķi, kam ir pieredze pievērst cilvēkus priekiem, ko sniedz televīzija, žurnāls Life pa trešdienām, ceļojumi uz Eiropu, ūdeņraža bumba, prezidenta vēlēšanas, Times pirmā lappuse, Vestportas un Oisterbejas skolotāju un vecāku padomes pienākumi un dievs vien zina, kas vēl, ko visi uzskata par slavējami normālu, — dari tā, un es zvēru, ka nepaies ne gads, kad Frenija vai nu nokļūs /ra/eomājā, vai arī klīdis kaut kur pa tuksnesi ar degošu krustu rokās.

Glāsa kundze notrauca vēl pāris iedomātas tabakas drumslas.

—   Labi, labi. Tikai, dieva dēļ, neuztraucies tik ļoti, — viņa sacīja. — Neviens nevienu nav izsaucis.

Zūijs atrāva zāļu skapīša durtiņas, brīdi skatījās tajā, tad paņēma nagu vīlīti un aizvēra durtiņas. Viņš

paņēma cigareti, kuru bija nolicis uz matstikla plauktiņa malas, un mēģināja ievilkt dūmu, taču cigarete bija nodzisusi. Māte pasniedza viņam kingsaiza cigarešu paciņu un sērkociņus:

—   Te ir — ņem!

Zūijs jau bija izņēmis cigareti no paciņas, ielicis to starp lūpām un uzrāvis sērkociņu, taču domas tā nomāca viņa prātu, ka, uzskatīdams par neiespējamu aizsmēķēt, viņš nopūta sērkociņu un izņēma cigareti no mutes. Zūijs īsi un nepacietīgi papurināja galvu.

—   Nezinu, — viņš teica. — Man pašam liekas, ka pilsētā kaut kur jābūt psihoanalītiķim, kas varētu Frenijai palīdzēt, — es pagājušajā naktī par to domāju. — Viņš viegli saviebās. — Taču man diemžēl tāds nav zināms. Lai kaut vai drusku palīdzētu Frenijai, tad psihoanalītiķim būtu jābūt visai dīvainam tipam. Es nezinu. Tam jātic, ka, tikai pateicoties Dieva žēlastībai, viņam radusies doma studēt psihoanalīzi. Viņam jātic, ka, tikai pateicoties Dieva žēlastībai, viņu nav sabraucis kāds sasodīts kravas auto, pirms viņš vispār ticis pie atļaujas praktizēt. Viņam jātic, ka, tikai pateicoties Dieva žēlastībai, viņam piemīt iedzimta inteliģence, bez kuras viņš vispār nekādi nevarētu palīdzēt saviem sasodītajiem pacientiem. Es nezinu nevienu labu psihoanalītiķi, kuram būtu šādi užskati. Bet tikai tā domājošs psihoanalītiķis spētu kaut ko darīt Frenijas labā. Ja viņai iznāktu darīšana ar kādu šausmīgi freidisku vai šausmīgi eklektisku, vai vienkārši šausmīgi viduvēju psihoanalītiķi — kādu, kas neizjūt traku un mistisku pateicību par savu izpratni un inteliģenci —, viņa pēc analīzes nonāktu vēl ļaunākā stāvoklī nekā Sīrnors. Un šī doma mani velnišķīgi uztrauc. Bet tagad vienkārši izbeigsim šo sarunu, ja tev nav iebildumu.

Viņš lēni un rūpīgi aizsmēķēja cigareti. Izpūtis dūmus, viņš nolika cigareti uz matstikla plauktiņa malas, turpat, kur bija stāvējusi nodzisusi cigarete, nostājās mazliet ērtāk un sāka tīrīt ar vīlīti nagus, lai gan tie jau tāpat bija pilnīgi tīri.

—   Ja tu nejauksies pa vidu, — viņš pēc klusuma brīža sacīja, — es tev pastāstīšu, kas ir tajās divās mazajās grāmatiņās, ko Frenija paņēmusi. Tevi tas interesē vai ne? Ja tevi tas neinteresē, tad man nav ne mazākās…

—   Jā, interesē! Protams, ka interesē. Vai tad tu domā, ka es …

—   Labi, tikai tad vismaz kādu brītiņu nejaucies pa vidu, — Zūijs teica un ar šaurajiem krustiem atbalstījās pret izlietnes malu. Viņš turpināja tirīt nagus. — Abas grāmatas ir par kādu krievu zemnieku kaut kad gadsimtu mijā, — viņš sacīja ar tādu izteiksmi, kas — salīdzinot ar viņa nepielūdzami lietišķo runas veidu — šķita gandrīz vai deklamācija. — Viņš bija ļoti vienkāršs, ļoti patīkams neliela auguma vīrs ar nokaltušu roku, kas, protams, uzreiz padarīja viņu Frenijai par draugu — ar to viņas ienāc-pasērst sirdi. — Viņš apsviedās apkārt, paķēra cigareti no matstikla plauktiņa, ievilka dūmu un ķērās pie nagu vīlēšanas. — Sākumā zemnieciņš pavēsta, ka viņam bijusi sieva un saimniecība. Taču viņam bijis tērēts brālis, kas nosvilinājis ēkas, un tad vēlāk viņa sieva — tā vienkārši nomirusi, vai. Katrā ziņā viņš sācis savas svētceļnieka gaitas. Un viņu nodarbinājis kāds jautājums. Visu mūžu viņš 'asījis Bībeli, un viņš grib uzzināt, ko īsti nozīmē vārdi «Lūdziet bez mitēšanās» «Vēstulē tesaloniešiem». Sis viens teikums bija pilnīgi pārņēmis viņa prātu. — Zūijs atkal pasniedzās pēc cigaretes, ievilka dūmu un turpināja: — Līdzīgs teikums ir «Vēstulē Timotejam» — «Es gribu, lai viri lūdz Dievu katrā vietā». Un patiesībā taču arī pats Kristus saka: «Tāpēc esiet allaž modri lūgties.» — Kādu laiku Zūijs ar īpašu nepieejamības izteiksmi sejā klusēdams darbojās ar nagu vīlīti. — Un tā viņš arī sāk savas svētceļnieka gaitas, lai atrastu skolotāju, — viņš turpināja. — Kādu, kas varētu viņam iemācīt, kā lūgties nepārtraukti, un paskaidrot, kāpēc. Viņš klejo un klejo, un klejo no vienas baznīcas vai svētas vietas uz citu, visur aprunādamies ar kādu garīdznieku. Un beidzot viņš sastop vecu, vienkāršu mūku, kas, kā liekas, zina, ko tas nozīmē. Vecais mūks pastāsta viņam, ka lūgšana, kas Dievam vienmēr ir pieņemama un «tīkama», ir Jēzus lūgšana — «Kungs Jēzu Kristu! Apžēlojies!» Patiesībā pilna lūgšana skan tā: «Kungs Jēzu Kristu, apžēlojies par mani, nabaga grēcinieku!», taču neviens no tās adeptiem — un paldies dievam — ne pirmajā, ne otrajā grāmatā nepievērš īpašu vērību «nabaga grēciniekam». Un tā vecais mūks izskaidro zemnieciņam, kas notiek, ja šo lūgšanu atkārto nepārtraukti. Viņš vēl praktiski pamāca mūsu

svētceļnieku, kā lūgties, un sūta viņu mājās. Un — lai šis stāsts nebūtu tik garš — pēc kāda laika mūsu svētceļnieks kļūst par īstu lūgšanas lietpratēju. Pilnīgi to apgūst. Šī jaunā gara dzīve sagādā viņam milzu prieku, un viņš sāk klejot pa visu Krieviju — cauri bieziem mežiem, cauri pilsētām un ciematiem un tā tālāk —, atkārtodams savu lūgšanu un stāstīdams katram, ko gadās sastapt, kā tā jāskaita. — Zūijs strauji pacēla acis.

—  Tu vēl klausies? Vecā, resnā druide? — viņš vaicāja.

—   Vai arī tu tikai blenz manā lieliski veidotajā sejā?

—   Skaidrs, ka klausos, — Glāsa kundze sabozusies attrauca.

—   Tad ir labi. Man te nekādi garderobes skrējēji nav vajadzīgi. — Zūijs palaida savus smieklus un ievilka dūmu. Neizlaižot cigareti no pirkstiem, viņš turpināja vīlēt nagus. — Pirmā no tām grāmatiņām — «Piligrima ceļš», — viņš sacīja, — stāsta galvenokārt par mazā svētceļnieka piedzīvojumiem ceļā. Ko viņš sastop, ko saka, ko viņam saka — starp citu, viņš sastop dažu labu sasodīti jauku cilvēku. Otra — «Piligrims turpina ceļu» — galvenokārt ir disertācija dialoga formā par visiem «kā» un «kāpēc» Jēzus lūgšanas sakarā. Svētceļnieks, profesors, mūks un vēl viens — tāds kā cremīts, vai — visi sastopas un iztirzā šo lūgšanu. Un tas arī patiesībā ir viss, kas tur ir. — Zūijs uzmeta ļoti īsu skatienu mātei, tad paņēma nagu vīlīti otrā rokā.

—   Abu grāmatiņu mērķis, ja tevi tas interesē, — viņš sacīja, — kā var noprast, ir likt apjēgt katram, kas tās izlasījis, ka nepārtraukta Jēzus lūgšanas atkārtošana ir nepieciešama un liet derīga. Sākumā kvalificēta skolotāja — tāda savdabīga kristiešu guru — vadībā, vēlāk, kad tā jau zināmā mērā apgūta, — pilnīgi pašam uz savu roku. Un galvenā doma ir tā, ka šī lūgšana nav domāta vienkārši svētulīgiem neliešiem un sev pie krūtīm sitējiem. Tu vari kaut vai aptīrīt ziedojumu trauku, taču tev pa to laiku jāskaita šī lūgšana. Apgaismībai jānāk reizē ar lūgšanu, nevis pirms tās. — Zūijs sarauca uzacis, taču tikai aktieriskos nolūkos. — Patiesībā ideja ir tā, ka agrāk vai vēlāk lūgšana pilnīgi pati par sevi no lūpām un galvas nonāk kādā centrā sirdi un kļūst par cilvēka automātisku funkciju, kas noris kopā ar sirdspukstiem. Un tad, pēc kāda laika, kad lūgšana jau ir automātiska sirdī, cilvēkam vajadzētu iekļūt tā saucamajā lietu būtībā. Patiesībā gan tas nevienā no grāmatiņām netiek minēts, taču, pēc austrumnieku atziņām, cilvēka ķermeni ir septiņi jūtīgi centri, kurus sauc par čakrām, un viens no tiem — anahata — ir cieši saistīts ar sirdi. Uzskata, ka šis centrs ir jūtīgs un ietekmīgs pēc velna, un, kad tas aktivizējas pats, tas savukārt aktivizē kādu citu centru — adžnu —, kas at rodas starp uzacīm, — tā ir epifīze jeb, pareizāk, aura ap epifīzi —, un tad — blaukt! — ņem un atveras tas, ko mistiķi sauc par «trešo aci». Un, dieva dēļ, tas viss nav nekas jauns. Un, manuprāt, sākums tam nebūt nav jāmeklē tā svētceļnieka domubiedros. Indijā nu jau dievs vien zina cik gadsimtus to pazīst ar nosaukumu džapama. Džapama vienkārši ir jebkura vārda atkārtošana, kādā cilvēki sauc Dievu. Vai viņa inkarnāciju — viņa avataru — vārdu atkārtošana, ja tu vēlies lielāku precizitāti. Ideja ir tāda: ja tu pietiekami ilgi un pietiekami regulāri un tiešām no pašiem sirds dziļumiem atkārtosi šo vārdu, agrāk vai vēlāk tev atbildēs. Atbildēs nav gluži precīzi. Dievs tev atsauksies. — Zūijs piepeši apgriezās, atvēra zāļu skapīti, nolika vietā nagu vīlīti un paņēma pamatīgi apstrupušu apelsīnkoka nūjiņu ādas sakopšanai ap nagiem. — Kas ir apgrauzis manu apelsīnkoka nūjiņu? — Ar delnas locītavu viņš steidzīgi notrauca aprasojušo virslūpu un tad sāka apkopt ienadžus.

Glāsa kundze, viņu vērodama, ievilka dziļu dūmu no cigaretes, tad pavaicāja, pareizāk, uzstājīgi noprasīja:

—   Tad Frcnija tieši ar to tagad nodarbojas? Es gribēju teikt — vai tieši to tagad dara Frenija?

—   Tā es saprotu. Ko tu prasi man, — prasi viņai.

Iestājās īss, šaubu pilns klusuma brīdis. Tad Glāsa

kundze strupi un visai drosmīgi pavaicāja:

—   Un cik ilgi tas jādara?

Zūija seja atplauka priekā. Viņš pagriezās pret māti.

—   Cik ilgi? — viņš pārvaicāja. — O, tas nemaz nav ilgi. Līdz tam brīdim, kad krāsotājiem sagribas tikt istabā. Tad iesoļo svēto un bodisatvu procesija ar vistas buljona tasītēm rokās. Dibenplānā sāk dziedāt Hola Džonsona koris, un kameras pievēršas jaukam vecam džentlmenim gurnu apsējā, kas stāv uz kalnu, zilu debesu un baltu mākonīšu fona, un miers ienāk visu …

—   Labi, pietiks nu, beidz! — Glāsa kundze sacīja.

—   Labs ir, velns parāvis. Es tikai cenšos palīdzēt. Apžēliņ! Es negribētu, ka aizejot tev paliktu iespaids, ka reliģiskajā dzīvē — tu taču saproti mani, vai ne — varētu rasties arī kādas neērtības. Gribu teikt, ka daudzi cilvēki no tās atsakās, jo uzskata, ka tā prasa zināmu nepatīkamu piepūli un neatlaidību — tu taču saproti, ko es gribu sacīt. — Bija skaidrs, ka runātājs ar acīm redzamu baudu tuvojas savas uzrunas kulminācijas punktam. Ar apelsīnkoka nūjiņu viņš svinīgi māja uz mātes pusi. — Kad mēs iziesim no šīs kapelas, es ceru, ka man netiks liegts prieks dāvāt tev mazu sējumiņu, kuru allaž esmu apbrīnojis. Esmu pārliecināts, ka tajā būs atrodamas arī dažas mūsu šārīta diskusijā skarto jautājumu nianses. «Dievs ir mans vaļasprieks.» Homērs Vinsents Klods Pirsons juniors, doktors. Sajā mazajā grāmatiņā — es ceru, tev arī tā liksies — doktors Pīrsons mums ļoti saprotamā veidā pavēsta, ka divdesmit viena gada vecumā viņš ir sācis iekrāt kādu laika mazumiņu ik dienas — divas minūtes no rīta un divas minūtes vakarā, ja es pareizi atceros, —, un jau pirmā gada beigās, pateicoties vienīgi šīm neoficiālajām vizītēm pie Dieva, viņš ir palielinājis savus gada ienākumus par septiņdesmit četriem procentiem. Šķiet, ka man ir lieks eksemplārs, un ja tu būtu tik laba …

—  O, tu esi neiespējams! — Glāsa kundze teica. Taču izklaidīgi. Viņai atkal nācās ar skatienu uzmeklēt veco draugu — zilo paklājiņu telpas otrā galā. Viņa sēdēja, vērdamās uz to, kamēr Zūijs — smīnēdams, kaut arī ar aprasojušu virslūpu, par kuru vairs nelikās zinis, — turpināja darboties ar savu apelsīnkoka nūjiņu. Beidzot Glāsa kundzei izlauzās viena no viņas izcilākajām nopūtām, un viņa atkal pievērsa savu uzmanību Zūijam, kurš, nodarbodamies ap ienadžiem, bija pa pusei pagriezies pret rīta gaismu. Apziņā atgriežoties dēla neticami kalsnās kailās muguras līnijām un laukumiem, viņas skatiens pamazām zaudēja atsvešinātību. Un burtiski dažās sekundēs acis, šķiet, izmeta aiz borta visu tumšo un smago, lai iemirdzētos zvērināta līdzjutēju jūsmā.

—  Tu kļūsti tik plats plecos un skaists, — viņa ierunājās un pastiepa roku, lai pieskartos dēla jostasvietai. — Es jau biju nobijusies, ka visi tie nenormālie vingrojumi ar hantelēm var tev …

—  Nevajag, ja? — Zūijs visai asi sacīja, parāvies nost.

—   Ko nevajag?

Zūijs atvēra zāļu skapīša durvis un nolika apelsīnkoka nūjiņu tai paredzētajā vietā.

—   Vienkārši nevajag, un viss. Nejūsmo par manu sasodīto muguru, — viņš teica un aizvēra skapīša durvis. No dvieļu pakaramā viņš paņēma melnu zīda zeķu pāri un aizgāja līdz radiatoram. Viņš apsēdās uz tā par spīti karstumam — vai varbūt tieši tā dēļ — un sāka vilkt kājās zeķes.

Glāsa kundze — gan ar zināmu nokavēšanos — iespurdzās.

—   «Nejūsmo par manu muguru» — man patīk! — viņa sacīja.

Tomēr viņa bija aizvainota, pat nedaudz sāpināta. Viņa vēroja, kā dēls velk kājās zeķes, ar sejas izteiksmi, kurā bija sajaucies aizvainojums ar nevaldāmu interesi, kāda var būt vienīgi cilvēkam, kas gadiem ilgi pārbaudījis, vai izmazgātās zeķēs nav atrodams kāds caurums. Tad viņa piepeši un ar vienu no savām visskaļakajām nopūtām piecēlās, lai, sadrūmusi un pienākuma apziņas pilna, dotos uz Zūija atbrīvoto vietu pie izlietnes. Viņas pirmais demonstratīvi mocekliskais saimniecības darbs bija aukstā ūdens krāna atgriešana.

—   Kaut tu vienreiz iemācītos kārtīgi uzskrūvēt atpakaļ vāciņus, kam esi tos norāvis, — viņa sacīja tonī, kam, pēc pašas pārliecības, bija jāskan pārmetoši.

Zuijs, kas, piesēdies uz radiatora, stiprināja zeķes pie zeķturiem, paskatījās augšup uz viņu.

—   Kaut tu vienreiz iemācītos aiziet no visādām sasodītām viesībām, kad tās jau beigušās, — viņš sacīja.

—   Patiešām, Bcsij, tā kā būtu laiks. Es vēlētos palikt šeit uz brīdi vienatnē — lai cik arī rupji tas izklausītos. Pirmkārt, es steidzos. Man jābūt Lesāža kantorī pustrijos, un pirms tam es labprāt šo to izdarītu centrā. Vai tagad tu neietu — ja tev nav iebildumu!

Glāsa kundze uz mirkli atrāvās no sava inājassoļa, lai paskatītos uz dēlu un uzdotu viņam jautājumu, kas nu jau gadiem bija tracinājis visus viņas bērnus:

—   Tu taču netaisies aiziet, neko neieēdis, ko?

—   Iekodīšu centrā … Pie velna, kur ir kurpe?

Glāsa kundze cieši viņā noskatījās.

—   Tu netaisies aprunāties ar savu māsu pirms aiziešanas? — viņa noprasīja.

—   Nezinu, Besij, — Zūijs pavilcinājies atbildēja.

—   Un nevajag man par to jautāt, lūdzu. Ja man patiešām viņai šorīt bus sakains kaut kas steidzams, es pateikšu. Bet nevajag man to jautāt.

Viena kurpe viņam bija uzauta un aizsaitēta, bet otra — pazudusi, un viņš pēkšņi nometās četrrāpus, lai iztaustītu grīdu zem radiatora.

—   Ā, rokā esi, mazā neliete! — viņš sacīja. Blakus radiatoram stāvēja nelieli vannas istabas svari. Viņš apsēdās uz tiem ar atrasto kurpi rokās.

Glāsa kundze noskatījās, kā viņš to uzauj. Tomēr viņa nepalika nogaidīt, kamēr arī tā būs aizsaitēta. Viņa atstāja šo telpu. Taču gausi. Viņa kustējās tik neparasti smagnēji — patiesībā pat vilkās —, ka tas samulsināja Zūiju. Viņš pacēla acis un ļoti vērīgi noskatījās uz māti.

—   Es vairs galīgi nesaprotu, kas ar jums visiem notiek, bērni, — Glāsa kundze nepagriezusies mulsi noteica. Viņa apstājās pie viena no dvieļu pakaramajiem un novietoja mazgājamo sūkli drošībā. — Vecajos radio laikos, kad jūs visi vēl bijāt mazi, jūs visi vienmēr bijāt — tik prātīgi un tik laimīgi — vienkārši jauki. No rita, pa dienu un vakarā. — Viņa pieliecās un pacēla no flīzēm klātās grīdas kaut ko, kas izskatījās pēc mata, un dīvainā kārtā tas bija blonds.

Ar to pirkstos viņa atgriezās pie atkritumu groza un sacīja:

—   Nesaprotu, kāds labums no tā, ka jūs visi tik daudz zināt, ka jums visiem ir tik ass prāts, ja tas viss nespēj darīt jūs laimīgus. — Tā arī nepagriezusies pret Zūiju, viņa no jauna tuvojās durvīm. — Jūs vismaz bijāt mīļi cits pret citu, un bija prieks uz jums skatīties.— Galvu purinādama, viņa vēra vaļā durvis. — Patiešām prieks, — viņa stingrā balsī atkārtoja un aizvēra durvis.

Zūijs, skatīdamies uz aizvērtajām durvīm, dziļi ievilka elpu un tad lēni izelpoja.

—   Tās tik bija pāris beigu frāzes pirms aizkara, bucīt! — viņš nosauca pakaļ mātei — taču tikai tad, kad bija pārliecināts, ka viņa balss vairs nesasniegs mātes ausis priekštelpā.

Glāsu viesistaba bija tik nesagatavota sienu pārkrāsošanai, cik vien kāda telpa var būt nesagatavota šādam darbam. Frenija Glāsa gulēja aizmigusi uz dīvāna, apsegusies ar adītu pledu; paklājs, kas sedza visu grīdu, nebija ne saritināts, ne arī atrullēts no sienas;, mēbeles — izskatījās, ka te būtu neliela mēbeļu noliktava — bija parastajā statiski dinamiskajā izkārtojumā. Istabu nevarētu saukt par iespaidīgu — pēc Manhatanas īres mājas standartiem —, taču tajā uzkrāto mēbeļu daudzums varētu piešķirt pienācīgi iekārtotas telpas izskatu pat Valhallas dzīru zālei. Seit atradās (mūžīgi atvērts) Steinveja flīģelis, trīs radiouztvērēji (1927. gada Freshman, 1932. gada Slromberg-Carlson un 1941. gada R. C. A.), televizors ar 21 collu ekrānu, četri galda gramofoni (ieskaitot neskartu Vidrola 1920. gada modeli, kura taure vēl aizvien bija piestiprināta vākam), milzīgs daudzums smēķējamo, žurnālu un kafijas galdiņu, standartizmēra pingponga galds (gan visžēlīgi izjauktā stāvoklī aizlikts aiz flīģeļa), četri ērti krēsli, astoņi neērti krēsli, divpadsmit galonu akvārijs zelta zivtiņām (pārapdzīvots līdz pēdējai iespējai visās šā vārda nozīmēs un divu četrdesmitvatīgu spuldžu apgaismots), dubultkrēsls, Frenijas aizņemtais dīvāns, divi tukši putnu būrīši, ķirškoka rakstāmgalds un vesels komplekts stāvlampu, galda lampu un svečturu, kas slējās šajā interjerā it visur gluži kā sumahu dzinumi. Gar trim sienām rindojās grāmatplaukti krūšu augstumā, un katrs plaukts bija tā piebāzts, ka burtiski liecās no grāmatu smaguma, — te bija bērnu grāmatas, mācību grāmatas, antikvariātā pirktas grāmatas, «Grāmatu kluba» grāmatas — un šos krājumus juku jukām vēl papildināja visdažādākā rakstura grāmatas, kas bija šeit atnestas no dzīvokļa intīmākiem «piedēkļiem». («Drakula» tagad stāvēja blakus «Ievadam pali valodā», «Zēns armijā pie Sommas» atradās blakus «Grandošajām melodijām», «Slepkava ar skarabeju» blakus «Idiotam», «Nensija Drjū un noslēptās kāpnes» gulēja uz «Bailēm un trīsām».) Pat ja neparasti drosmīga un nesatriecama krāsotāju brigāde būtu spējīga tikt galā ar grāmatplauktiem, tad skats uz sienu virs tiem pavisam droši piespiestu jebkuru amatnieku, kas saglabājis kaut cik pašcieņas, atteikties no savas arodbiedrības biedra kartes. Tulznainā sienas apmetuma josla — Vedžvudas marmora zilā krāsā, kur tā bija redzama, —, kas sākās kādu pēdu zem griestiem un beidzās tieši virs grāmatplauktiem, gandrīz no vienas vietas bija nokārta ar ierāmētu fotogrāfiju, personīgo un prezidenta vēstuļu, bronzas un sudraba dekoratīvo šķīvju un daždažādu citu priekšmetu kolekciju, kurai pa vidu sev vietu bija atradušas visdažādāko izmēru un aprišu cildinošas adreses un citi trofejām līdzīgi dokumenti un priekšmeti, kuri tā vai citādi liecināja par cieņu pelnījušo faktu, ka no 1927. gada gandrīz līdz 1943. gada beigām plaši pazīstamais radioseriāls «Sis gudrais bērns» tikai ļoti reti nokļuva ēterā bez kāda (un visbiežāk — vairākiem) no septiņiem Glāsu bērniem. (Badijs Glāss, kurš tagad ar saviem trīsdesmit sešiem gadiem bija visvecākais no bijušajiem — vēl dzīvajiem — pārraides dalībniekiem, it bieži dēvēja savu vecāku dzīvokļa sienas par sava veida vizuālu himnu amerikāniski komerciālai bērnībai un agrīnai pubertātei. Viņš bieži izteica nožēlu, ka tik reti un īslaicīgi var paciemoties no saviem laukiem, un uzsvēra — parasti izplūzdams nebeidzamos vārdu plūdos —, cik nesalīdzināmi laimīgāki par viņu ir brāļi un māsas, kas dzīvo Ņujorkā vai tās apkaimē.) Sienu dekorāciju kompozīcija īstenībā bija — ar Glāsa kundzes pilnīgu morālu piekrišanu, tomēr bez jebkad izteiktas formālas piekrišanas — šo bērnu tēva Lesa Glāsa kunga, izbijuša vodeviļu aktiera ar starptautisku autoritāti un, neapšaubāmi, nepāraudzināma un nostalģiska Sardī teatrāļu restorāna sienu dekorāciju apjūsmotāja, gara auklējums. Glāsa kunga, apgarota dekoratora, veiksmi, iespējams, visspožāk pauda eksponāts tieši virs dīvāna, uz kura pašlaik gulēja jaunā Frenija Glāsa. Šeit tuvībā, kas gandrīz vai draudēja ar asinsgrēku, bija ar vākiem tieši pie sienas piestiprināti septiņi albumi, kuros bija salīmēti avīžu un žurnālu izgriezumi. Gadu pēc gada visi septiņi albumi atradās šajā visiem pieejamā vietā, lai ik brīdi tie būtu gatavi lietošanai un vecu ģimenes draugu — vai tikpat labi nejaušu ciemiņu un, iespējams, arī kārtējās apkopējas — apskatei.

Garāmejot jāpiemin, ka Glāsa kundze bija pamanījusies šajā dienā agrāk no rīta paveikt divus — vairāk gan tikai demonstratīvus — darbus par godu gaidāmajiem krāsotājiem. Viesistabā varēja nokļūt vai nu no priekštelpas, vai no ēdamistabas pa iestiklotām divviru durvīm. Tūlīt pēc brokastīm Glāsa kundze bija noņēmusi no tām krokotos zīda aizkarus. Un vēlāk, kādā izdevīgā brīdī, kad Frenijai likās, ka viņa varētu pamēģināt tasīti vistas buljona, Glāsa kundze ar kalnu kazas veiklību bija uzkāpusi uz logsēdekļiem un noņēmusi no visiem trim paceļamajiem logiem smagos damasta aizkarus.

Logi bija tikai vienā — dienvidu pusē. Tieši pretī, šķērsielas otrā pusē atradās četrstāvīga meiteņu privātskolas ēka — flegmātiskā un bezpersoniska izskata būve, kurā reti bija ieraugāmas kādas dzīvības pazīmes pirms pusčetriem pēcpusdienā, kad uz tās akmens pakāpieniem spēlēt stūpbolu ieradās skolēni no Otrās un Trešās avēnijas publiskajām skolām. Glāsu ģimene mitinājās dzīvoklī piektajā stāvā, stāvu augstāk par skolas ēku, un šai stundā saule pāri skolas jumtam pa aizkaru neaizsegtajiem logiem iespīdēja dziļi viesistabā. Saules stari bija ļoti nesaudzīgi pret šo telpu. Ne jau tikai tāpēc, ka mēbeles bija vecas un jau no dzimšanas neglītas, aplipušas ar sentimentālām atmiņām un jūtām, bet arī tāpēc, ka pati telpa gadiem ilgi bija kalpojusi par arēnu neskaitāmām futbola spēlēm un hokeja mačiem (kuros neviens nevairījās no ķekšiem, no bumbas ķeršanas ar roku), un diez vai vispār bija kāda mēbeles kāja, kas nebija apdauzīta vai sakropļota. Rētas bija palikušas arī tuvāk acu līmenim — tās bija atstājuši visdažādākie uzbrukumā lidojošie priekšmeti: kauliņu maisiņi, marmora lodītes, slidu atslēgas, beisbola bumbas, dzēšgumijas un pat, kādā labi zināmā gadījumā trīsdesmito gadu sākumā, lidojoša porcelāna lelle bez galvas. Taču visnežēlīgāk saules gaisma, šķiet, izturējās pret paklāju. Sākotnēji tas bija bijis portvīna sarkanumā — un, vismaz lampu gaismā bija tāds vēl aizvien —, bet tagad uz tā atklājās daudzi izbalojuši plankumi, kas pēc formas visai atgādināja aizkuņģa dziedzeri — un visi tie bija prozaiski šeit mitušo mājdzīvnieku autogrāfi. Sajā stundā saules gaisma bez jebkādas žēlastības iespīdēja tik dziļi, ka aizsniedza pat televizoru, spiezdamās tam tieši nemirkšķinošajā ciklopa acī.

Glāsa kundze, kurai visapgarotākās un viņas prātam visneparastākās idejas radās pie atvērtiem veļas skapjiem, bija noguldījusi savu jaunāko meitu uz dīvāna starp sārtiem perkala palagiem un apsegusi ar pelēkzilu kašmira pledu. Frenija šobrīd gulēja uz kreisajiem sāniem, pavērsusi seju pret dīvāna atzveltni un sienu un ar zodu tik tikko skāra vienu no daudzajiem dīvāna spilveniem, kas viņu ietvēra. Viņas mute bija viegli pavērta. Toties labās rokas plauksta, kas gulēja uz apsega, bija ne vien vienkārši, bet pat cieši savilkta; pirksti bija cieši apžņauguši īkšķi — tieši tā, lai liktos, ka tagad, divdesmit gadu vecumā, viņa ir atgriezusies pie zīdaiņa vecuma mēmās aizsardzības ar dūrēm. Un šeit, uz dīvāna, — un to nedrīkst neatzīmēt — saules gaisma, lai cik nesaudzīga tā bija pret apkārtējo telpu, uzvedās skaisti. Tā pilnībā apspīdēja Frenijas piķa melnos matus, kuri bija ļoti jauki apgriezti un mazgāti trīs dienas pēc kārtas. Saules gaisma īstenībā apspīdēja visu pledu, un siltās, spožās gaismas rotaļa uz pelēkzilās vilnas bija ievērības cienīgs skats.

Zūijs nāca gandrīz tieši no vannas istabas; kādu bridi viņš pastāvēja pie dīvāna kājgaļa ar degošu cigāru mutē, sākumā noņemdamies ar tikko uzvilktā baltā krekla bāšanu biksēs, tad ar aproču pogāšanu, tad vienkārši aplūkodams meiteni. Viņš smēķēja cigāru, savilcis seju skarbā izteiksmē, gluži it kā lieliskos gaismas efektus būtu «radījis» kāds, no viņa viedokļa, ar visai apšaubāmu gaumi apveltīts režisors. Par spīti viņa smalkajiem sejas pantiem un visai stājai kopumā — apģērbtu viņu varētu pat noturēt par jaunu, svaru zaudējušu danseur —, nelikās, ka cigārs viņam nepiestāvētu. Pirmkārt, viņš nepavisam nebija strupdegunis. Otrkārt, cigāri viņam nebija vienkārši jaunam vīrietim tipiska aizraušanās. Cigārus viņš smēķēja kopš sešpadsmit gadu vecuma, regulāri, turklāt kopš astoņpadsmit gadu vecuma kādu duci dienā — un galvenokārt dārgās, kantainās panatelas.

Taisnstūrainais un ļoti garais kafijas galdiņš ar Vermonlas marmora virsmu stāvēja paralēli un ļoti tuvu dīvānam. Piepeši Zūijs piegāja pie tā. Viņš atbīdīja pie malas pelnutrauku, sudraba cigarešu etviju, Ilarper's Bazaar eksemplāru un apsēdās tieši uz šaurās atbrīvotās vēsā marmora josliņas tā, ka viņa seja atradās tieši pretim Frenijas galvai un pleciem, un viņš bija gandrīz pārliecies meitenei pāri. Viņš uzmeta īsu skatienu dūrē sažņaugtajai rokai uz zilā pleda, tad, ar cigāru rokā, pavisam maigi pieskārās Frenijas plecam.

—   Frenij, — viņš sacīja. — Frānsisa. Mosties, bucīt! Nav ko nīkt šeit tādā jaukā laikā… Celies nu, bucīt!

Frenija uztrūkās, pat salēcās, it kā dīvāns būtu saņēmis smagu triecienu. Viņa pastiepa augšup vienu roku un noteica:

—   Fū!

Viņa piemiedza acis rīta gaismā.

—    Kāpēc tāda saule? — viņa tikai daļēji aptvēra Zūija klātbūtni. — Kāpēc tāda saule? — Frenija atkārtoja.

Zūijs viņu visai cieši nopētīja.

—   Es nesu līdzi sauli, kur vien eju, buclt! — viņš sacīja.

Frenija, vēl aizvien piemiegusi acis, vērās brāli.

—   Kāpēc tu mani uzmodināji? — viņa vēl aizvien bija pārāk samiegojusies, lai balss skanētu aizkaitināti, tomēr bija skaidrs, ka viņa jūt kādu pārestību.

—   Nu… Redzi… Mums ar brāli Anselmu piedāvā jaunu draudzi. Zini — Labradorā. Un mēs prātojam, vai tu mums nevarētu dot savu svētību, pirms mēs…

—   Fūl — Frenija noteica vēlreiz un uzlika plaukstu uz galvvidus. Viņas modernie, īsi apgrieztie mati bija tik tiešām lieliski pārcietuši gulēšanu. Viņa tos nēsāja — par prieku skatītājiem — vidū izšķirtus celiņā. — Ai, es redzēju drausmīgu sapni, — viņa sacīja. Viņa paslējās mazliet augstāk un ar vienu roku savilka ciešāk rītasvārku atlokus. Tie bija uz pasūtījumu šūti blīva zīda rītasvārki bēškrāsā ar jauku sīku, sārtu tējrozīšu rakstu.

—   Izstāsti! — Zūijs sacīja, smēķēdams cigāru. — Es tev to iztulkošu.

Frenija nodrebinājās.

—   Tas bija vienkārši briesmīgs. Tik zirnekligs. Savu mūžu man nebija bijis tik zirneklīgs murgs.

—   Zirnekļi, tu saki? Tas ir ļoti interesanti. Ļoti zīmīgi. Man bija kāds ļoti interesants gadījums Cīrihē pirms vairākiem gadiem — viena, patiesību sakot, tev ļoti līdzīga jauna būtne …

—   Pag, paliec mierā, citādi es aizmirsīšu, — Frenija viņu pārtrauca. Viņa alkatīgi lūkojās tukšumā, kā parasti dara cilvēki, kas cenšas atcerēties murgainu sapni. Zem acīm viņai bija riņķi, bija arī citas, mazāk uzkrītošas zīmes, kas liecina, ka kāda jauna meitene ir dziļi nomākta, taču tik un tā neviens nevarētu nepamanīt, ka viņa ir pirmšķirīga skaistule. Viņai bija maiga āda un smalki, ļoti izteiksmīgi vaibsti. Frenijas acis bija gandrīz tajā pašā gluži vai satriecoši zilajā tonī kā Zūijam, taču atradās tālāk viena no otras, un tādām, bez šaubām, jau arī vajadzētu būt māsas acīm, un ielūkošanās tajās — ja tā var teikt — neprasīja visu dienu, kā tas bija ar Zūija acīm. Pirms kādiem četriem gadiem internātskolas izlaidumā viņas brālis Badijs brīdī, kad viņa tam uzsmaidīja no paaugstinājuma, uz kura stāvēja absolventes, bija slimīgi pravietojis, ka viņa, iespējams, kādu dienu apprecēs vīru ar biežu, sausu klepu. Tā kā arī tas bija rakstīts viņas sejā.

—   Ak dievs! Es atcerējos! — viņa sacīja. — Tas bija vienkārši pretīgi. Tas notika kaut kādā peMbaseinā, un vesels bars cilvēku man visu laiku lika nirt pēc kādas Medaglia d'Oro kafijas kārbas tā dibenā. Katru reizi, kad uzpeldēju, viņi lika man nirt atkal. Es raudāju un visu laiku centos visiem iestāstīt: «Jās visi esat peldkostīmos. Kāpēc arī jūs kādu reizi neienirstat?» Bet viņi visi tikai smējās un izteica visādas šausmīgi indīgas replikas, un man atkal bija jānirst. — Viņa vēlreiz nodrebinājās. — Tur bija arī tās divas meitenes no manām kojām. Stefānijā Ļogana un tā otra, kuru es tikpat kā nemaz nepazinu — viņas man patiesībā vienmēr bija ļoti žēl neiedomājamā vārda dēļ. Sermona Sermane. Viņām abām bija pa lielam airim rokā, un ar tiem viņas visu laiku centās man iesist ik reizi, kad es uzniru. — Uz īsu brīdi Frenija aizsedza acis ar plaukstām. — Fū! — Viņa pakratīja galvu. Padomāja.

—   Vienīgais, kam sapnī bija kāda jēga, bija profesors Tapers. Nūja, viņš sapnī bija vienīgais, par kuru es zinu, ka viņš galīgi nevar mani ciest.

—   Nevar tevi ciest, tu saki? Ļoti interesanti. — Zūijs bija iespraudis cigāru mutē. Viņš lēni grieza to pirkstos gluži kā sapņu tulks, kurš nav ticis pie visiem ar gadījumu saistītajiem faktiem, bet tēlo, ka ļoti cenšas.

—   Kāpēc tu viņam nepatīc? — viņš vaicāja. — Kamēr tu neesi pilnīgi atklāta — tu taču saproti — manās rokās nav …

—   Es viņam nepatīku tāpēc, ka piedalos tai viņa stulbajā reliģijas seminārā un nekad nevaru piespiest sevi uzsmaidīt viņam, kad viņš kļūst šarmants un oksfordisks. Mēs esam tikuši pie viņa, pateicoties kaut kādai /endlīzei, vai, un viņš vienkārši ir vecs, ļauns, pašapmierināts pūslis ar izspūrušiem matiem. Es domāju, ka pirms ienākšanas klasē viņš iet uz tualeti un tos uzbužina — goda vārds. Savu priekšmetu viņš pasniedz bez vismazākās aizrautības. Ego, tas gan viņam ir. Aizrautības nav. Tas jau viss tā arī varētu būt — es gribu teikt, ka tas pats par sevi nebūtu nekas īpašs —, taču viņš vēl nepārtraukti bārstās ar idiotiskiem mājieniem, ka viņš ir Svētību Saņēmušais un mums jābūt laimīgiem kā bērniem, ka viņš nokļuvis mūsu zemē. — Frenija novaibstijās. — Vienīgais — ja neskaita plātīšanos —, ko viņš dara vismaz ar kaut kādu iekārlenu, — aizrāda, ja kāds sajauc sanskrita vārdu ar pali. Viņš vienkārši zina, ka es ciest viņu nevaru! Ja tu redzētu, kādus viepļus es viņam rādu, kad viņš uz mani neskatās!

—   Un ko viņš darīja baseinā?

—    Tur jau ir tā lieta! Neko! Itin neko! Viņš tikai stāvēja, smaidīja un skatījās. Viņš bija pats pretīgākais no visiem.

Zūijs, raudzīdamies uz māsu caur cigāra dūmiem, mierīgi noteica:

—   Tu zini… tu slikti izskaties. Tu to zini?

Frenija cieši vērās viņā.

—    Tu būtu gan varējis nosēdēt te visu rītu, to nemaz arī nepieminot, — viņa sacīja un ar uzsvaru piebilda: — Tikai nesāc nu atkal no paša agra rīta, Zūij, lūdzu! Tik tiešām nevajag!

—    Neviens neko nav sācis, bucīt, — Zūijs teica tajā pašā mierīgajā tonī. — Vienkārši tu izskaties sasodīti slikti, tas ir viss. Kāpēc tu nemaz neēd? Besija saka, ka viņa esot uzvārījusi vistas buljonu …

—   Ja kaut reizi vēl kāds pieminēs vistas buljonu …

Taču Zūija uzmanību bija piesaistījis jau kas cits.

Viņš skatījās uz saules gaismas apspīdēto pledu vietā, kur tas sedza Frenijas kājas virs potītēm.

—   Kas tas? — viņš vaicāja. — Blūmbergs?

Viņš ar pirkstu viegli pabikstīja kaut kādu salīdzinoši lielu un šķietami kustīgu kamolu zem pleda.

—   Blūmberg, tas esi tu?

Kamols sarosījās. Tagad uz to skatījās arī Frenija.

—    Nevaru tikt no viņa vaļā. Pēkšņi viņš ir kļuvis pilnīgi vai traks pēc manis.

Zūija pētīgā pirksta mudināts, Blūmbergs piepeši izstiepās un zem pleda sāka virzīties uz neapsegto platību Frenijas klēpī. Brīdī, kad dienas gaismā, saulē parādījās nebūt ne sajūsminātais purniņš, Frenija satvēra viņu aiz padusēm un pacēla augšup intīmam sveicienam piemērotā attālumā.

—    Labn7, mīļo Blūmberg, — Frenija sirsnīgi noskūpstīja viņu starp acīm. Tas netīksinīgi pamirkšķinājās.

— Labrīt, vecais, resnais, smirdīgais kaķi! Labrīt, labrīt, labrīt! — Viņa skūpstīja to atkal un atkal, taču nesaņēma pretī nevienu maiguma izpausmi. Tas izdarīja absurdu un visai kaujiniecisku mēģinājumu tikt pāri Frenijas atslēgas kauliem. Tas bija joti liels pelēkraibs «bezdzimuma» runcis. — Vai viņš nav mīļš? — Frenija jūsmoja. — Nekad neesmu viņu redzējusi tik mīļu. — Viņa paskatījās uz Zūiju, iespējams, meklēdama atbalstu, taču Zūija seja aiz cigāra dūmiem palika neizteiksmīga. — Paglāsti viņu, Zūij! Paskaties, cik jauks viņš izskatās. Paglāsti viņu!

Zūijs pastiepa roku un pāris reižu noglāstīja Blūmberga izliekto muguru, tad piecēlās no kafijas galdiņa un līkločiem pārgāja pāri istabai pie klavierēm. Ar plaši atvērtu vāku visā savā melnajā Steinveja milzīgumā tās stāvēja, sāniski pagrieztas iepretim dīvānam, un klaviersoliņš atradās tieši pretī Frenijai. Zūijs apsēdās uz tā, it kā pamēģinādams, kā tas ir, tad, jūtami ieinteresēts, nopētīja burtnīcu uz nošu turētāja.

—   Viņam ir tik daudz blusu, ka tas vairs nav pat smieklīgi, — Frenija sacīja. Viņa mazliet pacīnījās ar Blūmbergu, cenzdamās piespiest to ierīkoties paklausīga klēpja kaķīša pozā. — Vakar vakarā es noķēru viņa kažokā četrpadsmit blusu. Un tikai uz viena sāna. — Viņa spēcīgi paspieda lejup Blūmberga pakaļdaļu, tad paskatījās uz Zūiju. — Kāds tad galu galā ir scenārijs? — viņa vaicāja. — Tu taču vakar beidzot to saņēmi. Ko?

Zūijs neatbildēja.

—   Ak dievs, — viņš sacīja, vēl aizvien lūkodamies nošu burtnīcā uz turētāja. — Kas to ir izvilcis laukā? — Nošu burtnīcas nosaukums bija «Tev nav tā jākautrējas, mazulīt». Tā bija kādus četrdesmit gadus veca. Uz tās vāka bija Glāsa kundzes un Glāsa kunga sēpijas fotoattēli. Gan Glāsa kungam, gan Glāsa kundzei galvā bija cilindri un mugurā — frakas. Viņi stāvēja plati ieplestām kājām, atspiedušies uz spieķīšiem un paliekušies pretī kamerai, un visai apburoši smaidīja.

—   Kas tas ir? — Frenija vaicāja. — Es nevaru saskatīt.

—   Besija un Less. «Tev nav tā jākautrējas, mazulīt».

—   O, — Frenija ieķiķinājās. — Less vakar vakarā Reminiscēja. A^an par godu. Viņš domā, ka man sāp vēders. Viņš izvilka no plaukta absolūti visas notis.

—   Man būtu ļoti interesanti uzzināt, kā mēs, pie velna, atjēdzāmies šajos sasodītajos džungļos, startējuši ar «Tev nav tā jākautrējas, mazullt». Tiec nu gudrs.

—   Nevaru. Esmu mēģinājusi, — Frenija atbildēja. — Kāds bija scenārijs? Tu to dabūji? Tu teici, ka tas — kā viņu sauc — Lesāža kungs, vai, — taisoties to atgādāt ar durvju sargu, kad viņš …

—   Dabūju jau, dabūju, — Zūijs atbildēja. — Taču man negribas par to tagad runāt.

Viņš iesprauda cigāru mutē un ar labo roku, sākot no soprāna, pārbrauca oktāvām ar «Kinkažū» melodiju, kura — un tas ir visai zīmīgi — bija nākusi modē un, šķiet, no tās atkal aizgājusi pirms viņa nākšanas pasaulē. — Un ne to vien es dabūju, — viņš sacīja. — Vakar ap kādiem vieniem naktī piezvanīja Diks Hess — tieši pēc mūsu nelielā trača — un aicināja mani kaut kur satikties un iedzert, mērglis tāds. Jau no «Sanremo». Viņš pamazām atklāj sev Vilidžu. Lai dievs pasarg!

—   Nedauzi tā taustiņus! — viņu vērodama, Frenija sacīja. — Būšu par diriģentu, ja tu taisies pie tām sēdēt. Un tas ir mans pirmais rīkojums. Nedauzi tā taustiņus!

—   Pirmkārt, viņš labi zina, ka es nedzeru. Otrkārt, viņš zina, ka esmu dzimis Ņujorkā, un tās a/mosfēra nu reiz ir lieta, ko es galīgi nevaru ciest. Treškārt, viņš zina, ka es dzīvoju kādus sasodītus septiņdesmit kvartālus no Vilidžas. Un, ceturtkārt, es trīs reizes paziņoju viņam, ka esmu jau pidžamā un naktsčībās.

—  Nedauzi taustiņus! — Frenija atkārtoja rīkojumu, glāstīdama Blūmbergu.

—   Taču nē, šis nevarot gaidīt. Viņam esot jāredz mani tūlīt. Ļoti svarīgi. Bez jokiem. Kaut reizi mūžā esi cilvēks, lec taksī un drāzies šurp.

—   Tu drāzies? Necērt vāku. Tas ir mans otrais…

—   Skaidrs, ka es drāzos. Tā sasodītā gribasspēka man galīgi nav. — Zūijs atbildēja. Viņš aizvēra klavieru vāku nepacietīgi, taču neaizcirzdams. — Mana nelaime ir tā, ka es neesmu drošs ne par vienu neņujorkieti Ņujorkā. Un man ir vienalga, cik ilgi viņš, pie velna, šeit nodzīvojis. Man vienmēr ir bail, ka viņu sabrauks vai piekaus, kamēr viņš rosīsies pa kādu mazu armēņu reslorāniņu Otrajā avēnijā. Vai notiks vēl kaut

kas stulbs. — Viņš drūmi pārpūta pār «Tev nav tā jākautrējas, mazulīt» notīm dūmu mutuli. — Tā nu es devos turp, — viņš sacīja. — Un vecais zēns Diks tur jau bija priekšā. Tik nospiests, tik melnā noskaņojumā, tik pilns ar svarīgiem jaunumiem, ka nebija spējis sagaidīt vakaru. Sēdēja pie galdiņa zilās džinsās un briesmīgā sporta jakā. Demoinas ekspatriants Ņujorkā. Es būtu varējis viņu nosist, dieva vārds! Tā tik bija naksniņa! Es tur nosēdēju krietnas divas stundas, kamēr viņš man klāstīja, kāds pārākais sūdabrālis es esmu un no kādas ģeniālas pšihu un psihopātu ģimenes es nāku. Un tad — pilnā sparā analizēdams mani un Badiju, un Sīmoru, kurus viņš ne reizi nav redzējis, — tad, iesprūdis savā galvā kādā strupceļā un nespēdams izdomāt, vai vakara atlikušo daļu viņam jākļūst par dūru cīņai gatavu Koleti vai sava veida samazinātu Tomasu Vulfu, viņš negaidīti izvilka no pagaldes savu ar rnonogrammu rotāto diplomātu un iebāza man padusē jaunu, stundu garu scenāriju. — Zūijs pavicināja gaisā roku, it kā atkratīdamies no šā temata. Taču viņš piecēlās no klavieru soliņa pārāk strauji, tā ka šo žestu diez vai varēja uzskatīt par atkratīšanos. Cigārs bija iesprausts mutē un rokas sabāztas bikšu aizmugurējās kabatās. — Gadiem ilgi es esmu klausījies, kā Badijs spriedelē par aktieriem, — viņš sacīja. — Mans dievs, es taču būtu varējis viņam pieliet pilnas ausis, stāstīdams par Rakstniekiem, Kurus Pazīstu. — Brīdi viņš stāvēja aizmirsies, tad kļuva bezmērķīgi rosīgs. Viņš apstājās pie 1920. modeļa Victrola, neizteiksmīgi paskatījās uz to un pats sev par prieku divreiz ierēca pastiprinātāja taurē. Frenija, viņu vērodama, ieķiķinājās, taču viņš saviebās un devās tālāk. Pie akvārija, kas bija uzkrauts uz 1927. gada Freshman radiouztvērēja, viņš piepeši apstājās un izņēma cigāru no mutes. Ar nepārprotamu interesi viņš ielūkojās akvārijā. — Visas manas melnās molinēzijas mirst nost, — viņš sacīja un automātiski pastiepa roku pēc kārbas ar barību zivīm, kura atradās blakus akvārijam.

—  Besija viņas šorīt pabaroja, — Frenija brīdināja. Viņa vēl aizvien glaudīja Blūmbergu, vardarbīgi palīdzēdama viņam iejusties naidīgajā un grūtību pilnajā pasaulē ārpus siltā pleda.

—  Viņas izskatās izbadējušās, — Zūijs sacīja, taču roku no barības kārbas atrāva. — Sis te draudziņš

izskatās pavisam paguris. — Viņš padauzīja ar nagu pa stiklu. — Tev vajadzētu vistas buljonu, bucīt.

—   Zūij, — Frenija ieteicās, lai novērstu brāļa uzmanību. — Kā tad tagad ir? Tev ir divi jauni scenāriji. Un kas ir tas, ko Lesāžs iegrūda tev taksī?

Kādu brīdi Zūijs turpināja vērot zivtiņas. Tad, it kā paklausīdams pēkšņam un neapvaldāmam impulsam, izstiepās uz muguras uz paklāja.

—   Tajā, ko atsūtīja Lesāžs, — viņš sacīja, sakrustodams kājas, — man paredzēta Rika Čalmersa loma scenārijā, kas, zvēru pie dieva, atbilst 1928. gada salonu komēdijai tieši no Frenča kataloga. Vienīgā atšķirība ir tā, ka luga ir braši pielāgota mūsdienām — ar veseliem blāķiem žargonvārdu par kompleksiem, to apspiešanu un sublimācijām, ko autors aizguvis no sava psihoanalitiķa.

Frenija paskatījās uz brāli — uz to, kas bija no brāļa redzams. No vietas, kur viņa sēdēja, bija saskatāmas tikai viņa pazoles un papēži.

—   Nu, un kāds tad ir Dika scenārijs? — viņa vaicāja. — Tu jau esi izlasījis?

—   Dika gabalā es varētu būt Bernijs, jauns metro uzraugs ar jūtīgu dvēseli visdrosmīgākajā un vistradicionālākajā opusā televīzijai, kādu tu jebkad būsi lasījusi.

—   Patiešām? Tas patiešām ir labs?

—   Es neteicu labs, es teicu drosmīgs. Paliksim pie šā apzīmējuma, bucīt. Nākamajā rītā pēc pirmuzveduma būs īstas orģijas un visi staigās, sizdami cits citam uz pleca. Lesāžs, Hess, Pomrojs. Pasūtītāji. Visa šī drosminieku banda. Tas viss sāksies šodien pēc pusdienas. Ja nav jau sācies. liess dosies uz Lesāža kabinetu un paziņos viņam: «Cienījamais Lesāža kungs, esmu sadabūjis jaunu scenāriju par iejūtīgu metro uzraugu, un tas vienkārši smird pēc drosmes un godīguma. Un es zinu, cienījamais kungs, ka tūlīt pēc scenārijiem, kuri ir Delikāti un Pikanti, jums vislabāk patīk scenāriji, kas ir Drosmīgi un Godīgi. Un šis, kā jau teicu, mans kungs, smirdēt smird pēc abām šīm lietām. Tas ir pilns ar asarainiem varoņiem. Tas ir sentimentāls. īstajās vietās tas kļūst par šausmu gabalu. Un tieši tad, kad dziļi jūtošo metro uzraugu viņa problēmas ir ķērušas vissmagāk, iznīcinot viņā ticību Cilvēcei un Mazajam Cilvēkam, no skolas mājās pārrodas viņa deviņgadīgā

brāļameita un izsniedz viņam jaukas, brīdim īstf piemērotas šovinistiskas filozofijas porciju, ar kuru mūs baro 546. publiskā skola. Un arī visi Endrjū Džeksona mūžamežos sameklētās sievas garamantinieki. Tas nevar nesasniegt mērķi! Tas viss turas tik cieši pie zemes, ir tik vienkāršs, ir tik nepatiess un tajā pašā laikā arī tik pietiekami pazīstams un pietiekami triviāls, lai patiktu un būtu saprotams mūsu alkatīgajiem, nervozajiem un analfabētiskajiem pasūtītājiem.» — Zūijs piepeši uzslējās sēdus. — Es tikko biju vannā un tagad svīstu pēc suņa, — viņš paskaidroja. Viņš piecēlās kājās un gluži tā, it kā darītu to pret paša gribu, uzmeta īsu skatienu Frenijai. Viņš grasījās novērsties, tomēr ieskatījās meitenē ciešāk. Viņa bija noliekusi galvu un skatījās uz Blūmbergu savā klēpī, kuru vēl aizvien turpināja glāstīt. Taču kaut kas bija mainījies. — Aā, — Zūijs teica un tuvojās dīvānam, meklēdams kašķi. — Madāmas lūpas nestāv mierā. Lūgšana kāpj debesīs. — Frenija nepacēla skatienu. — Pie velna, ko tu dari? — viņš vaicāja. — Tu meklē glābiņu no manas kristieša necienīgās attieksmes pret mākslu tautai?

Frenija pacēla acis un, mirkšķinādama tās, pakratīja galvu. Viņa uzsmaidīja Zūijam. Viņas lūpas tiešām kustējās un turpināja kustēties vēl arī tagad.

—   Un nesmaidi man, lūdzu! — Zūijs mierīgi sacīja un atgāja nost no dīvāna. — Sīmors arī vienmēr smaidīja. Sī sasodītā māja čum un mudž no smaidītājiem. — Pie viena no grāmatplauktiem viņš brīdi apstājās, ar kārtību ieviešošu īkšķa uzsitienu iebīdīja vietā no rindas izlīdušu grāmatu un devās tālāk. Viņš piegāja pie istabas vidējā loga, kuru logsēdeklis atdalīja no ķirškoka rakstāmgalda, pie kura Glāsa kundze izskatīja apmaksājamos rēķinus un rakstīja vēstules. Pagriezis muguru Frenijai, viņš raudzījās laukā pa logu, atkal sabāzis rokas bikšu aizmugurējās kabatās un turēdams zobos cigāru. — Tu zini, ka es šovasar varētu braukt uz Franciju filmēties? — viņš kašķīgi vaicāja. — Es tev to teicu?

Frenija ar interesi noraudzījās viņa mugurā.

—   Nē, tu neesi teicis, — viņa sacīja. — Tu to nopietni? Kādā filmā?

Zūijs, raudzīdamies pāri šķembām klātajam skolas jumtam ielas otrā pusē, sacīja:

—   O, tas ir garš stāsts. Šeit ir atkūlies kāds āksts no Francijas, un viņš ir noklausījies albumu, kurā ierakstīja mūs ar Filipu. Pirms kādām pāris nedēļām es kopā ar viņu ēdu lenču. īsts schnorrer, bet no tiem simpātiskākajiem, un šķiet, ka patlaban viņš tur, pie šiem, ir pašā zenītā. — Viņš uzcēla vienu kāju uz logsēdekļa. — Nekas nav līdz galain norunāts — ar šiem zēniem nekad nekas nav līdz galam skaidrs —, taču viņš, man tā liekas, netiek vairs vaļā no manas idejas, ka jāuztaisa filma pēc tā Lenormāna romāna. Es tev to biju aizsūtījis.

—   Tiešām! Tas gan ir vareni, Zūij. Un kad tu domā braukt, ja būs jābrauc?

—   Vareni gan tas nav. Kas nu nav, tas nav. Es priecātos par to, jā. Ak dievs, protams. Taču man velnišķīgi negribas braukt prom no Ņujorkas. Ja gribi zināt, es ciest nevaru tā saucamos radošos cilvēkus, kas sēstas kuģī un tik brauc uz kaut kurieni. Un, sasodīts, man ir vienalga, kādi ir viņu iemesli. Es esmu šeit dzimis. Gājis šeit skolā. Esmu šeit sabraukts — divas reizes uz vienas un tās pašas kretīniskās ielas. Un, dieva dēļ, man nav nekādas daļas par filmēšanos Eiropā.

Frenija domīgi vērās viņa baltajā zīda mugurā. Taču viņas lūpas vēl aizvien veidoja mēmus vārdus. — Kāpēc tad tu brauc? — viņa vaicāja. — Ja jau tu tā domā.

—   Kāpēc es braucu? — Zūijs neatskatīdamies pārvaicāja. — Es braucu galvenokārt tāpēc, ka esmu noguris mūžam no rītiem mosties nikns un mūžam vakaros nikns iet gulēt. Es braucu tāpēc, ka es tiesāju katru nabaga čūlas slimnieku, kas man patrāpās. Kas pats par sevi mani pārāk neuztrauc. Galu galā es spēju pasludināt spriedumu jau pēc pirmajām frāzēm, ja es to taisos darīt, un es zinu, ka sasodīti labi varu atbildēt par katru savu spriedumu, ja jau reiz esmu to spriedis, — agrāk vai vēlāk, tā vai citādi. Tas mani pārāk neuztrauc. Taču ir kaut kas, Kungs Jēzu, kaut kas, ko es nodaru cilvēku morāles pīlāriem, un to nu es vairs nespēju pats noskatīties. Es tev varu precīzi pateikt, ko es daru. Es lieku saprast, ka viņi patiesībā nevēlas darīt neko labi, bet gan vienkārši grib izdarīt tā, lai visi — viņu paziņas, kritiķi, finansētāji, publika, pat viņu bērnu skolotāja — uzskatītu, ka tas ir izdarīts labi. Lūk, ko es izdaru. Tas ir visļaunākais, ko es izdaru. — Viņš drūmi pavaibstījās uz skolas jumta pusi;

tad ar pirkstu galiem noslaucīja no pieres mazliet sviedru. Pēkšņi viņš pagriezās pret Freniju, izdzirdis, ka viņa kaut ko saka.

—   Ko? — viņš vaicāja. — Es nesadzirdēju, ko tu saki.

—   Neko. Es teicu «ak dievs».

—   Kāpēc «ak dievs»? — Zūijs nepacietīgi vaicāja.

—   Ne-kāpēc. Neklūpi man virsū, lūdzu! Es vienkārši domāju, un tas ir viss. Es gribētu, kaut tu būtu mani redzējis sestdien. Tu saki, ka satricinot citu cilvēku morāli. Es Leinam pilnīgi sagrāvu visu dienu. Es ne vien vai ik pa stundai miru nost viņam degungalā, kaut gan biju braukusi visu garo ceļu, lai piedalītos jaukā, draudzīgā, normālā, kokteiļu slacītā, sagaidāms — veiksmīgā futbola spēlē, es taču tūlīt vēl arī klupu viņam virsū, runāju visam pretim — nezinu, vienkārši grāvu visu. — Frenija pakratīja galvu. Viņa vēl aizvien glāstīja Blūmbergu, taču izklaidīgi. Likās, ka tagad viņas uzmanības centrā nokļuvis flīģelis. — Es vienkārši nespēju neko paturēt pie sevis, — viņa sacīja. — Tas bija vienkārši šausmīgi. Gandrīz jau tajā pašā bridi, kad satiku viņu stacijā, es sāku knābāt un knābāt katru viņa priekšstatu, katru vērtību — pilnīgi visu. Nu pilnīgi visu. Viņš bija uzrakstījis kādu pilnīgi nekaitīgu mēģenē izdiedzētu rakstu par Flobēru un bija par to tik lepns, un vēlējās, lai es to izlasu, un tas man vienkārši likās tik tipiski angļu nodaļai un tik aizbildnieciski un studentiski, ka es… — Viņa aprāvās. Viņa atkal pakratīja galvu, un Zūijs, vēl aizvien pa pusei pavērsies pret viņu un skatīdamies viņā, savilka acis šaurākas. Viņa izskatījās vēl bālāka, vēl vairāk atgādinot tikko operētu cilvēku nekā brīdī, kad tika uzmodināta. — Jābrīnās, ka viņš mani nenosita, — viņa sacīja. — Es tik tiešām būtu viņam bijusi bezgala pateicīga par to.

—   Par to tu man pastāstīji vakar. Es šorīt negribu svaigumu zaudējušas reminescences, bucīt, — Zūijs sacīja un atkal sāka skatīties ārā pa logu. — Pirmkārt, tu galīgi noklīsti no ceļa, kad sāc lamāties par lietām un cilvēkiem, nevis par sevi. Tā ir ar mums abiem. Es tikpat sasodīti izrīkojos televīzijā — es zinu. Taču tas ir nepareizi. Vainīgi esam mēs paši. Es tev esmu jau teicis. Kāpēc tu neparko negribi to saprast?

—   Es nevis negribu to saprast, bet gan tu visu laiku…

—   Vainīgi esam mēs paši, — Zūijs atkārtoja, pārtraukdams Freniju. — Mēs esam tizli, tizli, un tas ir viss. Tie divi mērgļi ļoti jauki tika mums klāt un agri padarīja mūs par diviem tizleņiem ar tizliem standartiem, tas ir viss. Mēs esam Tetovētā Sieviete, un mums mūžam nebūs ne mirkļa miera, kamēr visi citi arī nebūs tetovēti. — Viņš pārliecinoši pacēla cigāru pie mutes, lai ievilktu dūmu, taču tas bija nodzisis. — Un visam klāt vēl, — viņš nekavējoties turpināja, — mums ir piemetušies «Gudrā bērna» kompleksi. Mēs nekad netiksim vaļā no šīs sasodītās jutoņas. Neviens no mums. Mēs nerunājam, mēs vēstām. Mēs nesarunājamies, mēs izsakāmies. Vismaz es. Tai pašā brīdi, kad nokļūstu vienā telpā ar kādu, kam ir divas parastas ausis kā visiem citiem, es vai nu kļūstu par sasodītu pravieti, vai par dzīvu cepures adatu. Garlaicības princi. Vakar vakara, piemēram. Tur tajā «Sanremo». Es visu laiku klusībā lūdzos, lai Hess nestāsta par savu jauno scenāriju. Es sasodīti labi zināju, ka viņam tāds ir. Un es sasodīti labi zināju, ka nav cerību tikt no turienes prom bez šā scenārija un man būs jānes tas uz mājām. Taču es turpināju lūgties, lai vismaz tieku pasargāts no mutiska /eoadkomentāra. Viņš nav stulbs. Viņš zina, ka es neesmu spējīgs turēt muti. — Zūijs piepeši ar strauju kustību apsviedās apkārt, nenoņēmis kājas no Iogsēdekļa un paķēra, pilnīgi pagrāba sērkociņu ietvaru no mātes rakstāmgalda. Viņš atkal pagriezās pret logu ar skatu uz skolas jumtu un ielika cigāru mutē — taču tūlīt atkal izņēma. — Lai viņš iet ellē! Viņš tik un tā ir tik satriecoši stulbs. Kā visi no televīzijas. Un Holivudas. Un Brodveja. Viņš domā, ka viss sentimentālais ir delikāts, ka viss brutālais ir reā/Zstiska detaļa un viss, kas pārvēršas fiziskā vardarbībā, ir pilnīgi likumīgs galarezultāts kaut kam, kas nav pat…

—   Tu viņam visu to pateici?

—   Skaidrs, ka pateicu! Es taču tev jau nupat stāstīju, ka neesmu spējīgs turēt muti. Skaidrs, ka es pateicu! Es pametu viņu tur sēžam un vēlamies, kaut viņš būtu miris. Vai viens no mums būtu miris — un man ir velnišķīgas aizdomas, ka tam būtu jābūt man. Katrā ziņā bija visīstākā šķiršanās «Sanremo» garā. — Zūijs nocēla kāju no Iogsēdekļa. Viņš apgriezās, izskatīdamies vienlaikus saspringts un uztraukts, pavilka pie mātes rakstāmgalda krēslu ar stāvu atzveltni un apsēdās. Viņš aizdedzināja izdzisušo cigāru, tad nemierīgi pārliecās pāri galdam, ar abām rokām atbalstījies uz ķirškoka virsmas. Blakus tintnīcai stāvēja priekšmets, ko māte mēdza uzlikt uz papīriem, — neliela, uz melna plastmasas pamata nostiprināta stikla lode, kurā bija patvēries sniegavīrs ar cilindru galvā. Zūijs to paņēma un sakratīja, tad sēdēja, acīmredzot pētīdams, kā virpuļo sniegpārsliņas.

Frenija vēroja viņu, pielikusi plaukstu virs acīm. Zūijs sēdēja saules gaismas visvairāk pielietajā istabas daļā. Viņa būtu varējusi iekārtoties savādāk uz dīvāna, ja taisītos vērot viņu ilgāk, tomēr tas būtu iztraucējis Blūmbergu, kas, kā šķita, viņas klēpī bija aizmidzis. — Vai tev tiešām ir čūla? — viņa negaidīti vaicāja. — Māte sacīja, ka tev esot čūla.

— Jā, man ir čūla, velns lai parauj. Pašlaik ir Kalijuga, bucīt, dzelzs laikmets. Un katrs, kam ir pāri sešpadsmit un kuram nav čūlas, ir sasodīts spiegs. — Viņš sakratīja sniegavīru vēlreiz, šoreiz niknāk. — Jocīgākais tai lietā ir tas, — viņš teica, — ka man Hess patīk. Vai vismaz man viņš patīk tad, kad nestāv ar savu mākslinieka nabadzību kā nazi man pie rīkles. Viņš vismaz nēsā šausmīgas kaklasaites un jocīgi polsterētus uzvalkus pašā šīs iebaidītās, superkonservatīvās un superkonformistiskās trakomājas vidū. Un man patīk viņa iedomība. Viņš ir tik pašapmierināts, ka patiesībā kļuvis pat kautrīgs, jukušais mūdzis. Saproti, viņš nepārprotami domā, ka televīzija ir pietiekami laba, ka tā ir pelnījusi viņu un viņa dižo, uzspēlēti drosmīgo «atraidīto» talantu, kas tiešām ir ķertā cienīga pazemība, ja tā padomā. — Viņš skatījās uz stikla lodi, līdz sniegputenis tajā bija norimis. — Vispār — kaut kādā nozīmē — man patīk arī Lesāžs. Viss, kas viņam pieder, ir pats labākais — mētelis, kuteris ar divām kabīnēm, dēla atzīmes Harvardā, elektriskais skuveklis, viss. Reiz viņš mani aizveda uz mājām pusdienās un apturēja uz piebraucamā ceļa, lai pavaicātu, vai es atceros «nelaiķi Kcrolu Lombardu — to no kino». Viņš brīdināja mani, ka es būšot šokēts, ieraugot viņa sievu, jo tā esot visīstākā Kerolas Lombardas kopija. Man liekas, ka par to es Lesāžu mīlēšu līdz kapa malai. Izrādījās, ka viņa sieva ir tiešām nogurusi persiešu tipa blondīne ar iespaidīgām krūtīm. — Zūijs pēkšņi atskatījās uz Freniju, kura bija kaut ko teikusi. — Ko? — viņš vaicāja.

— Jā! — Frenija atkārtoja — bāla, bet starojoša, it kā ari viņai būtu lemts līdz kapa malai mīlēt Lesāžu.

Kādu brīdi Zūijs klusēdams smēķēja cigāru. — Kas mani tā nomāc Dika Mesa lietā, — viņš sacīja, — kas mani apbēdina vai sadusmo, vai velns viņu zina, ko dara, ir tas, ka viņa pirmais scenārijs Lesāžam bija pavisam labs. Patiešām, tas bija gandrīz labs. Tas bija pirmais, pēc kura mēs uzņēmām filmu — šķiet, ka tu to neredzēji, tu biji vai nu skolā, vai es nezinu, kur. Es tajā spēlēju jaunu fermeri, kas dzīvo divatā ar savu tēvu. Par zēnu ir remarka, ka viņš nīst lauksaimniecību un ka viņam un viņa tēvam vienmēr bijis šausmīgi jānopūlas, lai izdzīvotu; tādēļ pēc tēva nāves viņš pārdod visus lopus un kaļ dižus plānus par pārcelšanos uz dzīvi lielpilsētā. — Zūijs atkal paņēma sniegavīru, taču nesakratīja to — tikai mierīgi pagrieza pamatni. — Tur bija dažas jaukas vietiņas, — viņš sacīja. — Kad es biju pārdevis visas govis, es tomēr turpināju iet uz ganībām pierastajā laikā tās pieskatīt. Un, kad devos atvadu pastaigā ar savu meiteni pirms došanās uz lielpilsētu, es neatlaidīgi vilku viņu uz tukšo ganību pusi. Tad, nokļuvis lielpilsētā un dabūjis darbu, es brīvo laiku nositu, klīzdams gar lopu aploku. Beidzot šīs lielpilsētas galvenās ielas blīvajā mašīnu straumē kāds auto, izdarīdams kreiso pagriezienu, pārvērtās par govi. Es metos tai pakaļ tieši tajā brīdi, kad mainījās gaismas signāls, un mani sabradāja satracinātais bars. — Viņš sakratīja sniegavīru. — Iespējams, ka tas nav nekas tāds, ko nevarētu noskatīties, arī nodarbojoties ar pedikīru, taču vismaz nebija zagšus jāzogas mājās no studijas pēc mēģinājumiem. Tas bija pietiekami svaigs un bija viņa paša, un atšķīrās no visas tās pliekano scenāriju gūzmas. Es sasodīti gribētu, ka viņš atgrieztos mājās un atkal uzlādētos. Es sasodīti gribētu, ka visi brauc mājās. Man līdz nāvei apriebies visiem būt par sprediķotāju. Ak dievs, tev vajadzētu redzēt Hesu un Lesāžu, kad viņi pārrunā jaunu uzvedumu. Vai vienalga ko jaunu. Viņi ir laimīgi kā sivēni, kamēr neesmu parādījies es. Es jūtos kā tie drūmie izdzimteņi, no kuriem visus brīdina Sīmora mīļotais Džuandzi. «Sargies no tiem par tālredzīgajiem dēvētiem vīriem, kad viņi klibodami parādās.» — Viņš mierīgi sēdēja, vērodams, kā virpuļo sniegpārsliņas. — Dažreiz man liekas, ka es būtu laimīgs, ja varētu mierīgi apgulties un nomirt.

Frenija šajā brīdī cieši vērās saules gaismas laukumā uz paklāja pie paša flīģeļa, un viņas lūpas tikko jaušami kustējās. — Tas viss ir tik jocīgi, tu pat iedomāties nevari, — viņa sacīja, balsij viegli ietrīcoties, un Zūijs pievērsa viņai skatienu. Viņas bālumu vēl vairāk izcēla pilnīgi nekrāsotās lūpas. — Viss, ko tu saki, pilnīgi viss atbilst tam, ko es pūlējos pateikt Leinam sestdien, kad viņš sāka mani tirdīt. Turpat pa vidu tam martīni un austerēm, un visam pārējam. Saproti, mūs uztrauc ne gluži vieni un tie paši, tomēr viena veida jautājumi — un, man šķiet, vienādu iemeslu dēļ. — Tieši tajā brīdī Blūmbergs viņas klēpī pieslējās kājās un sāka riņķot ap sevi, lai iekārtotos ērtāk, izturēdamies drīzāk kā suns, nevis kaķis. Frenija izklaidīgi, it kā virzīdama viegli uzlika plaukstas uz viņa muguras un turpināja runāt. — Es tiešām biju sasniegusi stāvokli, kad uzrunāju pati sevi skaļā balsī gluži kā jukusi: ja es izdzirdēšu vēl kaut vienu dzēlīgu, piekaslgu, nekonstruktīvu vārdu no tevis, Frenija Glāsa, ar mums abām ir cauri, pavisam cauri. Un kādu laiku es turējos tīri labi. Kādu mēnesi es vismaz neteicu ne vārda, ja kāds pasacīja kaut ko studentisku un melīgu vai kaut ko tādu, kas smirdēja pēc ego pa gabalu, vai vēl kaut ko tādu. Es gāju uz ķinīšiem vai caurām dienām sēdēju bibliotēkā, vai kā traka rakstīju apcerējumus par Restaurācijas laika komēdijām un citām tādām muļķībām — bet es vismaz kādu laiku varēju priecāties, ka man nav jāklausās pašai savā balsī. — Viņa pakratīja galvu. — Un tad kādu rītu — blīkš, blākš — viss sākās no gala. Es nez kāpēc visu nakti nevarēju aizmigt, un astoņos man bija franču literatūra, tāpēc nolēmu celties vien augšā; apģērbos, uzvārīju kafiju un gāju staigāt pa universitātes kompleksu. īstenībā es gribēju vienkārši aizbraukt kaut kur šausmīgi tālu ar riteni, taču nobijos, ka visi izdzirdēs, ka paņemu to no stāvvietas — vienmēr taču kaut kas krīt —, tāpēc es tikai aizgāju uz literatūras fakultāti un apsēdos. Es sēdēju un sēdēju, kamēr beidzot piecēlos un sāku rakstīt uz tāfeles citātus no Epiktēta. Pierakstīju pilnu priekšējo tāfeli — es pat nezināju, ka atceros tik daudz no viņa. Es — paldies dievam — paspēju visu nodzēst, pirms sāka pulcēties pārējie. Tomēr 1as tik un tā bija bērnišķīgi — Epiktēts mani būtu pilnīgi ienīdis par kaut ko tādu —, un tomēr … — Frenija vilcinājās. — Es nezinu. Liekas, es vienkārši gribēju redzēt uz tāfeles kāda jauka cilvēka vārdu. Katrā ziņā — viss sākās atkal no gala. Augu dienu es visiem kasījos klāt. Es piekasījos profesoram Fellonam. Es piekasījos Leinam, kad runāju ar viņu pa telefonu. Es piekasījos profesoram Taperam. Kļuva aizvien ļaunāk un ļaunāk. Es pat sāku piekasīties savai istabas biedrenei. Ak dievs, nabaga Beva! Ievēroju, ka viņa uzmet man jau pa skatienam, gluži kā cerēdama, ka es nolemšu atstāt istabu un ļaušu tajā ierasties kādai puslīdz patīkamai un normālai meitenei, lai viņai kādu laiciņu būtu miers. Tas bija vienkārši šausmīgi! Un visļaunākais tas, ka es zināju, cik apnicīga īgņa es esmu. Es zināju, ka atstāju uz cilvēkiem nomācošu iespaidu, ka ievainoju viņu jūtas, bet es vienkārši nespēju apstāties! Es vienkārši nespēju beigt piekasities. — Izskatīdamās vairāk nekā tikai nedaudz izklaidīga, viņa apklusa tieši uz tik ilgu brīdi, lai paspētu nospiest lejup Blūmberga nemierīgo dibengalu. — Tomēr pats ļaunākais bija koledžā, — viņa pārliecināti teica. — Tas bija ļaunākais. Tā nu bija gadījies, ka man galvā bija ieperinājusies doma — un es nekādi nevarēju tikt no tās vaļā —, ka koledža vienkārši ir vēl viena tukša, trula vieta pasaulē, kura radīta mantības vākšanai un tādām lietām. Saproti, manta, velns parāvis, paliek manta. Kāda starpība, vai manta ir nauda un īpašumi vai arī kultūra, vai pat tikai tīras zināšanas? Tas viss man likās gluži viens un tas pats, atliek tikai attīt vaļā — un tā tas arī ir! Dažkārt man šķiet, ka zināšanas .— vismaz tad, kad zināšanas ir zināšanas tikai pašu zināšanu dēļ, — ir visļaunākais. Pilnīgi noteikti — visnepiedodamākais. — Frenija nervozi, bez kā.das īstas nepieciešamības ar vienu roku atglauda atpakaļ matus. — Nedomāju, ka tas viss būtu novedis mani tik tālu, ja kaut vienu vienīgu reizīti — tikai vienu vienīgu reizīti — man būtu gadījies noklausīties sīku, pieklājīgā tonī izteiktu paviršu piezīmi, ka zināšanām /«ved uz gudrību un, ja tā nav, tad tās ir tikai pretīga laika nosišana! Taču ne reizi! Koledžā ne reizi pat mājiens nav pasprucis, ka par zināšanu mērķi būtu jāuzskaln gudrība. Tur pat pieminam vārdu «gudrība» nedzirdi -i! Un tu zini, kas ir smieklīgi? Patiešām smieklīgi? Gandrīz četros koledžā pavadītajos gados — un tā ir patiesība — gandrīz četros koledžā pavadītajos gados vienīgā reize, kad es atceros dz/rdējusi sakām «gudrs cilvēks», bija pirmajā gadā, politisko zinātņu kursā! Un tu zini, kādā sakarā? Tā tika nodēvēts kāds jauks stulbenis jau gados, valstsvīrs, kurš, ticis pie naudas biržā, pārcēlās uz Vašingtonu, lai kļūtu par prezidenta Rūzvelta padomnieku. Goda vārds! Gandrīz četru gadu laikā! Negribu teikt, ka tā gadās ar katru, bet mani tas vienkārši tā satrieca, ka nomirt gribas, iedomājoties vien par to! — Frenija apklusa, un šķita, ka viņa atkal pilnībā atgriezusies pie kalpošanas Blūmberga interesēm. Tagad viņas lūpas pēc krāsas ļoti maz atšķīrās no sejas, un tās bija mazliet sasprēgājušas.

Jau ilgāku laiku Zūijs nenovērsa no viņas skatienu. — Es gribu tev ko vaicāt, Frenij, — viņš pēkšņi noteica, atkal pievērsās rakstāmgalda virsmai, saviebās un pakratīja sniegavīru. — Kā tu domā, ko tu panāc ar Jēzus lūgšanu? — viņš vaicāja. — To es mēģināju noskaidrot arī vakar vakarā. Pirms tu palūdzi mani aizvākties. Tu runāji par mantas krāšanu: par naudu, īpašumiem, kultūru, zināšanām — un tā tālāk, un tā joprojām. Vai, turpinādama atkārtot Jēzus lūgšanu — jauj, lūdzu, man tagad pabeigt — vai, turpinādama atkārtot Jēzus lūgšanu, arī tu pati nemēģini iekrāt sava veida mantu? Kaut ko, ar ko varētu tikpat sasodīti ērti tirgoties kā ar visām tām pārējām, daudz materiālākajām lietām? Vai arī tas, ka tā ir lūgšana,' uzreiz visu izmaina? Es gribu teikt — vai, tavuprāt, visa atšķirība ir tikai tā, kur katrs krāj savu mantu — šajā vai tajā pusē? Tur, kur zagļi to neizrok, et cetera? Un tā ir visa atšķirība? Pagaidi mazliet — ļauj tikai man pabeigt, lūdzu. — Viņš brīdi sēdēja, vērodams mazo sniegputeni stikla lodē.

— Tavā attieksmē pret šo lūgšanu ir kaut kas tāds, no kā man uzmetas zosāda, ja gribi zināt. Tu domā, ka man gribas tevi atturēt no lūgšanas. Es nezinu, vai tā ir vai nav, — tā ir sasodīti strīdīga lieta. Tomēr es ļoti gribētu tikt skaidrībā, kādi, pie velna, tev ir motīvi tās skaitīšanai. — Viņš pieklusa, taču pārāk īsu brīdi, lai ļautu Frenijai iejaukties. — Saskaņā ar pašu elementārāko loģiku es nespēju saskatīt ne mazāko starpību starp cilvēku, kurš alkst pēc materiālas mantas — vai pat intelektuālas mantas —, un cilvēku, kurš alkst pēc garīgas mantas. Kā tu pati teici, manta paliek manta, velns to rāvis, un man šķiet, ka deviņdesmit procenti no pasauli neieredzošajiem svētajiem visumā bijuši tieši tikpat a/katīgi un nepievilcīgi kā mēs, visi pārējie.

Frenija, balsij nedaudz drebot, teica tik ledaini, cik vien spēja:

—   Vai tagad es drīkstu runāt, Zūij?

Zūijs, atstājis mierā sniegavīru, paņēma zīmuli, ar ko nodarboties.

—   Jā, jā. Runā vien, — viņš sacīja.

—   Es zinu visu, ko tu teici. Tu man nepateici neko, par ko es nebūtu jau domājusi pati. Tu teici, ka es gribu kaut ko dabūt pret Jēzus lūgšanu — tā padarot mani alkatīgu, kā tu saki, līdzīgi jebkuram, kas grib dabūt sermuliņu kažoku vai grib kļūt slavēns, vai grib, lai no viņa pa visām porām spiežas ārā kaut kāds stulbs prestižs. Es to visu zinu! Velns, par kādu debiliķi tu mani īsti uzskati? — Viņas balss, sākumā tikai nedaudz dreboša, tagad bija kļuvusi saraustīta.

—   Labi, labi, neņem to tā pie sirds.

—   Es nevaru neņemt to pie sirds! Tu mani esi pilnīgi satracinājis! Kā tu domā, ko tad es te daru šajā idiotiskajā istabā — krizdamās svarā kā traka, uztraukdama Besiju un Lesu līdz galīgam apjukumam, satraukdama visu māju un visus visapkārt? Vai tev neliekas, ka man ir pietiekami prāta, lai uztrauktos par motīviem, kuru dēļ es atkārtoju lūgšanu? Tieši tas jau mani visvairāk uztrauc. Tieši tas, ka esmu tik izvēlīga savās vēlmēs — ka man vajag tieši atskārsmi vai mieru, nevis naudu vai prestižu, vai slavu, vai vienalga ko no šīm lietām — tas nebūt nenozīmē, ka es neesmu tāda pati egoiste un karjeriste kā visi citi. Ja gribi zināt, vēl vairāk! Un man nav vajadzīgs slavenais Zekarijs Glāss, lai man to pateiktu! — Sajā vietā viņas balss manāmi aizlūza, un viņa atkal ļoti vērīgi pievērsās Blutnbergam. Domājams, ka bija gaidāmas asaras, ja vien tās jau nebija ceļā.

Pie rakstāmgalda sēdošais Zūijs, spēcīgi spiezdams zīmuli, aizpildīja tukšos «o» vidiņus reklāmā uz mazas piezīmju grāmatiņas vāka. Kādu brīdi viņš turpināja šo nodarbošanos, tad ar knipi aizsita zīmuli uz tintnīcas pusi un paņēma savu cigāru no ierievja vara pelnutraukā, kur bija to nolicis. Lai gan tagad vairs tikai kādas divas collas garš, tas tomēr vēl nebija nodzisis. Viņš ievilka pamatīgu dūmu, gluži it kā cigārs būtu sava veida skābekļa vads šajā citādi bez skābek|a pa: likušajā pasaulē. Tad, gandrīz ar piespiešanos, viņš atkal paskatījās uz Freniju. — Vai tu negribi — es pamēģināšu šovakar dabūt pie telefona Badiju, lai viņš parunājas ar tevi? — viņš vaicāja. — Es domāju, ka tev ar kādu jāaprunājas, no manis, sasodīts, šai ziņā nav nekādas jēgas. — Viņš gaidīja, cieši raudzīdamies meitenē. — Frenij. Kā būtu, ja es tā izdarītu?

Frenija bija noliekusi galvu. Šķita, ka viņa meklē blusas Blūmberga kažokā, ar pirkstiem tiešām rosīgi pāršķirstot kaķa kažoka kušķīšus. Patiesībā viņa raudāja, taču kaut kā dziji sevī; asaras ritēja, bet klusām. Zūijs vēroja viņu gandrīz veselu minūti, tad sacīja ne nu īsti laipni, taču bez uzbāzības:

—   Frenij! Ko tu par to saki? Vai man pamēģināt dabūt Badiju pie telefona?

Viņa pakratīja galvu, to nepacēlusi. Viņa turpināja meklēt blusas. Tad, pēc kāda laiciņa, viņa atbildēja uz Zūija jautājumu, taču ne sevišķi skaidri.

—   Ko? — Zūijs pārvaicāja.

Frenija atkārtoja:

—   Es gribu runāt ar Sīmoru.

Zūijs brīdi turpināja vērties viņā ar pilnīgi neizteiksmīgu seju — ja neskaita sviedru svītriņu uz visai garās un izteikti īriskās virslūpas. Tad, ar viņam raksturīgo pēkšņumu, pagriezās atpakaļ, lai pabeigtu aizpildīt «o» vidiņus. Tomēr gandrīz tūlīt pat viņš zīmuli nolika. Viņš piecēlās no galda — krietni lēnāk, nekā tas būtu viņam raksturīgi, un, paņēmis līdzi cigāra nodeguli, atkal nostājās savā vecajā vietā ar vienu kāju uz logsēdekļa. Lielāka auguma un garkājaināks cilvēks, piemēram, jebkurš no viņa brāļiem, būtu varējis uzmest kāju uz tā ar daudz mazāku piepūli. Bet, kad Zūija kāja bija augšā, radās iespaids, ka viņš turas kādā dejotāja pozā.

Sākumā daļēji, pēc tam jau visā pilnībā viņš ļāva savai uzmanībai pievērsties mazai ainiņai, kas brīvi, scenāristu, režisoru un inscenētāju nesamocīta, risinājās zem loga — piecus stāvus zemāk un pāri ielai. Meiteņu privātskolas priekšā auga paliela kļava — viens no četriem vai pieciem kokiem, kas auga tajā, laimīgākajā ielas pusē, —, un šajā brīdī aiz tās slēpās septiņus vai astoņus gadus veca meitenīte. Viņai mugurā bija tumšzila vējjaka, galvā berete ar bumbuli gandrīz vai tajā pašā sarkanajā tonī, kāds bija segai uz gultas Van Goga istabā Arlē. No Zūija novērošanas punkta viņas berete neko daudz neatšķīrās no otas triepiena. Kādas piecpadsmit pēdas no meitenītes zemi ošņāja suns — jauns taksis ar zaļu kakla siksnu, haotiski riņķodams un vilkdams līdzi saiti. Šķiršanās mokas viņam laikam gan bija tikko izciešamas, un, kad viņš beidzot uzoda saimnieci, tas nu nekādi nevarēja būt par agru. Kā vienam, tā otram prieks par satikšanos bija neizmērojams. Taksis spalgi ierējās, tad, laimē starodams, jūsmīgi metās uz priekšu, līdz viņa saimniece, kaut ko saukdama, piesteidzās pie metāla redelēm ap koku un paņēma viņu rokās. Viņa nobēra virkni vārdu, uzteikdama kucēnu viņu privātajā rotaļu valodā, tad nolika zemē, paņēma rokā saiti, un abi jautri aizsoļoja rietumu virzienā uz Piekto avēniju un Parku, pazuzdami no Zūija redzes lauka. Zūijs domīgi uzlika roku uz loga šķērsīšu veidotā krusta, it kā grasīdamies to pacelt, lai izliektos laukā un noraudzītos, kā tie abi pagaist. Taču tā bija tieši tā roka, kurā viņš turēja cigāru, un viņš bija prātojis brīdi par ilgu. Viņš ievilka dūmu. — Velns lai parauj, — viņš sacīja, — pasaulē tomēr ir arī jaukas lietas — patiešām jaukas lietas. Kādi mēs esam idioti, ka tik viegli aizejam šķērsām. Un, lai kāds štrunts kaut kur arī negadītos, vienmēr, vienmēr mēs to attiecinām uz savu sīko ego. — Tieši tajā brīdī Frenija viņam aiz muguras vienkāršā nepiespiestībā izšņauca degunu; troksnis iznāca krietni vien skaļāks nekā to varētu sagaidīt no tāda smalka un delikāta izskata deguntiņa. Zūijs pagriezās un uzmeta viņai, šķiet, visai bargu skatienu.

Frenija, noņemdamās ar vairākiem papīra kabatlakatiņiem, paskatījās uz viņu.

—   Nu, es ļoti atvainoļos. Vai man nav brīv izšņaukt degunu?

—   Tu beidzi?

—   Jā, es beidzu! Velns, ir nu gan mums ģimenīte! Atliek tikai izšņaukt degunu, un tu riskē ar savu dzīvību.

Zūijs pagriezās atpakaļ pret logu. Viņš smēķēja īsiem ievilcieniem, ar acīm izsekojot betona bloku rakstam uz skolas sienas.

— Reiz pirms pāris gadiem Badijs pateica man kaut ko diezgan sakarīgu. Ja tikai varētu atcerēties, ko. — Viņš vilcinājās. Un Frenija, lai gan vēl aizvien bija nodarbināta ar kabatlakatiņiem, paskatījās uz viņu. Kad Zūijs izlikās, ka viņam grūti kaut ko atcerēties, viņa vilcināšanās intriģēja visus brāļus un māsas bez izņēmuma, un likās, ka tas viņiem kalpo pat kā zināma izklaidēšanās. Šī vilcināšanās gandrīz vienmēr bija tīša. Visbiežāk to pavadīja uzacu savilkšana. Šo ieradumu viņš bija ieguvis tajos piecos gados — un tie viņa personības tapšanā nenoliedzami bija noteicošie —, kad viņš bija regulārs «Gudrā bērna» uzvedumu dalībnieks; kad, demonstrēdams savā ziņā pat absurdo spēju citēt acumirklīgi un parasti precīzi gandrīz visu, ko jebkad ar interesi bija lasījis vai pat tikai dzirdējis, viņš savilka uzacis un brīdi sastinga, tāpat kā to darīja pārējie pārraides dalībnieki. Piere tagad bija savilkta grumbās, taču viņš ierunājās krietni agrāk nekā tas bija pierasts līdzīgās reizēs, gluži it kā viņš justu, ka Frenija, viņa pārraižu partnere, pieķērusi viņu šai spēlē. — Viņš sacīja: ja vīrietis guļ kalna nogāzē ar pārgrieztu rīkli un lēnām noasiņo un viņam garām aiziet jauna meitene vai veca sieviete, balansējot uz galvas skaistu krūzi, vīrietim jābūt spējīgam pacelties uz viena elkoņa, lai noskatītos, kā krūze sekmīgi tiek pārnesta pāri pakalnam. — Viņš pārdomāja teikto, tad iesprauslājās. — Es gribētu redzēt, kā viņš to izdara, smerdelis tāds. — Zūijs ievilka dūmu. — Katrs šajā ģimenē saņem savu sasodīto reliģiju citā iesaiņojumā, — viņš paskaidroja ar jūtamu cieņas trūkumu balsī. — Volts bija viens no dedzīgākajiem. Volts un Bubū, katrs ar savu reliģijas filozofiju, ģimenē bija paši dedzīgākie. — Viņš ievilka dūmu, gluži kā cenzdamies nomaskēt uzjautrinājumu, kas šoreiz viņam likās nevietā. — Volts reiz teica Veikeram, ka katram no mūsu ģimenes iepriekšējās inkarnācijās jābūt uzkrājušam sasodīti daudz sliktas karmas. Viņam, Voltam, bija teorija, ka reliģiskā dzīve un visas ar to saistītās ciešanas vienkārši ir kaut kas, ko Dievs uzrīda tiem, kuriem pietiek nekaunības apvainot viņu tādas kroplīgas pasaules radīšanā.

No dīvāna atskanēja auditorijas atzinīga iespurgšanās.

—   Nekad nebiju par to dzirdējusi, — Frenija sacīja — Un kāda ir Bubū reliģiskā filozofija? Nebiju domājusi, ka viņai vispār tāda ir.

Zūijs brīdi neteica neko, tad: — Bubū? Bubū ir pārliecināta, ka pasauli radījis Eša kungs. Viņa to noskaidrojusi Kilverta «Dienasgrāmatā». Kilverta draudzē skolēniem esot jautāts, kas radījis pasauli, un kāds no mazajiem esot atbildējis «Eša kungs».

Freniju tas iepriecināja, un tas bija dzirdams. Zūijs pagriezās pret viņu, paskatījās, un — šis neaprēķināmais jaunais cilvēks! — viņa seja kļuva akmeņaina, it kā pēkšņi viņš būtu atteicies no jebkuras un jebkādas vieglprātības izpausmes. Viņš nocēla kāju no logsēdekļa, noenkuroja sava cigāra galu vara pelnutraukā uz rakstāmgalda un atgāja no loga. Viņš soļoja pa istabu lēni, ar rokām bikšu aizmugurējās kabatās, taču likās, ka viņam prātā tomēr ir kāds noteikts virziens. — Nāvīgi vajadzētu tīties prom no šejienes. Man ir norunāts lenčs, — viņš sacīja un nekavējoties apstājās, lai laiski un īpašnieciski pārlūkotu akvārija saturu. Viņš nepacietīgi uzsita ar nagu pa stiklu. — Es novēršos tikai uz piecām minūtēm, un visi mierīgi ļauj manām melnajām molinēzijām mirt nost. Vajadzēja ņemt tās līdzi uz koledžu. Es jau zināju, ka tā būs.

—   O, Zūij. Tu tā saki nu jau piecus gadus. Kāpēc tu neaizej un nenopērc jaunas?

Viņš turpināja bungot pa stiklu.

—   Jūs, visas koledžas knīpas, esat vienādas. Cietas kā krams. Bucīt, tās nav vienkārši kaut kādas melnās molinēzijas. Starp mums bija īpaša tuvība. — To pateicis, viņš atkal izstiepās uz muguras uz paklāja, iespiezdams savu šauro torsu visai nelielajā spraugā starp radioaparāta Stromberg-Carlson 1932. gada galda modeli un līdz pēdējam piekrautu kļavaskoka žurnālu plauktu. Un atkal Frenija varēja redzēt tikai viņa ielas kurpju pazoles un papēžus. Taču viņš pat vēl nebija lāgā izstiepies uz grīdas, kad strauji uzšāvās sēdus. Iespaids, parādoties viņa galvai un pleciem, visai atgādināja no skapja izslīdējuša līķa efektu. — Vēl aizvien skaiti lūgšanu, ko? — viņš vaicāja. Viņš atkal nostiepās slīpi, pazuzdams no redzes lauka. Taču mierā viņš palika tikai mirkli. Ar gandrīz līdz ncsaprotamībai sulīgu Meifēras akcentu:

—      Es labprāt parunātos ar jums, Glāsas jaunkundz,

ja jums atrastos brīvs bridis. — Atbildes reakcija uz dīvāna bija izteikti naidīgs klusums. — Skaiti savu lūgšanu, ja gribi, vai spēlējies ar Blūmbergu, vari kaut vai smēķēt, bet dāvā man, bucīt, piecas minūtes nepārtraukta klusuma. Un, ja tas iespējams, nekādu asaru. Labi? Tu dzirdi mani?

Kādu brīdi Frenija neatbildēja. Viņa pievilka sev tuvāk kājas zem pleda. Un kaut ka piebīdīja sev tuvāk arī aizmigušo Blūmbergu.

—   Es tevi klausos, — viņa sacīja, pievilkdama kājas vēl tuvāk, tāpat kā cietoksnī uzvelk paceļamo tiltu pirms aplenkuma sākšanās. Viņa pavilcinājās, tad atkal ierunājās. — Vari sacīt visu, ko tu gribi, ja tikai tu nekļūsti rupjš. Es vienkārši šorīt nejūtos tā, lai varētu noderēt kā treniņrīks. Tā gan.

—   Nekādu treniņu, nekādu treniņu, bucīt. Un, lai nu ko, bet to, ka es būtu rupjš, jau nu man nevar pārmest. — Runātāja rokas bija bijīgi saņemtas uz krūtīm. — O, dažkārt varbūt mazliet paass, ja to attaisno situācija, tāds gan. Bet rupjš — nekad. Rupjš — nekad. Personīgi es vienmēr esmu uzskatījis, ka daudz vairāk mušu var noķert…

—   Zūij, es jau teicu, — Frenija vērsās pie Zūija kurpēm. — Un, starp citu, es vēlētos, lai tu apsēdies. Katru reizi, kad te iet vaļā gatavā elle, man liekas ļoti jocigi, ka tās centrs ir tieši tajā vietā uz grīdas, kur tu guli. Un tur vienmēr esi tu. Klausi! Lūdzu, piecelies sēdus!

Zūijs aizvēra acis. — Par laimi es zinu, ka tās nav tavas īstās domas. Vismaz būtībā. Dziļi savās sirdīs mēs abi zinām, ka šī ir vienīgā svētītā vieta ,visā šajā sasodītajā spoku mājā. Tā nu ir gadījies, ka šī ir vieta, kur audzēju savus trusīšus. Un viņi bija svētie, abi divi. Patiesībā tie bija vienīgie celibātā nodzīvojušie trusīši visā …

—   O, aizveries! — nervozi ierunājās Frenija. — Vienkārši sāc, ja tev tas jādara. Viss, ko es lūdzu, — pacenties būt vismaz kaut cik taktisks, ņemot vērā, kā es šobrīd jūtos, tas ir viss. Tu, bez šaubām, esi visnetaktiskākais cilvēks, kādu vien man nācies sastapt savā mūžā.

—   Netaktisks! Nekādā gadījumā! Atklāts — jā. Temperamentīgs — jā. Dedzīgs. Kļūdas dēļ, iespējams,, sangvinisks. Taču neviens ne reizes nav …

—   Es teicu — ne/afetisks! — Frenija viņu pārtrauca. Ar jūtamu aizrautību, tomēr cenzdamās palikt nesasmīdināta. — Saslimsti vien kādureiz un aizej pats sevi apciemot, tad tu uzreiz pamanīsi, cik netaktisks tu esi. Ja kāds nejūtas īsti seglos, tad līdzās tu esi visneciešamākais cilvēks, kādu vien savā mūžā esmu pazinusi. Pat ja kāds ir tikai saaukstējies, vai tu zini, ko tu dari? Tu uzmet viņam riebīgu skatienu katrreiz, kad ieraugi. Tu esi pats pats neiejūtīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinusi. Lūk, kas tu esi!

—   Labi, labi, labi, — Zūijs, vēl aizvien aizvērtām acīm, sacīja. — Neviens nav pilnība, bucīt. — Bez kādas piepūles, tikai padarot balsi maigāku un augstāku, nebūt nelikdams skanēt tai falsetā, viņš — kā vienmēr, precīzi. — imitēja Frenijai tik pazīstamo mātes balss intonāciju, kad viņa garāmejot izmet pāris brīdinājuma vārdus. — Aizsvilušies mēs pasakām daudz lietu, jaunkundz, kuras nebūt neesam tā domājuši un kuras nākamajā dienā ļoti nožēlojam. — Pēkšņi viņš savilka uzacis, atvēra acis un pāris mirkļu cieši vērās griestos. — Pirmkārt, man šķiet, ka, tavuprāt, esmu iecerējis atņemt tev tavu lūgšanu vai izdarīt kaut ko tādu. To es negribu. To es negribu. Manis dēļ tu vari gulēt uz šā dīvāna un kaut vai visu savu atlikušo mūžu atkārtot /(ons/i'tūcijas preambulu, taču es gribētu …

—   Sākums ir skaists. Vienkārši skaists.

—   Kā, lūdzu?

—   Ai, beidz! Tu turpini, turpini!

—   Jā, kur es paliku? Man nekas nav pret lūgšanu. Lai kā tu arī nedomātu. Zini, tu nebūt neesi pirmā, kam ienācis prātā to atkārtot. Reiz es apstaigāju visus Armijas un Flotes veikalus Ņujorkā, lai izvēlētos jauku, svētceļniekam piemērotu mugursomu. Es taisījos to piekraut ar maizes doniņām un sākt apstaigāt visu šo sasodīto zemi. Skaitīt lūgšanu. Mācīt pasauli. Tā, lūk. — Zūijs mirkli vilcinājās. — Un es par to nerunāju tikai tāpēc — pasarg dievs —, lai pierādītu tev, ka reiz esmu bijis tāds pats Emocionāls Jauns Cilvēks Kā Tu.

—   Kāpēc tad tu vispār par to runā?

—   Kāpēc es par to runāju? Es par to runāju tāpēc, ka gribu tev šo to pateikt, un pilnīgi iespējams, ka man nav tiesību tev to teikt. Tāpēc, ka pats reiz jutu spēcīgu vēlēšanos pievērsties šai lūgšanai, taču neizdarīju to.

Nezinu, es pat varētu būt mazliet greizsirdīgs uz tevi,, ka tu to dari. Tas ir pat ļoti iespējams. Pirmkārt, esmu slikts aktieris. Visticamāk, ka man sasodīti nepatiktu tēlot Martu blakus Marijai. Dievs vien zina.

Frenija neuzskatīja par nepieciešamu atbildēt. Toties viņa pievilka drusku tuvāk Blūmbergu, to neveikli un savādi apskaujot. Tad paskatījās uz brāļa pusi un sacīja:

—   Tu esi penāts. Tu to zini?

—   Iztiksim bez komplimentiem, bucīt! Var gadīties, ka tie būs jāņem atpakaļ. Es aizvien vēl grasos tev pavēstīt, kas man īsti nepatīk tajā, kā tu esi ķērusies pie visas šīs lietas. Ar tiesībām vai — bez. — Zūijs bez jebkādas izteiksmes savas desmit sekundes vērāsgriestu apmetumā, tad atkal aizvēra acis. — Pirmkārt, — viņš sacīja, — man nepatīk šis Kamillas stils. Un, lūdzu, nepārtrauc mani. Es zinu, ka tu pilnīgi pamatoti brūc kopā un tā joprojām. Un es nedomāju, ka tu spēlē, — tā es galīgi nedomāju. Un es arī nedomāju, ka tas ir neapzināts lūgums pēc stmpātijas. Vai kaut kas tamlīdzīgs. Un tomēr es saku, ka man tas nepatīk. Tas ir ļauni pret Besiju, un tas ir Jauni pret Lesu — un, ja tu pati to vēl nezini, tad tas jau sāk mazliet ost pēc svētulības. Velns parāvis, nevienā no visas pasaules reliģijām nav nevienas lūgšanas, ar kuru varētu attaisnot svētulību. Es nesaku, ka tu esi svētulīga — sēdi vien mierīgi —, bet es saku, ka visa šī histēriskošanās ir nelāga pēc velna.

—   Tu esi beidzis? — Frenija vaicāja, sēdēdama stipri saliekusies uz priekšu. Viņas balss jau atkal trīcēja.

18»

—   Labs ir, Frenij. Tagad paklausies! Tu teici, ka noklausīsies. Vissliktāko, šķiet, esmu jau pateicis. Es vienkārši cenšos tev pateikt — nevis cenšos, bet saku —, ka tas nav godīgi pret Besiju un Lesu. Viņiem tas ir šausmīgi — un tu to zini. Vai tu maz zini, velns parāvis, ka Less jau bija nobriedis tev vakar vakarā pirms gulētiešanas ienest mandarīnu? Ak dievs! Pat Besija nevar paciest stāstiņus ar mandarīniem. Un, dievs zina, es arī. Ja tu taisies turpināt visu to kopā brukšanu, es ļoti vēlētos, velns parāvis, lai ar to nodarboties tu brauc atpakaļ uz koledžu. Kur tu neesi zīdainis savā ģimenē. Un kur — dievs mans liecinieks — nevienam neradīsies vēlēšanās tev pienest kādu mandarīnu. Un kur tu neturēsi savas sasodītās cietzoļu dejas kurpītes skapī.

Šajā brīdī Frenija, gandrīz neskatīdamās, tomēr bez trokšņa, pasniedzās pēc papīra mutautiņu kārbas uz marmora kafijas galdiņa.

Tagad Zūijs ar tukšu skatienu vērās senā limonādes traipā uz griestiem, kuru pats pirms gadiem deviņpadsmit vai divdesmit tur bija atstājis ar ūdenspistoli.

—    Nākamā lieta, kas mani uztrauc, — viņš sacīja,

—   gan arī nav no patīkamajām. Taču es esmu jau gandrīz pabeidzis, tāpēc pacieties vēl kādu sekundi, ja vari. Un pavisam man nepatīk šī tava saru kreklā tērpušās moceklites dzīve tur koledžā — šis pinkšķīgais krusta kariņš, kurā, kā tev pašai liekas, tu esi devusies pret visiem. Un es to nedomāju tā, kā tu varētu domāt, kā es domāju, tāpēc pacenties nepārtraukt mani vēl tikai sekundi. Kā es saprotu, tu galvenokārt vērs ieročus pret augstākās izglītības sistēmu. Bet tāpēc neklūpi tagad man virsū — pamatā es tev piekrītu. Taču man nepatīk šis totālais uzbrukums, kādā tu esi metusies. Šajā jautājumā es tev piekrītu par deviņdesmit astoņiem procentiem. Taču no atlikušajiem diviem procentiem es esmu nobijies līdz nāvei. Kad es mācījos koledžā, man bija viens profesors — tikai viens — man tev jāpiekrīt —, taču ļoti, ļoti izcils — un viņš galīgi neatbilda nekam no visa tā, ko tu te stāstīji. Viņš nebija Ј/n'ktēts. Taču viņš nebija nedz egomāns, nedz arī fakultātes mīlulis. Viņš bija izcils un kautrīgs zinātnieks. Man jāsaka pat vairāk — domāju, ka man ne reizi auditorijā vai ārpus tās nav nācies no viņa dzirdēt jel ko, kas neliecinātu kaut par mazumiņu — un dažkārt pat daudz vairāk par mazumiņu — patiesas gudrības. Kas notiks ar viņu, kad tu sāksi savu revolūciju? Šādu domu es nespēju paciest — labāk pārtrauksim šo idiotisko tēmu. Tie pārējie, pret kuriem tu vērs savas tirādes, — tā atkal ir pavisam cita lieta. Tas profesors Tapers. Un tie divi truliķi, par kuriem tu man stāstīji vakar vakarā. Menljūss un tas otrs. Man — un tāpat arī visiem citiem — bijusi darīšana ar desmitiem tādu, un es piekrītu, ka viņi nebūt nav nekaitīgi. Patiesībā viņi ir velnišķīgi bīstami. Dievs augstais! Viss, kam viņi pieskaras, kļūst sterili akadēmisks un nekur nederīgs. Vai — vēl ļaunāk — tas pārvēršas par kultu. Manuprāt, tieši viņi ir vainīgi, ka katru jūniju valsti pārplūdina ar diplomiem apgādātu infantilu nejēgu bari, kuri paši nezina, kur dēties. — Sajā brīdī Zūijs, turpinādams vērties griestos, reizē saviebās un pakratīja galvu. — Taču tas, kas man nepatīk — un kas, man šķiet, nepatiktu ne Sīmoram, ne Badijam, abiem —, ir tas, kā tu runā par visiem šiem cilvēkiem. Saproti, tu ne vien nicini to, ko viņi pārstāv, — tu nicini viņus pašus. Un tas, Frenij, velns lai parauj, ir pārāk personiski. Tieši tā. Tavās acīs iedegas kaut kas no cilvēknīšanas, kad tu runā, piemēram, par to pašu Taperu. Visas tās muļķības par to, ka viņš pirms lekcijas iet uz tualeti uzbužināt matus. Un tā tālāk. Iespējams, ka viņš tiešām tā dara — spriežot pēc tā, ko tu stāsti, tas izskatās pēc viņa. Es nesaku, ka tā nav. Taču tev, bucīt, nav nekādas daļas par to, ko viņš dara ar saviem matiem. Varbūt viss arī būtu kārtībā, ja tu uzskatītu, ka viņa noņemšanās ar sevi ir, nu, teiksim, smieklīga. Vai ja tev būtu viņa .mazliet žēl, ka viņš nejūtas pietiekami drošs, lai varētu iztikt bez tā sasodītā mākslīgā spožuma. Bet, kad tu man par to stāsti, — un es tagad nemaz nejokojos — tu to stāsti tā, it kā viņa frizūra tev būtu kaut kāds sasodīts personīgs ienaidnieks. Tas nav pareizi — un tu pali to saproti. Ja tu taisies karot pret Sistēmu, tad dari to, kā pienākas glītai un inteliģentai meitenei, — tāpēc, ka tavā priekšā ir ienaidnieks, un nevis tāpēc, ka tev nepatīk viņa muļķīgā kaklasaite vai frizūra.

Kādu minūti valdīja klusums. To pārtrauca vienīgi troksnis, Frenijai izšņaucot degunu — bez kautrēšanās, ilgi un pamatīgi, it kā viņai jau ceturto dienu būtu pamatīgas iesnas.

— Tas ir tieši tas pats, kas matia sasodītā čūla. Tu zini, kāpēc man tā ir? Vai vismaz deviņas desmitdaļas iemesla, kāpēc man tā ir? Tāpēc, ka tad, kad es domāju nepareizi, es ļauju savām jūtām pret televīziju un visu pārējo kļūt pārāk personīgām. Es daru tieši to pašu, ko tu, — esmu jau pietiekami vecs, un man vajadzētu gan to zināt. — Zūijs paklusēja. — Vēl aizvien piesaistījis skatienu limonādes traipam, viņš dziļi ievilka gaisu caur degunu. Viņa pirksti vēl aizvien bija savīti uz krūtīm. — Beidzamais, ko es teikšu, — viņš piepeši turpināja, — iespējams, liks tev uzsprāgt gaisā, taču es tur nekā nevaru darīt. Tas ir pats svarīgākais. — Brīdi viņš smēlās padomu no griestu apmetuma, tad aizvēra acis. — Es nezinu, vai tu to atceries, bet es atceros, bucīt, kā tu šeit uzrīkoji tādu mazu atkrišanu no Jaunās Derības, un to varēja dzirdēt kilometriem tālu. Tobrīd visi bija iesaukti tajā sasodītajā armijā, un es biju vienīgais, kam nācās ar svilstošām ausīm to visu noklausīties. Tu pati atceries? Vai tu vispār to atceries?

—   Man bija tikai desmit gadu! — Frenija caur degunu atbildēja — un visai draudīgi.

—   Es zinu, cik tev bija gadu. Es ļoti labi atceros, cik tev bija gadu. Paklausies! Es to neizvilku dienas gaismā, lai iebakstītu tev degunā — pasarg dievs. Es to izvilku labi domātā nolūkā. Es to darīju tāpēc, ka man liekas — tu nesaprati Jēzu jau toreiz, bērnībā, kad biji vēl bērus, un tu nesaproti viņu arī tagad. Tā vien liekas, ka tavā apziņā viņš saplūdis kopā ar kādiem pieciem vai desmit citiem reliģiskiem personāžiem, un es neredzu nekādu iespēju, kā tu varētu turpināt nodarboties ar Jēzus lūgšanu, kamēr tev nav skaidrs, kas ir kas. Vai tu vispār atceries, kas izraisīja šo mazo atkrišanu? :.. Frenij? Tu atceries, vai ne?

Atbildes nebija. Viņš izdzirda tikai spēcīgu deguna šņaukšanu.

—   Nu labi, bet es — iedomājies — atceros. Mateja evaņģēlijs, sestā nodaļa. Es to atceros ļoti skaidri, bucīt. Es pat atceros, kur es biju. Es biju savā istabā un tinu izolācijas lenti uz savas idiotiskās hokeja nūjas, kad tu iedrāzies — milzīgi satraukta, ar atvērtu Bībeli rokā. Tu vairs nemīlēji Jēzu, un tu gribēji noskaidrot, vai tu nevari piezvanīt Sīmoram uz armijas nometni un pastāstīt to viņam. Un tu zini, kāpēc tu vairs nemīlēji Jēzu? Es tev pastāstīšu. Tāpēc, ka, pirmkārt, tu neatzini par pareizu viņa ierašanos sinagogā, galdu apgāšanu un elku izmētāšanu. Tas tev šķita ļoti rupji, ļoti Nevajadzīgi. Tu biji pārliecināta, ka ne Zālamans, ne kāds cits neko tamlīdzīgu nebūtu darījis. Un otra lieta, ko tu nevarēji atzīt par pareizu — tāpēc tev bija rokā tā atvērtā Bībele, — tās bija rindiņas: «Skatieties uz putniem gaisā: ne tie sēj, ne tie pļauj, ne tie krāj šķūņos; un jūsu Debesu Tēvs tos baro.» Tas bija pareizi. Tas bija jauki. Tam tu piekriti. Taču, kad Jēzus tai pašā elpas vilcienā vaicā: «Vai tad jūs neesat daudz labāki par tiem?», — ā, tas mazajai Frenijai lika uzsprāgt gaisā. Tad mazā Frenija meta Bībeli kaktā un devās tieši pie Būdas, kas nemaz nediskriminē visus šos jaukos putniņus gaisā. Visus šos mīļos un jaukos cālīšus un zostiņas, ko mēs audzējām pie Ezera. Un nesaki man atkal, ka tev bija tikai desmit gadu. Tavam vecumam nav nekāda sakara ar to, par ko es runāju. Sajā ziņā nav lielas atšķirības starp desmit un divdesmit — tāpat kā starp desmit un astoņdesmit gadiem. Tu vēl aizvien nespēj mīlēt Jēzu tik stipri, kā gribētu, — Jēzu, kurš ir darījis to, ko darījis, un teicis to, ko teicis, — vismaz šie darbi un vārdi viņam tiek piedēvēti. Tu organiski nespēj mīlēt vai saprast jebkuru Dieva dēlu, kas spējīgs gāzt apkārt galdus. Un tu organiski nespēj mīlēt vai saprast jebkuru Dieva dēlu, kurš saka, ka cilvēks, jebkurš cilvēks — pat profesors Tapers — ir Dievam daudz dārgāks par jebkuru pūkainu un bezpalīdzīgu Lieldienu cāli.

Tagad Frenija bija pagriezusies tieši uz to pusi, no kuras skanēja Zūija balss, un, taisni izslējusies, sēdēja, turēdama rokā saņurcītu salvetīšu vīkšķi. Blūmberga viņai klēpī vairs nebija. — Jādomā, ka tu gan spej, — viņa sacīja spalgā balsī.

— Spēju vai ne — par to mēs šoreiz nerunājam. Jā, patiesībā es spēju gan. Negribu šajā jautājumā iedziļināties, taču es vismaz nekad neesmu mēģinājis — apzināti vai neapzināti — pārtaisīt Jēzu par Asīzes Francisku, lai padarītu viņu «mīlamāku», un tieši ar to, kā viņi paši apgalvo, nodarbojas deviņdesmit astoņi procenti kristiešu visā pasaulē. Tas man godu nedara. Man nešķiet pievilcīgi Asīzes Franciska tipa svētie. Bet tev šķiet. Un, manuprāt, tas ir viens no iemesliem, kāpēc tev tagad ir šis nelielais nervu sabrukums. Un tieši tāpēc tev tas uznācis mājās. Sī vieta gatava tev paklausīt. Apkalpošana ir laba, un te ir lērums siltasiņu un aukstasiņu rēgu. Kur nu vēl ērtāk? Tu šeit vari skaitīt savu lūgšanu un jaukt vienā putrā Jēzu un Francisku, un Sīmoru, un Heidija vectētiņu. — Zūijs uz īsu brīdi apklusa. — Tu pati to nesaproti? Vai tu pati nesaproti, cik neskaidri un pavirši tu raugies uz lietām? Ak dievs, tevī nekad nav bijis nekā desmitšķirīga, un tomēr tagad tu esi desmitšķirīgā domāšanā līdz kaklam. Un ne vien tava attieksme pret lūgšanu ir desmitās šķiras reliģija, bet arī tavs nervu sabrukums — vai nu tu pati to zini vai ne — ir desmitšķirīgs^ Esmu redzējis gana īstu nervu sabrukumu, un cilvēki, kuri tos pārcieta, nemaz neraizējās par vietas izvēli, kur…

—   Izbeidz, Zūij! Tūlīt izbeidz! — Frenija šņukstēdama teica.

—   Es izbeigšu pēc minūtes, tieši pēc minūtes. Starp citu, kāpēc tev ir nervu sabrukums? Ja jau tti esi spējusi sabrukt ar visiem saviem spēkiem, jāprasa, kāpēc tad tu nevarētu izmantot to pašu enerģiju, lai paliktu vesela un darbīga? Labi, tagad es esmu nonācis līdz absurdam. Tagad es runāju ļoti pretrunīgi. Bet, pie velna, cik smagi tu pārbaudi to pacietības mazumiņu, ar kuru es esmu nācis pasaulē! Tu paskaties apkārt uz savu koledžu un pasauli, un politiku, uz vienas sezonas, repertuāru, tu paklausies kretīnisku studentu patērgāšanā un izlem, ka viss ir ego, ego, ego un ka vienīgā jaunai meitenei piemērotā rīcība ir iezvelties dīvānā, noskūt galvu, skaitīt Jēzus lūgšanu un izlūgties no Dieva mazu mistisku atklāsmi, kas darītu viņu priecīgu un laimīgu.

Frenija spalgi iekliedzās:

—   Vai tu vienreiz aizvērsies, lūdzu!

—   Vēl vienu sekundi, tikai vienu sekundi. Tu visu laiku runā par ego. Ak dievs, tur jau vajadzētu Kristu pašu, lai izšķirtu, kas ir ego un kas nav. Mēs dzīvojam Dieva pasaulē, bucīt, nevis tavējā, un Viņam pieder pēdējais vārds, kas ir ego un kas nav. Un kā ir ar tavu dārgo Epiktētu? Vai ar tavu dārgo Emiliju Dikinsoni? Tu gribētu, lai tava Emilija katru reizi, kad viņai sagribas uzrakstīt dzejoli, vienkārši apsēžas un skaita lūgšanu, kamēr viņas bezkaunīgā egoistiskā iegriba pāriet? Nē, protams, ka tu to negribi! Taču tu gribētu, lai tavam draugam profesoram Taperam atņemtu viņa ego. Tas būtu kaut kas cits. Un varbūt ir arī. Varbūt ir. Taču neklaigā par ego vispār. Manuprāt, ja tu tiešām gribi zināt, pusi no visām riebeklībām pasaulē sastrādā cilvēki, kuri nerīkojas saskaņā ar savu īsto ego. Kaut vai tavs profesors Tapers. Pēc tā, ko tu esi stāstījusi par viņu, varu galvu likt ķīlā, ka tas, ko tu uzskati par viņa ego, nemaz nav viņa ego, bet kāda cita, daudz netīrāka un mazāk būtiska viņa īpašība. Ak dievs, tu taču esi pietiekami daudz laika pavadījusi visādās skolās, lai to saprastu. Tikai paskrubini sliktu skolotāju — vai, šajā gadījumā, koledžas profesoru —, un tu vienā acumirklī atklāsi, ka tas ir nevietā nonācis pirmklasīgs automehāniķis vai kāds sasodīts akmeņkalis. Kaut vai tas pats Lesāžs — mans draugs, mans darba devējs, mana Roze no Medisona avēnijas. Tu domā, ka viņa ego aizveda viņu uz televīziju? Ne velna! Viņam vairs nav ego — ja tas vispār viņam kādreiz ir bijis. Viņš ir to sadriskājis mazos vaļasprieciņos. Viņam ir vismaz trīs man zināmi vaļasprieki — un tie visi ir saistīti ar viņa plašo, desmit tūkstošu dolāru vērto darbnīcu pagrabā, kas piebāzts pilns ar elektriskajiem darbarīkiem, skrūvspīlēm un dievs vien zina, ar ko visu vēl. Nevienam, kas dzīvo saskaņā ar savu ego, savu īsto ego, nemaz nav laika kaut kādiem sasodītiem vaļaspriekiem — Zūijs negaidīti apklusa. Viņš vēl aizvien gulēja uz muguras ar aizvērtām acīm, pirkstus savijis uz krūtīm, uz krekla. Taču tagad viņš piešķīra savai sejai tīši sāpīgu izteiksmi — kā šķita, lai paustu sava veida paškritiku. — Vaļasprieki, — viņš teica. — Kā es aizrunājos līdz vaļaspriekiem? — Viņš brīdi gulēja klusēdams.

Frenijas šņuksti, kurus tikai daļēji noslāpēja satīna spilvens, bija vienīgā skaņa istabā. Blūmbergs tagad sēdēja zem flīģeļa, saules gaismas saliņā, un visai gleznaini mazgāja purniņu.

— Vienmēr par smagu, — Zūijs teica mazliet par daudz lietišķā tonī. — Lai ko es teiktu, izklausās tā, it kā es gribētu sabojāt tavu Jēzus lūgšanu. Bet tā nav, velns lai parauj! Ir tikai tā, ka es iebilstu pret to, kāpēc, kā un kur tu to atkārto. Man gribētos būt pārliecinātam — gribētos ticēt —, ka tu ar to neaizstāj kaut kāda sasodīta — kaut vai visikdienišķākā — pienākuma pildīšanu savā dzīvē. Taču vēl ļaunāk ir tas, ka es nespēju saprast — zvēru pie dieva, nespēju —, ka tu vari veltīt lūgšanu Jēzum, kuru pat nesaproti. Un jau pavisam nepiedodami ir tas, ka tu, būdama gandrīz tikpat pārbarota ar reliģisko filozofiju kā es, pat necenties viņu saprast, — tas tiešām ir nepiedodami. Tam varētu atrast kādu attaisnojumu, ja tu būtu vai nu ļoti vienkārša — kā tas svētceļnieks —, vai arī sasodīti izmisusi, — taču tu, bucīt, neesi vienkārša un neesi arī tik sasodīti izmisusi. — Un tieši šajā brīdī pirmo reizi pa visu laiku, kopš Zūijs bija nogūlies uz grīdas ar aizvērtām acīm, viņš cieši saknieba lūpas — ļoti līdzīgi tam, kā to parasti darīja viņa māte, varētu piebilst iekavās. — Dievs augstais, Frenij, — viņš atkal ierunājās. — Ja tev jāskaita Jēzus lūgšana, skaiti to vismaz Jēzum, nevis Franciskam un Sīinoram, un Heidija vectētiņam, kas sajaukti visi vienā putrā. Paturi pr;itā Viņu, ja tu skaiti lūgšanu, un tikai Viņu, un Viņu, kāds Viņš ir, nevis Viņu, kādu tev gribētos Viņu redzēt. Tu pilnīgi neskaties patiesībai acīs. Galvenokārt tieši šī sasodītā nevēlēšanās skatīties patiesībai acīs ir tevi novedusi līdz šādam jūklim galvā, un iespējams, ka tieši tā tev neļauj izkļūt no šā stāvokļa.

Zūijs pēkšņi apklāja savu tagad pilnīgi samirkušo seju ar plaukstām, paturēja brīdi uz sejas, tad atkal sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņš atkal ierunājās, taču tagad jau gandrīz pilnīgi parastā sarunu tonī. — Visvairāk mani nomāc — patiesi nomāc — tas, ka es nevaru saprast, kāpēc kādam — ja tas nav bērns vai laimīgs vientiesis kā tas svētceļnieks — vispār var rasties vēlēšanās veltīt šo lūgšanu Jēzum, kas kaut mazliet atšķiras no Jaunās Derības Jēzus. Mans dievs! Viņš vienkārši ir visinteliģentākais cilvēks Bībelē, un tas ir vissl Vai ir kāds, par kuru viņš nav galvas tiesu pārāks? Ķurš? Abas Derības ir pilnas ar mācītiem vīriem, praviešiem, mācekļiem, izredzētiem dēliem, Zālamaniem, Jesajām, Dāvidiem, Pāviliem — taču kurš no viņiem, ja ne Jēzus, patiešām saprata, kas ir visa sākums, kurš, dieva dēļ? Neviens. Ne jau nu Mozus. Nepiemini Mozu. Viņš bija jauks cilvēks un lieliski sapratās ar savu Dievu un tā tālāk — taču ne vairāk. Viņam bija jāuztur labas attiecības. Jēzus saprata, ka nekas nepastāv ārpus Dieva. — Sajā brīdī Zūijs sasita plaukstas — tikai vienu reizi un ne pārāk skaļi, iespējams, pats sev par spīti. Troksnis vēl nebija pagaisis, bet viņa rokas jau atkal bija sakrustotas uz krūtīm. — Ak dievs, kas tas bija par prātu! — viņš sacīja. — Piemēram, kurš gan cits turētu slēgtas savas lūpas, kad Pilāts pieprasīja atbildēt? Ne jau nu Zālamans. Nepiemini Zālamanu. Zālamanam būtu uz mēles pāris gadījumam piemērotu vārdu. Sai ziņā es neesmu drošs pat par Sokrātu. Kritijs vai vēl kāds cits būtu atradis iespēju kādu brīdi pavilkt viņu sāņus, lai izdvestu pāris labi izvēlētu un pierakstīšanas vērtu sentenču. Taču vissvarīgākais ir tas, ka visā Bībelē nav neviena cita kā tikai Jēzus, kas zina — zina —, ka mēs Debesu Valstību nesam sev līdzi sevī — iekšā, kur ieskatīties mums visiem pietrūkst iztēles — tik nolādēti stulbi un sentimentāli mēs visi esam. Ir jābūt Dieva dēlam, lai zinātu šādas lietas. Kāpēc tu nepadomā par to? Es tiešām tā domāju, Frcnij, cs runāju nopietni. Ja tu neredzi Jēzu tādu, kāds viņš tiešām ir, zūd visa Jēzus lūgšanas jēga. Ja tu nesaproti Jēzu, tu nevari saprast viņa lūgšanu — tu vispār neradi lūgšanu, bet ritmiski deklamē vārdus. Dieva dēļ, Jēzus bija augstākais adepts šausmīgi svarīgā misijā. Viņš nebija nekāds svētais Francisks, kuram pietika laika steigā uzmest pāris psalmu un sprediķot putniem vai darīt visādas citādas apburošas lietiņas, kas tik tuvas Frenijas Glāsas sirsniņai. Kā tu vari to neredzēt? Pie velna, tagad es nopietni runāju. Ja Dievs būtu gribējis uzdot Jaunajā Derībā paveicamo kādam ar Svētā Franciska viscaur pievilcīgo raksturu, viņš to būtu atradis, vari būt droša. Taču viņš izvēlējās vislabāko, visgudrāko, vismīlošāko, visnesentimentālāko, visneviltotāko skolotāju, kādu vien bija iespējams atrast. Un, ja tu nespēj to saskatīt, tad — es zvēru tev — tu zaudē visu Jēzus lūgšanas jēgu. Jēzus lūgšanai ir viens mērķis — un tikai viens. Apbalvot tos, kas atkārto šo lūgšanu, ar Kristus apziņu. Nevis radīt ērtu «tev-par-svētu» vietiņu, kur satikties ar lipīgu un apjūsmojamu dievišķu personāžu, kas apņems tevi savos apskāvienos un atbrīvos no visiem taviem pienākumiem — nepatīkamajām Weltschmerzen un profesoriem Taperiem — reizi par visām reizēm. Un, dieva dēļ, ja tev pietiek inteliģences to saskatīt — un tev pietiek —< un tu tomēr atsakies to saskatīt, tad tu velti valkā šo lūgšanu, tu to izmanto, lai izlūgtos ar lellēm un svētajiem pilnu pasauli, kurā profesoriem Taperiem nav vietas. — Viņš negaidīti izslējās sēdus, pašaudamies uz priekšu ar īstu sporta vingrotāja asumu, lai paskatītos uz Freniju. Viņa kreklu, tā teikt, varēja izgriezt. — Ja Jēzus būtu paredzējis šo lūgšanu, lai to . . .

Zūijs aprāvās. Viņš vērās uz Freniju, kas izmisusi gulēja uz dīvāna ar seju pret spilvenu, un, iespējams, tikai tagad pirmo reizi saklausīja skaņas, kuras pauda viņas sāpes un kuras spilvens apslāpēja tikai nedaudz. Viņš acumirklī kļuva bāls — bāls aiz satraukuma par stāvokli, kādā pašlaik nonākusi Frenija, un, nav izslēgts, arī tāpēc, ka telpu pēkšņi piepildīja neveiksme ar tās nemainīgi derdzīgo smaku. Taču viņa bālums bija dīvaini viendabīgi balts — tas ir, nebija sajaukts ar vainas apziņas vai pazemojošas nožēlas zaļajiem un dzeltenajiem ietonējumiem. Tas bija ļoti līdzīgs tam tipiskajam asins atplūdumam no maza zēna sejas, kurš līdz pašiem sirds dziļumiem mīl dzīvniekus, visus dzīvniekus, un kurš tikko ir ieraudzījis savas vismīļākās, trusīšus dievinošās māsas sejas izteiksmi, atverot viņa pasniegto kārbu ar dzimšanas dienas dāvanu — tikko noķertu pusaugu kobru ar nemākulīgi sasietu sarkanas lentes pušķi ap kaklu.

Acis ncnolaizdains, viņš vērās Frenijā veselu minūti, tad piecēlās kājās, un šai kustībai piemita kaut kāda nelāga, viņam neraksturīga grīļība. Viņš ļoti lēni aizgāja līdz mātes rakstāmgaldam istabas otrā galā. Un bija skaidri redzams, ka viņam nav ne jausmas, kāpēc viņš to darījis. Izskatījās, ka lietas uz galda — bloknota vāciņš ar aizpildītajiem «o», pelnutrauks ar viņa cigāra galu — viņam šķiet svešas un nepazīstamas, un viņš apgriezās un vēlreiz palūkojās uz Freniju. Viņas elsas bija — vai vismaz likās — mazliet pieklusušas, taču viņa vēl aizvien gulēja izstiepusies ar seju pret spilvenu, tikpat salauzta un izmisusi. Viņa gulēja uz rokas, kas bija neveikli saliekta, kā iekritusi slazdā zem ķermeņa, — patiesi neērti un varbūt pat sāpīgi. Zūijs novērsās no viņas, tad atkal nebūt ne drosmīgi paskatījās uz māsu. Ar strauju rokas kustību viņš notrauca no uzacīm mitrumu, iebāza roku bikšu aizmugurējā kabatā, lai to nosusinātu, un sacīja:

— Man ļoti žēl, Frenij. Ļoti žēl.

Taču šī pieklājības frāze tikai atjaunoja un no jauna pastiprināja Frenijas elsas. Viņš vēl kādas piecpadsmit vai divdesmit sekundes cieši nolūkojās māsā. Tad izgāja no istabas uz priekštelpu un aizvēra aiz sevis durvis.

Tagad svaigas krāsas smaka bija stipri jūtama jau tūlīt aiz viesistabas durvīm. Priekštelpa vēl nebija krāsota, taču parketa grīda visā garumā bija noklāta ar avīzēm, un Zūijs ar pirmo nedrošo un kā murgā sperto soli atstāja sava gumijas papēža nospiedumu uz Stena Mjūziela fotogrāfijas sporta nodaļā — viņš turēja izstieptā rokā četrpadsmit collas garu strauta foreli. Sperot piekto vai sesto soli, viņš tik tikko izvairījās no sadursmes ar māti, kura bija nupat kā iznākusi no guļamistabas.

—     Es domāju, ka tu jau esi prom! — viņa iesaucāsViņa nesa divus izmazgātus un salocītus gultas pārsegus. — Man likās — es dzirdēju, kā ārdurvis… — Viņa aprāvās, pamanījusi Zūija izskatu. — Kas tad tas? Sviedri? — viņa prasīja. Nenogaidīdama atbildi, viņa satvēra Zūiju aiz rokas un izvilka — gandrīz izrāva, it kā viņš nebūtu smagāks par slotu — dienas gaismā, kas plūda no viņas svaigi izkrāsotās guļamistabas. — Tiešām sviedri. — Viņas tonis nevarētu būt vēl vairāk izbrīnīts un nosodošs, pat ja no Zūija porām spiestos ārā tīra nafta. — Dieva dēļ, ko tu esi darījis? Tu tikko biji vannā. Ko tu esi darījis?

—     Esmu nokavējies, Resnīt. Nu, paej malā! — Zūijs teica. Viņa ceļu kopā ar Glāsa kundzi aizšķērsoja Filadelfijas kumode ar augstām kājām, kura bija izstumta priekštelpā.

—      Kas nolicis šeit šo monstru? — viņš vaicāja, skatīdamies uz kumodi.

—      Kāpēc tu esi nosvīdis? — Glāsa kundze neatlaidās, vispirms nopētījusi kreklu, pēc tam viņu pašu. — Vai tu runājies ar Freniju? Tad tu nāc no turienes? No viesistabas?

—     Jā, jā, no viesistabas. Un, starp citu, būdams tavā vietā, es uz mirkli tur iegrieztos. Viņa raud. Vai vismaz raudāja, kad es nācu ārā, — Viņš papliķēja mātes plecu. — Klausies, tagad laid! Nopietni. Paej nost no…

—     Viņa raud? Atkal? Kas noticis?

—     Es nezinu, velns lai parauj, — es noslēpu viņas «Pūķus». Klausies, Besij, paej sāņus, lūdzu! Es steidzos.

Glāsa kundze, vēl aizvien viņu cieši vērodama, palaida dēlu garām. Tad gandrīz tajā pašā acumirklī devās uz viesistabu tādā steigā, ka tik tikko paspēja pār plecu uzsaukt:

—     Pārvelc kreklu, jaunais cilvēk!

Ja arī Zūijs to dzirdēja, viņš nelikās to manām. Priekštelpas otrā galā viņš iegāja guļamistabā, kurā reiz bija mitinājušies arī dvīņubrāļi, bet tagad, 1955. gadā, dzīvoja viņš viens pats. Taču viņš palika savā istabā ne ilgāk par pāris minūtēm. Kad viņš iznāca no tās, viņam mugurā bija tas pats mitrais krekls. Taču izskats bija mainījies — kaut nedaudz, tomēr manāmi. Viņš bija sadabūjis cigāru un aizsmēķējis. Un nezināma iemesla dēļ viņam uz galvas bija ncatlocīts balts kabatlakats — iespējams, lai pasargātu viņu vai nu no krusas un lietus, vai uguns un sēra.

Viņš pārgāja taisni pāri priekštelpai uz istabu, kurā bija dzīvojuši abi viņa vecākie brāļi.

Sī bija pirmā reize gandrīz septiņu gadu laikā, kopš viņš, lietojot nodrāzto dramatisko sakāmo, «spēra kāju» Sīmora un Badija bijušajā istabā. Izņemot pilnīgi nenozīmīgu atgadījumu pirms kādiem pāris gadiem, kad viņš bija sistemātiski pārmeklējis visu dzīvokli, lai atrastu noklīdušu vai «nospertu» tenisa raketes presi.

Viņš aizvēra aiz sevis durvis, cik cieši vien tas bija iespējams, turklāt ar sejas izteiksmi, kas klaji pauda viņa milzīgo neapmierinātību ar faktu, ka atslēgas caurumā nav atslēgas. Nokļuvis iekšā, viņš telpai pašai neveltīja ne mazāko uzmanību. Bez mazākās vilcināšanās viņš pagriezās ar seju pret milzīgu kartona lapu, kas reiz bija bijusi sniegbalta un bija bez žēlastības pienaglota tieši pie durvīm. Tā bija gandrīz tikpat augsta un plata kā pašas durvis. Jebkurš spētu iztēloties, kā reiz tā ar savu baltumu, gludumu un plašumu visai izteiksmīgi saukusi pēc tušas un drukātiem burtiem. Un, ja tā, tas nebija bijis veltīgi. Katru virsmas kvadrātcentimetru rotāja četrās visai iespaidīga izskata slejās sarakstīti citāti no pasaules literatūras. Burti bija sīki, taču piķa melni un fanātiski skaidri, varbūt vietām tikai mazliet dīvaini, taču klekšu un dzēsumu nebija. Abu rakstītāju profesionalitāte nebija zaudējusi nekā no savas precizitātes arī pašā lapas apakšmalā, uz kuras rakstot viņiem bija nācies pa kārtai izstiepties garšļaukus uz grīdas. Ne reizi neviens nebija mēģinājis sagrupēt citātus pēc to satura vai autoriem kaut kādās grupās vai kategorijās. Tāpēc citātu lasīšana no augšas uz leju un sleju pēc slejas atgādināja pastaigu pa glābšanas patversmi plūdu laikā, kurā bez jebkādas piedauzības Paskāls noguldināts blakus Emilijai Dikinsonei un kurā, tā sakot, Bodlēra un Kempenas Toma zobu sukas pakārtas blakus.

Zūijs, nostājies tieši nepieciešamajā attālumā, izlasīja pirmo citātu kreisajā slejā, tad turpināja lasīt uz leju. Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes — vai, pareizāk, pilnīga izteiksmes trūkuma —, varētu likties, ka viņš kavē laiku uz stacijas perona, lasīdams Dr. Solla supinatoru reklāmu uz sludinājumu dēļa.

Tev ir tiesības strādāt, taču tikai paša darba dēļ. Tev nav tiesību uz darba aug|iem. Alkas pēc darba augļiem nekad nedrīkst kļūt tev par ieganstu darbam. Taču nekad tu nedrīksti ļauties arī bezdarbībai.

Visu, ko dari, dari, ieslēdzis sirdī Visaugstāko. Atsakies no darba augļu vilinājuma. Vienlīdz rāmi ļviens no kaligrāfiem pasvītrojisļ uztver gan panākumus, gan neveiksmes; jo tieši garastāvokļa izlīdzinātība ir tas, ko prasa joga.

Darbs, kas padarīts ar raizēm par tā rezultātiem, ir nevērtīgāks par darbu, kas padarīts bez šādām raizēm, pašatteikšanās miera. Meklē glābiņu Bralimana iepazīšanā. Tie, kas strādā savtībā pēc rezultātiem, ir nožēlojami.

«Bliagavadgīta»

Mīlēja gadīties.

Marks Aurēlijs

Lēni, pamazām

Rāpies Fudzi kalnā, Gliemezi!

isa

Ja runājam par dieviem, tad jāmin, ka vieni pilnīgi noliedz paša dievišķā esamību; citi saka, ka tas eksistē, (aču ne uz ko nemudina, par sevi neraizējas un neko uz priekšu nelemj. Trešie atzīst gan tā eksistenci, gan to, ka tas lemj uz priekšu, taču tikai par dižām debesu lietām, nevis par kaut ko uz zemes. Ceturtie piedēvē tam ari zemes lietas, tāpat kā debesu lietas, taču tika kopumā, nevis attiecībā uz katru cilvēku atsevišķi. Piektie, pie kuriem pieder Uliss un Sokrāts, sauc: — Es nesperu ne soļa bez Tavas ziņasl

Epiktēts

Interese par intīmām attiecībām un tās kulminācijas brīdis pienāks, kad vīrietis un dāma, savā starpā nepazīstami, uzsāks sarunu vilcienā, kas ved viņus atpakaļ uz Austrumiem.

— Nu, kā jums patika Kanjons? — vaicāja Krūta kundze, tā bija viņa.

—    Tāda bedre vien ir, — atbildēja viņas pavadonis.

—    Kāds dīvains veids tā aprakstīšanai! — atsaucās Krūta kundze. — Un tagad izklaidējiet mani!

Rings Lārdners («Kā rakstīt īsos stāstus»)

Dievs apmāca sirdi, taču nevis ar domām, bet ar ciešanām un grūtībām.

1. P. de Kosads

—    Tet! — Kitija iesaucās un aizklāja tam muti ar rokām.

—         Nu, nu, nerunāšu! — viņš sacīja. — Esmu joti, ļoti… prie … Ak! Kāds es esmu muļķis…

Viņš apskāva Kitiju, noskūpstīja tai seju, roku, atkal seju un pārmeta viņai krustu.

Un Levinu pārņēma vēl nepazītas mīlas jūtas pret šo cilvēku, kas agrāk tam bijis svešs, pret šo veco kņazu, kad viņš redzēja, cik ilgi un maigi Kitija skūpsta tā tuklo roku.

«Anna Kareņina»

—       Kungs, mums jāiemāca ļaudīm, ka viņi rīkojas nepareizi, pielūgdami statujas un gleznas templī.

Rāmakrišna: — Tādi jūs esat, jūs, Kalkutas ļaudis: jūs gribat pamācīt un sprediķot. Jūs gribat davat miljonus, kaut paši esat nabagi… Vai jus domājat, ka Dievs nesaprot, ka, pielūdzot statujas un gleznas, tiek pielūgts Viņš? Un, ja viņa pielūdzējs kļūdās, vai jūs domājat, ka Dievs nesapratīs, ko viņš gribējis?

«Sri Rāmakrišnas sprediķis»

—         Vai nevēlaties, ka jums pievienojos? — man nesen vaicāja kāds paziņa, nejauši uzskrējis man virsū, kad es viens sēdēju pēc pusnakts gandrīz tukšā kafejnīcā. — Nē, nevēlos, — es atbildēju.

Kafka

Laime būt kopā ar cilvēkiem.

Kafka

Svētā Sāles Franciska lūgšana: «Jā, Tēvs! Jā — un vienmēr jā!»

Cjuižaņs katru dienu uzrunāja pats sevi: «Skolotāj!» Tad viņš sev atbildēja: «Jā, kungs.» Un tad viņš piebilda: «Attopies!» Un atkal viņš atbildēja: «Jā, kungs.»

«Un, kad būsi attapies,» viņš turpināja, «ne|auj citiem tevi atkal iegrūst grēkā.»

«Jā, kungs, jā, kungs,» viņš atbildēja.

«Mju Meņ Guaņ»

Burti uz kartona bija tāda lieluma, ka šis citāts atradās slejas augšējās piektdaļas augšpusē, un Zūijs varētu vēl kādas piecas minūtes turpināt lasīt to pašu sleju stāvus, un viņam nebūtu jānometas uz ceļiem. Taču viņš neturpināja lasīt. Viņš ne sevišķi strauji apgriezās, piegāja pie brāļa Sīmora galda un apsēdās, pavilcis vieglo krēslu ar taisno atzveltni gluži tā, it kā darītu to katru dienu. Viņš nolika cigāru uz galda ma-

Ias labajā pusē ar degošo galu pāri malai, saliecās uz priekšu, atbalstījās ar elkoņiem uz galda un aizsedza ar plaukstām seju.

Viņam aiz muguras un pa kreisi no viņa atradās divi logi ar pusatvērtām žalūzijām, pa kuriem varēja redzēt pagalmu — nepievilcīgu ķieģeļu un betona aizu, kuru visās dienas stundās ik pa brīdim drūmi šķērsoja kāda apkopēja vai kāds pārtikas veikala izsūtāmais zēns. Pašu istabu varētu saukt par trešo lielāko guļamistabu dzīvokli, un tā puslīdz atbilda tradicionālajiem Manhatanas īresnamu standartiem — to nevarēja saukt ne par saulainu, ne par plašu. Divi vecākie Glāsu dēli Sīmors un Badijs bija tajā iemitinājušies 1929. gadā — atbilstoši divpadsmit un desmit gadu vecumā — un bija to atstājuši divdesmit triju un divdesmit viena gada vecumā. Lielākā daļa mēbeļu bija no kļavas koka «garnitūras»: divi dīvāniņi, naktsgaldiņš, divi zēniski mazi rakstāmgaldiņi, zem kuriem grūti palocīt kājas, divi skapīši, divi pusmīkstie krēsli. Uz grīdas — trīs ārkārtīgi nodiluši vietējā ražojuma paklājiņi ar austrumniecisku ornamentu. Gandrīz visu pārējo telpu aizņēma grāmatas. Ik-pa-brīdim-vajadzīgās grāmatas. Nepārtraukti-līdzi-paņcmt-aizmirstās grāmatas. Nezin-koar-tām-darīt grāmatas. Grāmatas, grāmatas. Augsti plaukti stiepās gar trim istabas sienām, piebāzti ar grāmatām līdz pēdējai iespējai un pāri tai. Pārpalikums bija sakrauts kaudzēs uz grīdas. Bija palicis mazliet vietas, lai varētu paiet garām, un nemaz, lai varētu pastaigāties. Pie kokteiļvakaru prozas pieradis svešinieks varētu teikt, ka pirmajā acu uzmetienā istaba atgādina pamestu divu divpadsmitgadīgu zinātnes vai jurisprudences druvas censoņu mitekli. Un tiešām, šeit bija (ja vien metodiski nepārlūko visus lasāmvielas krājumus) pavisam maz drošu pazīmju — ja tādas vispār bija —, ka kādreizējie istabas iemītnieki šajā visumā zēniski iekārtotajā istabā būtu sasnieguši vecumu, kad var jau piedalīties vēlēšanās. Tiesa, uz Badija galda bija telefons — viņa personīgais telefons, par kuru tik daudz jau runāts. Un daudzās vietās uz abiem galdiem deguma pēdas bija atstājušas tur kādreiz pamestās cigaretes. Taču citas, izteiktākas iedzīvotāju pilngadības zīmes — aproču vai apkaklīšu pogu kārbiņas, fotoattēli pie sienām, raksturīgi sīkumi, kas sakrājas uz skapjaugšas, — bija aizvāktas no istabas 1940. gadā, kad abi jaunie vīrieši «atšķīrās» un noīrēja paši savu dzīvokli.

Satvēris seju plaukstās, uz galvas uzklātajam kabatlakatiņam nokaroties pāri pierei, Zūijs krietnas divdesmit minūtes sēdēja pie Sīmora bijušā galda — nekustīgs, taču neaizmidzis. Tad gandrīz ar vienu nepārtrauktu kustību viņš atrāva no sejas rokas, satvēra cigāru, iebāza to mutē, atvēra rakstāmgalda kreisā skapīša apakšējo atvilktni un ar abām rokām izņēma no tās kādas septiņas astoņas collas biezu papīru kaudzi, kas izskatījās kā kartona pamatnes kreklu iesaiņošanai — un bija arī. Viņš nolika visu kartona gabalu kaudzi sev priekšā uz galda un sāka tos pa diviem vai trim reizē griezt otrādi. Viņa roka sastinga tikai vienu reizi — un arī tad vienīgi uz mirkli.

Piezīmes uz kartona gabala, pie kura sastinga viņa roka, bija rakstītas 1938. gada februārī. Tās bija rakstītas ar zilu zīmuli Sīmora rokrakstā.

Mana divdesmit pirmā dzimšanas diena. Dāvanas, dāvanas, dāvanas. Zūijs ar mazulīti, kā parasti, iepirkušies Brodvejā. Viņi uzdāvināja man pamatīgu krājumu niezes pulvera un trīs smirdbumbas. Man jāiemet bumbas Kolumbijas liftā vai citā «joti dzīvā vietā», līdzko rodas izdevība.

Šovakar pāris vodeviļas cēlienu manis izklaidēšanai. Less un Besija nodejoja man burvīgu stepu uz smiltīm, kuras Bubū bija nospērusi no kastes kāpņu telpā. Kad viņi bija beiguši, B. un Bubū visai uzjautrinoši viņus atdarināja. Less nonāca gandrīz līdz asarām. Mazulīte dziedāja Abdual Abulbul Amir. Z. atdarināja Vila Mehonija nogājienu, kuru viņam iemācījis Less, ietriecās grāmatplauktā un pārskaitās. Dvīņi atdarināja B. un manu veco Baku un Bablzu. Taču pilnvērtīgi. Lieliski. Pašā scēnas vidū durvju sargs piezvanīja pa iekšēja telefonu un apvaicājās, vai šeit kāds nedejojot. Zēligmana kungs no ceturtā stāva esot…

Sajā vietā Zūijs pārtrauca lasīšanu. Viņš divas reizes ar pamatīgu troksni uzsita ar kartona gabalu kaudzi pa galdu, lai izlīdzinātu to, kā to dara ar kāršu paciņu, tad ielika visu kaudzi atpakaļ apakšējā atvilktnē un iestūma to atpakaļ.

Viņš vēlreiz saliecās uz priekšu un, atbalstījies ar elkoņiem, paslēpa seju plaukstās. Šoreiz viņš nosēdēja nekustīgi gandrīz pusstundu.

Kad viņš atkal sakustējās, likās, it kā viņam būtu piestiprinātas leļļu vadāmās aukliņas un kāds tās rausta pārāk strauji. Likās, ka viņam tik tikko pietika laika paķert cigāra galu, pirms otrs neredzamo aukliņu rāviens pārsvieda viņu uz krēsla pie otra galda šajā istabā — pie Badija galda, uz kura bija telefons.

Savā jaunajā sēdvietā viņš vispirms izvilka kreklu no biksēm. Viņš atpogāja to visā garumā, it kā šis trīs soļus garais ceļojums būtu atvedis viņu dīvainā tropiskā zonā. Ar nākamo kustību viņš izņēma cigāru no mutes, pārlika to kreisajā rokā un tur arī paturēja. Ar labo. roku noņēma kabatlakatu no galvas un nolika blakus telefonam, acīm redzami — «pa rokai». Tad bez vilcināšanās satvēra telefona klausuli un uzgrieza kādu vietējo numuru. Tik tiešām ļoti vietēju. Beidzis griezt numuru, viņš paņēma no galda kabatlakatu un krietni uzbužinātu uzklāja to klausules mikrofonam, dziļi ievilka elpu un gaidīja. Viņš būtu varējis aizdedzināt izdzisušo cigāru, taču viņš to neizdarīja.

Pirms kādas pusotras minūtes Frenija jūtami trīcošā balsī bija ceturto reizi pēdējo piecpadsmit minūšu laikā atteikusies no mātes piedāvājuma atnest tasi «jauka, karsta cāļa buljona». So pēdējo piedāvājumu Glāsa kundze bija izteikusi, jau piecēlusies kājās — patiesībā jau pusceļā uz durvīm, lai, saglabājot visai nesagraujamo optimisma izteiksmi, dotos no viesistabas uz virtuvi. Taču atjaunojušās trīsas Frenijas balsī piespieda viņu atgriezties savā vietā uz krēsla.

Glāsa kundzes krēsls, protams, atradās tajā istabas galā, kur gulēja Frenija. Un tā, lai garantētu pilnīgu modrību. Pirms kādām piecpadsmit minūtēm, kad Frenija bija tiktāl atguvusies, lai spētu piecelties sēdus un palūkoties apkārt pēc matu sukas, Glāsa kundze bija atnesusi atzveltnes krēslu, kas stāvēja pie viņas rakstāmgalda, un nolikusi to perpendikulāri kafijas galdiņam. Tā bija vieta, kas radīja lieliskas iespējas novērot Freniju, kā arī viegli aizsniegt pclnulrauku uz galdiņa marmora virsmas.

Atkal apsēdusies, Glāsa kundze nopūtās, kā mēdza nopūsties vienmēr, kad tika noraidīta tase ar cāļa buljonu. Taču viņai, tēlaini izsakoties, bija nācies tik ilgus gadus vizināties patruļkuterī augšup un lejup pa savu bērnu barības trakta kanāliem, ka šī nopūta nekādā ziņā nenozīmēja kapitulāciju, un viņa gandrīz nekavējoties teica:

—   Nesaprotu, kā tu vispār domā atgūt spēkus, ja tu savā organismā neuzņem neko barojošu. Atvaino, bet es nesaprotu. Tu jau veselu …

—   Māt, es tevi lūdzu. Esmu tevi lūgusi divdesmit reižu. Vai tu, lūdzu, nevarētu beigt pieminēt cāļa buljonu? Man paliek nelabi, tiklīdz … — Frenija apklusa un ieklausījās. — Vai tas nav mūsu telefons? — viņa pavaicāja.

Glāsa kundze jau bija uzlēkusi kājās. Lūpas bija viegli sakniebtas. Telefona zvans — jebkura telefona, jebkurā vietā — vienmēr lika Glāsa kundzes lūpām nedaudz sakniebties. — Es tūlīt būšu atpakaļ, — viņa sacīja, iziedama no istabas. Viņa žvadzēja stiprāk nekā parasti, it kā vienā no viņas kimono kabatām būtu atsprādzis vāks plaša sortimenta naglu kārbai.

Viņa bija prom kādas piecas minūtes. Kad viņa atgriezās, viņas sejā bija tā raksturīgā izteiksme, par kuru viņas vecākā meita Bubū reiz bija teikusi, ka tā nozīmējot tikai vienu no divām iespējām: vai nu māte tikko kā runājusi pa telefonu ar vienu no saviem dēliem, vai arī tikko saņēmusi paziņojuum no ļoti autoritatīviem avotiem, ka veselu nedēļu visu pasaules iedzīvotāju barības trakti ir precīzi noskaņoti regulārai, higiēnas prasībām pilnīgi atbilstošai darbībai.

—   Tas ir Badijs, kas zvana, — viņa paziņoja, ienākdama istabā. Vairākus gadus cītīgi attīstīts ieradums neļāva viņas balsī ieskanēties ne vismazākajai nojausmai par kaut kādu apmierinātību.

Arēji Frenijas reakcija uz šo ziņu neliecināja ne par mazāko entuziasmu. Patiesībā viņa izskatījās nervoza.

—   No kurienes viņš zvana? — viņa vaicāja.

—   Es pat neprasīju. Izklausās, ka viņš ir šausmīgi sasaldējies. — Glāsa kundze neapsēdās. Viņa neatstājās. — Pasteidzies nu, jaunkundz. Viņš vēlas runāt ar tevi.

—  Viņš tā teica?

—   Tieši tā viņš teica! Pasteidzies nu . . . Uzvelc čības.

Frcnija izkūņojās no sārtajiem palagiem un pelēkzilā pleda. Viņa, bāla, nepārprotami vilkdama laiku, apsēdās uz dīvāna malas un skatījās uz māti. Ar kājām viņa centās uztaustīt čības. — Ko tu viņam teici? — viņa nervozi vaicāja.

—   Esi tik mīļa, jaunkundz, un ej pie telefona! — Glāsa kundze izvairīgi atbildēja. — Tikai pasteidzies mazliet, dieva dēļ.

—   Man tā vien liekas, ka tu esi pateikusi viņam, ka es esmu uz nāves sliekšņa vai kaut ko tamlīdzīgu, — Frenija sacīja. Atbildes nebija. Viņa piecēlās no dīvāna, ne gluži tik nevarīgi kā atlabējs pēc operācijas, tomēr nedroši un piesardzīgi, it kā paredzēdama vai cerēdama, ka viņai uznāks viegls reibonis. Viņa iebāza pēdas dziļāk čībās, tad drūmi iznāca kafijas galdiņa priekšā, raisīdama vaļā un no jauna siedama ciet savu rītasvārku jostu. Pirms kāda gada vai nedaudz agrāk nepamatoti pašnosodošā rindkopā kādā vēstulē brālim Badijam viņa bija raksturojusi savu figūru kā «nevainojami amerikānisku». Viņu vērodama, Glāsa kundze, kura nu reiz bija izcila jaunu dāmu figūru un gaitas pazinēja, tā vietā, lai pasmaidītu, vēlreiz mazliet saknieba lūpas. Taču tajā pašā brīdī, kad Frenija pagaisa skatienam, viņa pievērsa uzmanību dīvānam. Viņas izskats skaidri liecināja, ka pasaulē nav daudz lietu, kas viņai nepatiktu vēl vairāk par dīvānu — labu dūnu dīvānu, kurš pārvērsts par guļamo. Viņa iegāja spraugā starp dīvānu un kafijas galdiņu, gluži kā ārstnieciskos nolūkos sākdama bužināt visus spilvenus pēc kārtas.

Frenija neapstājās pie telefona priekštelpā. Viņa neapšaubāmi uzskatīja par labāku doties garajā pārgājienā cauri priekštelpai uz vecāku guļamistabu, kur atradās pats populārākais telefons dzīvoklī. Un, kaut gan viņas gaitā, ejot cauri priekštelpai, nebija manāms nekas īpašs — ne viņa gausināja soļus, ne arī tos steidzināja —, tomēr šā gājiena laikā viņa dīvaini pārvērtās. Likās, ka ar katru soli viņa kļūst jaunāka. Iespējams, ka garā priekštelpa plus pēcraudu stāvoklis, plus telefona zvans, plus svaigās krāsas smarža, plus avīzes zem kājām — iespējams, ka tas viss summējās un atstāja uz viņu tādu pašu iespaidu kā jaunu leļļu ratiņu iegūšana. Katrā ziņā, kad viņa sasniedza vecāku guļamistabas durvis, viņas lieliski uzšūtie blīvā zīda rītasvārki — iespējams, visa tā simbols, kas dortuārā tiek

uzskatīts par elegantu un fatālu, — šķita pārvērtušiem par maza bērna frotē peldmētelīti.

Glāsa kunga un kundzes guļamistabā degunā iesitās drīzāk iecirtās smaka no svaigi krāsotajām sienām. Mē beles bija sastumtas vidū un apklātas ar vecu, eļļas krāsas notašķītu audeklu, kas izskatījās kā izaudzis no šīs grīdas. Arī gultas bija atbīdītas no sienas, taču tās bija pārklātas ar Glāsa kundzes pašas sarūpētiem pāri klājiem. Telefons šobrīd bija nolikts uz spilvena Glāsa kunga gultā. Acīmredzot arī Glāsa kundze bija lieto-J jusi šo, nevis priekštelpā pieslēgto telefonu. Noceltā klausule gaidīja Freniju. Tā izskatījās kā cilvēciska būtne, kas satraukti gaida savas esamības apstiprināJ jumu. Lai varētu to paņemt, lai tiktu tai klāt, Frenijai1 pa daudzām čaukstošām avīzēm klāto grīdu bija jāap-1 brien apkārt tukšam krāsas spainim. Beidzot sasnie-| gusi klausuli, viņa to nesatvēra rokā, bet, neskatīdamās| uz to, apsēdās blakus uz gultas un atglauda atpakaļ matus. Naktsgaldiņš, kas parasti atradās cieši blakus gultai, nebija aizbīdīts tālu, tā ka Frenija varēja to aizsniegt, nepieceldamās kājās. Viņa pabāza roku zem sevišķi aptraipīta audekla gabala, kas bija uzmests uz \ naktsgaldiņa, un taustījās šurpu turpu, līdz atrada meklēto — porcelāna cigarešu etviju un sērkociņu kār-| biņu vara ietvarā. Viņa aizsmēķēja cigareti, tad vēlreiz uzmeta telefonam ilgu, izcili norūpējušos skatienu. Jāatzīmē, ka visiem viņas brāļiem, izņemot nelaiķi Sī-■ moru, balsis pa telefonu skanēja pārmērīgi skanīgi, pat cieti. 5ajā brīdī Frenija, ļoti iespējams, dziļi šaubījās,! vai būs spējīga uzklausīt jebkuru brāļa balss tembru vien, nemaz nerunājot par vārdu saturu. Tomēr, ner' vozi ievilkusi un izpūtusi dūmus, viņa visai drosmīgi \ satvēra klausuli.

—   Hallo, Badij? — viņa sacīja.

—   Hallo, mīlulīt. Kā iet — viss kārtībā?

—   Lieliski. Kā tev iet? Tu esi sasaldējies? — Un, atbildi nesagaidījusi, turpināja: — Droši vien Besija jau paspēja iepazīstināt tevi ar jaunumiem.

—   Jā, tā varētu teikt. Jā un nē. Tu jau zini. Tev viss kārtībā, mīlulīt?

—   Man viss ir labi. Taču tu izklausies tāds dīvains. Vai nu tu esi šausmīgi sasaldējies, vai arī telefons ir šausmīgs. Jā, no kurienes tu zvani?

—   No kurienes es zvanu? No savas stihijas, Flopsij. Es atrodos mazā, spoku apsēstā namiņā ceļa malā. Tam nav nekādas nozīmes. Papļāpā ar mani!

Frenija nemierīgi sakrustoja kājas.

—   Es nezinu, par ko tieši tu gribi papļāpāt, — viņa sacīja. — Ko tad Besija tev sastāstīja par mani?

Vada otrā galā iestājās Badijam ļoti raksturīga pauze. Tā bija tieši tāda veida pauze — gadu starpību mazliet pārspīlējoša —, kura tik bieži bija pārbaudījusi gan Frenijas, gan ari izcili virtuoza sarunas biedra pacietību, kad viņi vēl bija mazi bērni. — Nu, es tā īsti nezinu, ko visu viņa man sastāstīja, mīlulīt. Aiz zināmas robežas ir mazliet nepieklājīgi turpināt klausīties, ko Besija stāsta pa telefonu. Man nācās noklausīties par cepto maizīšu diētu, par to gan tu vari būt droša. Un, protams, par «Piligrima» grāmatām. Pēc tam, man šķiet, es vienkārši sēdēju ar klausuli pie auss, patiesībā nemaz neklausīdamies. Tu jau saproti.

—   O, — Frenija novilka. Viņa paņēma cigareti tajā pašā rokā, kurā turēja klausuli, ar brīvo roku atkal pasniedzās zem auduma, kas bija uzsegts naktsgaldiņam, lai sameklētu smalku māla pelnutrauciņu, ko viņa nolika sev blakus uz gultas. — Tu tā jocīgi runā, — viņa sacīja. — Tu tiešām neesi sasaldējies?

—   Es jūtos lieliski, mīlulīt. Es te sēžu un pļāpāju ar tevi un jūtos vienkārši brīnišķīgi. Man prieks dzirdēt tavu balsi. Neizsakāms.

Frenija ar vienu roku vēlreiz atglauda atpakaļ matus. Viņa neko neatbildēja.

—   Flopsij? Vai tev neienāk prātā kaut kas, ko Besija būtu varējusi aizmirst? Vai tu maz jūties tā, ka varētu runāties?

Ar pirkstu galiem Frenija mazliet pabīdīja pelnutrauku sev blakus uz gultas.

—   Nu, — viņa sacīja, — godigi sakot, esmu jau mazliet pārrunājusies. Pie manis visu rītu bija Zūijs.

—   Zūijs? Kā viņam klājas?

—   Kā viņam klājas? Viņam klājas //eliski. Vienkārši tip-top. Es varētu viņu vienkārši nogalināt, un viss.

—   Nogalināt viņu? Par ko? Par ko, mīlulīt? Kāpēc tu gribi nogalināt mūsu Zūiju?

—   Kāpēc? Vienkārši tāpēc, ka es to varētu, un viss! Viņš ir a&solūti destruktīvs. Visā mūžā neesmu sastapusi nevienu tik absolūti destruktīvu cilvēku! Tas vienkārši ir bezjēdzīgi! Vienbrīd viņš gāžas virsū Jēzus lūgšanai — kas mani šobrīd ļoti interesē —, likdams saprast, ka tu esi kaut kāds neirotisks kretīns, ja tu par to interesējies vien. Un tūlīt pēc tam metas tev virsū, pierādīdams, ka Jēzus ir vienīgais visā pasaulē, pret kuru viņš jebkad jutis kaut kādu cieņu — tik apbrīnojams prāls un tā tālāk. Viņš ir pilnīgi nekonsekvents. Saproti, viņš tikai riņķo un riņķo apkārt pa tādiem briesmīgiem apļiem.

—   Pastāsti! Pastāsti par šiem briesmīgajiem apļiem!

Šajā brīdī Frenija pārsteidzīgi izdvesa nepacietīgu

nopūtu, tikko ievilkusi dūmu no cigaretes, un aizrijās. Viņa atklepojās.

—   Pastāsti! Tas man prasītu visu dienu, tā gan! — Viņa pielika roku pie kakla un nogaidīja, kad pāries nepatīkamā sajūta no «nepareizā rīklē» ieskrējušajiern dūmiem. — Viņš ir monstrs, — viņa turpināja. — īsts monstrs. Pat nevis monstrs, bet… Es nezinu. Viņš par visu dusmojas. Viņš skaišas par reliģiju. Viņš skaišas par televīziju. Viņš skaišas par tevi un Sīmoru — viņš vienmēr atgādina, ka jūs abi esat pataisījuši mūs par tizleņiem. Es nezinu. Viņš pārlec no vienas …

—   Kāpēc par tizleņiem? Es zinu, ka viņš tā domjiļ Vai domā, ka domā. Bet vai viņš pateica, kāpēc? Un kā viņš definē šo tizlumu? Viņš pateica, mīlulīt?

Tieši šajā sarunas brīdī, acīm redzami izmisusi par; jautājuma naivitāti, Frenija iesila ar plaukstu pa pieri. Kaut ko tādu viņa nebija darījusi, visticamāk, gadus piecus vai sešus vismaz — iespējams, kopš pusceļā uz māju Leksingtonas avēnijas autobusā atklāja, ka aiz-J mirsusi ķinītī šalli.

—   Kā viņš to definē? — viņa iesaucās. — Viņam ir vismaz kādas četrdesmit definīcijas katrai lietai! Un, ja tev liekas, ka es izklausos pēc mazliet /ērētas, tad tieši tāpēc. Vienu reizi — kā vakar vakarā — viņš saka,! ka mēs esam tizleņi, jo esam audzināti tikai vienā vērtību sistēmā. Pēc desmit minūtēm viņš saka, ka viņš ir tizls tāpēc, ka nekad nevēlas kopā ar kādu iedzert. Vienīgā reize …

—   Ko viņš nekad nevēlas?

—   Satikties ar kādu, lai iedzertu. O, viņam vakar vakarā esot bijis jābrauc uz centru, uz Vilidžu, lai sa-j tiktu to televīzijas scenāristu un kopā iedzertu. Tā tas sākās. Viņš saka, ka vienīgie cilvēki, ar kuriem viņam kādreiz gribētos sadzert, ir vai nu miruši, vai nepieejami. Viņš saka, ka nekad nevēloties pat ar kādu kopā paēst lenču, ja vien viņam neliekas, ka var laimēties un izrādīties, ka otrs ir Jēzus vai Buda, Mueinens, Sankaračarja vai vēl kāds viņiem līdzīgs. Tu saproti. — Frenija pēkšņi nodzēsa cigareti pelnutrauciņā — visai neveikli, jo otra roka nebija brīva un viņa nevarēja pelnu trauciņu pieturēt. — Tu zini, ko vēl viņš man pastāstīja? — viņa vaicāja. — Tu zini, ko viņš man pastāstīja, zvērēdams pie visiem svētajiem? Vakar vakarā viņš man pavēstīja, ka reiz astoņu gadu vecumā esot ar Jēzu izdzēris glāzi ingveralus. Tu klausies?

—   Es klausos, es klausos … mīlulīt.

—   Viņš teica, ka esot, — tieši tā viņš teica —, ka pilnīgi vientuļš esot sēdējis pie virtuves galda, dzēris ingveralu, piekodis sā/sstandziņas un lasījis «Dombiju un dēlu», kad negaidīti iepretī uz otra krēsla esot apsēdies Jēzus un palūdzis, vai viņš arī nevarot izdzert mazu glāzīti ingveralus. Mazu glāzīti, iedomājies tikai! Tieši tā viņš teica. Saproti, viņš sarunā visādas šādas blēņas un tad vēl iedomājas, ka viņam ir visas tiesības dot man veselu kaudzi padomu! Lūk, tas mani arī padara traku! Es varu vienkārši pārsprāgt! Tiešām varu! Tas ir apmēram tā, kā nonākt vājprātīgo konsilija rokās un atļaut, lai cits vājprātīgais, pārģērbies par ārstu, pārbauda tev pulsu un vēl nezin ko… Tas vienkārši ir šausmīgi. Viņš runā un runā, un runā. Un, ja viņš nerunā, viņš smēķē savus smirdošos cigārus pa visu māju. Man tā riebjas šī cigāru dūmu smaka, ka es varētu vienkārši nogāzties un nomirt.

—   Cigāri ir balastam, mīlulīt. Tikai balastam. Ja viņam nebūtu cigāra, pie kura pieturēties, viņa pēdas atrautos no zemes. Un mēs nekad vairs neredzētu Zūiju.

Glāsu ģimenē bija ne viens vien augstākās klases žonglieris, taču pēdējā frāze bija tāda, ka vienīgi Zūijam varētu piemist tik labas koordinācijas spējas, lai uzdrošinātos to uzticēt telefonam. Vai vismaz jūsu scenāristam tā liekas. Un varbūt arī Frenija to varēja sajust. Katrā ziņā piepeši viņa saprata, ka runātājs otrā galā ir Zūijs. Viņa lēnām piecēlās no gultas malas. — Labi, Zūij, — viņa sacīja. — Labi.

Ne gluži uzreiz:

—   Kā, lūdzu?

—   Es teicu: labi, Zūij.

—   Zūij? Ko tas nozīmē? Frenij? Tu vēl tur esi?

—   Esmu, esmu. Tikai izbeidz, lūdzu! Es zinu, ka tas esi tu.

—   Dieva dēļ, ko tu runā, mīlulīt? Ko tas nozīmē? Ko nozīmē šis «Zūij»?

—   Zūiju Glasu, — Frenija atbildēja. — Tikai, lū-, dzu, tagad izbeidz. Tas nebūt nav izdevies joks. Es tikko kaut cik sāku atjēgties …

—   Grāss, tu saki? Zūijs Grāss? Norvēģis? Tāds plecīgs, gaišmatains, atlē …

—   Nu, labi, Zūij. Izbeidz, lūdzu! Kad pietiek, tad pietiek. Tas nav izdevies joks… Gadījumā, ja tevi tas interesē, es jūtos absolūti nelietojama. Tāpēc, ja tev ir sakāms man kaut kas īpašs, pasteidzies to pateikt un liec mani mierā! — Sis pēdējais, uzsvērtais vārds bija savādi atrauts no frāzes, it kā runātājs nebūtu īsti pārliecināts, vai tas būtu uzsverams.

Klausulē iestājās dīvains klusums. Un arī Frenija reaģēja uz to dīvaini. Viņu tas bija satraucis. Viņa atkal apsēdās uz tēva gultas malas.

—   Es netaisos nomest klausuli vai kaut ko tamlīdzīgu, — viņa teica. — Taču es… Es nezinu. — Esi esmu nogurusi, Zūij. Es jūtos pilnīgi iztukšota, goda' vārds. — Viņa klausījās. Taču atbildes nebija. Viņai sakrustoja kājas. — Tu spēj tādā garā turpināt visu! dienu, bet es nespēju, — viņa sacīja. — Man visu laikutikai jāklausās. Tas nav šausmīgi patīkami, tu zini?! Tev liekas, ka visi ir no dzelzs — vai kaut kā tā. — Viņa klausījās. Viņa jau atkal sāka runāt, kad klau-J sulē sadzirdēja balsi.

—   Es nedomāju, ka visi ir no dzelzs, bucīt.

Likās, ka šī pazemīgā un vienkāršā frāze uztrauca! Freniju vēl vairāk nekā klusums, ja tas būtu turpinā-1 jies. Viņa steidzīgi pasniedzās un izņēma cigareti noi porcelāna etvijas, taču aizsmēķēt to netaisījās.

—  Nu, pilnīgi varētu likties, ka tu tā domā, — viņa| sacīja. Viņa klausījās. Viņa gaidīja. — Klausies, tevi bija kāds īpašs iemesls man zvanīt?

—   Nebija nekāda īpaša iemesla, bucīt, nebija īpašai iemesla.

Frenija gaidīja. Tad telefonā atkal ieskanējās balss.I

—   Šķiet, es tev laikam piezvanīju tāpēc, ka gribēju pateikt, lai tu turpini savu Jēzus lūgšanu, ja vēlies. Esļ domāju, ka tā ir tava darīšana. Tikai tava darīšana. Tā i ir sasodīti jauka lūgšana, un neļauj nevienam tev iestāstīt kaut ko citu.

—   Es zinu, — Frenija atbildēja. Viņa ļoti nervozi pasniedzās pēc sērkociņu kārbiņas.

—   Nedomāju, ka kaut brīdi būtu tiešām centies atturēt tevi no šīs lūgšanas. Tiešām ne. Es nezinu. Es nezinu, kas, velns parāvis, notiek manā sasodītajā galvā. Tomēr ir viena lieta, ko es zinu pilnīgi droši. Man nav nekādu tiesību runāt kā kaut kādam sasodītam pravietim. Mūsu ģimenē jau tā ir bijis gana visādu praviešu. Tas mani uztrauc. Tas mani mazdrusciņ baida.

Frenija izmantoja nelielo pauzi, kas iestājās sarunā, lai izslietos mazliet taisnāk, it kā viņai liktos, ka laba — vai labāka — stāja varētu kuru katru brīdi kļūt noderīga.

—   Tas mani mazdrusciņ baida, taču tas mani nešausmina. Runāsim atklāti! Tas mani nešausmina. Jo tu esi aizmirsusi vienu, bucīt. Kad tu izjuti pirmo vēlēšanos, aicinājumu sākt skaitīt lūgšanu, tu nemeties meklēt skolotāju pa visiem pasaules kaktiem. Tu atgriezies mājās. Tu ne tikai atgriezies mājās, tu pilnīgi sabruki, velns parāvis. Un, ja tu paskaties uz to no zināma redzes punkta, tad ieraugi, ka vienīgās tev piešķirtās tiesības ir tiesības saņemt zemākā līmeņa garīgos padomus, kādus mēs tev spējam sniegt, un ne vairāk. Vismaz tu zini, ka šajā trakomājā nevienam nav nekādu sasodītu savtīgu motīvu. Lai kādi mēs esam, mēs neesam salti, bucīt.

Frenija pēkšņi pamēģināja aizsmēķēt cigareti ar vienu roku. Viņa sekmīgi atvēra sērkociņu kārbiņu, taču pirmais sērkociņa vēziens gar kārbiņu lika tai nolidot uz grīdas. Viņa steidzīgi pieliecās un pacēla kārbiņu, atstādama izbirušos sērkociņus uz grīdas.

—   Teikšu tev tikai vienu, Frenij. Vienu lietu, ko es zinu. Un neuztraucies. Tas nav nekas slikts. Taču, ja tu tiecies pēc garīgas dzīves, tev tieši tagad jāsaprot, ka tu nepamani nevienu pašu reliģisku soli šajā sasodītajā mājā. Tev nepietiek prāta pat izdzert tasi svētīta buljona, kas tiek tev pasniegts, — un tikai ar tādu buljonu Besija visus dzirda šajā trakomājā. Nu tad saki man, saki, bucīt! Pat ja tu dosies pasaulē un pārmeklēsi to visu, lai atrastu skolotāju — kādu guru, kādu svētu cilvēku, kurš varētu tev pastāstīt, kā patiesi

jāveic Jēzus lūgšana, — kāds tev no tā būs labums? Kā tu, velns parāvis, taisies pazīt īstu svēto, ja tu neproti pazīt pat tasi ar svētītu cāļa buljonu, kad tas tev nolikts tieši deguna priekšā? Tu vari man to pateikt?

Tagad Frenija sēdēja gandrīz nenormāli taisni.

—   Es tev tikai vaicāju. Es negribu tevi uztraukt. Vai es tevi uztraucu?

Frenija atbildēja, taču atbilde acīm redzami nebija sadzirdama.

—   Ko? Es nedzirdēju.

—   Es teicu «nē». No kurienes tu zvani? Kur tu paš-M iaik esi?

—   Pie velna, kāda starpība, kur es esmu? Pjērā Dien-« viddakotā, dieva dēļ. Klausies Frenij, ko es teikšu, — un | piedod, nedusmojies. Taču paklausies, ko es teikšu. Man ; vēl jāpasaka tikai viens vai divi sīkumi, un tad es|ļ beigšu, es tev apsolu. Vai tu, starp citu, zini, ka mēsļ ar Badiju aizbraucām, lai redzētu tevi pagājušās va-ļ saras viesizrādēs? Vai tu zini, ka mēs tevi kādu vakaru redzējām «Rietumu piekrastes varonī»? Kādā velnišķīgi karstā vakarā, jāsaka. Vai tu zini, ka mēs bi-i jāin zālē?

Likās, ka atbilde tiek pieprasīta. Frenija piecēlās, tad | tūlīt atkal apsēdās. Viņa mazliet atbīdīja pelnutrau-« ciņu sāņus, gluži it kā tas stāvētu viņai ceļā.

—   Nē, es nezināju, — viņa atbildēja. — Neviens ne-« bija teicis ne … Nē, es nezināju.

—   Nu, lūk. Bet mēs bijām. Mēs bijām. Un klausies,« ko es tev pateikšu, bucīt. Tu biji laba. Un, ja es sakuļ ka tu biji laba, tad es tiešām tā arī domāju. Tikai tu I saturēji kopā visu to jucekli. To saprata pat visi tie« iedegušie muļķadesas zālē. Un tagad man jādzird, ka tu 1 esi pametusi teātri uz visiem laikiem, — un tas mani jādzird, tas man jādzird! Un es atceros, ar kādiem bēduļ stāstiem tu atgriezies pēc sezonas beigšanās. O, tu manifl sanikno, Frenij! Man žēl, bet tā ir. Tu esi izdarījusi« pārsteidzošu atklājumu, ka visi teātri čum un mudž« no algotņiem un miesniekiem. Un es atceros, tu pat iz-« skatījies tā, it kā būtu pilnīgi satriekta par to, ka vi1 sas biļešu kontrolieres nav ģeniālas. Kas ar tevi noļ tiek, bucīt? Kur palikušas tavas smadzenes? Ja tu esi 1 saņēmusi tizlu izglītību, vismaz liec to lietā, liec to 3 lietā. Tu vari skaitīt Jēzus lūgšanu no šā brīža līdz pat j pastardienai, taču, ja tu nesapratīsi, ka vienīgais, kam i ir nozīme reliģiskajā dzīvē, ir atteikšanās, es nesaprotu, kā tu domā tikt uz priekšu kaut vai par collu. Atteikšanās, bucīt, un tikai atteikšanās. Nevēlēšanās. «Visu vēlmju izbeigšana.» Ja gribi zināt patiesību, lai viņa nolādēta, tad tieši vēlēšanās veido aktieri. Kāpēc tu liec man stāstīt lietas, kuras pati jau zini? Un kaut kur savā ceļā — tajā vai kādā citā inkarnācijā — tev uznāks ne vien vēlēšanās tikai kļūt par aktieri vai aktrisi, bet pat par labu aktieri vai aktrisi. Sis brīdis tev ir pienācis. Tu vienkārši nevari aiziet pati no savu vēlmju rezultātiem. Cēloņi un sekas, bucīt, cēloņi un sekas. Vienīgais, ko tu tagad vari darīt, vienīgā reliģiskā rīcība, kas tev tagad ir iespējama, ir spēlēt. Spēlēt Dievam, ja gribi — būt Dieva aktrisei, ja gribi. Kas var būt skaistāk? Tu vari vismaz mēģināt, ja tu vēlies, — mēģināt nav aizliegts. — Iestājās neilga pauze. — Un tu tomēr labāk ķeries pie darba, bucīt. Sasodītās smiltis plūst prom ik brīdi, kamēr tu esi novērsusies. Es zinu, ko runāju. Tu vari būt laimīga, ja paspēj nošķaudīties, kamēr vēl esi šajā sasodītajā parādību pasaulē.— Vēl īsāka pauze. — Parasti mani tas uztrauc. Bet nu es vairs par to sevišķi neuztraucos. Vismaz es vēl aizvien mīlu Jorika galvaskausu. Un man vismaz vienmēr ir gana laika, lai mīlētu Jorika galvaskausu. Es gribu, lai arī mans galvaskauss pēc nāves kļūst tikpat cienījams, bucīt. Es karsti vēlos, lai mans galvaskauss būtu tikpat sasodīti cienījams kā Jorika galvaskauss. Un tu arī to gribi, Frenija Glāsa. Tu arī, tu arī… Ak dievs, kāds labums no runāšanas? Tu arī esi tikpat tizli audzināta kā es, un, ja tu līdz šim brīdim nezini, kādu galvaskausu tu gribi atstāt pēc nāves un kas tev jādara, lai to nopelnītu, — es gribu teikt, ja tu līdz šim brīdim nesaproti vismaz, ka būt aktrisei nozīmē spēlēt, tad kāda jēga runāšanai?

Tagad Frenija sēdēja, cieši piespiedusi brīvās rokas plaukstu pie vaiga, gluži kā cilvēks, kuram neciešami sāp zobs.

— Un vēl viens sīkums. Un tad būs viss. Es tev apsolu. Un sīkums ir šāds. Kad tu atgriezies mājās, tu uzklupi skatītāju muļķībai un nolamāji viņus. Sasodītie «smiekli nevietā» piektajā rindā. Un tev taisnība, tev ir taisnība — dievs vien zina, cik tas ir nomācoši. Es nesaku, ka tā nav. Bet tas uz tevi neattiecas. Patiesībā tev par to nav nekādas daļas, Frenij. Vienīgais, ar ko jānodarbojas aktierim, ir tiekšanās pēc pilnības, turklāt pēc pilnības, ko atzīsti tu pats, nevis kāds cits. Tev nav tiesību domāt par visu pārējo, zvēru tev. Katrā ziņā — ne jau nu nopietni. Tu saproti, ko es gribu teikt?

Iestājas klusums. Abi pārdzīvoja to bez redzamas nepacietības vai neveikluma. Likās, ka Frenijai vēl aizvien stipri sāp sejas viena puse, un viņa turpināja spiest pie tās plaukstu, taču viņas sejas izteiksmē nebija ne kripatiņas žēlabu.

Klausulē atkal ieskanējās balss.

—   Es atceros piekto reizi, kad gāju uz «Gudro bērnu». Es pāris reižu aizstāju Voltu, kad viņš bija grupas sastāvā -tu atceries, kad viņš bija grupas sastāvā? Vienalga. Kādu vakaru pirms raidījuma es sāku niķoties. Sīmors lika man nospodrināt kurpes, kad mēs ar Veikeru jau gājām ārā pa durvīm. Es biju pārskaities. Skatītāji studijā ir idioti, pasūtītāji ir idioti, pieteicējs ir idiots, un es ne velna netaisos spodrināt kurpes viņiem par godu, es teicu Sīinoram. Es teicu, ka viņi tik un tā tās pat neredzēs — tur, kur es sēdēšu. Viņš man lika nospodrināt tik un tā. Viņš lika man tās nospodrināt par godu Resnajai Kundzei. Es ne velna nesapratu, ko viņš ar to grib sacīt, bet, tā kā viņam bija īsti sīmoriska sejas izteiksme, es kurpes nospodrināju. Viņš nekad man nepastāstīja, kas tā par Resno Kundzi, taču es spodrināju savas kurpes par godu Resnajai Kundzei ik reizi, kad mūs laida ēterā, — visus gadus, kurus mēs kopā ar tevi piedalījāmies pārraidē, ja tu to atceries. Domāju, ka paslinkoju tikai kādas pāris reizes. Manā prātā iezīmējās ļoti skaidrs, šausmīgi skaidrs Resnās Kundzes tēls. Es redzēju, kā viņa augu dienu sēž uz sliekšņa, atgaiņādama mušas, un viņas radio dārd, uzgriezts līdz galam no paša rīta līdz vēlam vakaram. Es iztēlojos, ka karstums ir neciešams un ka viņai, iespējams, ir vēzis, un… es pat nezinu. Katrā ziņā man likās sasodīti skaidrs, kāpēc Sīmors vēlas, lai nospodrinu kurpes katru reizi, kad mūs laiž ēterā. Tam bija jēga.

Frenija bija piecēlusies. Viņa bija atrāvusi roku no vaiga, lai varētu turēt klausuli ar abām rokām.

—  Viņš teica arī man, — viņa sacīja klausulē. — Reiz viņš man teica, lai es pajokojos par prieku Resnajai Kundzei. — Viņa atrāva vienu roku no klausules, lai īsu bridi uzliktu plaukstu uz galvvidus, tad atkal satvēra klausuli ar abām rokām. — Es nekad neesmu iztēlojusies viņu sēžam uz sliekšņa, taču — saproti — ar ļoti resnām, vēnu mezgliem klātām kājām. Alan viņa sēdēja šausmīgā pītā krēslā. Viņai ari bija vēzis, un viņas radio ari dārdēja visu dienu, uzgriezts līdz galam! Tā bija ari manējai!

—   Jā, jā, jā. Labi. Ļauj man tagad tev kaut ko pateikt, bucīt… Tu klausies?

Frenija pamāja, izskatīdamās ārkārtīgi saspringusi.

—   Man ir vienalga, kur aktieris spēlē. Tās var būt vasaras viesizrādes, tas var būt radio, tā var būt televīzija, tas var būt sasodīts Brodveja teātris ar zāli, kas pārpildīta ar viselegantākajiem, vislabāk barotajiem un visveselīgāk icdegušajiem skatītājiem, kādus vien var iedomāties. Taču es tev pateikšu šausmīgu noslēpumu — tu klausies? Tur nav neviena, kas nebūtu Sīmora Resnā Kundze. Ieskaitot tavu profesoru Taperu, bucīt. Un visus viņa neskaitāmos brālēnus un māsīcas. Nekur nav neviena, kas nebūtu Sīmora Resnā Kundze. Vai tu to zini? Vai tu jau zini šo sasodīto noslēpumu? Un vai tu nezini — tagad klausies — vai tu nezini, kas patiesībā ir ši Resnā Kundze?… Ak, bucīt. Ak, bucīt. Tas ir Kristus Pats. Kristus Pats, bucīt.

Frenijas acīm redzamais prieks bija tik liels, ka vienīgais, ko viņa spēja darīt, bija — turēt ar abām rokām klausuli.

Veselu pusminūti vai apmēram tik ilgi neviens vārds, nekas nepārtrauca klusumu. Tad: — Es vairāk nevaru parunāt, bucīt. — Sekoja skaņa, ar kādu klausule tiek nolikta uz telefona.

Frenija viegli ievilka elpu, taču turpināja turēt klausuli pie auss. Pēc atvienošanās, protams, bija dzirdams signāls. Acīmredzot viņai bija ārkārtīgi patīkami to dzirdēt, it kā šī skaņa būtu pati labākā pēc radīšanas klusuma. Taču šķita, ka viņa zina arī, kad jābeidz tajā klausīties, it kā visas pasaules gudrība, par lielām un par mazām lietām, pēkšņi piederētu viņai. Kad Frenija bija nolikusi klausuli, izskatījās, ka viņa zina arī, kas darāms tālāk. Viņa novāca smēķēšanas piederumus, atsedza katūna pārsegu, uz kura bija sēdējusi, nometa čības un apgūlās. Pāris minūtes pirms iegrimšanas dziļā, sapņu netraucētā miegā, viņa vienkārši rāmi gulēja, smaidīdama griestiem.

Raise High the Roof Beam, Carpenters

20-916

CELIET spĀres AUGSTĀK, NAMDARI

Ja pasaulē vēl palicis kāds neprofesionāls lasītājs vai kads, kurš vienkārši lasa un kuram pielec, — ar neizsakāmu mīlestību un cieņu es lūdzu, lai viņš vai viņa — kopā ar manu sievu un bērniem — sadala šo veltījumu četrās līdzīgās daļās.

Kādu vakaru pirms gadiem divdesmit, kad mūsu milzīgajā ģimenē plosījās cūciņa, manu jaunāko māsu Freniju kopā ar viņas gultiņu un visu pārējo pārvāca uz istabu, kurā šķietami mikrobu nebija un kurā dzīvojām mēs ar Sīmoru — manu vecāko brāli. Man bija piecpadsmit, Sīmoram — septiņpadsmit gadu. Bija apmēram divi naktī, kad mani uzmodināja mūsu istabas jaunās iemītnieces raudas. Dažas minūtes es nogulēju nekustīgi, neiejaukdamies notikumos un klausīdamies brēkšanā, līdz izdzirdu — vai sajutu — blakusgultā sakustamies Sīmoru. Tajā laikā uz naktsgaldiņa starp gultām mēs turējām kabatas bateriju trauksmes gadījumiem, kuri, cik varu atcerēties, gan nekad netika pieredzēti. Sīmors ieslēdza bateriju un izkāpa no gultas.

—   Māte teica, pudelīte esot uz krāsns, — es viņam sacīju.

—   To es viņai pirms brītiņa jau iedevu, — Sīmors atbildēja. — Izbadējusies viņa nav.

Viņš pārgāja pāri tumšajai istabai pie grāmatplauktiem un lēni pārlaida gaismu šurpu turpu pār grāmatu rindām. Es piecēlos gultā sēdus.

—   Ko tu taisies darīt? — es vaicāju.

—   Es domāju, varbūt vajadzētu viņai kaut ko palasīt, — Sīmors atbildēja un paņēma kādu grāmatu.

—   Dieva dēļ, — viņai ir tikai desmit mēneši, — es atteicu.

—   Es zinu, — Sīmors teica. — Viņiem ir ausis. Viņi var dzirdēt.

Stāsts, ko Sīmors tajā naktī kabatas lukturīša gaismā nolasīja Frenijai, bija viens no viņa visiemīļotākajiem — tā bija kāda daosu leģenda. Vēl tagad Frenija ir gatava zvērēt, ka atceroties, kā Sīmors viņai lasījis:

Dziņas valdnieks Mu sacīja Bo Le: — Tev ir jau daudz gadu. Vai tavā ģimenē ir vēl kāds, kuram es varētu uzticēt zirgu izraudzīšanu tavā vietā?

Bo Le atbildēja:

—   Labu zirgu var atšķirt pēc ķermeņa uzbūves un stājas. Bet pats labākais zirgs — kas nesaceļ putekļus un neatstāj pēdas — tas ir kaut kas gaistošs un lidojošs, zūdošs kā vēsma. Tiesa, mani dēli vēl nav tik tālu tikuši — viņi gan spēj atšķirt labu zirgu, ja to redz, tomēr viņi nespej atšķirt pašu labāko zirgu. Taču man ir draugs Dzi Fangao — viņš uz ielām tirgojas ar kurināmo un dārzeņiem —, kura spējas zirgu pazīšanā neatpaliek no manējām. Palūdz viņu!

Valdnieks Mu tā arī izdarīja un it drīz aizsūtīja Fangao sameklēt zirgu. Pēc trim mēnešiem viņš atgriezās ar vēsti, ka zirgu atradis.

—   Tas atrodas Sajū, — viņš piebilda.

—   Un kāds ir tas zirgs? — valdnieks pavaicāja.

—   Ak, tā ir bēra ķēve, — skanēja atbilde.

Taču, kad valdnieks aizsūtīja pēc zirga, noskaidrojās, ka tas ir melns ērzelis!

Valdnieks neapmierināts aizsūtīja pēc Bo Le.

—   Tas tavs draugs, ko es salīgu zirga sameklēšanai, — viņš sacīja, — ir visu saputrojis. Viņš taču nespēj atšķirt dzīvnieka krāsu un dzimumu! Ko gan viņš, sasodīts, var saprast no zirgiem?

Bo Le apmierināti nopūtās.

—   Vai tiešām viņš jau ir tik tālu? — Bo Le iesaucās. — Tad viņš ir vērts desmittūkstoš tādu kā es. Mūs nevar pat salīdzināt. Dzi Fangao saredz garīgo uzbūvi. Pārliecinājies par būtisko, viņš aizmirst mazsvarīgo; sasprindzinājis uzmanību iekšējam, viņš vairs neredz ārējo. Viņš redz, ko grib ieraudzīt, un neredz, ko negrib redzēt. Viņš raugās uz lietām, uz kurām viņam jāraugās, un nepievērš uzmanību lietām, uz kurām nav jāraugās. Dzi Fangao ir tik izcils zirgu pazinējs, ka viņam noteikti piemīt spējas spriest par kaut ko svarīgāku nekā zirgi.

Kad zirgu atveda, noskaidrojās, ka tas tiešām ir pārāks par vislabākajiem.

Atstāstīju šo leģendu ne vien tāpēc, ka allaž lienu vai no ādas ārā, ieteikdams desmit mēnešu vecu zīdaiņu vecākiem un vecākajiem brāļiem mierināt viņus ar labu prozu, bet arī pavisam cita iemesla dēļ. Tūlīt sekos atskaite par kādu kāzu dienu 1942. gadā. Manuprāt, tā ir īsta atskaite ar sākumu un beigām, ar nāves nojausmu. Un, tā kā manā rīcībā ir šāds fakts, jūtu, ka man tas jāpiemin: šobrīd, 1955. gadā, līgavaiņa vairs nav starp dzīvajiem. Viņš izdarīja pašnāvību 1948. gadā, kad kopā ar sievu atpūtās Floridā … Tomēr, nav šaubu, ka patiesībā es gribēju teikt ko citu: kopš līgavainis uz visiem laikiem ir nogājis no skatuves, es nevaru iedomāties nevienu, ko es viņa vieta varētu aizsūtīt izvēlēties zirgu.

1942. gada maija beigās mēs, septiņi atpūtā aizgājušu Pantages Circuit vodeviļas aktieru Lesa un Besijas (Galaheres) Glāsu pēcnācēji, bijām, tēlaini izsakoties, izkaisīti pa visām Savienotajām Valstīm. Piemēram, es, otrais pēc vecuma, atrados kara hospitālī Fortbeningā Džordžijā ar pleirītu — mazu piemiņu par trīspadsmit nedēļām, ko biju pavadījis kājnieku apmācības nometnē. Dvīņi Volts un Veikers bija izšķirti jau pirms gada. Veikers bija ievietots nometnē Merilendā par atteikšanos iet karadienestā, bet Volts atradās kaut kur Klusajā okeānā — vai ceļā uz to — kopā ar lauku artilērijas daļu. Sajā laikā mēs vispār nekad nevarējām būt pilnīgi droši par to, kur atrodas Volts. Volts nekad nebija bijis īpašs vēstuļu rakstītājs, un pēc viņa nāves mēs par viņu uzzinājām ļoti maz — tikpat kā neko. Viņš gāja bojā neizsakāmi absurdā nelaimes gadījumā Japānā 1945. gada vēlā rudenī. Mana māsa Bubū, kura pēc vecuma ierindojās starp dvīņiem un mani, bija BASD jaunākā leitnante un laiku pa laikam nokāpa krastā Jūras karaspēka bāzē Bruklinā. Visu to pavasari un vasaru viņa mitinājās Ņujorkā mazā dzīvoklītī, kuru pēc mobilizācijas mēs ar Sīmoru praktiski bijām pametuši. Divi visjaunākie mūsu ģimenes bērni — Zūijs un Frenija — dzīvoja kopā ar mūsu vecākiem Losandželosā, kur mans tēvs piemēroja savu talantu kinostudijas prasībām. Zūijam bija trīspadsmit, Frenijai — -astoņi gadi. Katru nedēļu viņi uzstājās jautājumu un atbilžu raidījumā bērniem — ar izteikti amerikānisku sāji ironisku nosaukumu «Sis gudrais bērns». Te der piebilst, ka gandrīz bez pārtraukuma — pareizāk sakot, gadu no gada — ikviens no mūsu ģimenes bērniem kļuva par algotu viesi «šajā gudrajā bērnā». Mēs ar Sīmoru bijām pirmie, kuriem bija lemts piedalīties šajā raidījumā jau 1927. gadā, kad mums bija attiecīgi astoņi un desmit gadi un mūs «palaida ēterā» no kādas apspriežu zāles vecajā Marejliilas viesnīcā. Mēs visi septiņi, no Sīmora līdz Frenijai, pārraidēs piedalījāmies ar pseidonīmiem. Tas var izklausīties ārkārtīgi neparasti, jo mēs taču bijām vodeviļas aktieru bērni, un tā ir sekta, kurai nebūt nav antipātiju pret popularitāti, tomēr mana māte reiz kādā žurnālā bija izlasījusi rakstu par krustu, kas jānes «profesionālajiem» bērniem — viņu atsvešināšanos no normālas, vairāk vai mazāk vēlamas sabiedrības —, un šajā ziņā bija ieņēmusi dzelžainu nostāju, no kuras nekad neatkāpās. (Šeit nav īstā vieta iedziļināties jautājumā par to, vai lielākajai daļai, varbūt pat visiem «profesionālajiem» bērniem ir lemts izstumto un žēlojamo liktenis, vai arī viņi bez kāda sentimenta jāiznīdē kā sabiedriskā miera traucētāji. Šobrīd es vienīgi piebildīšu, ka mūsu kopējie ienākumi par «Gudrā bērna» raidījumiem sešiem no mums ļāva pabeigt koledžu un septītajam — mācīties tajā patlaban.)

Mūsu vecākais brālis Sīmors — kurš šoreiz mani in. teresē visvairāk — bija kaprālis karadaļās, ko 1942. gadā dēvēja par Gaisa korpusu. Viņš dienēja B-17 bāzē Kalifornijā, ja nemaldos, par rotas rakstvedi. Varu piebilst — ne gluži garāmejot —, ka viņš ne tuvu nebija no ražīgākajiem vēstuļu rakstītājiem mūsu ģimenē. Nedomāju, ka visā savā mūžā būtu saņēmis no viņa vairāk par piecām vēstulēm.

Vai nu divdesmit otrā vai trešā maija rītā (manā ģimenē it nekad neviens nav datējis vēstules) brīdī, kad manu diafragmu vilka kopā ar leikoplasta palīdzību (parasta medicīniska procedūra pleirīta slimniekiem, kuras šķietamais mērķis — pasargāt viņus no sevis saklepošanas gabalos), manas guļvietas kājgalī tika nolikta vēstule no manas māsas Bubū. Kad procedūra bija pabeigta, es izlasīju vēstuli. Tā aizvien vēl ir pie manis, un es citēšu to šeit vārds vārdā:

MĪĻO BADIJ!

Man šausmīgi jāsteidzas, lai sakravātos, tāpēc vēstule būs īsa, bet kodolīga. Admirālis Dibcnknicbis ir nolēmis, ka viņam jālido uz vietām, kurās kara grūtības vēl svešas, un līdzi jāņem sekretāre, ja es labi uzvedlšos. No tā man vienkārši nelabi metas. Nemaz nerunājot par SImoru, tas nozīmē kvonsetbarakas apledojušos aerodromos un mūsu brašo kareivju puiciskos izlēcienus, un tos šausmīgos papīra maišeļus, kad lidmašīnā paliek nelabi. Un Sīmors precas — jā, precas, tāpēc, lūdzu, liec to aiz auss! Un es nevarēšu tikt. Iespējams, ka aizbraucu uz nenoteiktu laiku, sākot no sešām nedēļām līdz diviem mēnešiem. To meiču esmu satikusi. Manuprāt, viņa ir gatavā nulle, taču baigi labi izskatās. Patiesībā es nezinu, vai viņa ir nulle. Tovakar viņa pateica labi ja divus vārdus. Tikai sēdēja, smaidīja un smēķēja, tāpēc nav godīgi tā teikt. Par viņu romānu neko nezinu, bet viņa, šķiet, iepazinusies ar Sīmoru pagājušajā ziemā, kad viņš dienēja Monmautā. Nu, bet viņas māte var vai kapā novest — neviena no mākslām nav viņai sveša, un divreiz nedēļā viņa apmeklē īstu Junga skolnieku (viņa man divas reizes apvaicājās, vai es esot analizēta). Viņa teica, ka vēlētos vienīgi, kaut Sīmors būtu līdzīgāks citiem. Un tai pašā elpas vilcienā pavēstīja, ka viņš viņai briesmīgi patīkot utt., utt., un ka viņa viņu klausījusies pa radio visus gadus, un viņš esot bijis dievīgs. Tas ir viss, ko es zinu — izņemot to, ka Tev jātiek uz kāzām. Es Tev nemūžam nepiedošu, ja Tu netiksi. Tik tiešām. Māte un tētis no Rietumkrasta nekādi netiek. Kaut vai tāpēc vien, ka Frenijai ir masalas. Starp citu, vai tu viņu pagājšnedēļ klausījies? Viņa skaisti un gari klāstīja, kā četru gadu vecumā labprāt lidinājusies apkārt pa dzīvokli, kad neviena nav bijis mājās. Jaunais raidījuma vadītājs ir sliktāks par Grantu — varbūt pat sliktāks, ja vien tas ir iespējams, par veco Salivanu sendienās. Viņš teica, ka viņa noteikti esot sapņojusi par to lidošanu. Taču bērns neatlaidīgi kā eņģelis palika pie sava. Viņa zinot, ka lidojusi, jo, kad nolaidusies lejā, viņai uz pirkstiem bijuši putekļi no pieskaršanās lampām. Ilgojos viņu redzēt. Tevi arī. Lai nu kā, bet uz kāzām Tev jātiek. Aizlaidies brīvsolī, ja citādi nevar, bet, lūdzu, esi. Tās notiks ceturtajā jūnijā trijos dienā. Ļoti nekonfesionālas un emancipētas kāzas viņas vecmāmiņas mājā Sešdesmit trešajā ielā. Viņus laulās kaut kāds tiesnesis. Es nezinu numuru, bet tas ir tieši divas mājas uz centra pusi no tā nama, kurā savulaik tādā greznībā dzīvoja Kāris ar Emmiju. Es domāju aizsūtīt telegrammu Voltam, taču liekas, ka viņa kuģis ir jau prom. Badij, lūdzu aizbrauc! Viņš nesver vairs daudz vairāk par kaķi, un viņa sejai ir tā ekstātiskā izteiksme, kad ar viņu vairs nav iespējams runāt. Varbūt viss būs vislabākajā kārtībā, taču mart nepatīk 1942. gads. Un man liekas, ka 1942. gads principa pēc vien man nepatiks līdz pat mūža galam. Mīļš sveiciens! Tiksimies, kad būšu atpakaļ.

BUBŪ

Dažas dienas pēc vēstules saņemšanas mani izrakstīja no hospitāļa, mani aprūpējot, tā teikt, ar kādiem trim jardiem leikoplasta ap ribām. Tad sākās spraiga nedēļu ilga kampaņa, lai izcīnītu atļauju doties uz kāzām. Beidzot man izdevās to saņemt, cītīgi pieglaimojoties rotas komandierim, kurš uzskatīja sevi par literatūras pazinēju un kura mīļākais autors laimīgā kārtā izrādījās tuvs arī man. L. Mcnnings Vains. Vai Hainds. Neraugoties uz mūsu gara radniecību, vienīgais, ko es varēju no viņa izspiest, bija triju dienu atvaļinājums, kas man labākajā gadījumā ļāva aizbraukt ar vilcienu līdz Ņujorkai, noskatīties kāzas, kaut kur kaut ko steidzīgi apēst pusdienās un tad, sviedros izmirkušam, atgriezties Džordžijā.

1942. gadā, atceros, kopējos vagonos ventilācija bija tikai vārda pēc, tur bija pilns ar M. P. vīriem un oda pēc apelsīnu sulas, piena un rudzu viskija. Pavadīju nakti, klepodams un lasīdams komiksus, ko kāds bija man visai laipni aizdevis. Kad vilciens iebrauca Ņujorkā — divos desmit kāzu dienā — biju pārklepojies, galīgi pārguris, nosvīdis, saburzīts, un mana āda zem leikoplasta lentas velnišķīgi niezēja. Ņujorkā valdīja neaprakstāms karstums. Vispirms iegriezties dzīvoklī man nebija vairs laika, tāpēc savu bagāžu — visai nožēlojama izskata buraudekla somu ar rāvējslēdzēju — atstāju vienā no tām dzelzs kastēm Pensilvānijas stacijā. Turklāt — lai dzīve man neliktos tik vienmuļa —, kamēr klīdu starp gatavo apģērbu veikaliem, pūlēdamies sameklēt brīvu taksi, kāds sakarnieku jaunākais leitnants, kuru es nebiju pamanījis, kad tas, šķērsojot Septīto avēniju, acīmredzot bija mani sveicinājis, tagad, vairākiem civilistiem ieinteresēti mūs vērojot, negaidīti izvilka pildspalvu un pierakstīja manu uzvārdu, reģistrācijas numuru un adresi.

Kad beidzot iesēdos taksī, biju galīgi sašļucis. Pateicu šoferim, kā braukt, lai tiktu vismaz līdz «Kārla iin Emmijas» vecajai mājai. Bet, kad nonācām šajā kvartālā, viss kļuva pavisam vienkārši. Vajadzēja tikai sekot pūlim. Bija pat audekla nojume. Pēc mirkļa iegāju milzīgā vecā savrupmājā, kur mani sagaidīja ļoti skaista sieviete ar lavandas krāsas matiem. Viņa apvaicājās, vai esmu līgavas vai līgavaiņa viesis. Teicu, ka līgavaiņa.

—   O, — viņa atsaucās, — mēs te visi esam juku jukām.

Visai pārspīlēti iesmējusies, viņa norādīja man, kā šķita, uz pēdējo brīvo saliekamo krēslu pārpildītajā, milzīgajā telpā. No telpas iekārtojuma man atmiņā palicis vienīgi trīspadsmit gadus vecs melns caurums. Bez fakta, ka tā bija bāztin piebāzta ar cilvēkiem un ka tajā bija smacējoši karsts, atceros tikai divas lietas: gandrīz tieši man aiz muguras spēlēja harmoniju, un sieviete, kas sēdēja krēslā man blakus pa labi, pagriezās pret mani un teatrāli nočukstēja «Es esmu Helena Silsbērna!». Mūsu krēslu izvietojums ļāva man nojaust vienīgi to, ka līgavas māte viņa nav, taču, lai nepieļautu kādu kļūdu, es viņai ļoti atsaucīgi uzsmaidīju un pamāju ar galvu, un jau grasījos paziņot, kas esmu es, taču viņa izteiksmīgi pielika pie lūpām pirkstu, un mēs abi atkal pievērsāmies telpai. Vajadzēja būt jau tā ap trijiem. Es aizvēru acis un mazliet sasprindzis gaidīju, kad mūziķis beigs kavēt laiku un ķersies pie «Loen■grīna».

Es ne sevišķi labi atceros, kā aizritēja turpmākā stunda ar ceturksni — skaidrs bija vienīgi tas, ka šajā laikā līdz «Loengrīnam» netika. Atminos dažas pūlī izkaisītas nepazīstamas sejas, kas šad un tad paslepeni pavērsās, lai paskatītos, kas tur klepo. Un es atceros, ka sieviete, kas sēdēja man blakus pa labi, uzrunāja mani vēlreiz ar to pašu pacilāto čukstu.

—   Liekas, ka notikusi kāda aizķeršanās. Vai jūs kaut reizi esat redzējis tiesnesi Renkeru? Viņam seja ir kā svētajam.

Un es atceros brīdi, kad harmonijs dīvaini, gandrīz izmisīgi pameta Bahu un pievērsās agrīnajam Rodžersam un Hārtam. Taču baidos, ka lielākoties laiku pavadīju, līdzjūtīgi stāvēdams pie savas slimības gultas un izteikdams sev nožēlu, ka tā jānopūlas, apvaldot klepu. Kamēr biju šajā telpā, mani nepārtraukti nomāca baiļpilna iedoma, ka man teju, teju sāksies hemorāģija vai vismaz — par spīti leikoplasta korsetei, kurā biju iespiests, — pārlūzis kāda riba.

Divdesmit minūtes pāri četriem — vai, skaidrāk runājot, stundu un divdesmit minūtes pēc tam, kad vajadzētu būt zudušām vai visnepamatotākajām cerībām, — nelaulātā līgava, nolaistu galvu, no abām pusēm vecāku balstīta, tika izvadīta no mājas un pa daudzajiem akmens pakāpieniem saudzīgi nogādāta līdz ietvei. Viņu iesēdināja — tā vien šķita, pasniedzot no rokām rokās, — pirmajā no melnajiem, spožajiem limuzīniem, kas divās rindās gaidīja ielas malā. Tas bija izcili fotogēnisks brīdis — īsti piemērots nelielai avīzītei —, un, kā jau tādā brīdī pienākas, tur bija pilns komplekts aculiecinieku, jo kāzu viesi (arī es) jau yērīgiem (lai neteiktu blenžošiem) pūlīšiem bija sākuši birt laukā no mājas, kaut arī cenšoties nepārkāpt pieklājības robežas. Un, ja nu bija kaut kas, kas darīja šo ainu mazāk drūmu, tad par to jāpateicas laika apstākļiem. Svelmainā un žilbinošā jūnija saule ar neskaitāmu zibspuldžu atsvešināto gaismu sliecās pārplūdināt (un tieši īstajā brīdī) līgavas tēlu, kad viņa kā sirdzēja veica savu ceļu lejup pa akmens pakāpieniem.

Tiklīdz laulību pārim paredzētais limuzīns — vismaz fiziski — bija no skatuves pazudis, sasprindzinājums uz ietves — it īpaši ietves malā pie audekla nojumes, kur starp citiem mīņājos arī es, — degradējās līdz pavisam normālam satraukumam, kāds svētdienā varētu valdīt pie baznīcas, draudzei izklīstot pēc dievkalpojuma. Tad pilnīgi negaidīti, tomēr neatlaidīgi izplatījās vēsts, it kā no līgavas tēvoča Ela: ielas malā stāvošās mašīnas esot kāzu viesu rīcībā — neatkarīgi no tā, vai viesības notikšot vai nenotikšot, vai plāni mainīšoties vai nemainīšoties. Ja reakcija ap mani varētu noderēt par kritēriju, tad šis piedāvājums visumā tika uztverts kā sava veida beau geste. Tomēr netika noklusēts arī tas, ka mašīnas «būšot rīcībā» tikai pēc tam, kad vesels vads draudīga izskata ļaužu, t. s. «līgavas vistuvākie radi», tiks apgādāti ar nepieciešamajiem transporta līdzekļiem, lai viņi varētu pazust no skatuves. Un pēc savā ziņā mīklaina sastrēguma (kura laikā es dīvainā kārtā paliku kā pie zemes piekalts) «vistuvākie radi» tiešām uzsāka savu eksodu, pa sešiem septiņiem vai nu tikai pa kādiem trim četriem sēzdamies limuzīnos. Skaits, kā es novēroju, bija atkarīgs no pirmo limuzīna iekarotāju vecuma, izturēšanās veida un gurnu izmēriem.

Pēkšņi pēc kāda aizbraucot izmesta, tomēr ļoti zīmīga ieteikuma es attapos ietves malā tieši pie pašas audekla nojumes, piedāvādams palīdzību limuzīnos sēdināmajiem.

Ir vērts mazliet paprātot, kāpēc tieši es tiku izvēlēts šim uzdevumam. Cik man zināms, nepazīstamajam pusmūža izrīkotājam, kas šo darbu man bija uzticējis, nebija ne mazākās jausmas par to, ka esmu līgavaiņa brālis. Tāpēc šķita loģiski, ka tiku izvēlēts citu, daudz prozaiskāku iemeslu dēļ. Bija 1942. gads. Man bija divdesmit trīs gadi, un es nesen kā biju iesaukts armijā. Un man pieleca, ka tikai mans vecums, mana uniforma un par nepārprotamu pakalpīgumu liecinošā netīras olīvkrāsas aura ap mani nešaubīgi noteica manu atbilstību šveicara pienākumu pildīšanai.

Man bija ne tikai divdesmit trīs, bet arī uzkrītoši aizkavējušies divdesmit trīs. Atceros, ka salādēju viesus limuzīnos bez kādas lietpratības. Gluži pretēji, es pildīju savu uzdevumu ar tādu mazliet pietēlotu vientiesību un kadeta uzticību pienākumam. Patiesībā jau pēc dažām minūtēm man kjuva pilnīgi skaidrs, ka nākas izdabāt galvenokārt vecākās, augumā īsākās un tuklākās paaudzes pārstāvju prasībām, un mans rokas pasniedzēja un durvju aizvērēja priekšnesums turpinājās ar vēl iespaidīgāku cildenumu. Es sāku izturēties kā izcili izveicīgs un savos pienākumos pilnīgi iegrimis jauns, klepojošs milzis.

Taču pēcpusdienas svelme bija, ļoti maigi izsakoties, nomācoša, un atalgojumam par manām pūlēm, šķiet, manās acīs bija aizvien jārūk mazumā. Tā kā «vistuvāko radu» pūlis nemaz nelikās kļūstam plānāks, es piepeši iemelos vienā no mašīnām, kurā pats tikko biju iesēdinājis pasažierus un kura nule kā bija izkustējusies no vietas. Sī lēciena laikā es ar skaļu būkšķi (varbūt par sodu) sasitu galvu pret jumta malu. Izrādījās, ka viens no iesēdinātajiem ir mana čukstošā paziņa Helena Silsbērna, un viņa tūlīt izteica man savu dziļāko līdzjūtību. Būkšķis neapšaubāmi bija noskanējis pa visu mašīnu. Bet divdesmit triju gadu vecumā es biju viens no liem jaunekļiem, kuri uz jebkuru sabiedriskā vietā gūtu ievainojumu, ja vien nav sadragāts galvaskauss, reaģē ar dobju, samākslotu smējienu.

Limuzīns devās uz rietumiem, tieši iekšā plaši atvērtajā pēcpusdienas debesu kurtuvē. Nobraucām divus kvartālus uz rietumiem līdz Medisona avēnijai un tad asā leņķī nogriezāmies pa labi uz ziemeļiem. Jutos tā, it kā mūs visus no ieraušanas šausminošajā saules degkamerā būtu paglābusi vienīgi anonīmā šofera neparastā profesionalitāte un izmanība.

Pirmos četrus vai piecus kvartālus pa Medisona avēniju uz ziemeļiem sarunas aprobežojās galvenokārt ar tādām frāzēm kā «Vai es jums esmu atstājis pietiekami daudz vietas?» un «Savu mūžu neesmu piedzīvojusi tādu svelmi». Savu mūžu šādu svelmi nepiedzīvojusī dāma, kā biju noskaidrojis, zināmu laiku ietves malā nodarbodamies ar noklausīšanos, bija vedējmāte. Viņa bija kādus divdesmit četrus gadus veca spēcīga meiča sārtā atlasa kleitā ar mākslīgu neaizmirstulīšu vainadziņu galvā. No viņas dvesa izteikti atlētisks gars, it kā pirms gada vai diviem viņa koledžā būtu specializējusies fiziskajā audzināšanā. Klēpī viņa turēja gardēniju pušķi, taču tā, ka tas atgādināja tukšu volejbola bumbu. Viņa bija iespiesta pakaļējā sēdeklī starp savu vīru un kādu sīku večukiņu cilindrā un vizītsvārkos,, kurš turēja rokā neaizsmēķētu īstu Havanas cigāru. Silsbērna kundze un es — mūsu ceļgaliem tikli saskaroties — bijām nosēdušies nolaižamajos sēdekļos. Divas reizes bez jebkāda iemesla, vienīgi aiz patikšanas biju atskatījies uz sīko vecīti. Kad es, sākdams sēdināt pasažierus šajā limuzīnā, vēru vaļā durvis, man uzmācās acumirklīga vēlēšanās paņemt viņu uz rokām un maigi iecelt mašīnā caur atvērto logu. Viņš bija sīkumsīks,. nekādā ziņā ne garāks par četrām pēdām un deviņām vai desmit collām, taču neizskatījās ne pēc pundurīša, ne pēc liliputa. Viņš sēdēja, ļoti stīvi un nopietni vērdamies tieši uz priekšu. Atskatīdamies uz viņu otro reizi, es ievēroju, ka uz viņa vizītsvārku atloka bija vecs traips, visticamāk — no mērces. Un es ievēroju arī to, ka starp viņa zīda cilindra virsu un limuzīna jumtu paliek krietnas četras piecas collas… Tomēr visvairāk šīs pirmās minūtes limuzīnā mani nodarbināja paša veselības stāvoklis. Man bija ne tikai pleirīts un puns uz galvas, man bija arī drūmas nojautas, ka sācies faringīts. Sēdēju, ar mēli paslepen iztaustīdamsaizdomīgo sāpošo vietu mutes dobuma augšdaļā. Cik atceros, blenzu tieši sev priekšā uz šofera skaustu, kas atgādināja augoņu rētu veidotu reljefu karti, kad mana kaimiņiene negaidīti mani uzrunāja.

—   Tur iekšā nebija izdevības jums pavaicāt. Kā klājas jūsu mīļajai māmiņai? Jūs taču esat Dikijs Briganca?

Sajā brīdī mana mutes dobumu izlūkojošā mēle bija atlocīta atpakaļ līdz pat mīkstajām aukslējām. Es to novietoju vietā, noriju siekalas un pagriezos pret vaicātāju. Viņa bija aptuveni piecdesmit gadus veca, eleganti un gaumīgi ģērbusies sieviete. Sejai bija uzklāta pamatīga pūderkrēma kārta. Atbildēju, ka es neesmu Briganca.

Mazliet samiegusi acis, viņa pavērās manī un paziņoja, ka es izskatoties tieši pēc Sēlijas Brigancas dēla. Sevišķi līdzīgs esot mutes veidojums. Ar sejas izteiksmi centos paust, ka šāda kļūda var gadīties jebkuram. Tad es atkal sāku blenzt šofera pakausī. Mašīnā valdīja klusums. Pārmaiņas pēc pievērsos logam.

—   Kā jums patīk armijā? — Silsbērna kundze strupi ievaicājās — vienīgi, lai turpinātu sarunu.

Tieši šajā brīdī man uznāca klepus lēkme. Kad tā pārgāja, pavērsos pret viņu un pēc iespējas atsaucīgi pavēstīju, ka esmu tur ticis pie daudziem draugiem. Leikoplasta iesaiņojums, kurā atradās mana diafragma, mazliet traucēja pagriezties pret viņu.

Viņa pamāja.

—   Man liekas — jūs visi esat vienkārši burvīgi, — viņa mazliet divdomīgi noteica. — Jūs esat līgavas vai līgavaiņa draugs? — viņa apvaicājās, lai tiktu tuvāk skaidrībai.

—   Nu, patiesībā es neesmu gluži draugs …

—   Labāk jau nu nesakiet, ja esat līgavaiņa draugs,— no aizmugures sēdekļa mani pārtrauca vedējmāte. — Man vajadzētu dabūt viņu rokās uz kādām divām minūtēm. Tikai uz divām minūtēm, ar to pilnīgi pietiktu.

Silsbērna kundze uz mirkli — taču ar visu ķermeni — pagriezās, lai uzsmaidītu runātājai. Tad viņa atkal pagriezās taisni. īstenībā mēs pagriezāmies gandrīz unisonā. Ievērojot, ka Silsbērna kundze bija pagriezusies tikai uz acumirkli, jāatzīst, ka smaids, kuru viņa dāvāja vedējmātei, sānu sēdekļa apstākļos bija īsts meistardarbs. Tas bija pietiekami spožs, lai paustu viņas neierobežoto solidaritāti ar visu jaunatni visā pasaulē, bet it īpaši ar šo drosmīgo, atklāto klātesošo pārstāvi, kuru gan viņa, iespējams, pazina pārāk virspusēji, ja vien vispār pazina.

—   Asinskārais sievišķis! — izsmējīgi ierunājās vīrietis.

Un mēs ar Silsbērna kundzi atkal apgriezāmies. Ierunājies bija vedējmātes vīrs. Viņš sēdēja tieši man aiz muguras, pa kreisi no savas sievas. Mēs savstarpēji apmainījāmies ar tukšiem, nebiedriskiem skatieniem, ar kādiem šajā paģirainajā 1942. gadā apmainījās varbūt vienīgi virsnieki ar ierindniekiem. Sim sakaru karaspēka pirmās klases leitnantam galvā bija ļoti interesanta Gaisa karaspēka pilota cepure — formas naģene, no kuras dibena bija izvilkts apaļais stieples gredzens, kas cepures valkātājam parasti piešķir zināmu, acīmredzot jau iepriekš iecerētu brašuļa izskatu. Taču šajā gadījumā cepure ne mazākā mērā nepildīja savu uzdevumu. Likās, ka tās vienīgais uzdevums ir radīt manī sajūtu, ka mana paša galvassega, kas man pienācās pēc reglamenta un kas bija man mazliet par lielu, ir lielā steigā no atkritumu tvertnes izmakšķerēta klauna mice. Viņam bija slimīga, būtībā — iebaidīta cilvēka seja. Neticami, kā viņš bija noplūdis ar sviedriem — tie klāja pieri, virslūpu un pat degungalu, — viņam būtu īstais laiks iedzert sāls tableti.

—   Esmu precējies ar visasinskārāko sievišķi sešu apgabalu teritorijā, — viņš sacīja, vērsdamies pie Silsbērna kundzes un vēlreiz demonstratīvi iesmiedamies. Aiz tīri automātiska respekta pret viņa dienesta pakāpi es gandrīz vai iesmējos reizē ar viņu — tā būtu bijusi sveša cilvēka un armijas pārstāvja tukša, īsa iesmiešanās, kas skaidri liecinātu, ka esmu viņa un visu pārējo pasažieru pusē un ne pret vienu nenostājos.

—   Tieši tā, — vedējmāte teica. — Tikai divas minūtes, ar to man pietiktu, brāl. O, ja tik man izdotos dabūt viņu šajās divās mazajās rociņās …

—   Labi, labi. Neņem to tā pie sirds, — viņas vīrs atsaucās ar šķietami neizsmeļamu laulāta drauga labdabību. — Neņem pie sirds. Ilgāk dzīvosi.

Silsbērna kundze atkal pagriezās pret aizmugures sēdekli un apbalvoja vedējmāti ar kanonizējamu smaidu.

—   Vai kāds šajās kāzās vispār ir redzējis kaut vienu no viņa puses? — viņa rāmi vaicāja, vienīgi mazliet — tieši tik daudz, lai paliktu pilnīgi pieklājības robežās, — uzsverot vietniekvārdu «viņa».

Vedējmāte atbildēja pietiekoši indīgi:

—   Nē. Viņi visi ir kaut kur Rietumu piekrastē vai nezin kur vēl citur. Es nu gan vēlētos kādu no viņiem redzēt šeit!

Viņas vīrs atkal iesmējās.

—   Un ko tad tu darītu, dārgumiņ, ja tu kādu redzētu? — viņš apvaicājās, nekautrīgi pamirkšķinādams man ar aci.

—   Nu, es nezinu, bet kaut ko jau nu es izdarītu, — vedējmāte noteica. Smiekli no viņas pa kreisi pieņēmās.

—   Nu, kaut ko jau nu es izdarītu! — viņa uzstāja. — Es viņiem šo to pateiktu. Jā gan! Nē, tu tikai padomā! — Viņa runāja aizvien uzstājīgāk, it kā noprazdama, ka, viņas vīra pamudināti, mēs, pārējie klausītāji, varētu uztvert viņas taisnīguma izjūtā zināmu pievilcīgu tiešumu un drosmīgumu, lai cik arī bērnišķīgs un nepraktisks tas liktos.

—   Nezinu, ko es viņiem pateiktu. Varbūt es viņiem vienkārši sarunātu kādas muļķības. Nudien! Nē, patiešām! Es vienkārši nespēju noskatīties, ka pats īstākais slepkavnieks paliek nesodīts. Man asinis dzīslās sāk vārīties.

Viņa apvaldīja savu uztraukumu tieši tik ilgi, lai saņemtu no Silsbērna kundzes uzmundrinājuma pilnu skatienu. Mēs ar Silsbērna kundzi tagad bijām kļuvuši par visaktīvākajiem notikumu līdzdalībniekiem un savos nolaižamajos sēdekļos apgriezušies pilnīgi apkārt.

—   Tieši tā! — vedējmāte turpināja. — Nedrīkst taču tā vienkārši stumties cauri dzīvei un aizvainot otra jūtas, kā vien ienāk prātā!

—   Baidos, ka zinu ļoti maz par šo jaunekli, — rāmi ierunājās Silsbērna kundze. — Patiesībā es pat ne reizi neesmu viņu redzējusi. Pirmo reizi es par viņu dzirdēju, kad uzzināju par Mjūrielas saderināšanos …

—   Neviens nav viņu redzējis, — vedējmāte visai nikni attrauca. — Es neesmu viņu redzējusi. Mums bija divi mēģinājumi, un abas reizes Mjūrielas nabaga tēvam bija jāuzņemas viņa loma tikai tāpēc vien, ka šī līgavaiņa stulbā lidmašīna nevarēja pacelties gaisā. Viņam vajadzēja uzrasties šeit pagājušās otrdienas vakarā ar kaut kādu stulbu armijas lidmašīnu, taču kaut kādā tur Kolorādo vai Arizonā sniga vai notika nez kas cits tikpat stulbs, un viņš netika šurp līdz pat vieniem pagājšnakt. Tad — tādā nenormālā laikā — viņš piezvanīja Mjūrielai kaut kur no Longailendas vai nez no kurienes un uzaicināja viņu satikties kaut kādas šausmīgas viesnīcas vestibilā — viņam vajagot aprunāties. — Vedējmāte izteiksmīgi noskurinājās. — Un jūs taču zināt Mjūrielu. Viņa ir tik mīļa, ka ļauj izkomandēt sevi katram, kam tik ienāk prātā. Tas mani vai traku pataisa. Un tādiem cilvēkiem vienmēr beigu beigās nākas ciest… Un tā nu viņa apģērbās, iekāpa taksī un aizbrauca uz to viesnīcu, lai nosēdētu tajā šausmīgajā vestibilā, runādamās ar viņu līdz pat piecpadsmit pāri četriem. — Vedējmāte uz brīdi izlaida no ciešā tvēriena gardēnijas, lai paceltu pāri klēpim divas dūrē savīstītas rokas. — Ooo, tas mani traku pataisa! — viņa iesaucās.

—   Kurā viesnīcā? — pavaicāju vedējmātei. — Jūs zināt, kurā viesnīcā?

Centos piešķirt savai balsij vienaldzīgu izteiksmi, lai radītu iespaidu, ka, piemēram, mans tēvs ir iesaistīts viesnīcu biznesā un man tāpēc ir pilnīgi saprotama interese par to, kur Ņujorkā mēdz apmesties iebraucēji. Patiesībā manam jautājumam nebija nekādas jēgas. Es tikai skaļi domāju. Mani bija ieinteresējis fakts, ka brālis bija uzaicinājis savu saderināto uz satikšanos viesnīcas vestibilā, nevis savā tukšajā un pilnīgi pieejamajā dzīvoklī. Sāds tikumiskums nekādā ziņā nebija pretrunā ar viņa raksturu, taču tik un tā mani mazliet interesēja.

—   Nezinu, kurā viesnīcā, — vedējmāte aizkaitināta teica. — Vienkārši kaut kādā viesnicā. — Viņa cieši manī paskatījās. — Kāpēc jūs tā jautājat? — viņa uzstājīgi prasīja. — Jūs esat viņa draugs?

Viņas skatienam piemita kaut kas nenoliedzami draudīgs. Tas šķita nākam no pūļa, kas sastāv no vienas vienīgas sievietes, ko tikai gadījums un laiks šķīris no sēdēšanas ar adīkli vietā, no kuras paveras lielisks skats uz giljotīnu. Visu mūžu mani šausminājuši pūļi, vienalga, kādi.

—   Mēs kopā augām, — es neskaidri noteicu.

—   Jums nu gan ir laimējies!

—   Kuš, kuš, — ierunājās viņas vīrs.

—   Nu, atvaino! — vedējmāte teica viņam, tomēr vārdi bija domāti mums visiem. — Taču tu nesēdēji ar to bērnu kopā vienā istabā un tev nebija jānoskatās, kā viņa krietnu stundu no vietas vai visas acis izraud. Tur nav nekā smieklīga, un, lūdzu, ņem to vērā! Ir jau dzirdēts, ka līgavaiņiem paliek aukstas kājas, un viss kaut kas. Taču ne jau pēdējā bridi. Tiešām, nedrīkst taču tā, nedrīkst aizvainot līdz nāvei tik daudzus jaunus cilvēkus, salauzt nabaga bērnam sirdi un vēl nezin ko! Ja jau viņš ir mainījis savus nodomus, kāpēc tad, dieva dēl, nevarēja uzrakstīt viņai vēstuli un visu izbeigt kā džentlmenis? Pirms vēl nebija pastrādāts tāds posta darbs.

—    Labi, tikai neņem to tā pie sirds,—vīrs turpinaja viņu mierināt, vēl aizvien iesmiedamies, taču smiekli skanēja mazliet samāksloti.

—   Nē, tik tiešām! Kāpēc viņš nevarēja uzrakstīt viņai vēstuli un visu paziņot kā cilvēks, lai izvairītos no šīs traģēdijas un visa? — Viņa uzmeta man īsu skatienu. — Vai jūs gadījumā nevarat iedomāties, kur viņš varētu būt? — viņa metāliskā balsī noprasīja. — Ja jau jūs esat bērnības draugi, jūs varētu …

—   Es ierados Ņujorkā tikai pirms kādām divām stundām, — nervozi atbildēju. Tagad manī cieši vērās ne vien vedējmāte, bet arī viņas vīrs un Silsbērna kundze. — Līdz pat šim laikam man nav izdevies tikt pie telefona. — Sajā brīdī, cik atceros, man uznāca klepus lēkme. Tā bija pavisam īsta, taču man jāatzīstas, ka necentos to apvaldīt vai saīsināt.

—   Ierindniek, vai kāds ir skatījies jūsu kaklu? — leitnants pavaicāja, kad lēkme bija pāri.

Sajā brīdī man uznāca jauna lēkme — lai cik tas arī būtu dīvaini — pavisam īsta. Es vēl aizvien puspagriezies vai eeturtdaļpagriezies sēdēju savā nolaižamajā sēdeklī, ķermeni saliecis tieši tik daudz, lai varētu izklepoties, ievērojot visus higiēnas noteikumus.

Tas varētu likties visai nesakarīgi, tomēr uzskatu, ka tieši šeit iestarpināma rindkopa, lai atbildētu uz dažu labu āķīgu jautājumu. Un vispirms jau nu — kāpēc es paliku sēžam mašīnā? Lai kādi arī būtu dažādi blakusTpsvērumi, mašīna nepārprotami bija domāta braucēju nogādāšanai līdz līgavas vecāku mājai. Nekāda — lai ari cik svarīga — no pirmavotiem vai no starpniekiem saņemta informācija, ko varētu sniegt satriektā neapprecētā līgava vai viņas (visticamāk — saniknotie) vecāki, nevarētu attaisnot manu pilnīgi neiedomājamo klātbūtni viņu dzīvoklī. Jājautā, kāpēc tad es tomēr turpināju sēdēt mašīnā? Kāpēc es nelēcu laukā, kad mašīna apstājās, piemēram, pie sarkanā signāla? Un vēl smagāks jautājums — kāpēc es vispār tajā biju ielēcis?… Man šķiet, ka uz šiem jautājumiem atrastos vismaz ducis dažādu atbilžu un visas tās, kaut ari miglainas, tomēr būtu pilnīgi apmierinošas. Taču man liekas, ka varu bez visām tām iztikt, vienkārši vēl reizi atgādinot, ka bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrais gads, ka man bija divdesmit trīs gadi, ka es biju nupat iesaukts, ka tikko biju apmācīts turēties kopā barā un — vissvarīgākais — ka es jutos vientuļš. Kāds cilvēks ielec mašīnā pie citiem cilvēkiem un paliek tajā sēžam.

Atgriežoties pie pārtrauktā stāstījuma. Kamēr visi trīs — vedējmāte, viņas vīrs un Silsbērna kundze — mulsinoši uz mani blenza, novērojot, kā es klepoju, es pats atskatījos atpakaļ uz sīko večukiņu. Viņš vēl aizvien stingri vērās tieši uz priekšu. Gandrīz vai ar gandarījumu ievēroju, ka viņa kājas nemaz tā īsti nesniedzas līdz grīdai. Tās man likās kā veci labi draugi.

—   Un ko tad šis cilvēks galu galā taisās darīt? — vedējmāte man vaicāja, kad biju atguvies no otrās klepus lēkmes.

—   Jūs domājat Sīmoru? — es atvaicāju. Jau viņas tonis vien lika domāt, ka viņai prātā ir kaut kas viennozīmīgi pazemojošs. Tad pilnīgi negaidīti es atskārtu — un tas notika tīri intuitīvi —, ka viņai taču slepenībā itin labi varētu būt zināmi visai daudzi Sīmora biogrāfijas fakti, tas ir, mazsvarīgi un diemžēl dramatiski fakti, kuri (manā izpratnē) radīja par viņu vismaldinošāko priekšstatu. Ka zēnībā viņš kādus sešus gadus bijis Billijs Bleks, valsts radiofona «slavenība». Vai tas, ka Kolumbijas universitātes students viņš kļuva, tikko sasniedzis piecpadsmit gadu vecumu.

—   Jā, Sīmoru, — vedējmāte atsaucās. — Ar ko viņš nodarbojās pirms iesaukšanas armijā?

Un es atkal jutu sevī uzšķiļamies to pašu intuitīvo dzirksti, ka viņa zina par Sīmoru daudz vairāk, nekā

kaut kādu iemeslu dēļ gribētu izpaust. Likās, ka viņa vismaz lieliski zina, ka Sīmors pirms iesaukšanas mācījis angļu valodu, ka viņš bijis pasniedzējs. Pasniedzējs. Patiesībā vienu mirkli, kad lūkojos uz viņu, man radās ļoti netīkama nojauta: viņa zina arī, ka esmu Sīinora brālis, Un tā nu nebija doma, pie kuras varētu pakavēties. Tāpēc, pašķielējis viņai acīs, teicu:

— Viņš strādāja par pedikīru.

Tad strauji pagriezos un sāku skatīties laukā pa logu. Mašīna jau pāris minūtes bija stāvējusi, bet es tikai tagad saklausīju kaut kur Leksingtonas vai Trešajā avēnijā kareivīgu bungu rīboņu.

—   Tā ir parāde! — iesaucās Silsbērna kundze. Viņa arī pagriezās taisni.

Mēs atradāmies kaut kur pie Astoņdesmitajām ielām. Medisona avēnijas vidū bija nostādīts policists, kas bija apturējis visus braucējus ziemeļu un dienvidu virzienā. Es varu tikai teikt, ka viņš vienkārši apturēja satiksmi, nevis novirzīja to uz austrumiem vai rietumiem. Trīs vai četras mašīnas un kāds autobuss gaidīja, kad tiks tālāk uz dienvidiem, taču ārpilsētas virzienā mums bija trāpījies būt vienīgajiem gaidītājiem. Krustojumā, pie kura stāvējām, un man pārskatāmajā šķērsielas posmā Piektās avēnijas virzienā uz ietvēm un ielas malās cilvēki bija sastājušies divās trijās rindās, gaidīdami, kā varēja noprast, kad karaspēka, žēlsirdīgo māsu, skautu kolonna vai sazin kas vēl izkustēsies no pulcēšanās vietas Leksingtonas vai Trešajā avēnijā un maršēs šeit garām.

—   Ak kungs! Jūs spējat to saprast? — iesaucās vedējmāte.

Es pagriezos, un mūsu galvas gandrīz vai sasitās. Viņa bija tiktāl noliekusies uz priekšu, ka gandrīz aizņēma visu atstatumu starp Silsbērna kundzi un mani. Silsbērna kundze arī pagriezās pret viņu ar visai sāpīgu līdzjūtības izteiksmi sejā.

—   Mēs te varam nostāvēt nedēļām ilgi! — vedējmāte sacīja, pastiepusi kaklu uz priekšu, lai palūkotos laukā pa priekšējo stiklu. — Man tagad jau bija jābūt tur. Es pateicu Mjūrielai un viņas mātei, ka ieradīšos ar kādu no pirmajām mašīnām pēc piecām minūtēm. Ak dievs! Vai tad tiešām neko nevar darīt?

—   Arī man vajadzētu būt tur, — steidzīgi atsaucās Silsbērna kundze.

—   Jā, taču es viņai svēti nosolījos. Dzīvoklis tak būs pilns ar visādām ķertām tantēm un onkuļiem, un galīgi svešiem cilvēkiem, un es teicos stāvēt sardzē tikpat kā ar desmit durkļiem, lai viņa kaut brīdi varētu palikt viena … — viņa aprāvās. — Ak dievsl Tas ir šausmīgi.

Silsbērna kundze īsi un kokaini iesmējās.

—   Baidos, ka es arī esmu viena no tām ķertajām tantēm, — viņa sacīja. Bija skaidrs, ka viņa jūtas aizvainota.

Vedējmāte palūkojās uz viņu.

—   O… piedodiet! Es nedomāju jūs, — viņa teica, atzveldamās sēdeklī. — Es vienkārši gribēju teikt, ka viņu dzīvoklī ir tik šauri, un j.a tur sagāžas iekšā des-' mitiem cilvēku … Jūs taču saprotat mani.

Silsbērna kundze neko neatbildēja, bet es nepaskatījos uz viņu, lai noskaidrotu, cik nopietni viņu aizvainojusi vedējmātes replika. Tomēr atceros, ka mani pavisam dīvainā veidā iespaidoja vainas apziņa vedējmātes balsī, kad viņa atvainojās par «ķertajām tantēm un onkuļiem». Atvainošanās bija patiesa, taču bez apjukuma — vēl vairāk — bez jebkāda iztapīguma, un vienbrīd man likās, ka, par spīti teatrālajam sašutumam un efektīgajai nepiekāpībai, viņai tiešām piemīt kaut kas durklim raksturīgs, kaut kas tāds, par ko gandrīz vai varētu sajūsmināties. (Uz līdzenas vietas esmu gatavs atzīt, ka šajā gadījumā mans viedoklis ir ļoti maz no svara: cilvēki, kas nepārspīlē atvainošanos, man bieži liekas ļoti simpātiski.) Svarīgi gan ir tas, ka tieši šajā brīdī es pirmo reizi izjutu veļamies pāri kaut kādu sīku aizspriedumu vilni pret pagaisušo līgavaini, īstenībā vienīgi tikko jaušamas nosodījuma putas viļņa galotnē par viņa nepieteikto prombūtni.

—   Paskatīsimies, vai te nebūtu kaut kas darāms, — teica vedējmātes vīrs. Tā varētu runāt cilvēks, kas saglabā mieru arī ienaidnieka uguns laikā. Jutu, kā viņš man aiz muguras izvērš savus spēkus kaujai, un tad viņa galva pēkšņi iznira šaurajā telpā starp Silsbērna kundzi un mani.

—   Sofer! — viņš valdonīgi uzsauca un apklusa, gaidot atbildi. Nekavējoties to arī saņēmis, viņš ierunājās nedaudz rāmāk un demokrātiskāk:

—   Kā jūs domājat, uz cik ilgu laiku mēs te esam iesēdušies?

Šoferis pagriezās.

—  Nav ne jausmas, šef, — viņš sacīja, atkal pagriezdamies taisni.

Viņš ar interesi vēroja notikumus krustojumā. Pirms minūtes ielas atbrīvotajā joslā bija izskrējis mazs zēns ar sarkanu, pa daļai sašļukušu balonu rokā. Un nu viņu bija tikko notvēris tēvs un stiepa atpakaļ uz ietves malu, pa ceļam divas reizes iebelzdams viņam starp lāpstiņām ar saliektu plaukstu. So izdarību pūlis ar pamatotu sašutumu nopēla.

—   Jūs redzējāt, kā tas cilvēks izrīkojās ar bērnu? — Silsbērna kundze uzstājīgi noprasīja visiem reizē. Taču neviens viņai neatsaucās.

—   Varbūt uzprasīt tam kruķim, cik ilgi viņš taisās mūs te turēt? — vedējmātes vīrs apvaicājās šoferim. Viņš vēl aizvien bija paliecies uz priekšu, nepārprotami neapmierināts ar lakonisko atbildi uz savu pirmo jautājumu. — Saprotiet, mums visiem tomēr ir jāsteidzas. Vai jūs nevarētu pavaicāt tam kruķim, cik ilgi viņš taisās mūs te turēt?

Šoferis nepagriezies īgni paraustīja plecus, tomēr izslēdza aizdedzi, izkāpa no mašīnas un skaļi aizcirta smagās limuzīna durvis. Viņš bija nekārtīga un nekaunīga izskata vīrs ne gluži pilnā šofera uniformā — melnā sarža uzvalkā, taču bez naģenes.

Lēnā un neatkarīgā — lai neteiktu izaicinošā — gaitā viņš aizvilkās tos pāris soļus līdz krustojuma vidum, kur stāvēja visus izrīkojošais policists. Abi tur sarunādamies nostāvēja neiedomājami ilgu laiku. (Dzirdēju, kā vedējmāte man aiz muguras nostenējās.) Tad abi vīrieši piepeši skaļi ierēcās — it kā nebūtu vis sarunājušies, bet tikai pastāstījuši viens otram īsu, neķītru anekdošu sēriju. Tad mūsu šoferis, vēl aizvien pie sevis smiedamies, draudzīgi pamāja kruķim ar roku un atgriezās — arī lēnām — pie mašīnas. Viņš iekāpa, aizcirta durvis, izvilka cigareti no paciņas, kas atradās uz aparātu paneļa, aizbāza cigareti aiz auss un tad — tikai tad — pagriezās, lai paziņotu mums sarunas rezultātus.

—   Viņš nezina. Jāgaida, kamēr kolonna nosoļos mums garām. — Viņš pārlaida mums visiem vienaldzīgu skatienu. — Un tad varēsim mierīgi braukt tālāk. — Pagriezies atkal taisni, viņš izvilka aiz auss aizbāzto cigareti un aizsmēķēja.

Mašīnas aizmugurējā sēdeklī vedējmāte izspieda nelielu izmisīgu un bezspēcīgu vaidu. Tad iestājās klusums. Pēdējo minūšu laikā pirmo reizi atskatījos uz sīko večukiņu ar neaizsmēķēto cigāru rokā. Šķita, ka aizkavēšanās viņu nekādi nav iespaidojusi. Iespējams, ka viņa uzvedības norma, sēžot mašīnā uz aizmugurējā sēdekļa, ir absolūti nemainīga — vienalga, vai mašīna brauc, stāv, vai pat — nespēju to neiztēloties — no tilta stūrē tieši upē iekšā. Viss ārkārtīgi vienkārši. Ir tikai jāsēž ļoti taisni, raugoties, lai atstarpe starp cilindra virsu un mašīnas jumtu pastāvīgi būtu četras piecas collas, un bargi jāblenž laukā pa priekšējo stiklu. Ja Nāve — kas visu laiku tepat vien ārā ir un, iespējams, sēž uz motora pārsega — ja Nāve pārdabiskā veidā cauri stiklam ienāks tev pakaļ, vienīgā pareizā rīcība visdrīzāk ir vienkārši piecelties un bargi, taču mierīgi tai sekot. Iespējams, tu varēsi paņemt līdzi savu cigāru, ja tas ir īsts Havanas gaišais.

—   Un ko mēs tagad darīsim? Tā arī šeit tupēsim? — vedējmāte vaicāja. — Es mirstu vai nost no karstuma. — Mēs ar Silsbērna kundzi pagriezāmies tieši laikā, lai ieraudzītu, kā pirmo reizi pēc iesēšanās mašīnā vedējmāte paskatās tieši savā vīrā. — Vai tu patiešām nevari mazliet pavirzīties? — viņa tam jautāja. — Esmu tā saspiesta, ka nevaru ne elpu ievilkt.

Leitnants iesmiedamies izteiksmīgi noplātīja rokas.

—   Es tāpat sēžu gandrīz vai uz mašīnas spārna, trusīt.

Tad vedējmāte pievērsa neapmierinātu un reizē ziņkāru skatienu savam otram kaimiņam uz aizmugurējā sēdekja, kurš, kā neapzināti vēlēdamies mani uzmundrināt, aizņēma daudz vairāk vietas, nekā tas viņam īstenībā būtu nepieciešams. Starp viņa labo gurnu un paroča pamatni durvju pusē bija brīvas savas krietnas divas collas. Bez šaubām, to bija pamanījusi arī vedējmāte, taču viņai, par spīti visam dzelžainumam, nebija pietiekami daudz drosmes, lai uzrunātu šo nepieejamā izskata mazo personu. Viņa atkal pagriezās pret savu vīru.

—   Vai tu tiec pie savām cigaretēm? — viņa uzbudināti jautāja. — Te ir tik šaurs, ka es pie savējām netieku.

Izrunājot vārdus «tik šaurs» viņa atkal pagrieza galvu, lai uzmestu īsu, pilnīgi nepārprotamu skatienu mazajam apsūdzamajam, kurš patvarīgi bija aizņēmis telpu, kas likumīgi pienāktos viņai. Taču večuks savā cienīgumā palika nesatricināms. Viņš turpināja vērties tieši uz priekšu, laukā cauri priekšējam stiklam. Vedējmāte paskatījās uz Silsbērna kundzi un izteiksmīgi savilka uzacis. Silsbērna kundze atbildēja ar pilnīgas izpratnes un līdzjūtības izteiksmi sejā. Pato laiku leitnants ar visu ķermeni sasvērās uz kreisa, durvīm piespiestā gurna, lai izvilktu no savu gaišo formas bikšu kabatas cigarešu paciņu un sērkociņus. Viņa sieva paņēma cigareti un gaidīja uguni, kas tūdaļ arī tika pasniegta. Mēs ar Silsbērna kundzi vērojām cigaretes aizsmēķēšanu kā kādu mēreni saistošu burvestību.

—  O, piedodiet, — leitnants strauji iesaucās, pastiepdams cigarešu paciņu Silsbērna kundzei.

—   Paldies, es nesmēķēju, — Silsbērna kundze steidzīgi — un gandrīz vai ar nožēlu — atbildēja.

—   Icrindniek? — leitnants ievaicājās, pēc gandrīz netverama vilcināšanās brīža pastiepdams cigaretes uz manu pusi. Patiesību sakot, man tīri labi patika, ka ar šo piedāvājumu viņš ļāva vienkāršai pieklājībai gūt necilu uzvaru pār kastas aizspriedumiem, taču arī es atteicos no cigaretes.

—   Vai es drīkstētu apskatīt jūsu sērkociņus? — Silsbērna kundze ievaicājās ārkārtīgi liegā, gandrīz vai mazas meitenītes balstiņā.

—   Sos te? — leitnants pajautāja, nekavējoties pasniegdams sērkociņu ietvaru Silsbērna kundzei.

Silsbērna kundze rūpīgi pētīja sērkociņu ietvaru, un manā sejā parādījās dziļas ieinteresētības izteiksme. Uz aveņkrāsas virsējā vāciņa ar zelta burtiem bija iespiesti vārdi «Sie sērkociņi zagti Boba un Edijas Berviku mājās».

—  Burvīgi, — Silsbērna kundze teica, nogrozīdama galvu. — Tik tiešām burvīgi.

Ar sejas izteiksmi centos paust, ka bez brillēm lāgā nespēju uzrakstu salasīt un neitrāli piemiedzu acis. Izskatījās, ka Silsbērna kundzd žēl pat dot ietvaru atpakaļ īpašniekam. Kad viņa to tomēr bija izdarījusi un leitnants bija noslēpis sērkociņus sava frenča krūšu kabatā, viņa piebilda:

—   Šķiet, nekad vēl neko tādu neesmu redzējusi.

Viņa pagriezās savā nolaižamajā sēdekli gandrīz pilnīgi apkārt un gluži vai ar mīlestību raudzījās uz leitnanta frenča kabatu.

—   Mums pērn tādus sataisīja veselu lērumu, — leitnants stāstīja. — Taisni pārsteidzoši, kā tas ietaupa sērkociņus.

Vedējmāte pagriezās pret viņu va: — pareizāk — uzgriezās viņam virsū.

—   Ne jau tāpēc mēs to izdarījām, — viņa sacīja, uzmezdama Silsbērna kundzei tādu kā jūs-jau-zinātkādi-ir-tie-vīrieši skatienu, un vērsās pie viņas:

—   Es nemaz nezinu, bet man tas likās asprātīgi. Banāli, taču asprātīgi. Jūs jau saprotat.

—   Burvīgi. Liekas, ka nekad …

—   Patiesībā — tas jau nav nekas oriģināls. Tagad tādi ir visiem, — vedējmāte teica. — Taisnību sakot, šo ideju es aizņēmos no Mjūrielas mātes un tētiņa. Viņiem vienmēr tādi ir mājās. — Viņa dziji ievilka dūmus un, turpinādama runāt, tos pa daļiņai izpūta, it kā sadalīdama pa zilbēm. — Nē, tie nudien ir satriecoši cilvēki. Tieši tas mani beidz vai nost visā šajā lietā. Nesaprotu, kāpēc tā negadās visādiem salašņām, bet tieši tik jaukiem cilvēkiem. To es nekādi nevaru saprast.

Gaidīdama atbildi, viņa pavērās Silsbērna kundzē.

Silsbērna kundze smaidīja smaidu, kas bija reizē daudznozīmīgs, bezkrāsains un mīklains, un tas man, atceros, atgādināja nolaižamajā sēdeklī nosēdinātu Monu Lizu.

—   Arī es par to esmu bieži domājusi, — viņa rāmi ieminējās. Tad visai divdomīgi piebilda: — Redziet, Mjūrielas māte ir mana nelaiķa vīra jaunākā māsiņa.

—   O! — vedējmāte ieinteresēta iesaucās. — Tad jau jūs visu zināt! — Viņa pastiepa neparasti garu kreiso roku, lai nopurinātu cigaretes pelnus pelnutraukā zem loga vīra pusē. — Es tik tiešām domāju, ka viņa ir viens no nedaudzajiem pa īstam lieliskajiem cilvēkiem, ko dzīvē esmu sastapusi. Es domāju, viņa ir izlasījusi gandrīz vai visu, kas jelkad nodrukāts. Vai dieniņ, ja es būtu izlasījusi kaut vai tikai desmito daļu no tā, ko izlasījusi šī sieviete un aizmirsusi, es varētu būt laimīga. Saprotiet, viņa ir mācīta sieviete, ir strādājusi /aprakstā, pati zīmē savus tērpus, un mājās viņa pati padara visu līdz pēdējam sīkumam. Un debešķīgi gatavo! Patiesi! Es tiešām domāju, ka viņa ir visbrīn …

—  Vai viņa piekrita šīm laulībām? — Silsbērna kundze pārtrauca. — Saprotiet, es vaicāju tāpēc, ka ilgu laiku biju prom Detroitā. Pēkšņi nomira svaine, un man nācās…

—   Viņa ir pārāk iejūtīga, lai par to runātu, — vedējmāte sausi atteica. Tad papurināja galvu. — Saprotiet, viņa ir — kā lai to pasaka — tik diskrēta un tā. — Un, brīdi padomājusi, turpināja. — Patiesību sakot, šorīt bija varbūt vienīgā reize, kad es dzirdēju viņu pasakām kaut ko nosodošu par visu šo lietu, tik tiešām. Un tas arī notika tikai tāpēc, ka viņa bija ļoti noraizējusies par nabaga Mjūrielu. — Viņa vēlreiz pastiepa roku, lai nokratītu pelnus.

—   Ko tad viņa šorīt teica? — Silsbērna kundze alkaini noprasīja.

Likās, ka vedējmāte brīdi pārdomā.

—   Nu, patiesībā neko daudz, r— viņa atbildēja. — Es domāju, neko aizvainojošu vai tiešām m'evājošu, neko tamlīdzīgu. Viņa vienīgi pateica, ka, viņasprāt šis Sīmors esot latents homoseksuālists un vispār baidoties precēties. Un to viņa neteica ar riebumu, saprotiet, vai tamlīdzīgi. Viņa to pateica — nu, teiksim — kā inteliģents cilvēks. Es domāju -j— kā cilvēks, kas ilgus gadus pakļāvis sevi psihoanalīzei. — Vedējmāte palūkojās uz Silsbērna kundzi. — Tas nav nekāds noslēpums vai kaut kas tamlīdzīgs. Es domāju, Federa kundze jums to pateiktu arī pati, tā ka es te neizpaužu nekādus noslēpumus vai kaut ko tādu.

—   Es zinu, — Silsbērna kundze steidzīgi atbildēja. — Viņa jau nu nekādā gadījumā …

—   Saprotiet, es gribu pateikt, — vedējmāte pārtrauca Silsbērna kundzi, — ka viņa jau nu nav tas cilvēks, kas ne no šā, ne no tā pēkšņi sāks runāt tādas lietas, nebūdama svēti pārliecināta, ka viņai ir taisnība. Un visu pirmām kārtām viņa nemūžam neko tādu nebūtu teikusi, ja Mjūriela nebūtu — nu, teiksim — tik izmisusi un tā joprojām. — Viņa drūmi papurināja galvu. — Ak tu kungs, ja jūs tikai būtu redzējusi šo nabaga bērnu.

Protams, man šeit vajadzētu pārtraukt stāstījumu, lai aprakstītu manu attieksmi pret būtiskākajiem vedējmātes izteikumiem. Taču šobrīd es laidīšu tos vēl gar ausīm, ja vien lasītājs spēj paciesties kopā ar mani.

—   Ko vēl viņa teica? — Silsbērna kundze vaicāja. — Reja, es domāju. Vai viņa vēl kaut ko teica?

Es neskatījos uz viņu — nespēju novērst acis no vedējmātes sejas —, taču uz brīdi man radās dīvains iespaids, ka Silsbērna kundze ir gandrīz vai iesēdusies galvenajai runātājai klēpī.

—   Nē. Neko. Vairāk gandrīz neko, — vedējmāte, iegrimusi pārdomās, nogrozīja galvu. — Saprotiet, viņa vispār neko nebūtu teikusi, kad viņai apkārt stāv cilvēki, ja vien Mjūriela nebūtu tik traki uztraukusies. — Viņa atkal nokratīja pelnus. — Viņa vēl vienīgi pateica, ka šis Sīmors ir šizoīds tips un — skatīsimies patiesībai acīs — īstenībā Mjūriela ir tikai ieguvusi, ka notikumi iegrozījušies tā, kā tie iegrozījušies. Man tas likās saprātīgi, taču neesmu pārliecināta, ka tā likās arī Mjūrielai. Viņš Mjūrielai tā sagrozījis galvu, ka viņa vairs neatšķir rītu no vakara. Tieši tas man …

Sai brīdī viņa tika pārtraukta. Un pārtraucējs biju es. Cik atceros, mana balss skanēja nedroši — kā vienmēr, kad esmu pamatīgi uztraucies.

—   Kāpēc Federa kundze uzskata, ka Sīmors ir latents homoseksuālists un šizoīds tips?

Visu — vedējmātes, Silsbērna kundzes, pat leitnanta — acis, visīstākie starmeši, piepeši uzklupa man.

—   Ko? — vedējmāte ar neslēptu naidīgumu asi noprasīja. Un atkal man radās īslaicīga, smeldzoša nojausma — viņa zina, ka esmu Sīmora brālis.

—   Kāpēc Federa kundzei radusies doma, ka Sīmors ir latents homoseksuālists un šizoīds tips?

Stīvi pablenzusi uz mani, vedējmāte izteiksmīgi nošņācās un, cik vien iespējams, ironiski vērsās pie Silsbērna kundzes:

—   Kā jūs domājat: vai pilnīgi normāls cilvēks varētu nostrādāt tādu numuru, kā viņš šodien? — Viņa sarauca uzacis un brīdi nogaidīja. Tad rāmi pārvaicāja: — Vai jūs varat to saprast? Sakiet godīgi. Es vienkārši vaicāju. Lai šim džentlmenim būtu skaidrs.

Silsbērna kundzes atbilde bija pašas smalkjūtības, paša godīguma iemiesojums:

—   Nē, to es, protams, nevaru, — viņa sacīja.

Man uznāca pēkšņa, gandrīz nepārvarama vēlēšanās izlēkt no mašīnas un mesties prom jebkurā virzienā.

Taču, kā atceros, es aizvien vēl sēdēju savā nolaižamajā sēdeklī, kad vedējmāte mani uzrunāja vēlreiz.

—   Paklausieties, — viņa teica tēloti iecietīgā tonī, kādā skolotājs varētu runāt ar bērnu, kas ir ne vien atpalicis, bet kuram turklāt vēl arī nepārtraukti tek deguns. — Es, protams, nezinu, cik labi jūs pazīstat cilvēkus. Bet sakiet, kurš vīrietis, būdams pie pilna prāta, tieši pirms kāzām visu nakti nejaus savai līgavai gulēt, gvelzdams visādas blēņas, ka ir pārāk laimīgs, lai precētos, un ka vēlas, lai kāzas atliek, kamēr viņš atgūs līdzsvaru, citādi viņš nespēšot uz tām ierasties? Un tad, kad viņa līgava ir izskaidrojusi viņam gluži kā bērnam, ka viss jau ir mēnešiem plānots un saskaņots, ka viņas tēvs ziedojis neticami daudz naudas, .pūļu un visa kā, lai tikai sarīkotu viesības un visu pārējo, ka radi un draugi no visas valsts jau ir ceļā, — tad pēc šiem paskaidrojumiem viņš paziņo, ka viņam esot briesmīgi žēl, taču viņš nevarot precēties, kamēr nejutīšoties mazāk laimīgs, vai kaut ko vēl trakāku! Pacentieties padomāt, ja jums nav iebildumu. Vai tas izklausās normāli? Sakiet, vai tas izklausās pēc vīrieša, kas ir pie pilna prāta? — Tagad viņa jau spiedza. — Vai arī tas izklausās pēc tāda, kuru vajadzētu iespundēt trako mājā?

Viņa bargi manī nolūkojās, un, tā kā es tūlīt pat neķēros pie savas aizstāvības un neatzinu arī savu vainu, viņa smagi atzvēlās sēdeklī un vērsās pie sava vīra.

—     Iedod, lūdzu, vēl vienu cigareti! Ar šo es tūlīt apdedzināšos.

Viņa pasniedza degošo cigaretes galu vīram, kurš to pelnutraukā nodzēsa. Tad viņš vēlreiz izvilka savu cigarešu paciņu.

—   Aizdedzini arī, — vedējmāte teica. — Man vairs galīgi nav spēka.

Silsbērna kundze noklepojās.

—   Man rodas iespaids, tā ir laime, ka viss tā ir iegrozījies…

—   Es jums jautāju, — vedējmāte pārtrauca viņu jaunos dedzības uzplūdos, paņemdama no vīra aizsmēķētu cigareti. — Vai jums paliek iespaids, ka viņš ir normāls cilvēks — normāls vīrietis? Vai arī jums rodas iespaids, ka viņš ir pilnīgi nenobriedis vai arī ir ārprātīgs un trakojošs maniaks?

—  Ak dievs! Es tiešām nezinu, ko teikt. Man vienkārši sāk likties, ka tā vienkārši ir laime, ka viss …

Vedējmāte piepeši sparīgi saslējās sēdekli, izpūzdama caur nāsīm dūmus.

—   Labi, lai tas paliek uz kādu brīdi — tas nav tas svarīgākais, — viņa it kā vērsās pie Silsbērna kundzes, lai gan īstenībā caur manas kaimiņienes seju — ja tā var teikt — uzrunāja mani. — Jūs kaut reizi kādā filmā esat redzējusi…? — viņa uzstājīgi vaicāja.

Vārds, kuru viņa nosauca, bija toreiz visai plaši pazīstamas, bet tagad — 1955. gadā — jau slavenas kinoaktrises un dziedātājas pseidonīms.

—  Jā, — Silsbērna kundze steidzīgi un ar interesi atsaucās, gaidīdama turpinājumu.

Vedējmāte pamāja ar galvu.

—   Labi. Vai jūs nejauši neesat ievērojusi, ka viņa tā dīvaini šķībi smaida? It kā tikai ar vienu sejas pusi? Tas ir ļoti viegli pamanāms, ja vien …

—   Jā, jā, — esmu gan! — Silsbērna kundze atbildēja.

Vedējmāte ievilka dūmu, uzmezdama man tikko jaušamu skatienu.

—   Redziet, tā ir tāda sava veida daļēja paralīze, — viņa teica, pavadīdama katru vārdu ar dūmu mutulīti. — Un kā jūs domājat, kā viņa to dabūjusi? Sis normālais Sīmors esot viņai iesitis, un viņai uz sejas bijis jāuzliek deviņas šuves. — Viņa pagriezās un (iespējams, nespēdama scenārijā atrast vērtīgāku remarku) kārtējo reizi nokratīja pelnus.

—   Vai drīkstu jautāt, kur jūs to dzirdējāt? — es pavaicāju. Manas lūpas viegli trīcēja kā tādas divas muļķes.

—   Kāpēc ne? — viņa sacīja, neraudzīdamās vis uz mani, bet gan uz Silsbērna kundzi. — Mjūrielas māte par to ieminējās pirms kādām pāris stundām, kad Mjūriela vai visas acis jau bija izraudājusi. — Viņa palūkojās uz mani. — Vai jūs apmierina šāda atbilde? — Viņa pēkšņi pārlika gardēniju pušķi no labās rokas kreisajā. Tas bija pirmais — vismaz manis redzētais — žests, kas skaidri pauda viņas satraukumu. — Starp citu, tikai tā, jūsu zināšanai, — viņa sacīja, skatoties uz mani. — Vai jūs zināt, kas jūs, manuprāt, esat? Es domāju, ka jūs esat Sīmora brālis. — Viņa brīdi nogaidīja, tad, manu atbildi nesagaidījusi, turpināja. — Jūs izskatāties viņam līdzīgs, cik varu spriest pēc tās viņa idiotiskās bildes, un bez tam man ir zināms, ka viņa brālim vajadzēja ierasties uz kāzām. Viņa māsa vai kāds cits tā esot teicis Mjūrielai. — Vedējmātes skatiens bija kā piekalts pie manas sejas. — Vai jus esat viņa brālis? — viņa bez aplinkiem noprasīja.

Mana balss gan laikam skanēja mazliet aizlauzti, kad atbildēju:

—  Jā. — Man dega seja. Tomēr savā ziņā sevis apzināšanās bija kļuvusi nesalīdzināmi mazāk izplūdusi nekā visu laiku, kopš pēcpusdienā biju izkāpis no vilciena.

—   Es zināju, ka esat, — vedējmāte teica. — Ziniet, es nemaz neesmu tāda muļķe. Man kļuva skaidrs, kas jūs esat, jau tai pašā brīdī, kad jūs iekāpāt mašīnā. — Viņa pagriezās pret vīru. — Vai es neteicu, ka tas ir viņa brālis, jau tai pašā brīdī, kad viņš iekāpa mašīnā? Vai es neteicu?

Leitnants sēdeklī mazliet pagrozījās.

—  Nūja, tu teici, ka viņš varbūt — ja, teici, — viņš atbildēja. — Teici. Jāt

Nemaz nebija jāskatās uz Silsbērna kundzi, lai sajustu, ar kādu uzmanību viņa uzsūc sevī šo pavērsienu notikumu gaitā. Es pametu zaglīgu mirkli viņai garām un aiz viņas uz piekto pasažieri — sīko večukiņu, lai noskaidrotu, vai viņa noslēgtība palikusi tikpat neskarta. Tā bija palikusi neskarta. Nekad vēl neviena cilvēka vienaldzība nebija mani tā gandarījusi.

Vedējmāte atkal pievērsās man.

—  Jūsu zināšanai, es zinu arī to, ka jūsu brālis nebūt nestrādā par pedikīru. Tāpēc neākstieties! Tā nu ir gadījies, ka es zinu arī to, ka viņš vai piecdesmit gadu bijis Billijs Bleks «Gudrajā bērnā» vai kaut kā tā.

Silsbērna kundzes dalība sarunā piepeši kļuva rosīgāka.

—  Tajā radio seriālā? — viņa ievaicājās, un es jutu, ka viņa skatās uz mani ar svaigu, dziļāku interesi.

Vedējmāte viņai neatbildēja.

—   Kurš jūs bijāt? — viņa uzprasīja man. — Dzordžijs Bleks? — Ziņkāres un netaktiskuma mistrojums viņas balsī bija visai interesants, pat atbruņojošs.

—  Džordžijs Bleks bija mans brālis Volts, — es sacīju, atbildēdams tikai uz otro jautājumu.

Viņa pagriezās pret Silsbērna kundzi.

—   To gan uzskata par tādu noslēpumu vai kaut ko tamlīdzīgu, bet šis cilvēks un viņa brālis Sīmors piedalījušies raidījumos ar pseidonīmiem. Bleķu bērni.

—   Neuztraucies, dārgumiņ, neuztraucies! — viņai visai nervozi ieteica leitnants.

Sieva pievērsās viņam.

—   Es nevaru par to neuztraukties, — viņa atsaucās — un atkal, par spīti visiem maniem apzinīgajiem centieniem, man pavisam viegli iedzēla kaut kas līdzīgs sajūsmai par metāla — lai cik nu spoži nospodrināta — pieskaņu viņas balsī. — Viņa brāli uzskata par tik inteliģentu, ka pasarg dies, — viņa sacīja. — Četrpadsmit vai cik tur gadu vecs jau mācījies koledžā un tā tālāk. Ja tas, ko viņš tam bērnam šodien nodarījis, ir inteliģenti, tad es esmu Mahatma Gandijs! Tikai man paliek nelabi no tā.

Tieši tajā brīdī mana neērtības sajūta kļuva drusku spēcīgāka. Kāds ļoti cieši pētīja manas sejas kreiso — vieglāk ievainojamo — pusi. Tā bija Silsbērna kundze. Viņa mazliet sarāvās, kad pēkšņi pagriezos pret viņu.

—   Vai drīkstu jautāt: jūs bijāt Badijs Bleks? — viņa vaicāja, un zināma godbijības pieskaņa balsī gandrīz vai lika uz acumirkli iedomāties, ka viņa grasās pasniegt man pildspalvu un mazu safjānādā iesietu albumiņu autogrāfam. No šīs acumirklīgās domas man kļuva pavisam neērti — kaut vai tikai tāpēc, ka bija 1942. gads un kopš manu komerciālo panākumu laika bija aizritējuši deviņi vai desmit gadi.

—   Es vaicāju tāpēc, — viņa turpināja, — ka mans vīrs vienmēr klausījās šo pārraidi, nelaizdams garām nevienu…

—   Ja vēlaties zināt, — vedējmāte viņu pārtrauca, skatīdamās uz mani, — tas nu bija raidījums, kas man vienmēr pilnīgi riebās. Man riebjas pārgudri bērni. Ja man kādreiz būtu bērns, kas …

Teikuma beigas paliks mūžam mums nezināmas. Viņu pārtrauca — pēkšņi un neapstrīdami — visgriezīgākais, visapdullinošākais, vis netīrākais tauru izbrēktais «mi», kādu jebkad biju dzirdējis. Esmu pārliecināts, ka mēs visi mašīnā burtiski salēcāmies. Sajā brīdī mums garām soļoja bundzinieku un taurētāju grupa, kas sastāvēja no kādiem simt vai vēl vairāk, kā šķita, absolūti nemuzikāliem jūras skautiem. Viņi, vienkārši līdz noziedzībai izlaidīgi aizklīzdami no melodijas, spēlēja «Mūžu mūžos «Zvaigznes un svītras»». Silsbērna kundze ļoti saprātīgi aizspieda ausis ar plaukstām.

Likās, ka šis neizturamais tracis nekad nebeigsies. Vienīgi vedējmātes balss spētu to pārvarēt — vai vismaz tai būtu vērts censties. Un, kad viņa savu tomēr panāca, likās, ka viņa kliedz mums kaut ko pilnā kaklā no milzīga attāluma, piemēram, kaut kur no lētajām vietām «Jenkiju stadiona» tribīnēs.

—   Es to nevaru vairs izturēt! — viņa bļāva. — Kāpsim ārā un sameklēsim kādu vietu, no kurienes var piezvanīt! Man jāpiezvana Mjūrielai un jāpasaka, ka mēs kavējamies! Viņa prātā sajuks!

Mēs ar Silsbērna kundzi bijām pagriezušies ar sejām uz priekšu, lai varētu novērot šo vietēja mēroga Armagedonu. Tagad mēs savos nolaižamajos sēdekļos atkal pagriezāmies atpakaļ, lai paskatītos uz Vadoni. Un, iespējams, mūsu glābēju.

—   Tepat Septiņdesmit devītajā ielā ir Srafta restorāns, — viņa auroja Silsbērna kundzei. — Iesim iedzert zelteri, un es no turienes varēšu piezvanīt! Tur vismaz būs kondicionētājs!

Silsbērna kundze jūsmīgi māja ar galvu, ar lūpu kustībām likdama noprast, ka saka «jā».

—   Nāciet jūs arī! — vedējmāte uzkliedza man.

Atceros, cik loti dīvaini spontāns bija mans atbildei

izkliegtais, šajā situācijā pilnīgi ekstravagantais vārds «lieliski». (Līdz pat šai dienai lāgā nespēju izskaidrot, kāpēc kuģi pamest aicināto skaitā vedējmāte iekļāva arī mani. To varētu būt izraisījusi dzimuša līdera dabiskā tieksme pēc kārtības. Var gadīties, ka viņa juta neskaidru, taču nepārvaramu nepieciešamību izsēdināt savu desantu pilnā sastāvā … Mana neparasti zibenīgā piekrišana mani pašu gan pārsteidza mazāk — kā daudz vienkāršāk izskaidrojams fakts. Es atļaujos domāt, ka tas bija tīri reliģisks impulss. Dažos dzenbudistu klosteros eksistē likums — kas varbūt ir vienīgā nopietnā disciplīnas prasība: ja kāds mūks uzsauc otram mūkam «Ei!», tad šim otram mūkam bez jebkādas apdomāšanās jāatsaucas ar tādu pašu «Ei!».)

Vedējmāte pagriezās sēdeklī un pirmo reizi vērsās tieši pie sīkā večukiņa, kas sēdēja viņai blakus. Viņš vēl aizvien stīvi vērās tieši uz priekšu, it kā viņa skatītā aina nebūtu mainījusies ne par matu, likdams uzliesmot manī neapdzēšamām pateicības jūtām. Neaizdedzinātais īstais Havanas cigārs vēl aizvien bija iežmiegts starp diviem pirkstiem. Vai nu tāpēc, ka sīkajam večukiņam šķietami nekas nebija iebilstams pret drausmīgo dārdoņu, ko radīja garāmejošā bundzinieku un taurētāju grupa, vai, iespējams, aiz stingras pārliecības, ka jebkuram vīrietim, kam pāri par astoņdesmit, jābūt vai nu galīgi kurlam, vai vismaz krietni pakurlam, vedējmāte pieliecās tā, ka viņas lūpas atradās kādu collu vai divas no večukiņa kreisās auss.

—   Mēs taisāmies kāpt ārā! — viņa uzkliedza savam kaimiņam —.gandrīz iekliedza viņā. — Mēs taisāmies sameklēt kādu vietu, no kuras var piezvanīt un kur varbūt varēs iedzert kaut ko atspirdzinošu. Vai jūs negribētu mums pievienoties?

Sīkā večukiņa acumirklīgā reakcija bija turpat vai lieliska. Vispirms viņš paskatījās uz vedējmāti, tad uz mums, pārējiem, un tad plati pasmaidīja. Smaida žilbinošo iespaidu nemazināja pat fakts, ka tam nebija absolūti nekādas jēgas. Ne arī tas, ka viņa zobi bija uzkrītoši, skaisti un transcendentāli mākslīgi. Kādu mirkli viņš ziņkārīgi lūkojās vedējmātē, burvīgā kārtā smaidam nemaz nemainoties. Vai, pareizāk sakot, lūkojās uz viņu — manuprāt, gluži kā domādams, ka vedējmātei vai kādam no mums varētu būt mīļš nodoms piedāvāt viņam piknika groziņu ar gardumiem.

—   Šķiet, ka viņš nesadzirdēja tevi, mīlulīt! — leitnants iekliedzās.

Vedējmāte pamāja ar galvu un vēlreiz pievirzīja savu lūpu megafonu pavisam klāt pie večukiņa auss. Patiešām godalgojamā ska|umā viņa vecajam vīram atkārtoja uzaicinājumu kopā ar mums pamest mašīnu. Un vēlreiz, spriežot pēc sejas, večukiņš ar vislielāko prieku bija gatavs atsaukties uz jebkuru ierosinājumu — iespējams, pat aizrikšot līdz īstriverai un paplunčāties tajā. Tomēr atkal uzmācās netīkamā pārliecība, ka viņš nav dzirdējis neviena paša vārda. Tad piepeši viņš apliecināja, ka tā tas tiešām ir. Ļoti plati smaidīdams, viņš pacēla roku ar cigāru un ar vienu pirkstu zīmīgi pieskārās vispirms lūpām, tad ausij. Tas, kā viņš izdarīja šo žestu, radīja iespaidu, ka tas uzskatāms par lielisku joku, kurā viņš nodomājis dalīties ar mums visiem.

Šajā brīdī Silsbērna kundze man blakus pakustējās — pat palēcās —, likdama noprast, ka viņai viss

kļuvis skaidrs. Viņa pieskārās vedējmātes sārtā atlasa piedurknei un iekliedzās:

—   Es zinu, kas viņš ir! Viņš ir kurls un mēms — viņš ir kurlmēmais. Tas ir Mjūrielas tēva tēvocītis!

Vedējmātes lūpu kustības liecināja, ka viņa iesaucas «O!». Viņa apsviedās sēdeklī pret vīru.

—   Tev ir papīrs un zīmulis? — viņa uzbļāva leitnantam.

Pieskāros viņas rokai un iekliedzos, ka man ir. Steidzīgi — gluži it kā mums nevienam vairs nebūtu ne mirkļa laika — es izņēmu no frenča iekškabatas mazu blociņu un zīmuļa galu, ko pavisam nesen biju rekvizējis kādā atvilktnē savas rotas kancelejā Fortbeningā.

Pārlieku salasāmā rokrakstā uzrakstīju uz papīra lapiņas: «Mūs uz nenoteiktu laiku aizkavē parāde. Mēs taisāmies meklēt telefonu un kaut ko padzerties. Vai Jūs nevēlētos mums pievienoties?» Es pārlocīju lapiņu un pasniedzu to vedējmātei, kas to savukārt atlocīja, izlasīja un pasniedza tālāk sīkajam večukiņam. Viņš, turpinādams smaidīt, to izlasīja, tad paskatījās uz mani un pāris reižu sparīgi palocīja galvu. Vienu bridi domāju, ka tā arī ir visa — un pietiekami izsmeļoša — atbilde, taču viņš negaidīti pastiepa roku uz manu pusi, un es nopratu, ka viņš vēlas, lai iedodu viņam blociņu un zīmuli. Neatskatīdamies uz vedējmāti, no kuras lieliem viļņiem plūda nepacietība, pasniedza to viņam. Vecais vīrs ļoti rūpīgi novietoja blociņu uz ceļiem, tad mirkli pasēdēja ar paceltu zīmuli, acīmredzot iegrimis pārdomās, taču joprojām smaidīdams tikpat plati. Tad zīmulis loti nedroši sāka kustēties. Beidzot tika arī uzlikts punkts uz «i». Tad gan blociņš, gan zīmulis tika atdoti tieši man rokās ar īpašu un brīnišķīgi sirsnīgu galvas mājienu. Viņš bija uzrakstījis vienu, vēl nesastingušu vārdu: «Priecāšos!» Vedējmāte, lasīdama man pār plecu, tā kā iespurdzās, taču es steidzīgi paskatījos uz dižo rakstītāju un ar savu sejas izteiksmi centos apliecināt, ka mēs visi, visi mašīnā, esam īsti un patiesi labas dzejas pazinēji un esam viņam pateicīgi.

Cits pēc cita mēs pa abām durvīm atstājām mašīnu — tādu kā pamestu kuģi Mcdisona avēnijas vidū, karstā un lipīgā makadama jūrā. Leitnants brīdi aizkavējās, lai paziņotu šoferim par mūsu dumpi. Loti labi atceros, ka nebeidzamā bundzinieku un taurētāju kolonna vēl aizvien soļoja garām un dārdoņa nebija kļuvusi klusāka ne par matu.

Vedējmāte un Silsbērna kundze devās uz Srafta restorānu. Viņas soļoja cieši blakus — gandrīz kā izlūki — uz dienvidiem pa Medisona avēnijas austrumu pusi. Kad leitnants bija beidzis skaidroties ar šoferi, viņš panāca abas sievietes. Gandrīz panāca. Viņš palika tām mazliet aiz muguras, acīmredzot, lai neviena netraucēts varētu izvilkt portmoneju un noskaidrot, cik īsti naudas viņam ir līdzi.

Mēs ar līgavas tēva tēvocīti soļojām arjergardā. Vai nu viņa nojauta sacīja, ka esmu draugs, vai vienkārši tāpēc, ka biju blociņa un zīmuļa īpašnieks, taču viņš drīzāk man pieslējās nekā vienkārši sāka iet blakus. Viņa skaistā zīda cilindra virsa man lāgā nesniedzās pat līdz plecam. Atcerēdamies viņa kāju garumu, es pagausināju soli. Līdz kvartāla beigām mēs jau bijām palikuši labu gabaliņu iepakaļ. Nedomāju, ka tas mūs abus uztrauktu. Starp citu, atceros, ka brīdi pa brīdim palūkojāmies attiecīgi augšup un lejup viens uz otru un apmainījāmies ar idiotiskām grimasēm, paužot prieku par to, ka esam ceļabiedri.

Kad mēs abi ar manu kompanjonu sasniedzām Srafta restorāna virpuļdurvis Septiņdesmit devītajā ielā, vedējmāte, viņas vīrs un Silsbērna kundze jau bija nostāvējuši pie tām pāris minūšu. Gaidošā trijotne izskatījās visai draudīgi. Viņi bija sarunājušies, bet kad pievienojās mūsu pāris, sarunu pārtrauca. Mašīnā vēl tikai pirms dažām minūtēm, kad garām dārdēja bundzinieku un taurētāju kolonna, kopējās neērtības, gandrīz vai kopējās ciešanas bija piešķīrušas mūsu mazajai grupiņai kaut ko vienojošu — apmēram tā, kā smagas lietusgāzes sagūstītai tūristu grupai īsas ekskursijas laikā Pompejā. Taču tagad, mums ar sīko vcčukiņu tuvojoties Srafta restorāna virpuļdurvīm, negaiss acīm redzami bija pāri. Mēs ar vedējmāti apmainījāmies skatieniem, kas liecināja, ka vēl pazīstam viens otru, taču par tikšanos īpašā sajūsmā neesam.

— Remonts, — viņa salti paziņoja, vērdamās manī. Lai gan neoficiāli, taču pilnīgi nepārprotami viņa mani atkal ieskaitīja izstumto kategorijā, un šajā brīdī bez jebkāda pieminēšanas vērta iemesla man pēkšņi uzmācās tāda pamestības un vientulības apziņa, kādu nebiju jutis visu dienu. Un tad — ir vērts to pieminēt —

gandrīz sinhroni atkal aktivizējās mans klepus. Izvilku no bikšu kabatas kabatlakatu. Vedējmāte pagriezās pret Silsbērna kundzi un savu vīru.

—   Tepat kaut kur jābūt Longšampa restorānam, — viņa sacīja, — taču es nezinu, kur.

—   Arī es nezinu, — Silsbērna kundze atbildēja.

Izskatījās, ka viņa ir ļoti tuvu asarām. Gan uz pieres, gan virslūpas cauri biezajai pūderkrēma kārtai bija izspiedušās sviedru lāsītes. Kreisajā rokā viņa bija saņēmusi melnu lakādas somiņu. Viņa to turēja tā, it kā tā būtu viņas vismīļākā lelle un viņa pati — pagalam nelaimīgs, pēc eksperimentiem ar lūpu krāsu un pūderi no mājām aizbēdzis bērns.

—   Un taksi arī nedabūt ne par kādu naudu, — leitnants pesimistiski novilka.

Arī viņš izskatījās sašļucis. Viņa «brašā pilota» cepure izskatījās ņirdzīgi neatbilstoša «neiebaidāmā drosminieka» bālajai, nosvīdušajai sejai, un atceros, ka man uznāca vēlēšanās noraut to viņam no galvas vai vismaz pagriezt tā, lai naģene neizskatītos tik lecīgi — vēlēšanās, rada tai, kāda dažkārt uznāk bērnu viesībās, kur vienmēr neglābjami atrodas kāds mazs, izcili neizskatīgs bērns papīra cepurē, kas nošļūk uz vienas vai abām ausīm.

—   Ak kungs, kas par dienu! — mums visiem pavēstīja vedējmāte. Mākslīgo puķu vainadziņš bija sašķiebies, viņa bija pilnīgi izmirkuši sviedros, taču, kā man šķita, vissmagāk cietis bija viņas — ja tā var teikt — visnenozīmīgākais aksesuārs — gardēniju pušķis. Viņa to vēl aizvien izklaidīgi turēja rokā. Tas nu acīm redzami nebija izcietis šo pārbaudījumu.

—   Ko mēs darīsim? — vedējmāte vaicāja viņai neraksturīgā izmisumā. — Mēs taču nevaram iet kājām. Viņi dzīvo gandrīz Riverdc'ūā. Varbūt kādam ir kāda ideja? — Un viņa paskatījās vispirms uz Silsbērna kundzi, tad uz savu vīru — un tad — iespējams, izmisuma dzīta, — uz mani.

—   Man tepat netālu ir dzīvoklis, — es strauji un nervozi ierunājos. — Līdz tam ir tikai viens kvartāls, ne vairāk, — man radās sajūta, ka šo informāciju esmu sniedzis pārāk skaļi. — Tur dažkārt uzturas mana māsa, kamēr mēs esam dienestā, taču tagad viņas tur nav. Viņa dienē BASD un ir aizbraukusi kaut kādās dienesta darīšanās. — Es paskatījos uz vedējmāti vai uz kādu punktu virs viņas galvas. — Jūs varēsiet no turienes piezvanīt, ja vēlēsieties, — es sacīju. — Un dzīvoklī ir kondicionētājs. Mēs varam kādu brīdi atvēsināties un atvilkt elpu.

Kad mana ielūguma pirmais šokējošais iespaids bija pāri, vedējmāte, Silsbērna kundze un leitnants noturēja tādu kā apspriedi ar skatieniem, taču nekas neliecināja, ka varētu tikt pieņemts kāds lēmums. Vedējmāte bija pirmā, kas izrādīja kaut kādu aktivitāti. Velti nopūlējusies atrast kaut ko līdzīgu viedoklim abu pārējo acīs, viņa atkal pievērsās man un vaicāja:

—   Jūs teicāt, ka jums ir telefons?

—   Jā. Ja vien mana māsa nav to kaut kādu neiedomājamu iemeslu dēļ atvienojusi.

—   Kā lai mēs zinām, ka tur nav jūsu brālis? — vedējmāte noprasīja.

Sāda doma manā pārkarsušajā galvā nebija iešāvusies.

—   Nedomāju vis, ka viņš būs tur, — es sacīju. — Viņš var būt — tas jau ir arī viņa dzīvoklis —, taču nedomāju, ka viņš tur būs. Tiešām nedomāju.

Kādu brīdi vedējmāte atklāti vēroja mani — un viņas skatiens, pārmaiņas pēc, nebija nekaunīgs, ja vien par nekaunīgu nesauc arī bērna skatienu. Tad viņa atkal pagriezās pret savu vīru un Silsbērna kundzi un teica:

—   Var arī aiziet. Vismaz piezvanīt varēsim.

Abi piekrītoši pamāja. Silsbērna kundze patiesībā aizgāja pat tik tālu, ka atcerējās pieklājības normas, kas jāievēro, saņemot ielūgumu pie šrafta restorāna durvīm. Cauri saules sakausētajai pūderkrēma kārtai man tika Emīlijas Postas smaids. Atceros, ka biju par to ļoti pateicīgs.

—   Ejam. Ejam prom no šīs saules, — mūsu vadone teica. — Un ko lai es iesāku ar šo?

Viņa negaidīja, lai kāds atbildētu. Viņa pagājās ietves malā un bez jebkādas sentimentalitātes atbrīvojās no novītušo gardēniju pušķa.

—   Labi, vediet mūs, Aiakdaf! — viņa man sacīja. — Un mēs jums sekosim. Vienīgi man vēl jāpasaka, ka labāk gan būtu, ja viņa tur nebūtu, kad mēs tur nonāksim, citādi es to izdzimteni nositīšu. — Viņa paskatījās uz Silsbērna kundzi. — Atvainojiet, ka es tā izsakos, bet es tiešām tā domāju.

Saņēmis rīkojumu, es gandrīz vai laimīgs vedu savus ciemiņus. Pēc acumirkļa man blakus pa kreisi un krietni zemu materializējās zīda cilindrs, un mans īpašais, kaut arī neoficiālais pavadonis uzsmaidīja man augšup — vienu brīdi man pat likās, ka viņš taisās ieslidināt savu plaukstu manējā.

Mani trīs ciemiņi un viens draugs palika priekšnamā, kamēr es steigšus pārskatīju dzīvokli.

Visi logi bija ciet, abu gaisa kondicionētāju slēdži rādīja «Izslēgts», un pirmais elpas vilciens šķita kā dziļa ieelpa aizvēsturiska jenotādas kažoka kabatā. Vienīgā skaņa istabā bija tāda kā saraustīta, trīsoša murrāšana, kas nāca no ledusskapja, ko savulaik lietotu bijām nopirkuši ar Sīmoru. Mana māsa Bubū, palikdama uzticīga savai meitenīgajai un jūrnieciskajai uzvedībai, bija atstājusi to ieslēgtu. Patiesību sakot, vai no vienas vietas bija jaušamas nekārtības, kas liecināja, ka mitekli savā ziņā pārņēmusi jūrasbraucēja. Šķērsām pāri dīvānam ar oderi uz leju bija pārmests glīts tumšzils flotes leitnantes frencis. Pustukša «Luisa Sērija» konfekšu kārba — nenoēstās konfektes satura pārbaudei bija stiprāk vai viegļāk saspiestas — bija atstāta atvērta uz kafijas galdiņa pie dīvāna. Uz rakstāmgalda atradās ierāmēta fotogrāfija — apņēmīga izskata jauneklis, kuru līdz šim nebiju redzējis. Un visi skatienam sniedzamie pelnutrauki zeltin zēla, piekrauti līdz malām ar lūpu krāsas nosmērētiem cigarešu galiem un papīra mutautiņiem. Es neiegāju ne virtuvē, ne guļamistabā, ne vannas istabā, tikai pavēru durvis, lai ātri pārbaudītu, vai tur nerēgojas visā augumā izslējies Sīmors. Diezgan daudz darba vēl sagādāja aizkaru uzvilkšana, gaisa kondicionētāju ieslēgšana, pelnutrauku iztukšošana. Un tūlīt jau sagāzās iekšā arī pārējie desanta dalībnieki.

—   Te jau ir vēl karstāk nekā bija ārā uz ielas! — vedējmāte, iesoļodama dzīvoklī, paziņoja sveiciena vietā.

—   Tūlīt būšu jūsu rīcībā, — es sacīju. — Nekādi nespēju ieslēgt šo kondicionētāju.

Šķita, ka ieslēgšanas poga tiešām iesprūdusi, un man nācās ap to krietni noņemties.

Kamēr es darbojos ap kondicionētāja slēdzi — atceros, ka pat nebiju noņēmis savu formas cepuri —, pārējie visai aizdomīgi apstaigāja istabu. Ar acs kaktiņu vēroju viņus. Leitnants, piegājis pie rakstāmgalda, stāvēja, apskatīdams kādas trīs vai četras pēdas lielu sienas laukumu tieši virs rakstāmgalda, kur mēs ar brāli ar demonstratīvu sentimentalitāti bijām piesprauduši vairākas 8X10 izmēra fotogrāfijas. Silsbērna kundze — neglābjami — apsēdās. Un es nodomāju — vienīgajā krēslā istabā, kurā miega priekus mēdza baudīt mans mūža mierā aizgājušais Bostonas terjers; nodriskātie, ar velvetu apvilktie paroceņi bija no vienas vietas nosmulēti un nozelēti viņa nakts murgu laikā. Līgavas tēva tēvocītis — mans lielais draugs — kā liekas, bija izgaisis pavisam. Šķita arī, ka vedējmāte pēkšņi nokļuvusi kaut kur citur.

—   Tūlīt sagādāšu jums kaut ko dzeramu, — es mulsi noteicu, vēl aizvien pūlēdamies pieveikt kondicionētāja slēdzi.

—   Es labprāt iedzertu kaut ko aukstu, — izdzirdu kādu labi pazīstamu balsi.

Es apgriezos par simt astoņdesmit grādiem un ieraudzīju, ka vedējmāte ir izstiepusies uz dīvāna, kāpēc arī, vērodams tikai stāvošos, es biju viņu pazaudējis n» acīm.

—   Burtiski pēc brīža piezvanīšu no jūsu telefona, — viņa man paziņoja. — Esmu tā izsutusi, ka šobrīd es tik un tā nevarētu pat muti pavērt, lai runātu pa telefonu. Mēle ir galīgi sausa.

Gaisa kondicionētājs pēkšņi iedūcās, un es izgāju istabas vidū starp dīvānu un krēslu, uz kura sēdēja Silsbērna kundze.

—   Nezinu, kas ledusskapī būs dzerams, taču man šķiet, ka tur …

—   Nesiet vienalga, ko! — mūžīgā runassieva mani pārtrauca. — Ka tik slapjš. Un auksts.

Viņas kurpju papēži atradās uz manas māsas frenča piedurknes. Rokas bija sakrustotas uz krūtīm. Zem galvas pabāzts spilvens.

—   Un ielieciet ledu, ja ir, — viņa piebilda un aizvēra acis.

īsu brīdi es slepkavnieciski uz viņu palūkojos, tad noliecos un iespējami taktiski izvilku Bubū frenci viņai no kājapakšas. Jau paspēru soli, lai atstātu istabu un ķertos pie saviem namatēva pienākumiem, kad mani uzrunāja pie rakstāmgalda stāvošais leitnants.

—   Ku' ta' jūs rāvāt visas šitās bildes? — viņš vaicāja.

Piegāju taisni viņam klāt. Man vēl aizvien bija galvā pārlieku lielā formas cepure. Nebija ienācis prātā to noņemt. Es stāvēju pie rakstāmgalda viņam blakus, tomēr drusku aiz viņa un paskatījos uz fotogrāfijām. Paskaidroju, ka tās lielākoties ir vecas «Gudrā bērna» dalībnieku fotogrāfijas no laikiem, kad mēs ar Sīmoru piedalījāmies raidījumā.

Leitnants pagriezās pret mani.

—   Kas tas ir? — viņš vaicāja. — Nekad neesmu dzirdējis. Kāds no tiem bērnu aptaujas raidījumiem? Jautājumi un atbildes, un tamlīdzīgi?

Neapšaubāmi viņa balsī nemanāmi, taču brīdinoši bija iezadzies augstākas dienesta pakāpes militārpersonas tonītis. Likās, ka viņš arī nolūkojās uz manu cepuri.

Es noņēmu cepuri un sacīju:

—   Nē, ne gluži. — Manī pēkšņi zināmā mērā bija pamodies tāds nelāgs ģimenes lepnums. — Tāds tas bija, pirms tajā sāka piedalīties mans brālis. Un apmēram tāds tas atkal kļuva, kad viņš beidza tajā piedalīties. Taču viņš patiešām pilnīgi izmainīja raidījuma stilu. Viņš pārvērta raidījumu par tādu kā bērnu apaļo galdu.

Leitnants palūkojās uz mani, kā likās, ar pieaugošu interesi.

—   Jūs arī tur piedalījāties? — viņš vaicāja.

—   Jā.

Istabas otrā galā no neredzamas putekļainas paslēptuves uz dīvāna atskanēja vedējmātes balss.

—   Es gribētu gan redzēt, kā viņi dabūtu gatavu, lai mans bērns piedalītos šitajās idiotiskajās programmās! — viņa sacīja. — Es drīzāk ietu nāvē, no tiesas, nevis ļautu kādam no maniem bērniem kļūt par mazu ekshibicionistu publikas priekšā. Tas sakropļo bērniem visu dzīvi. Popularitāte un viss kaut kas tāds, nemaz nerunājot par pārējo. Pajautājiet jebkuram psihiatram. Tiešām, vai tad tā ir normāla bērnība, ko? — Viņas galva, ko tagad pušķoja sašķiebies ziedu vainadziņš, pēkšņi iznira redzeslaukā. Gluži kā atdalīta no ķermeņa, tā balstījās uz dīvāna atzveltnes, pievērsta leitnantam un man. — Varbūt tieši tāpēc jūsu brālis ir tāds, — Galva sacīja. — Saprotiet, ja dzīve bērnībā ir tā sakropļota kā jūsējā, jūs, dabiski, it nekad neiemācīsieties kļūt pieauguši. Jūs nekad neiemācīsieties, kā jāizturas pret normāliem cilvēkiem. Tieši tā Fcdera kundze art sacīja pirms pāris stundām tanī guļamistabā, tanī trakomājā. Tieši tā. Jūsu brālis nekad nav spējis iemācīties, kā jāizturas pret citiem cilvēkiem. Tā vien liekas, ka viņš nemāk neko citu, kā vienīgi izgreznot apkārtējo sejas ar rētām. Viņš taču ir galīgi nederīgs laulībai vai vienalga kam puslīdz normālam, dieva vārds. Un patiesībā tieši tā Federa kundze ari teica. — Tad Galva pagriezās tieši tik daudz, lai uzmestu niknu skatienu leitnantam. — Vai man nav taisnība, Bob? Viņa tā teica vai neteica, ko? Pasaki!

Tomēr nākamā ieskanējās nevis leitnanta, bet mana balss. Mute man bija izkaltusi, cirkšņi sasvīduši. Sacīju, ka man nospļauties, ko par Sīmoru saka Federa kundze. Vai var pateikt vēl kāda profesionāli diletantiska vai amatieriska zoss. Sacīju, ka kopš Sīmoram palika desmit gadu, ikviens summa-cum-laude domātājs un ikviens intelektuāls vīriešu atejas uzraugs ir trinis ap viņu mēli. Sacīju, ka varbūt būtu citādi, ja Sīmors būtu parasts tizls izlēcējiņš ar augstu inteliģences kvotu. Sacīju, ka viņš nekad nav bijis ekshibicionists. Ka katru trešdienas vakaru viņš gāja uz raidījumu gluži kā pats uz savām bērēm. Viņš neizmeta — dies pasargi — ne vārdiņa pa ceļam līdz autobusam vai metro. Sacīju, ka neviens no tiem dieva piemeklētajiem augstprātīgajiem ceturtās šķiras kritiķiem un žurnālisteļiem nav spējis saprast, kas viņš ir patiesībā. Dzejnieks, velns parāvis! īsts dzejnieks. Pat ja viņš tā arī nebūtu nekad uzrakstījis ne rindiņas, tik un tā viņš spētu apžilbināt itin visus, ja vien viņš to vēlētos.

Sajā vietā, paldies dievam, es mitējos. Mana sirds sasodīti dauzījās, un, kā vairākumam hipohondriķu, mani uz brīdi sagrāba šausminošā nojausma, ka tieši šādas runas ir infarktu izraisītājas. Līdz pat šai dienai man nav ne jausmas, kā manu izlēcienu uztvēra mani viesi, pār kuriem biju izgāzis šo īso netīro apvainojumu straumi. Pirmais reālais atgādinājums par ārpasauli, kas nonāca manā apziņā, bija visiem pazīstamā ūdens noraušanas skaņa. Tā nāca no citas dzīvokļa daļas.

Piepeši es pārlaidu skatienu istabai starp, cauri un aiz apkārtējo sejām.

—    Kur tad večukiņš? — es vaicāju. — Mazais večukiņš? — Un mana balss bija nevainīga kā jēriņam.

Lai cik arī dīvaini, man atbildēja leitnants, nevis vedējmāte.

—   Man liekas, viņš ir vannas istabā. — Sis paziņojums tika sniegts īpaši vaļsirdīgā tonī, tā demonstrējot faktu, ka runātājam nav ne mazāko aizspriedumu pret ikdienas higiēniskajām norisēm.

—   O! — es noteicu, vēlreiz visai izklaidīgi paskatīdamies apkārt. Vai tīši vai netīši izvairījos no šausminošā vedējmātes skatiena, — to es neatceros — vai arī negribu atcerēties. Istabas otrā galā uz krēsla ieraudzīju līgavas tēva tēvocīša zīda cilindru. Man sagribējās tam skaļi uzsaukt sveicienu.

—   Atnesīšu kaut ko aukstu, ko dzert, — es teicu. — Tūlīt būšu.

—   Vai drīkstu piezvanīt? — vedējmāte negaidīti pavaicāja, kad es gāju garām dīvānam. Un strauji nolaida kājas uz grīdas.

—   Jā … Jā! Protams! — es atbildēju. Paskatījos uz Silsbērna kundzi un leitnantu. — Es varbūt sagatavošu pāris džinus ar sodu, ja būs citronu sula. Tas derēs?

Leitnanta atbilde mani pārsteidza ar savu negaidīto atsaucību.

—   Nesiet tik šurp! — viņš sacīja, saberzēdams rokas gluži kā kārtīgs žūpa.

Silsbērna kundze pārtrauca pētīt fotogrāfijas virs rakstāmgalda, lai norādītu:

—   Ja taisāt džinu ar sodu, manā kokteilī, lūdzu, džinu — tikai mazliet, mazliet. Gandrīz vai nemaz, ja tas jūs neapgrūtina.

Spriežot pēc izskata, viņa jau sāka atgūt spēkus, kaut gan no ielas projām bijām tikai īsu brīdi. Iespējams, daļēji tāpēc, ka stāvēja tieši pie sūri grūti ieslēgtā kondicionētāja un daļa aukstā gaisa plūda viņas virzienā. Atbildēju, ka parūpēšos par viņas kokteili, un tad atstāju viņu aplūkojam trīsdesmito gadu sākuma un divdesmito gadu beigu mazās radio «slavenības», daudzas izbalējušas sīkas bērnu sejas no manas un Sīmora bērnības. Izskatījās, ka arī leitnants tīri labi tiks galā pats ar sevi; rokas salicis aiz muguras, viņš kā vientuļš izlūks virzījās uz grāmatplaukta pusi. Vedējmāte sekoja man ārā no istabas, žāvādamās pēc sava paraduma — skaļi un ar plati ieplestu muti, nemaz necenzdamās žāvas apspiest vai vismaz klaji neizrādīt.

Kad, vedējmātei nākot man aiz muguras, gāju uz guļamistabas pusi, kurā atradās telefons, no priekštelpas talakā gala mums pretī nāca līgavas tēva tēvocītis. Viņa sejā valdīja tas pats stingrais miers, kas mani bija maldinājis_ gandrīz visu brauciena laiku, taču, kad viņš priekštelpā mums tuvojās, vaibsti pārvērtās; ar sejas izteiksmi viņš pauda mums vissirsnīgāko labvēlību un prieku, un es apjēdzu, ka arī pats plati smaidu pretī un neapvaldīti māju ar galvu. Šķita, ka viņa plānie sirmie mati ir tikko sasukāti — gandrīz vai tikko mazgāti, gluži it kā viņam būtu izdevies dzīvokļa otrā galā atrast mazītiņu frizētaviņu. Kad viņš bija pagājis mums garām, es izjutu vēlēšanos atskatīties pār plecu, un, kad es to izdarīju, ieraudzīju viņu centīgi man mājam — plašu laimīgu-ceļu-atgriezies-drīz mājienu. Tas bija bezgala aizgrābjoši.

Kas viņam kait?. Sajucis? — vedējmāte apvaicājās.

Izteicu cerību, ka tā tas ir, un atvēru guļamistabas durvis.

Vedējmāte smagi apsēdās uz vienas no gultām — uz Sīmora gultas, patiesību sakot. Telefons bija viegli aizsniedzams — uz naktsgaldiņa. Teicu, ka atnesīšu viņas kokteili šurp.

— Neuztraucieties — es tūlīt nākšu, — viņa sacīja. — Tikai aizveriet šīs durvis, ja jums nav iebildumu… Nē, nē, es to nedomāju tā, taču es nekad nevaru runāt pa telefonu, ja nav aiztaisītas durvis.

Teicu, ka es arī nevaru, un devos prom. Taču, kad jau biju pagriezies, lai izietu no spraugas starp abām gultām, ieraudzīju nelielu, salokāmu buraudekla somu uz logsēdekļa. Pirmajā brīdī man likās, ka tā ir manējā, kas kaut kādā mistiskā veidā pati ar saviem spēkiem tieši no Pensilvānijas stacijas nokļuvusi dzīvoklī. Nākamā doma bija, ka tā varētu piederēt Bubū. Aizgāju līdz sēdeklim. Rāvējslēdzējs nebija aizvilkts, un pietika pavisam pavirši uzmest acis somas satura virskārtai, lai man uzreiz kļūtu skaidrs, kas ir īstais īpašnieks. Otrs, ciešāks skatiens man ļāva ieraudzīt uz diviem izgludinātiem dzeltenbrūniem krekliem kaut ko, kas, manuprāt, nekādi nebūtu atstājams bez uzraudzības vienā telpā ar vedējmāti. Paķēru no somas šo priekšmetu, ieslidināju padusē, brālīgi pamāju vedējmātei, kura jau bija ielikusi pirkstu diskā pret pirmo uzgriežamo ciparu un tikai gaidīja, kad atstāšu viņu vienu, un tad aizvēru aiz sevis durvis.

īsu brīdi nostāvēju aiz guļamistabas durvīm priekšnama žēlsirdīgajā vientulībā, prātodams, ko darīt ar Sīmora dienasgrāmatu, kas, steidzos jums darīt zināmu, bija no buraudekla somas izvilktais priekšmets. Pirmā konstruktīvā ideja bija: noslēpt to līdz laikam, kad aizies mani viesi. Pavisam pieņemama doma man šķita ienest dienasgrāmatu vannas istabā un iemest veļas grozā. Taču pēc neliela rūpīga pārdomu brīža nolēmu aiznest to uz vannas istabu, palasīt atsevišķas vietas un tad iemest veļas grozā.

Tā bija — dievs mans liecinieks — ne tikai diena, kurā valda zīmes un simboli, bet arī diena, kad risinās enerģiska sazināšanās ar rakstītā vārda starpniecību. Tu ielec pilnā mašīnā, bet liktenis jau pirms šā lēciena pa aplinku ceļiem ir pacenties tev sagādāt blociņu un zīmuli gadījumam, ja nu viens no taviem ceļabiedriem būtu kurlmēms. Ja tu iezodzies vannas istabā, tad dari prātīgi, apskatīdamies, vai tikai tur augstu virs izlietnes tevi negaida kāds īss mazliet apokaliptiska — vai arī citāda — rakstura vēstījums.

Ilgus gadus starp mūsu vienas-vannistabas-ģimenes septiņiem bērniem valdīja, iespējams, baudpilns, bet noderīgs paradums — mēs atstājām cits citam ar mitru ziepju plēksnīti rakstītus vēstījumus uz zāļu skapīša spoguļa. Parasti mūsu vēstījumu galvenais saturs bija īpaši stingri norādījumi vai, it bieži, neslēpti draudi. «Bubū, pievāc savu vīkšķi, kad nelieto! Neatstāj to uz grīdas! Sveiciens! Sīmors.» «Volt, pienākusi tava reize vest Z. un F. pastaigā pa parku. Es vedu jau vakar. Uzmini, kas!» «Trešdien ir viņu jubileja. Neejiet uz kino, neslaistieties pēc raidījuma studijā un neizpelnieties sukas! Tas attiecas arī uz Tevi, Badij!» «Māte teica, ka Zūijs gandrīz ieēdis finolaksu. Neatstāj uz izlietnes malas veselībai bīstamas lietas, kuras viņš var aizsniegt un apēst!» Tie, protams, ir tipiski piemēri no bērnības, tomēr arī pēc daudziem gadiem, kad, neatkarības vai ej-nu-sazini-kā-vārdā mēs ar Sīmoru nošķīrāmies un noīrējām paši savu dzīvokli, bijām atbrīvojušies no ģimenes ieradumiem tikai nomināli. Tas ir, mēs nevarējām tā vienkārši ņemt un aizmest savas vecās ziepju plēksnītes.

Ar Sīmora dienasgrāmatu padusē ielavījies vannas istabā un rūpīgi aiz sevis noslēdzis durvis, es gandrīz tai pašā brīdī ieraudzīju vēstījumu. Taču tas nebija Sīmora, bet nepārprotami manas māsas Bubū rakstīts. Pat ar ziepēm rakstot, viņas rokraksts vienmēr bija gandrīz neatšifrējami sīks, un viņai pavisam viegli bija izdevies atrast vietu uz spogu|a šādam vēstījumam: «Celiet augstāk spāres, namdaril Kā Arējs ienāk līgavainis, daudz dižāks augumā par dižāko. Sveiciens! Ervins Sapfo, bijušais Elizejas studijas līdzstrādnieks. Lūdzu, esi laimīgs laimīgs laimigs ar savu brīnišķo Mjūrielu. Tā ir pavēle. Man ir augstāka dienesta pakāpe nekā jums visiem.» Tekstā citētais līdzstrādnieks, man jāpiebilst, bija izcila autoritāte — laika posmos atbilstoši katra vecumam — visiem mūsu ģimenes bērniem, galvenokārt pateicoties Sīmora neizmērojamai ietekmei uz mūsu visu poētisko gaumi. Es lasīju un pārlasīju citātu, tad apsēdos uz vannas malas un atvēru Sīmora dienasgrāmatu.

Tālāk seko precīzs citāts no Sīmora dienasgrāmatas lappusēm, kuras izlasīju, sēdēdams uz vannas malas. Man šķiet likumsakarīgi neminēt atsevišķu ierakstu datumus. Manuprāt, pietiks pateikt, ka visi šie ieraksti tapuši 1941. gada beigās un 1942. gada sākumā, kad viņš dienēja Fortmonmautā, tātad vairākus mēnešus, pirms laulību dienas noteikšanas.

«Šodien vakara jundas laikā bija stindzinoši auksts» un tomēr mūsu rotā vien veseliem sešiem kļuva slikti, kamēr nebeidzami spēlēja «Zvaigžņoto karogu». Man šķiet, ka neviens, kam ir normāla asinsrite, nevar nostāvēt nedabiskajā miera stājā. It sevišķi, ja tev jātur svina smagā šautene pēc komandas «Godam sveikt!». Man nav ne asinsrites, ne pulsa. Nekustība ir mana stihija. Vēl vajag tikai «Zvaigžņotā karoga» ritmu, un es nonāku pilnīgā saskaņā ar sevi. Man tas skan kā romantisks valsis.

Pēc jundas mēs saņēmām atvaļinājumu līdz pusnaktij. Satiku Mjūrielu Biltmorā septiņos. Divas glāzītes.

divas aptiekas sviestmaizes ar tunci, tad ķinitis, kaut kas ar Grlru Garsonu, ko viņa gribēja redzēt. Tumsā vairākas reizes uz viņu paskatījos, kad Grīra Garsor.a dēla lidmašīna bija kaujas laikā pazudusi. Mute pavērta. Aizrāvusies, satraukta. Pilnīga identificēšanās ar Metro-Goldwin-Mayer traģēdiju. Izjutu bijību un laimi. Kā es viņu mīlu un kā man vajadzīga viņas neizvēlīgā sirds! Viņa paskatījās uz mani, kad filmā bērni atnesa kaķēnu, lai parādītu to mātei. M. patika šis kaķēns, un viņa vēlējās, lai arī man tas patīk. Pat tumsā es varēju apjaust, ka viņa jūt parasto atsvešināšanos no manis, kura rodas vienmēr, kad man tūlīt automātiski nekļūst mīļš viss, kas šķiet mīļš viņai. Vēlāk, kad stacijā vēl iedzērām, viņa vaicāja, vai kaķēns neesot bijis «ļoti jauks». Viņa vairs nekad nesaka «burvīgs». Kad esmu viņu izbaidījis ārā no viņas parastā vārdu krājuma? Būdams gatavais sausiņš, es ieminējos, kā R. H. Blaits definējis sentimentalitāti: mēs esam sentimentāli, kad piešķiram kaut kam vairāk maiguma, nekā tam piešķīris Dievs. Sacīju (pamācoši?), ka Dievs neapšaubāmi mīl kaķēnus, taču, visticamāk, tie ir kaķēni bez Technicolor zābaciņiem kājās. Šo radošo gleznaino sīkumu viņš atstāj scenāristiem. M. to pārdomāja, šķiet, piekrita man, tomēr šīs «zināšanas» nekrita auglīgā augsnē. Viņa sēdēja, maisīdama kokteili, un jutās man pasveša. Viņa uztraucas par t!o, kā viņas mīlestība nāk un iet, uzrodas un pagaist. Viņa apšauba tās īstumu vienkārši tāpēc, ka tā nav pastāvīgi priecīga kā kaķēns. Dievs vien zina, cik tas ir skumji! Cilvēka vārdi ir kā sazvērējušies apgānīt visu uz pasaules.»

«Šovakar pusdienas pie Federiem. Lieliskas. Teļa gaļa, kartupeļu biezenis, limas pupas, svaigi salāti ar etiķi un eļļu. Saldajā ēdienā — kaut kas Mjūrielas pašas gatavots: tāds kā krēms ar avenēm virsū. Man acīs sariesās asaras. (Saigjo saka: «Es nezinu, kāpēc, / Bet ar pateicību / Man asaras birst.») Man pa rokai uz galda bija nolikta kečupa pudele. Tā vien liekas, ka Mjūriela pateikusi Federa kundzei, ka es visam klāt lieku kečupu. Atdotu visu uz pasaules, lai tikai noskatītos, kā Mjūriela bažīgi stāsta mātei, ka es apleju ar kečupu pat pupiņas. Mīļais meitēns.

Pēc pusdienām Federa kundze ierosināja noklausīties kārtējo pārraidi. Viņas sajūsma, nostalģiskā ilgošanās pēc tās, it sevišķi pēc senajiem laikiem, kad pārraidēs piedalījāmies mēs ar Badiju, izraisīja manī neveiklības sajūtu. Šovakar pārraide notika no pavisam neiedomājamas vietas — kādas Gaisa karaspēka bāzes netālu no Sandjego. Daudz par daudz pedantisku jautājumu un atbilžu. Pēc Frenijas balss likās, ka viņai ir iesnas. Zūijs bija sapņains un lieliskā formā. Diktors bija izraisījis sarunu par dzīvojamo māju celtniecību, un mazā Bērku meitiņa sacīja, ka viņai nepatīkot, ka visas mājas izskatās vienādas, — viņa domāja tās garās vienādo standartmāju rindas. Zūijs teica, ka tās esot «jaukas». Viņš teica, ka, pārnākot mājās, būtu ļoti jauki nokļūt svešās mājās. Kļūdas dēļ pusdienot kopā ar svešiem ļaudīm, kļūdas dēļ pārgulēt svešā gultā un no rīta atvadoties visus noskūpstīt, domājot, ka tie ir tavi ģimenes locekļi. Viņš sacīja, ka vēloties, lai visi pasaulē izskatītos pilnīgi vienādi. Viņš sacīja, ka tad katrs vienmēr domātu, ka tiekas ar savu sievu, savu māti vai savu tēvu, tin cilvēki, lai kur iedami, sastopoties vienmēr apkamptos, un tas izskatītos «ļoti jauki».

Visu vakaru es jutos neizturami laimīgs. Kad mēs visi sēdējām viesistabā, mani satrieca Mjūrielas un viņas mātes attiecību skaistums — viņu savstarpējā izpratne. Viņas zina viena otras vājības, īpaši tādas, kas pamanāmas sarunā, un norāda viena otrai uz tām ar skatieniem. Federa kundzes acis uzmana, lai Mjūriela izteiktos «literāri», un Mjūrielas skatiens uzmana, lai māte neaizrautos ar tukšu pļāpāšanu un liekvārdību. Kad viņas strīdas, nav jābaidās, ka strīds varētu pāraugt ilgās nesaskaņās, jo viņas ir Māte un Meita. Vērot to ir briesmīgi un skaisti. Tomēr ir brīži, kad es tur sēžu un kā apburts vēlos, lai Federa kungs biežāk iesaistītos sarunā. Brīžiem jūtu, ka viņš man nepieciešams. īstenībā reizēm, ienākot pa parādes durvīm, man patiesi liekas, ka esmu nokļuvis haotiskā, pasaulīgā klosterī divām sievietēm. Dažkārt promejot man ir dīvaina sajūta, ka M. ar māti abas ir piebāzušas man kabatas ar mazām pudelītēm un kārbiņām, pilnām ar lūpzīmuļiem, pūderi, matu tīkliņiem, dezodorantiem un tā joprojām. Es jūtos bezgala pateicīgs viņam, *aču nezinu, ko iesākt ar šīm neredzamajām dāvanām.»

«Mēs šovakar nesaņēmām savas atvaļinājuma apliecības tūlīt pēc jundas, jo kādam no rokām bija izkritusi šautene, kad mūs inspicēja atbraukušais britu ģenerālis. Es nokavēju vilcienu 5.52 un ierados uz satikšanos ar Mjūrielu stundu vēlāk. Pusdienojām pie Luna Fāra Piecdesmit astotajā ielā. Visu pusdienu laiku M. saīgusi un raudulīga, patiesi uztraukusies un pārbijusies. Viņas māte domā, ka es esmu šizoīds. Acīmredzot viņa ir runājusi par mani ar savu psihoanalītiķi, un tas viņai ir piekritis. Federa kundze lūgusi Mjūrielu taktiski noskaidrot, vai manā ģimenē nav kāds psihiskas slimības gadījums. Noskaidroju, ka Mjūriela, nabaga mīļais meitēns, ir bijusi tik naiva, ka pastāstījusi mātei, no kurienes ir rētas man uz rokām. No M. teiktā tomēr var noprast, ka tas viņas māti nav uztraucis tik daudz kā dažas citas lietas. Trīs citas lietas. Pirmkārt, es izvairoties no cilvēkiem un neprotot viņu vidū iejusties. Otrkārt, ar mani kaut kas neesot «kārtībā», jo es neesmu pavedis Mjūrielu. Treškārt, Federa kundzi jau vairākas dienas vajājot mana piezīme kādu vakaru pie galda, ka man gribētos būt beigtam kaķim. Pagājušā nedēļā viņa pusdienu laikā pavaicāja, ko es esot nodomājis darīt pēc dienesta. Vai es domājot atsākt pasniedzēja darbu tajā pašā koledžā? Vai es vispār atgriezīšoties pasniedzēja darbā? Vai arī es taisoties atgriezties radio, iespējams, par «komentatoru»? Atbildēju, ka man liekas — karš var ilgt mūžīgi, un pārliecināts esmu tikai par to, ka, ja kādreiz iestāsies miers, vēlos būt beigts kaķis. Federa kundze nodomājusi, ka tas ir kāds apšaubāms joks. Netriviāls joks. Viņa domājot, ka es esmu ārkārtīgi netriviāls, tā saka Mjūriela. Viņa domājot, ka mana līdz nāvei nopietnā atbilde bijis joks, kas jāapsveic ar viegliem, dzidriem smiekliem. Šķiet, ka viņas smiešanās bija mani mazliet izsitusi no sliedēm, un es aizmirsu viņai izskaidrot teikto. Šovakar es pastāstīju Mjūrielai, ka kāds dzenbudisma skolotājs uz jautājumu, kas ir visvērtīgākais pasaulē, reiz atbildējis, ka visvērtīgākais ir beigts kaķis, jo neviens nespēj noteikt tā cenu. M. jutās atvieglota, bet es redzēju, ka viņai grūti sagaidīt, kad viņa nokļūs mājās un varēs apliecināt mātei manas replikas nevainīgumu. Viņa atbrauca taksometrā ar mani kopā līdz stacijai. Cik viņa bija mīļa, un arī nesalīdzināmi labākā garastāvoklī! Viņa pūlējās iemācīt mani smaidīt, ar pirkstiem vilkdama muskuļus ap manu muti. Cik skaisti ir redzēt viņu smejamies! Ak Dievs, cik laimīgs es esmu kopā ar viņu! Ja vien viņa spētu būt laimīgāka ar mani. Reizēm es viņu uzjautrinu, un viņai, šķiet, patīk mana seja un rokas, un pakausis, un viņa jūtas dziji gandarīta, stāstīdama savām draudzenēm, ka ir saderināta ar Billiju Bleķu, kas gadiem ilgi piedalījies «Gudrajā bērnā». Un man šķiet, ka visumā viņa jut jauktu mātišķu un seksuālu tieksmi pēc manis. Taču pilnībā darīt viņu laimīgu es nespēju. Ak Dievs, palīdzi man! Vienīgais baismīgais mierinājums ir tas, ka mana mīļotā jūt neizsīkstošu, absolūti nesagraujamu mīlestību pret pašu laulības institūtu. Viena no viņas pamattieksinēm ir nepārtraukti spēlēt «mammu un bērnus». Viņas mērķi laulībā ir absurdi un aizkustinoši. Viņa vēlas, tumši, tumši iedegusi, varen šikā viesnīcā pieiet pie dežuranta, lai apvaicātos, vai viņas Vīrs pastu jau ir saņēmis. Viņa vēlas pirkt aizkarus. Viņa vēlas pirkt topošām mātēm domātus tērpus. Viņa — apzināti vai neapzināti — vēlas izkļūt no savas mātes mājas, lai gan ir tik ļoti pieķērusies mātei. Viņa vēlas bērnus — glītus bērnus, kuri izskatītos pēc viņas, nevis pēc manis. Un man ir tāda sajūta, ka viņa vēlas arī pati savus, nevis mātes Ziemassvētku eglītes rotājumus, ko katru gadu izsaiņot no kārbas.

Šodien saņēmu no Badija ļoti jocīgu vēstuli, ko viņš uzrakstījis tūlīt pēc atgriešanās no norīkojuma virtuvē. Es viņu iedomājos, rakstīdams par Mjūrielu! Viņš Mjūrielu nicinātu par precēšanās iemesliem, kurus tikko minēju. Taču vai tie ir nicināmi? Savā ziņā tiem tādiem vajadzētu būt, un tomēr man tie šķiet tik cilvēciski un tik skaisti, ka nespēju par to domāt, neizjūtot dziļu, dziļu aizkustinājumu. Viņam būtu iebildumi arī pret Mjūrielas māti. Viņa ir kaitinoša un pašpārliecināta sieviete, un šāda tipa sievietes Badijs nevar ciest. Diez vai viņš spētu šo sievieti ieraudzīt tādu, kāda viņa ir. Kā cilvēku, kam visu mūžu liegta kaut vismazākā izpratne par lielo poēzijas plūdumu, kas strāvo cauri visam, visām lietām. Tikpat labi viņa varētu būt mirusi, taču viņa turpina dzīvot, iegriezdamās delikatešu veikalos, apmeklēdama savu analītiķi, katru vakaru aprīdama pa romānam, iežņaugdamās korsetē, perinādama plānus, kā nodrošināt Mjūrielai labklājību un veselīgus apstākļus. Es mīlu viņu. Un uzskatu par neiedomājami brašu.

Visai rotai šovakar aizliegts atstāt kazarmas. Veselu stundu nostāvēju rindā atpūtas istabā, lai tiktu pie te

lefona. Izklausījās, ka Mjūriela jūt tādu kā atvieglojumu, ka es šovakar netieku. Tas mani uzjautrina un iepriecina. Cita meitene, ja viņa tiešām gribētu tikt uz vienu vakaru vaļā no sava līgavaiņa, šādā telefona sarunā izplūstu žēlabās. M. tikai iesaucās «O!», kad es viņai pateicu, ka netieku. Kā es pielūdzu viņas vienkāršību, viņas šausmīgo godīgumu. Kā es uz viņu paļaujos!»

«Ir 3.30 naktī. Esmu kancelejā. Nevaru aizmigt. Uzmetu šineli uz pidžamas un atnācu uz šejieni. Dežurants ir Els Aspezi. Viņš guļ aizmidzis uz grīdas. Es varu palikt šeit, ja viņa vietā atbildu pa telefonu. Kas par vakaru! Federa kundzes psihoanalītiķis bija ieradies pusdienās un tirdīja mani, piežmiegdams un atlaizdams, līdz pusdivpadsmitiem. Reizēm ļoti lietpratīgi un gudri. Reizi vai divas pat attapos, ka spēlēju viņa pusē. Kā redzams, viņš jau kādu laiku ir aizrāvies ar mani un Badiju. Šķita, ka viņu gan personiski, gan arī profesionāli interesē, kāpēc es sešpadsmit gadu vecumā negaidīti pametu raidījumu. Viņš patiešām bija dzirdējis pārraidi par Linkolnu, taču viņam bija palicis iespaids, ka es esot mikrofonā sacījis, ka «Getisbergas runa» ir «bērniem kaitīga». Tas nav tiesa. Paskaidroju, ka pārraidē teicu vienīgi: manuprāt, tā ir runa, ko skolēniem mācīties no galvas fr kaitīgi. Viņam bija radies arī iespaids, ka es esot nosaucis šo runu par negodīgu. Pastāstīju, ka es tikai teicu, ka pie Getisbergas bija 15 112 kritušo un ievainoto un ka runātājam — ja kādam vispār bija jārunā šā notikuma gadadienā un ja tas būtu absolūti godīgs cilvēks — būtu vienkārši jāiznāk publikas priekšā un jāpakrata pret to dūre. Viņš neiebilda, taču šķita, viņam radies iespaids, ka sirgstu ar sava veida kompleksu — dziņu pēc pilnības. Viņš daudz un saprātīgi runāja par to, cik vērtīgi esot dzīvot arī neideālu dzīvi un samierināties gan ar savām, gan citu vājībām. Es piekritu, taču tikai teorētiski. Es stāvēšu un kritīšu par šādu neizvēlīgumu līdz pašai pastardienai, taču tikai tāpēc, ka tas rada iespēju būt veselīgam un kļūt savā ziņā īsti un apskaužami laimīgam. Vienkārši iet pa šādu ccļu — tas ir iet pa Dao ceļu, kas neapšaubāmi ir visaugstākais. Taču, lai to sasniegtu izvēlīgais, viņam būtu jāatsakās no dzejas, jānokļūst viņpus dzejas. Tas ir, viņš nevarētu iemācīties vai piespiest sevi abstrakti mīlēt sliktu dzeju, nemaz nerunājot par tās pielīdzināšanu labai. Viņam būtu jāatsakās no dzejas vispār. Teicu, ka tā nebūt nav viegla lieta. Dr. Simss teica, ka es esot pārāk prasīgs — uztverot to tā, kā to varot uztvert tikai pilnību meklējošs maksimālists. Vai es varu to noliegt?

Acīmredzot satrauktā Federa kundze viņam bija pastāstījusi par Šarlotes deviņām šuvēm. Domāju, ka esmu pārsteidzies, pastāstīdams par šo sen aizmirsto notikumu Mjūrielai. Viņa uz karstām pēdām visu atstāsta mātei. Man, bez šaubām, vajadzēja pret to iebilst, taču es nespēju. M., nabaga bērns, manī var klausīties tikai tad, ja klausās arī viņas māte. Taču es nepavisam netaisījos Šarlotes šuves pārrunāt ar Simsu. Un ne jau nu pie pirmās glāzītes.

Šovakar stacijā es M. puslīdz apsolījos šajās dienās aiziet pie psihoanalītiķa. Simss man pavēstīja, ka vietējais garnizona psihoanalītiķis esot ļoti labs. Acīmredzot Federa kundze bija jau reizi vai vairākas tikusies ar viņu zem četrām acīm un pārrunājusi šo tematu. Nez kāpēc tas mani neuztrauc? Bet neuztrauc. Tas šķiet jocīgi. Bez jebkāda pamatota iemesla šī ziņa manī modina siltas jūtas. Man vienmēr ir likušās mazliet simpātiskas visparastākās sievasmātes no humoristiskajiem žurnāliem. Katrā ziņā neredzu, ko es varētu zaudēt, aizgājis pie psihoanalītiķa. Ja es izdarīšu to armijā, tas būs par brīvu. M. mīl mani, taču nejutīsies man tiešām tuva, starp mums nekad nebūs īstas tuvības, nebūs vieglprātības, kamēr nebūšu rūpīgi izanalizēts.

Ja es sākšu un kad es sākšu piestaigāt pie analītiķa, es ceru, ka viņam, Dievs dod, pietiks gaišredzības iesaistīt konsultācijās arī dermatologu. Speciālistu roku jautājumos. Pieskaršanās zināmiem cilvēkiem uz manām rokām atstāj zīmes. Reiz parkā, kad Frenija vel dzīvojās pa ratiņiem, es uzliku roku uz viņas pūkainās galviņas un noturēju par ilgu. Citreiz — kad ar Zūiju Lēva Septiņdesmit otrās ielas ķinītī skatījos spoku filmu. Viņam bija seši vai septiņi gadi, un viņš palīda zem sēdekļa, lai nebūtu jāredz kāds šausmu skats. Es uzliku roku viņam uz galvas. Zināmas galvas, zināmas krāsas un zināmu cilvēku matu struktūra atstāj uz manas ādas neizdzēšamas zīmes. Un citas lietas arī. Reiz Šarlote, bēgdama no manis, izskrēja no studijas un es, lai meiteni aizturētu, saķēru viņu aiz kleitas. Aiz dzeltenas katūna kleitas, kas man tā patika, jo bija viņai par garu. Man vēl aizvien ir citrondzeltens plankums uz labās plaukstas ādas. Ak Dievs, ja nu man ir kāda klīniska diagnoze, tad — inverss paranoiķis. Man ir aizdomas, ka cilvēki ir sazvērējušies padarīt mani laimīgu.»

Atceros, ka aizvēru — patiesībā aizcirtu — dienasgrāmatu, izlasījis vārdu «laimīgu». Tad es vairākas minūtes nosēdēju ar dienasgrāmatu padusē, kamēr attapos no neērtības sajūtas, ko bija radījusi tik ilga sēdēšana uz vannas malas. Kad piecēlos, jutu, ka esmu nosvīdis daudz pamatīgāk nekā pa visu dienu, gluži it kā nupat būtu izkāpis no vannas, nevis tikai piecēlies pēc pasēdēšanas uz tās malas. Piegāju pie veļas groza, pacēlu vāku un gandrīz vai ar ļaunprātīgu rokas vēzienu burtiski ietriecu Sīmora dienasgrāmatu palagos un spilvendrānās, kas atradās groza dibenā. Tad, gaidīdams uzrodamies kādu labāku un konstruktīvāku ideju, aizgāju atpakaļ un atkal apsēdos uz vannas malas. Minūti vai divas blenzu Bubū vēstījumā uz zāļu skapīša spoguļa, tad izgāju no vannas istabas, smagi aizcirzdams durvis aiz sevis, it kā ar spēku vien varētu šo telpu slēgt uz visiem laikiem.

Nākamā apstāšanās vieta bija virtuvē. Par laimi, tajā varēja iekļūt no priekštelpas, un nebija jāiet cauri viesistabai un jāsastopas ar maniem viesiem. Iegājis virtuvē un aiztaisījis abpusveramās durvis, novilku svārkus — savu frenci — un nosviedu uz lakotā galda. Likās, ka frenča novilkšana prasījusi visus manus spēkus, un es, palicis vienā sporta krekliņā, kādu laiku vienkārši nostāvēju, atgūdams spēkus, pirms ķerties pie Hērakla varoņdarba — kokteiļu gatavošanas. Tad pēkšņi — it kā es būtu pamanījis, ka mani izspiego pa sīkiem caurumiņiem sienā, — sāku virināt skapīšus un ledusskapja durvis, meklēdams kokteilim vajadzīgās sastāvdaļas. Visu atradis, dažās minūtēs sabrūvēju kādu krūzes tiesu cukurainas kokteiļdziras. Paņēmu piecas glāzes un sāku meklēt paplāti. Sameklēt paplāti bija gana grūti, un ap to laiku, kad tā beidzot atradās, es, atvērdams un aizvērdams kārtējā skapīša durvis, jau izdvesu īsus, skaidri saklausāmus kunkstus.

Brīdī, kad, salicis glāzes un krūzi uz paplātes un atkal uzvilcis frenci, grasījos iet ārā no virtuves, virs manas galvas iekvēlojās iedomāta spuldzīte — gluži kā komiksos, kad jāparāda, ka varonim pēkšņi radusies spoža ideja. Aizgāju atpakaļ pie dzērienu skapīša un izņēmu pustukšu piektdaļgalona pudeli skotu viskija. Es noliku paplāti uz grīdas. Paņēmu glāzi un ielēju viskiju — pavisam nejauši — vismaz četru pirkstu tiesu. īsu mirkli kritiski aplūkojis glāzi, es kā īsts, daudzkārt pārbaudīts vesternu galveno lomu tēlotājs vienā rāvienā izmetu to sausu. It kā nieks vien būtu, tomēr, par to rakstot vien, man pamatīgi jānoskurinās. Ir jau tiesa, ka man bija divdesmit trīs gadi un es varēju darīt tikai to, ko šādos apstākļos darītu jebkurš karstasinīgs divdesmittrīsgadīgs vientiesis. Taču man tas nebija gluži tik vienkārši. Kā mēdz teikt, Neesmu Nekāds Dzērājs. Pēc vienas viskija unces man vai nu noteikti kļūst briesmīgi nelabi, vai ari es sāku sirot pa istabu, meklēdams neticīgos. Un visi zina, ka pēc divām uncēm esmu beigts.

Taču šī — izcili saudzīgi izsakoties — nebija parasta diena, un es atceros, ka, paceldams paplāti un atsākdams ceļu uz istabu, nejutu nevienu no parastajām gandrīz tūlītējām metamorfozēm. Likās, ka pētāmā subjekta iekšās tiek ģenerēts līdz šim vēl nenovērots karstums, taču tas arī bija viss.

Kad ienesu paplāti viesistabā, nekādas labvēlīgas izmaiņas manu viesu uzvedībā nebija vērojamas, ja vien nemin uzmundrinošo apstākli, ka grupā bija atgriezies līgavas tēva tēvocītis. Viņš bija ieperinājies mana mirušā bulterjera vecajā krēslā. Viņa mazās kājiņas bija sakrustotas, mati sasukāti, tauku traips tikpat uzkrītošs kā vienmēr, un — iedomājieties tikai! — viņa cigārs kūpēja. Mēs apsveicām viens otru pat vēl ekstravagantāk nekā parasti, gluži it kā šīs periodiskās šķiršanās reizes mums pēkšņi būtu sākušas likties neizturami garas un nevajadzīgas.

Leitnants vēl aizvien kavējās pie grāmatplauktiem. Viņš stāvēja, šķirstīdams no plaukta paņemtu grāmatu, un, šķiet, bija pilnīgi iegrimis tajā. (Man tā arī nekad nav izdevies noskaidrot, kas tā bija par grāmatu.) Silsbērna kundze, kas izskatījās krietni vien atkopusies, pat atdzīvojusies un, kā man šķita, uzklājusi svaigu pūderkrēma kārtu, tagad bija apsēdusies uz dīvāna, vistālākajā stūri no līgavas tēva tēvocīša. Viņa šķirstīja kādu žurnālu.

—   Ak, cik jauki! — viņa, noskatījusies, kā es nolieku uz kafijas galdiņa paplāti, iesaucās saviesīgā tonī. Un tikpat saviesīgi pasmaidīja.

—   Es pielēju džina pavisam mazliet, — es meloju, sākdams maisīt šķidrumu krūzē.

—   Tagad šeit iekšā ir tik jauki un vēsi, — Silsbērna kundze teica. — Starp citu, vai drīkstu jums kaut ko pajautāt? — to sacīdama, viņa nolika malā žurnālu, piecēlās un, apmetuši līkumu dīvānam, piegāja pie rakstāmgalda. Tad pastiepa roku un pielika pirksta galu pie vienas no fotogrāfijām. — Kas ir šis skaistais bērns? — viņa vaicāja. Tagad, gaisa kondicionētājam raiti un droši strādājot, viņa, izmantojusi brīvo brīdi sejas sakopšanai, vairs nebija tas sagurušais un biklais bērns, kas bija stāvējis svelmainajā saulē pie Srafta retorāna Septiņdesmit devītajā ielā. Tagad viņa uzrunāja mani ar to pašu eleganto līdzsvarotību, kas viņai bija raksturīga pirmīt, kad iemetos mašīnā pie līgavas vecmāmiņas mājas un viņa man vaicāja, vai es neesot Dikijs Briganca.

Metu mieru kokteiļu maisīšanai, piegāju pie Silsbērna kundzes. Viņa bija pielikusi ļakoto nagu pie viena no «Gudrā bērna» 1929. gada grūpas fotogrāfijā. Mēs, pavisam septiņi, sēdējām pie apaļa galda, un katram priekšā bija mikrofons.

—  Tas ir visskaistākais bērns, kādu jebkad esmu redzējusi, — Silsbērna kundze teica. — Vai jūs zināt, kam bērns mazliet, mazliet līdzinās? Acis un mute?

Apmēram tajā brīdī daļa viskija — pavirši vērtējot, es teiktu, apmēram kāda pirksta tiesa — sāka uz mani iedarboties, un es gandrīz attraucu: «Dikijam Brigancam», — taču pagaidām vēl uzvarēja kāds brīdinošs impulss. Es pamāju ar galvu un nosaucu kinoaktrises vārdu, kuru pirmīt bija pieminējusi vedējmāte, stāstot par deviņām šuvēm.

Silsbērna kundze iepleta acis.

—   Vai tad viņa arī piedalījās «Gudrajā bērnā»?

—   Jā, kādus divus gadus. Ak dievs, jā. Ar savu īsto vārdu, protams. Šarlote Meihjū.

Leitnants tagad bija nostājies pa labi man aiz muguras un arī skatījās uz fotogrāfiju. Kad biju nosaucis

Šarlotes pseidonīmu, viņš bija atstājis posteni pie grāmatplaukta, lai atnāktu paskatīties uz fotogrāfiju.

—   Nezināju, ka viņa bērnībā piedalījusies šajās radiopārraidēs, — Silsberna kundze iesaucās. — Tiešām nezināju! Vai tad viņa jau tad bija tik izcils bērns?

—   Nē, patiesību sakot, viņa galvenokārt draiskojās. Taču dziedāt dziedāja tikpat labi kā tagad. Un bija brīnišķīgs morāls atbalsts. Viņa parasti izkārtoja tā, lai varētu sēdēt blakus manam brālim Slmoram, un, kad viņš raidījuma laikā pateica kaut ko, kas viņai tā īpaši patika, viņa mina manam brālim uz kājas. Tas bija tikpat kā rokas spiediens, tikai ar kāju. — Sī nelielā sprediķa laikā biju uzlicis rokas uz krēsla, kas stāvēja pie galda. Tās piepeši noslīdēja no atzveltnes — apmēram tā, kā mēdz noslīdēt elkonis, zaudējot atbalstu uz galda vai uz bāra letes. Tomēr to, ka es zaudēju un gandrīz tai pašā mirklī atguvu līdzsvaru, ne Silsberna kundze, ne leitnants, šķiet, nepamanīja. Es sakrustoju rokas uz krūtīm. — Tajos vakaros, kad Sīmors bija bijis sevišķi labā formā, viņš atgriezās mājās pat drusku pieklibodams. Patiešām. Šarlote nevis vienkārši mina Sīmoram uz kājas, viņa to mīdīja. Viņš par to neuztraucās. Viņam patika draiskas meitenes.

—   Cik interesanti! — Silsbērna kundze noteica. — Es galīgi nezināju, ka viņa kādreiz darbojusies radio vai darījusi kaut ko tādu.

—   Patiesībā viņu tur ievilka Sīmors, — es turpināju. — Viņas tēvs bija osteopāts, un mēs dzīvojām vienā mājā Riversaidā. — Es atkal uzliku rokas uz krēsla atzveltnes un atbalstījos uz tās — daļēji tāpēc, lai justos stabilāk, daļēji — lai vairāk līdzinātos vecam, frivolam atmiņu stāstītājam viņpus žoga. Paša balss skaņas tagad mani vienkārši sajūsmināja. — Mēs spēlējām stūpbolu … Jūs tas patiešām interesē?

—   Jā! — Silsbērna kundze iesaucās.

—   Reiz pēcpusdienā pēc skolas mēs ar Sīmoru spēlējām stūpbolu, kad kāda meitene, kas, kā izrādījās pēc tam, bija Šarlote, sāka no divpadsmitā stāva mūs apmētāt ar stikla bumbiņām. Tā mēs iepazināmies. Mēs viņu aizvilkām uz pārraidi tai pašā nedēlā. Mēs pat nezinājām, ka viņa prot dziedāt. Mēs vienkārši gribējām, lai viņa piedalās, jo viņai bija tik skaista ņujorkietes izruna. Viņai bija Dikmena ielas akcents.

Silsbērna kundze sāka smieties kā zvārgulītis, kas, protams, spētu nogalināt jebkuru citu, jūtīgāku stāstītāju — vai nu viņš būtu skaidrā prātā, vai ne. Viņa nepārprotami bija gaidījusi, kad beigšu, lai varētu uzdot leitnantam savu vientiesīgo jautājumu:

—   Kā jums liekas, kam viņa ir līdzīga? — viņa uzstājīgi vaicāja. — Sevišķi acis un mute. Ko viņa jums atgādina?

Leitnants paskatījās uz vaicātāju, tad atkal uz fotogrāfiju.

—   Jūs domājat, šai fotogrāfijā? Kad bija vēl bērns? — viņš atjautāja. — Vai tagad? Filmās? Kā jūs to domājat?

—   Nu, es domāju, gan toreiz, gan tagad. Patiesību sakot, īpaši uz šīs fotogrāfijas.

Leitnants nopētīja fotogrāfiju, manuprāt, visai stingri — gluži kā ncatzīdams par pareizu, ka Silsbērna kundze, kas galu galā bija tikai civilpersona un turklāt sieviete, likusi viņam to pētīt.

—   Mjūrielu, — viņš īsi atbildēja. — Sajā fotogrāfijā viņa izskatās pēc Mjūrielas. Gan mati, gan viss pārējais.

—   Uz mata! — Silsbērna kundze teica un pagriezās pret mani. — Uz mala, — viņa atkārtoja. — Vai jūs esat kaut reizi redzējis Mjūrielu? Es domāju, vai jūs esat redzējis Mjūrielu, kad viņas mati sapīti lielā, burvīgā …

—   Līdz šodienai ne reizes nebiju redzējis Mjūrielu, — es viņu pārtraucu.

—   Nu, tad ticiet man! — Silsbērna kundze badīja ar rādītājpirkstu fotogrāfijā. — Sis bērns varētu būt Mjūrielas dubultniece tai vecumā. Bet nu līdz beidzamam sīkumam.

Viskijs pamazām kāpa man galvā, un es lāgā nevarēju uztvert šo informāciju kopumā, nemaz nerunājot par to, ka es varētu apsvērt visu, kas no tās, iespējams, izriet. Aizgāju — man liekas, mazliet par stīvu — atpakaļ pie kafijas galdiņa un turpināju maisīt kokteili. Kad tuvojos līgavas tēva tēvocītim, viņš centās pievērst manu uzmanību, lai apsveiktu ar atgriešanos, taču apgalvojums par Mjūrielas līdzību ar Šarloti bija tā pārņēmis manu prātu, ka es viņam pat neatsaucos. Jutos arī mazliet ieķēris. Man bija stipra vēlēšanās, kurai gan es nepadevos, turpināt maisīt kokteili, sēžot uz grīdas.

Pēc minūtes vai divām, kad sāku liet kokteili glāzēs, Silsbērna kundzei atkal bija man kaut kas jautājams. Viņa to burtiski pārdziedāja man pāri istabai, tik melodiski skanēja viņas balss.

—   Vai tas būtu ļoti briesmīgi, ja es jums pajautātu par negadījumu, kuru pirmīt pieminēja Bervika kundze? Es domāju tās deviņas šuves, par kurām viņa runāja. Es domāju, vai jūsu brālis viņu nejauši pagrūda, vai kaut kā tā?

Es noliku krūzi, kas bija kļuvusi ārkārtīgi smaga un neparocīga, un pavēros viņā. Dīvainā kārtā, par spīti vieglajam reibumam, attālākie priekšmeti vēl nebija kļuvuši miglaini. Katrā ziņā Silsbērna kundzi istabas otrā galā, uz kuru es biju fokusējis skatienu, redzēju pat uzmācīgi skaidri.

—   Kas tā par Bervika kundzi? — es pavaicāju.

—   Tā ir mana sieva, — leitnants mazliet strupi atsaucās. Arī viņš lūkojās uz mani, tikpat kā komiteja, kurā ir tikai viens loceklis un kurai jānoskaidro, kāpēc es tā kavējos ar dzeramajiem.

—   Ak tā. Protams, kā tad.

—   Vai tas bija nelaimes gadījums? — Silsbērna kundze uzstāja. — Viņš taču negribēja viņu savainot, vai ne?

—   Ak dievs, Silsbērna kundze!

—   Kā, lūdzu? — viņa salti pārvaicāja.

—   Es atvainojos. Nepievērsiet man uzmanību! Man tā kā drusku reibst. Pirms kādām piecām minūtēm virtuvē mazliet ierāvu … — Es aprāvos un strauji apsviedos apkārt. Ar paklāju neizklātajā priekštelpā biju izdzirdis pazīstamu soļu ritmu. Tas vēlās mums tuvāk — mums virsū — milzīgā ātrumā, un pēc brīža vedējmāte ielidoja istabā.

Ne uz vienu no mums viņa pat nepaskatījās.

—   Beidzot dabūju viņus rokā, — viņas balss skanēja dīvaini apvaldīti, un tajā nebija vairs ne jausmas no kursīva. — Gandrīz pēc stundas. — Viņas seja bija saspringta un sakarsusi līdz baltkvēlei. — Auksts? — viņa pavaicāja un neapstājusies, negaidīdama atbildi, piebrāzās pie kafijas galdiņa.

Satvērusi glāzi, kuru pirms kādas minūtes biju līdz pusei pielējis, viņa to vienā paņēmienā alkatīgi izdzēra.

—   Savu mūžu neesmu bijusi tik karstā istabā kā tā, — viņa visai bezpersoniski noteica un nolika tukšo glāzi vietā. Tad satvēra krūzi un, ledus klucīšiem grabot, šķidrumu izšļakstīdama, atkal līdz pusei to piepildīja.

Silsbērna kundze jau bija paspējusi pievirzīties pavisam tuvu kafijas galdiņam.

—   Ko viņi teica? — viņa nepacietīgi taujāja. — Jūs runājāt ar Reju?

Vedējmāte vispirms iedzēra.

—   Es runāju ar visiem, — viņa bargi atbildēja, bargi, tomēr bez jebkāda viņai raksturīgā dramatisma — nepatīkami uzsvērdama vārdu «visiem». Viņa palūkojās vispirms uz Silsbērna kundzi, tad uz mani un pēc tam uz leitnantu. — Varat nomierināties. Viss ir vienkārši prīmā.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? Kas notics? — Silsbērna kundze asi noprasīja.

—   Tieši to, ko pateicu. Līgavaini laime vairs netraucē. :

Vedējmātes balsī bija atgriezusies jau pazīstamā īpašā intonācija.

—   Kā tā? Ar ko tu runāji? — leitnants viņai vaicāja. — Tu runāji ar Federa kundzi?

—   Es jau teicu, ka runāju ar visiem. Ar visiem, izņemot kautrīgo līgavu. Viņa un līgavainis ir aizbēguši. — Viņa pagriezās pret mani. — Paklausieties, cik cukura jūs esat piebēris tai dzirai? — viņa kašķīgi jautāja. — Tā garšo pilnīgi…

—  Aizbēgusi? — Silsbērna kundze vaicāja, tverdama ar roku pie kakla.

Vedējmāte paskatījās uz viņu.

—   Viss ir kārtībā, tikai nomierinieties, — viņa ieteica. — Ilgāk dzīvosit.

Silsbērna kundze gausi noslīga uz dīvāna — patiesību sakot, cieši man blakus. Es blenzu augšup uz vedējmāti, un esmu pārliecināts, ka Silsbērna kundze nekavējoties sekoja manam paraugam.

—   Viņš, šķiet, jau bijis tai dzīvoklī, kad viņi atgriezušies. Un Mjūriela vienkārši uzkāpusi augšā, sakravājusi savu somu, un tad viņi abi nozuduši, tas ir viss. — Vedējmāte izteiksmīgi paraustīja plecus. Viņa atkal pacēla glāzi un izdzēra to tukšu. — Mēs visi tik un tā tiekam ielūgti uz kāzām. Vai kā tās tagad būtu jāsauc, kad līgava un līgavainis ir jau projām. Kā varēju noprast, viss bars ir jau tur. Pa telefonu likās, ka tur jau iet itin jautri.

—   Tu sacīji, ka esi runājusi ar Federa kundzi. Ko viņa teica? — leitnants uzprasīja.

Vedējmāte visai noslēpumaini pakratīja galvu.

—   Viņa bija brīnišķīga. Ak dievs, kas tā par sievieti! Runāja absolūti normālā balsī. Kā es varēju noprast — kā viņa man teica —, šis Stmors ir apsolījies aiziet pie psihoanalītiķa, lai kaut kā tiktu ar sevi galā. — Viņa atkal paraustīja plecus. — Ko var zināt? Varbūt viss vēl nokārtosies uz goda. Esmu pārāk izpuinpējusies, lai vēl kaut ko domātu. — Viņa paskatījās uz savu vīru. — Ejam. Kur ir tava cepurīte?

Nākamais, ko spēju atcerēties, — vedējmāte, leitnants un Silsbērna kundze zosu gājienā devās uz izeju, un es kā jau namatēvs viņiem sekoju. Tajā brīdī jau pamatīgi streipuļoju, taču, tā kā neviens neatskatījās, tad palika nepamanīts, kādā stāvoklī es atrodos.

Dzirdēju, ka Silsbērna kundze saka vedējmātei:

—   Jūs iesiet uz turieni, ko?

—   Es nezinu, — skanēja atbilde. — Ja mēs iesim, tad tikai uz kādu brītiņu.

Leitnants piespieda lifta pogu, un viņi visi stingri vēroja stāvu rādītāju. Neizskatījās, ka kāds no viņiem vēl taisītos kaut ko teikt. Es stāvēju sava dzīvokļa durvīs, piecas pēdas no lifta, bezjēdzīgi blenzdams sava priekšā. Kad atvērās lifta durvis, es skaļi atvadījos, un trīs galvas unisonā pagriezās uz manu pusi.

—   O, sveiki! — viņi atsaucās, un es dzirdēju, ka, lifta durvīm aizcērloties, vedējmāte iesaucās:

—   Paldies par kokteili!

Ļoti nedrošiem soļiem es iegāju atpakaļ dzīvoklī, cenzdamies pa ceļam atpogāt vai vismaz atraut vaļā frenci.

Manu atgriešanos viesistabā jūsmīgi sveica mans vienīgais palikušais viesis, par viņu es biju aizmirsis. Kad ienācu istabā, viņš pacēla pret mani kārtīgi pielietu glāzi. Patiesībā viņš nudien māja man ar to, klanīdams galvu augšup un lejup un smaidīdams tā, it kā beidzot būtu pienācis mūsu abu sengaidītais, pats lieliskākais svētku brīdis. Atklāju, ka lāgā nespēju tikt līdzi viņa smaidiem šajā kārtējā atkalredzēšanās reizē. Tomēr atceros, ka papliķēju viņam pa plecu. Tad es aizgāju un smagi sabruku uz dīvāna tieši viņam pretim un beidzot atrāvu vaļā frenci.

—   Vai jums māju nav, kurp iet — es viņam vaicāju. — Kas par jums rūpējas? Baloži parkā?

Par atbildi uz šiem provokatoriskajiem jautājumiem mans viesis pieaugošā dedzībā sveica mani ar kokteiļa glāzi kā ar kādu alus kausu. Es aizvēru acis un atlaidos, uzceldams kājas uz dīvāna un izstiepdamies. Taču tagad sāka griezties istaba. Es piecēlos sēdus un strauji nolaidu kājas atpakaļ uz grīdas — tik slikti koordinēdams savas kustības un tik strauji, ka man ar roku bija jāatbalstās uz kafijas galdiņa, lai nezaudētu līdzsvaru. Uz priekšu sabrucis, ar aizvērtām acīm nosēdēju kādas pāris minūtes. Tad nepieceldamies pasniedzos pēc kokteiļa krūzes un ielēju glāzē, zināmu daudzumu šķidruma un ledus klucīšu izšļakstīdams uz grīdas un galdiņa. Vairākas minūtes nosēdēju ar pilno glāzi rokās, tad, nemaz nedzēris, noliku to atpakaļ seklā peļķītē uz kafijas galdiņa.

—   Jūs gribat zināt, kā Šarlote tika pie tām deviņām šuvēm? — es piepeši ievaicājos balsī, kas man pašam šķita skanam pilnīgi normāli. — Mēs bijām tur, pie ezera. Sīmors bija uzrakstījis Šarlotei, ielūgdams viņu mūs apciemot, un viņas māte beidzot bija to atļāvusi. Gadījās tā, ka kādu rītu viņa notupās mūsu iebraucamā ceļa vidū, lai paglaudītu Bubū kaķi, un Sīmors meta viņai ar akmeni. Viņam bija divpadsmit gadu. Un tas ir viss. Viņš meta ar akmeni tāpēc, ka viņa izskatījās tik skaista, tupēdama ceļa vidū ar Bubū kaķi. Dieva dēļ, tas taču bija skaidrs visiem — man, Šarlotei, Bubū, Veikeram, Voltam, visai ģimenei. — Es blenzu alvas pelnutraukā uz kafijas galdiņa. — Šarlote ne reizi ne vārda nav ieminējusies viņam par šo gadījumu. Ne vārda. — Es palūkojos uz savu viesi, paredzēdams, ka viņš iebildīs, nosauks mani par meli. Protams, ka es esmu melis. Šarlote nekad tā arī nesaprata, kāpēc Sīmors meta viņai ar akmeni. Tomēr mans viesis neko neiebilda. Gluži otrādi. Viņš man iedrošinoši uzsmaidīja, gluži kā apliecinādams, ka uztvers kā vistīrāko patiesību visu, kas man viņam vēl sakāms šai lietā. Taču es piecēlos un izgāju no istabas. Atceros, ka ceļā uz durvīm apsvēru, vai neatgriezties un nepacelt no grīdas divus ledus klucīšus, taču šis uzdevums man likās par grūtu, tāpēc turpināju vien ceļu uz priekštelpu. Iedams garām virtuves durvīm, es novilku — nostīvēju nost — frenci un nometu to uz grīdas. Tajā brīdī man šķita, ka tā ir vieta, kur savus svārkus nolieku vienmēr.

Vannas istabā es vairākas minūtes nostāvēju pie veļas groza, pārlikdams, vai man vajadzētu vai nevajadzētu izvilkt Sīmora dienasgrāmatu un vēlreiz ieskatīties tajā. Es vairs neatceros ne to, kādus argumentus izvirzīju «par», ne arī to, kādus «pret», tomēr galu galā es atvēru grozu un paņēmu dienasgrāmatu. Atkal apsēdos uz vannas malas un šķirstīju to, līdz nonācu pie Sīmora pēdējā ieraksta.

«Kāds no mūsējiem tikko piezvanīja lidlauka dispečeram. Ja migla turpinās kāpt, mēs acīmredzot varēsim izlidot pirms ausmas. Openheims saka, ka neesot te ko sēdēt kā elpu aizturējušiem. Piezvanīju Mjūrielai un to pateicu. Tas bija ļoti savādi. Viņa visu laiku atkārtoja «Hallo!». Mana balss neskanēja. Drīz viņa nolika klausuli. Ja varētu kaut cik nomierināties. Openheims taisās nosnausties, kamēr piezvanīs dispečers. Man arī vajadzētu pagulēt, taču esmu pārāk uzskrūvēts. Patiesībā es viņai zvanīju, lai pēdējo reizi lūgtu divatā ar mani vienkārši aizmukt prom un salaulāties. Esmu pārāk uzskrūvēts, lai atrastos starp cilvēkiem. Jūtos tā, it kā teju, teju taisītos piedzimt. Svēta, svēta diena. Dzirdamība bija ļoti slikta, un sarunas lielāko daļu es nebiju spējīgs izteikt ne vārda. Cik šausmīgi ir sacīt «Es tevi mīlu!» un atbildes vietā dzirdēt kliedzam «Ko»? Visu dienu lasīju uz labu laimi uzšķirtas vietas «Vedantā». Laulātajiem savstarpēji jākalpo. Jāuzmundrina, jāpalīdz, jāmāca, jāstiprina, bet par visu vairāk — jākalpo. Un bērni jāaudzina ar cieņu, mīlestību un taisnīgumu. Bērns mājās ir viesis, tas jāmīl un jāciena — un nekad pret to nedrīkst izturēties kā pret savu īpašumu, jo tas pieder Dievam. Cik brīnišķīgi, cik saprātīgi, līdz skaistumam grūti un tāpēc pareizi. Pirmo reizi savā mūžā jūtu atbildības prieku. Openheims ir jau aizmidzis. Man arī vajadzētu gulēt, taču nevaru. Ar laimīgu cilvēku kādam jāpaliek nomodā.»

Es izlasīju šo ierakstu tikai vienu reizi, tad dienasgrāmatu aizvēru un aiznesu atpakaļ uz guļamistabu. Iemetu to Sīmora somā uz logsēdekļa. Tad pa pusei apzināti, pa pusei neapzināti iekritu tuvākajā no abām gultām. Biju aizmidzis — vai, iespējams, iekritis nemaņā — vēl pirms mans ķermenis paspēja sasniegt gultu — vismaz man tā likās.

Kad es pēc kādas pusotras stundas pamodos, man galva plīsa vai pušu un mute bija galīgi izkaltusi. Istabā bija pilnīgi tumšs. Atceros, ka visai ilgi nosēdēju uz gultas malas. Tad, milzīgu slāpju dzīts, piecēlos un lēni aiztaustījos līdz viesistabai, cerēdams, ka krūzē uz kafijas galdiņa vēl būs saglabājušās aukstā šķidruma atliekas.

Mans pēdējais viesis acīmredzot bija pats atradis ceļu laukā no dzīvokļa. Par to, ka viņš vispār kādreiz eksistējis, liecināja vairs tikai tukšā glāze un cigāra gals pelnutraukā. Es vēl aizvien domāju, ka šo cigāra galu vajadzēja nosūtīt Sīmoram kā kāzu dāvanu — parastās kāzu dāvanas ir un paliek parastas kāzu dāvanas. Tikai šo cigāru — mazā, jaukā kārbiņā. Varbūt kā paskaidrojumu klāt pieliekot tīru papīra lapu.

Seymour •• an Introduction

SĪMORS: IEVADS

Mani varoņi vienmēr ir klāt un man par šausmām apliecina, ka lielākā daļa no tā, ko esmu par viņiem uzrakstījis, ir nepatiesība. Nepatiesība tāpēc, ka rakstu par viņiem ar nesatricināmu mīlestību (pat tad, kad atzīmēju šo te uz papīra, arī tikko uzrakstītais iznāk nepatiess), taču ar nevienmērīgu varēšanu, un šī nevienmērīgā varēšana reālos varoņus raksturo nevis tieši un precīzi, dažos triepienos, bet gan truli izsīkst šai manā mīlestībā, kuru mana prasme nekad neapmierinās un kurai pašai tāpēc liekas, ka, neļaujot šai prasmei pilnībā izpausties, tā manus varoņus aizsargā.

Tas ir tā, tēlaini izsakoties, it kā autoram nejauši jāpārrakstās, un šī kļūda sāk pati sevi apzināties par kļūdu. Varbūt tā nav kļūda, bet kādā daudz augstākā nozīmē — teksta būtiska sastāvdaļa. Tad iznāk tā, ka šai rakstu kļūdai jāsaceļas pret autoru aiz naida pret viņu, aizliedzot sevi izlabot Un jāsaka viņam: «Nē, man nebūs tapt izdzēstai, man būs liecināt pret tevi: tu esi gaužām vājš rakstītājs.»

Nudien, reizēm gan tas man liekas visai niecīgs gandarījums, taču četrdesmit gadu vecumā es raugos uz savu seno, saulaino draugu — vidusmēra lasītāju — kā uz manu pēdējo īsteno sabiedroto un reiz, kad es vēl biju padsmitnieks, visinteresantākais un vismazāk uzpūtīgais speciālists cilvēku attiecību jautājumos, kādu man nācies pazīt, pieprasīja, lai es saglabāju skaidru un neatlaidīgu skatienu uz šādu attiecību patīkamo pusi, kaut vai tās mūžam paliktu tik dīvainas vai šausmīgas; manā gadījumā viņš tās uzskatīja par dīvainām. Jājautā, kā gan rakstnieks var izjust šo patīkamo pusi, ja viņam nav ne mazākā priekšstata par savu vidusmēra lasītāju? Pretējs jautājums vēl ir diezgan parasts, bet vai tad stāsta autoram jautā, kāds, viņaprāt, ir viņa lasītājs? Laimīgā kārtā es varu savu sakāmo pateikt jau šeit pat un raiti doties tālāk — un es nedomāju vis, ka šis te jautājums varētu tikt mujļāts bez gala, — pirms ļoti daudziem gadiem es noskaidroju, ka man jau zināms viss, kas jāzina par savu vidusmēra lasītāju, tas ir, par Jums, es atvainojos. Baidos gan, ka Jūs to noliegsiet, kā vien mācēdams, taču es diemžēl nespēšu Jums noticēt. Jus esat liels putnu mīļotājs. Gluži vai tāds kā tas vīrs Džona Bakena stāstā «Skales klinšu saliņa», ko Arnolds L. Sugermanis jaunākais piespieda mani izlasīt savā ļoti slikti vadītā studiju posmā. Jūs esat viens no tiem, kam putni ir pirmajā vietā, jo tie iekvēlina Jūsu fantāziju; tie Jūs fascinē, jo, «šķiet, no visām dzīvajām būtnēm tie ir vistuvāk tīram garam — šīs sīkās radības, kurām normāla ķermeņa temperatūra ir 5I°». Iespējams, ka līdzīgi šā Džona Bakena varoņa prātam arī Jūsējo nodarbina daudzas citas ar putniem saistītas interesantas domas; un es nešaubos, ka Jūs pats mēdzat sev atgādināt: «Zeltgalvītis, kura guza nav lielāka par pupiņu, lido pāri Ziemeļjūrai! Kuitala, kas ligzdo tik tālu ziemeļos, ka tikai kādi trīs cilvēki ir redzējuši tās ligzdu, lido atpūsties uz Tasmāniju!» Protams, būtu pārāk skaisti — cerēt, ka šis mans vidusmēra lasītājs izrādītos viens no tiem trim cilvēkiem, kas redzējuši kuitalas ligzdu, taču es vismaz jūtu, ka pazīstu viņu — Jūs — pietiekami labi, lai būtu drošs par to, kāds cieņas pierādījums šajā vietā tiktu uzskatīts par apsveicamu. Un tagad, pirms mēs pievienojamies pārējiem, kas izsēti pa visu pasauli, un to vidū — pavisam noteikti — arī šiem pusmūža lielceļu slīpētājiem, kuri pieprasa, lai visus mūs uzšauj uz Mēnesi, šiem pasistajiem dharmas klaidoņiem, šiem zālīšu cigarešu tinējiem un bitņikiem, un skrandaiņiem, šiem jaunajiem un niknajiem, un visu veidu okultistiem, un profesionālajiem prātvēderiem, kas tik lieliski zina, kā mums jārīkojas un kā nav jārīkojas ar savām nabaga niecīgajām ģenitālijām, visiem šiem bārdainajiem, uzpūtīgajiem un nemācītajiem jaunajiem cilvēkiem un pašmāju ģitāristiem, un dzenslepkavniekiem, un šiem ķēmaraušiem estētiem, kuri pāri saviem neapgaismotajiem deguniem noraugās uz šo lielisko planētu (lūdzu, nepārtrauciet mani!), uz kuras reiz mituši gan Kilrojs, gan Kristus, gan Šekspīrs, — pirms pievienojamies šiem pārējiem, es, tā teikt, entre-nous piedāvāju Jums (baidos, ka patiesībā aicinu tieši Jūs personīgi, vecais draugs) — lūdzu, pieņemiet no manis šo agri izplaukušo iekavu pušķi: (((())))! Bet es arī bez izpušķošanas uzskatu, ka tas Jums jāpieņem un pirmām kārtām — kā liecība par to, uz cik likām, cik izliektām kājām balstās mans gars un miesa, rakstot šīs rindiņas. Profesionāli izsakoties — un tas ir vienīgais izteikšanās veids, kas man patiešām sagādā prieku (un, lafvēl samazinātu Jūsu labvēlību, piebildīšu, ka es bez apstājas runāju deviņās valodās, no kurām četras ir pavisam mirušas), — profesionāli izsakoties, atkārtoju: es esmu ekstātiski laimīgs cilvēks. Nekad iepriekš tā nav bijis. Ak jā, reiz — man bija kādi gadi četrpadsmit — es uzrakstīju stāstu, kurā visiem — varonim, nevaronim, varonei, viņas vecajai auklītei, visiem zirgiem un visiem suņiem — bija Heidelbergas duelantu rētas. Jūs varat teikt, ka toreiz biju pamatoti, bet ne ekstātiski laimīgs, ne tā, kā pašreiz. Starp citu: es nebūt neesmu neziņā, iespējams, pat zinu labāk nekā jebkurš cits, ka ekstātiski laimīga rakstoša persona parasti apkārtējiem krīt uz nerviem. Protams, visgrūtāk ir «paciest» šādā stāvoklī nonākušus dzejniekus, taču arī apmāti prozaiķi pieklājīgā sabiedrībā nespēj kontrolēt savu uzvedību; dievišķa vai nedievišķa — apmātība paliek apmātība. Un, lai gan es domāju, ka ekstātiski laimīgs prozaiķis aprakstītajā lapā spēj atstāt daudz ko labu — pašas lieliskākās lietas, kā es no sirds ceru, — man liekas, ka bezgalīgi uzskatāmāka patiesība ir tas, ka rakstot viņš nespēj būt mērens, apvaldīts vai koncentrēts; viņš gandrīz aizmirst visas savas īsās frāzes. No šīs apmātības viņš nav izraujams — un, ja ir, tad tikai loti reti un mazpārliecinoši, tikai atslābuma brīžos. Mostoties kaut kam tik plašam un visaptverošam kā laime, rakstnieks neizbēgami samaksā par to ar daudz niecīgāko, taču brīnišķīgo sajūtu, kas rodas, pēkšņi pašam parādoties kādā lappusē bezrūpīgi sēžam uz sētas. Visļaunākais, manuprāt, ir tas, ka rakstnieks vairs nav spējīgs atsaukties uz lasītāju vistiešāko prasību, proti, lai autors, velns viņu rāvis, ātrāk virzītos ar savu stāstāmo uz priekšu. Daļēji arī šā iemesla dēļ pirms dažiem teikumiem piedāvāju tās daiļrunīgās iekavas. Labi apzinos, ka liela daļa ļoti inteliģento lasītāju ne acu galā nevar ciest skaidrojumus iekavās, kad stāstījumam vajadzētu raiti risināties tālāk. (Šādus padomus mēs saņemam pa pastu — un gandrīz vienmēr no disertantiem, kurus pārņēmušas pilnīgi dabiskas pastorālas alkas brīvajā laikā parakstīt mūs apakšā zem galda. Bet mēs šos ieteikumus uzticīgi lasām un ticam tiem; lai tie būtu atzinīgi, nievājoši vai vienaldzīgi — jebkuri angļu valodas vārdi saista mūsu uzmanību, it kā būtu nākuši no paša Prospero mutes.) Man jābrīdina, ka, sākot no šīs vietas, es it bieži ne vien novirzīšos no temata, aizjoņojot sānis kā nevaldāms kumeļš (es neesmu pat drošs, ka spēšu iztikt bez vairākām zemsvītras piezīmēm), bet esmu pat pilnīgi noskaņots pats uzlēkt lasītājam mugurā, ieraugot kādu nenozīmīgu sižeta blakuslīniju, kas man liksies aizraujoša vai interesanta un izsekošanas vērta. Un steiga, lai dievs glābj manu amerikāņa ādu, šādās reizēs man nenozīmēs absolūti neko. Tomēr ir arī tādi lasītāji, kuri nopietni vēlas, lai viņu uzmanību piesaista vienīgi ar visizturētāko, visklasiskāko un iespējami visveiklāko rakstības stilu, tāpēc es iesaku — tik godīgi, cik vien godīgi var ieteikt šādu lietu rakstnieks, —, lai viņi pārtrauc lasīšanu tūlīt pat, kamēr, tā man liekas, tas ir vēl vietā un viegli izdarāms. Iespējams, ka ari turpmāk es norādīšu vietas, kad lasītājs var no manis aizbēgt, taču neesmu pārliecināts, ka man gribēsies to darīt tikpat sirsnīgi kā šeit.

Es gribētu sākt ar visai plašu paskaidrojumu par tiem diviem citātiem pašā sākumā. «Mani varoņi vienmēr ir klāt…» — tas ir Kafka. «Tas ir tā, tēlaini izsakoties, it kā autoram nejauši jāpārrakstās…» — tas ir Kirkegors (un vienīgais, ko varu darīt lietas labā, — valdīt rokas, lai nesaberzētu tās neglītā priekā, iedomājoties, ka tieši uz šo Kirkegora izteikumu uzrausies daži eksistenciālisti un negausīgi publicējošies franču mandarīni ar savu … labi, teiksim, viņi būs nedaudz pārsteigti [2] ). es nebūt neesmu īsti pārliecināts, ka nepieciešams kāds absolūti neapgāžams iemesls, lai citētu iemīļotos rakstniekus, taču allaž ir patīkami — varu jums to apgalvot —, ja šāds iemesls tomēr ir. Sajā gadījumā man šķiet, ka šie divi citāti — it īpaši viens pēc otra — savā ziņā apbrīnojami pārstāv labāko, kas raksturīgs ne vien Kafkam un Kirkegoram, bet arī visiem četriem dižajiem Aizgājējiem, dažādi slavenajiem Cietējiem, dzīvei nepiemērotajiem vecpuišiem (iespējams, ka no četriem vienīgi van Gogs tika pasargāts no uzaicinājuma paviesoties šīs grāmatas lappusēs), kurus es bieži traucēju — dažkārt patiešām grūtos brīžos —, kad man nepieciešama pilnīgi droša informācija par modernās mākslas procesiem. Vārdu sakot, šos divus citātus esmu šeit minējis, lai pacenstos pēc iespējas skaidri demonstrēt savu attieksmi — kā man pašam tas liekas — pret milzīgo daudzumu materiāla, ko ceru ietilpināt šajā darbā; un tā ir lieta — saku to, ne brīdi nešaubīdamies, —, kuru, vismaz virknē gadījumu, autors nemaz nevar paust par daudz viennozīmīgi vai par daudz priekšlaicīgi. Taču vismaz daļēji jutīšos atalgots, iedomājoties, sapņojot, ka šie divi īsie citāti visai izteiksmīgi varētu kalpot par sava veida gatavu uzbrukuma objektu salīdzinoši jaunai literatūras kritiķu sugai — neskaitāmiem darbarūķiem (šķiet, varētu pat teikt, kareivjiem), kas ilgas stundas, it bieži pat ar vārgu cerību tikt pamanītiem, ziedo sevi darbam mūsu neofreidiskajā Daiļo Mākslu klīnikā. Un, iespējams, īpaši tiem — kā vienmēr pavisam jaunajiem mācekļiem un zaļajiem klīnicistiem, kuru pašu garīgā veselība plaukst un zeļ un kuri paši (es domāju, ka nenoliedzami) ir pilnīgi brīvi no jebkādas iedzimtas slimīgas attrait pēc skaistuma un grasās reiz tapt par patoloģiskās estētikas speciālistiem. (Jāatzīstas, ka šī doma grauž mani jau kopš vienpadsmit gadu vecuma, kad es vēroju, kā grupa respektablu profesionālu freidistu sešas stundas un četrdesmit piecas minūtes tirdīja man pasaulē tuvāko mākslinieku un Cietēju, kurš toreiz vēl staigāja īsajās bikšelēs. Manuprāt — tā gan nav gluži neapstrīdama liecība — viņi bezmaz jau bija nonākuši tiktāl, ka grasījās preparēt gabaliņu viņa smadzeņu, un gadiem ilgi mani neatstāj pārliecība, ka viņus no šā pasākuma realizēšanas atturēja vienīgi vēlā stunda — bija divi naktī. Tāpēc «grauž» ir tieši tas vārds, kuru uzskatu par nepieciešamu šajā gadījumā lietot. «Grauž», nevis «nedod miera». Protams, es apzinos, ka tagad mēģinu iet pa ļoti tievu virvi — vai šauru, šauru laipu —, taču man gribētos vēl kādu brīdi turpināt neatkarīgi no tā, vai esmu jau tam gatavs, — pārāk ilgus gadus esmu krājis šīs jūtas, lai tagad no tām neatbrīvotos.) Protams, ka par katru neparasti, sensacionāli radošu mākslinieku klīst milzums baumu, — es šeit runāju tikai un vienīgi par gleznotājiem un dzejniekiem, par katru īstu Dichter. Un vienas no šīm baumām — un, manuprāt, vienas no visuzjautrinošākajām — vēsta, ka viņš nekad, pat tumšajos pirmspsihoanalīzes laikos neesot izjutis dziļu bijību pret profesionālajiem kritiķiem un īstenībā it bieži, atbilstoši saviem neveselīgajiem uzskatiem par sabiedrību, metis viņus pār vienu kārti ar echt izdevējiem un mākslas tirgotājiem, un citiem, iespējams, apskaužamu labklājību ieguvušiem darboņiem mākslas laukā, kuri — kas, viņaprāt, nebūt neesot izslēgts — labprātāk darītu citu, tīrāku darbu, ja vien pie tāda tiktu. Taču man šķiet, ka, vismaz mūsdienās, par katru ņedabiski-radošu-taču-sirgstošu dzejnieku vai gleznotāju visbiežāk tiek daudzināts, ka viņš ir izcils, taču nepārprotami «klasisks» neirotiķis, cilvēks ar novirzēm, kurš tikai palaikam vēlas — bet nekad pa īstam — atbrīvoties no savām novirzēm; vai — saprotamāk izsakoties — Cietējs, kurš nebūt ne tik reti (kaut gan par viņu tiek stāstīts, ka viņš pats to bērnišķīgi noliedzot) ļauj izlauzties šausminošiem sāpju kliedzieniem, it kā viņš ar tīru sirdi būtu gatavs ziedot gan savu mākslu, gan savu dvēseli, lai tikai piedzīvotu to, ko pārējie cilvēki dēvē par veselību, un ka, ja (baumu turpinājums) viņa mājās kāds ielaužas no ārpasaules, kāds, kas viņu patiesi mīl — tas gan nav bieži —, un dedzīgi vaicā, kas un kur viņam sāp, viņš vai nu izvairās no atbildes, vai, šķiet, nespēj runāt par šo jautājumu pietiekami ilgi, lai klīniskā aina noskaidrotos, un no rīta, kad pat izcili dzejnieki un gleznotāji varbūt jūtas mazdrusciņ mundrāki nekā parasti, viņš izskatās pēc tāda, kuru pretdabiskā kārtā pildītu vēl lielāka apņēmība noraudzīties, kā viņa ciešanas attīstīsies tālāk, it kā jaunās, domājams, darba dienas gaisma viņam būtu atgādinājusi, ka visi cilvēki, to skaitā arī veselīgie, reiz mirst, pie tam parasti nespēdami izvairīties no zināmas bezgaumības, bet ka viņu, laimīgo, pieveiks pats rosinošākais ceļabiedrs — vienalga, vai nu tā būtu slimība, vai ne. Visumā, lai cik nodevīgi tas skanētu no manas puses — dižais mirušais mākslinieks taču bija viens no maniem tuvākajiem radiniekiem —, runājot par šīm strīdīgajām lietām, es nevaru nesaskatīt iespēju racionāli secināt, ka šīs pēdējās pļāpas balstas uz pietiekami svarīgiem faktiem. Kamēr mans izcilais radinieks vēl bija dzīvs, es vēroju viņu gluži — dažbrīd pat liekas, ka pavisam burtiski, — kā vanags. Stingri ņemot, viņš bija nevesels un savās ļaunākajās naktis un pievakarēs tiešām kliedza ne tikai aiz sāpēm, bet arī pēc palīdzības; taču, kad šī palīdzība, vismaz nomināli, tika viņam sniegta, viņš tiešām atteicās saprotamā veidā paskaidrot, kas viņam sāp. Un, neraugoties uz to, es tik un tā šajos jautājumos iebilstu vispāratzītiem ekspertiem — zinātniekiem, biogrāfiem un it īpaši pašlaik valdošās intelektuālās aristokrātijas pārstāvjiem, kas ieguvuši izglītību kādā no lielajām psihoanalītiskajām privātskolām, —, un visasāk es iebilstu, lūk, pret ko: viņi neprot ieklausīties sāpju kliedzienos. Viņi, protams, to nespēj. Viņi taču ir augstmaņi ar aizbāztām ausīm. Sādi ekipēti, ar šādām ausīm, kā gan viņi varētu tikai pēc skaņas izsekot līdz sāpju avotam? Ar šādu defektīvu dzirdes aparātu viņi labākajā gadījumā, manuprāt, spēj atšķirt un atšifrēt tikai dažus atsevišķus vājus virstoņus — pat ne kontrapunktu —, kurus izraisījusi smaga bērnība vai kavēts libido. Bet no kurienes tad īsti nāk šis sāpju lērums, pilna ātrās palīdzības mašīna sāpju? No kurienes tām jānāk? Vai īsts dzejnieks vai gleznotājs nav pravietis? Vai viņš patiesībā nav vienīgais pravietis, kāds iespējams uz Zemes? Pilnīgi acīm redzami — tas nevar būt zinātnieks, un pilnīgi neapšaubāmi — tas nevar būt psihiatrs. (Vienīgais izcilais dzejnieks psihoanalītiķis noteikti ir Freids pats; bez šaubām, arī viņa dzirde bija nedaudz cietusi, taču kurš saprātīgs cilvēks gan varētu noliegt, ka viņš rakstīja kā episks dzejnieks?) Lūdzu piedošanu, esmu jau gandrīz beidzis. Kura organisma daļa pravietim nenovēršami cieš visvairāk? Acis, protams. Lūdzu, dārgais vidusmēra lasītāj, kā pēdējo grēku atlaidi (ja Jūs tur vēl esat) pārlasiet tos divus īsos Kafkas un Kirkegora citātus, ar kuriem es sāku. Vai tagad ir skaidrs? Vai viņu kliedzieni nenāk tieši no acīm? Lai cik pretrunīgs būtu izmeklētāja ziņojums — vai nu viņš par nāves cēloni minētu Tuberkulozi vai Vientulību, vai Pašnāvību —, vai tad nav skaidrs, no kā patiesībā mirst īsts mākslinieks-pravietis? Es saku (un visam, kas turpmāk sekos šajās lappusēs, vajadzētu neatlaidīgi liecināt, ka es vismaz esmu tuvu patiesībai) — es saku.

ka īstu mākslinieku — pravieti, dievišķo ākstu, kas spēj radīt un rada skaistumu, — līdz nāvei mulsina viņa paša šaubas, paša svētās cilvēciskās sirdsapziņas žilbinošās aprises un krāsas.

Savu kredo esmu izteicis. Atlaižos krēslā. Es — un šķiet, ka laimīgi — nopūšos. Es aizsmēķēju «Mjuredu» un ar dieva palīgu mainu tematu.

Mazliet — tūlīt un, ja izdosies, īsi — par apakšvirsrakstu «Ievads», kas pakārts zem paša telts jumta. Mans galvenais varonis tajā — vismaz tajos gaišajos brīžos, kad spēšu sevi pārvarēt un nosēdēt, saglabājot nepieciešamo mieru, — būs mans vecākais brālis Sīmors Glāss, kurš (es domāju, man būtu vislabāk izteikt to vienā nekrologveida teikumā) 1948. gadā trīsdesmit viena gada vecumā, kad viņš kopā ar savu sievu atpūtās Floridā, izdarīja pašnāvību. Savas dzīves laikā viņš ļoti daudz nozīmēja ļoti daudziem cilvēkiem, bet saviem brāļiem un māsām mūsu savā ziņā pārlieku plašajā ģimenē viņš būtībā nozīmēja visu. Viņš noteikti nozīmēja mums visu islo — mūsu zilsvītroto vienradzi, mūsu divlēcu palielināmo stiklu uguns iegūšanai, mūsu ģeniālo padomdevēju, mūsu portatīvo sirdsapziņu, mū-u superkargo, mūsu vienīgo patieso dzejnieku —, un — neizbēgami, kā man šķiet, jo klusēšana nekad nebija viņa stiprā puse un veselus septiņus savas bērnības gadus viņš pat bija radiozvaigzne transkontinentālajā jautājumu un atbilžu raidījumā bērniem, kurā — tajā vai citā aspektā — nepalika neskarta gandrīz neviena problēma, — tātad, kā man šķiet, neizbēgami viņš bija arī vispārzināms «mistiķis» un «nelīdzsvarots tips». Un, tā kā es nepārprotami taisos ķerties vērsim pie ragiem tūlīt pat, deklarēju jau pašā sākumā — ja tikai var kliegt un deklarēt vienlaikus: ar pašnāvības ideju galvā vai bez tās — viņš bija vienīgais cilvēks, ar kuru jutu kopību, ar kuru klaiņoju apkārt, kurš daudz vairāk atbilda — vismaz manā izpratnē — nekā neatbilda klasiskajai mukta izpratnei; viņš patiešām bija apgaismotais, cilvēks, kam atklājies Dievs. Katrā ziņā viņa raksturu nav iespējams aprakstīt īsi, izmantojot kādu tradicionālu metodi — vai vismaz man tāda nav zināma —, tāpēc nevaru nevienam — un vismazāk jau nu pats sev — ieteikt raksturot viņu vienā piegājienā vai pat vairākos — vienalga, gadam vai mēnesim plānotos. Ar vārdu sakot: sākumā es gribēju uzrakstīt īso stāstu par Sīmoru ar nosaukumu «Siinors. Pirmais stāsts», kur šis uzsvērtais, organiskais «Pirmais» man, Badijam Glāsam, pat vairāk nekā lasītājam kalpotu kā uzmundrinošs, uzkrītošs atgādinājums, ka loģiski jāseko pārējiem stāstiem («Sīmors. Otrais stāsts», «Trešais» un, iespējams, arī «Ceturtais»). Sādu plānu man vairs nav. Vai, ja tie vēl būtu — un man tā vien liekas, ka tas daudz vairāk atbilst īstenībai, —, tad tie ir nogājuši pagrīdē, gaidīdami, iespējams, ka es trīs reizes pieklauvēšu, kad atkal būšu gatavs tos īstenot. Taču šajā gadījumā es neesmu vienīgi īsā stāsta autors, kurš rakstīs par savu brāli. Šķiet, ka es varētu būt viņam veltītu provizorisku un mazobjektivu izteikumu tezaurs. Ticu, ka pamatā esmu palicis tas pats, kas allaž esmu bijis — vienkārši vēstītājs, taču šoreiz mani vada ļoti stiprs iekšējs spēks, tieksme. Es vēlos iepazīstināt, es vēlos aprakstīt, es vēlos bārstīties ar piemiņas lietām un amuletiem, es vēlos atraut vaļā savu portmoneju un dalīt uz visām pusēm momentuzņēmumus, vēlos darīt visu, kas vien iešausies prātā. Šādā noskaņā nav pat ko cerēt, ka izdosies uzrakstīt jel ko kaut vai aptuveni līdzīgu īsajam stāstam. Šāds stāvoklis man līdzīgus aizrautīgus tuklus rakstņieciņus iesūc sevī kā atvarā.

Taču man Jums vēl jāstāsta par daudzām, daudzām lielām, kas it nemaz nav piemērotas, lai par tām stāstītu. Piemēram, es jau pirms laika esmu pārāk daudz pavēstījis par savu brāli, gluži kā reklāmas katalogā. Man šķiet — Jums bija tas jāpamana. Jūs varējāt pamanīt ari — un tas nav paslīdējis garām arī man —, ka viss līdz šim pateiktais par Sīmoru (un tas attiecas uz viņa asinsgrupu vispār) ir viena vienīga slavas dziesma. Tāpēc varu atļauties pauzi. Lai gan ir skaidrs, ka neesmu nācis apbedīt, bet gan augšāmcelt un, visticamāk, cildināt, man tomēr ir aizdomas, ka tādējādi lieku uz spēles visu savaldīgo un bezkaislīgo stāstītāju godu. Vai tad Sīmoram nepiemita neviens liels trūkums, netikums vai vājība, kas būtu kaut pavirši pieminama? Kas tad viņš galu galā bija? Svētais?

Par laimi, uz to atbildēt nav mans pienākums. (Kāda veiksme!) Lai man ļauts mainīt tematu un bez garām runām paziņot, ka viņam kā tādam bursim piemita vesela rinda īpašibu, kas dažādos laikposmos atkarībā no ikreizējā jūtīguma un ādas plēnuma jaunākos ģimenes locekļus draudēja novest gandrīz līdz pudelei. Pirmkārt, visus Dieva meklētājus visai nepārprotami ir iezīmējusi kāda diezgan šausmīga īpatnība — viņi meklē Dievu — un šķiet, ar milzīgiem panākumiem — visneiedomājamākajās vietās — reklāmraidījumos, avīzēs, taksometros ar bojātiem skaitītājiem, vārdu sakot, itin visur. (Manam brālim, piemēram, kopš viņa pilngadības piemita atbaidošs paradums — smaidot pār visu seju, kā viņš to mēdza, rakņāties ar rādītājpirkstu pa pilniem pelnutraukiem, pabīdot uz malām cigarešu galus: it kā viņš gaidītu, ka ieraudzīs pašu Kristu, kas eņģeliski saritinājies pelnutrauka vidū, — un viņš nekad neizskatījās vīlies.) Un šis dziļi reliģioza, ārpuskonfesionāla vai vēl sazin kāda cilvēka zīmogs (un apzīmējumā «dziļi reliģiozs» — lai arī cik odiozs būtu šis termins — es labprāt iekļauju visus, kas ir kristieši saskaņā ar dižā Vivekanandas formulējumu: «Ja tu redzi Kristu, tu esi kristietis; viss cits ir tikai vārdi») — šī apzīmogotība visbiežāk izpaužas kā muļķīga vai pat idiotiska uzvedība. Un diža cilvēka ģimenei tas patiešām ir pārbaudījums, jo tā nevar būt droša, vai šis cilvēks allaž izturēsies, kā viņam pienāktos. Es varētu arī uzskaitījumu beigt, taču pagaidām to nedarīšu, jo neesmu vēl pieminējis kādu viņa, manuprāt, viskaitinošāko īpašību. Proti, tas ir viņa runas veids — vai, pareizāk sakot, viņa runas veida nenormālais diapazons. Viņš bija vai nu vārdos skops kā trapistu klostera mūks — dažkārt dienām, dažkārt nedēļām ilgi —, vai arī runāja bez mitas. Kad viņu kāds bija izprovocējis (un, patiesības labad, jāpiebilst, ka gandrīz ikviens centās viņu izprovocēt un tūlīt pat piesēdās viņam tuvāk, lai nepalaistu gar ausīm viņa gudrības) — kad viņu kāds bija izprovocējis, viņš bez grūtībām varēja runāt stundām no vietas, reizumis zaudēdams priekšstatu par to, cik īsti cilvēku ir istabā — viens, divi vai desmiti. Viņš bija izcils ilgrunātājs, taču es cieši pastāvu uz to, ka, /o/ī maigi izsakoties, pat visizcilākais un veiklākais ilgrunātājs nevar būt patīkams bezgalīgi. Un es to saku, man jāpiebilst, ne tik daudz aiz atbaidoši smalkā impulsa «esi godīgs pret savu neredzamo lasītāju», bet gan — kas, man šķiet, ir vēl daudz ļaunāk — būdams pārliecināts, ka šis ilgrunātājs spēj paciest jebkurus sitienus. Katrā ziņā — vismaz manējos. Man dota vienreizējā iespēja nosaukt savu brāli par ilgrunātāju — kas gan vispār, manuprāt, ir visai pretīgs apzīmējums — tieši viņam acīs un tad rāmi atzvelties krēslā gluži kā spēlmanim, kam abās piedurknēs sabāzti dūži, un bez jebkādām pūlēm atcerēties veselu birumu vainu mīkstinošu apstākļu (un «vainu mīkstinoši apstākļi» šeit nebūt nav atbilstošākais termins). To visu es varu rezumēt sekojoši: sasniedzis jaunekļa — sešpadsmit, septiņpadsmit — gadu vecumu, Sīmors bija ne vien iemācījies valdīt pār saviem daudzajiem iedzimtajiem un nebūt ne elitārajiem ņujorkieša dialektismiem un tipiskajiem izteicieniem, bet arī bija jau ieguvis pats savu, ļoti precīzu dzejnieka vārdu krājumu. Viņa runas palus, viņa monologus, gandrīz vai tribūna runas bija tikpat patīkami klausīties no sākuma līdz beigām — katrā ziņā lielākajai daļai no mums — kā, teiksim, Bēthovena darbus, ko viņš uzrakstīja pēc tam, kad viņam vairs nebija jācieš no spējas dzirdēt, un, iespējams, šai sakarā man īpaši jādomā par — lai gan tas skan mazliet pretenciozi — kvartetiem si-bemola mažorā un dodiēza minorā. Tomēr ģimenē mēs bijām septiņi bērni — sākumā. Un, tā nu bija gadījies, ka nevienam no mums pēc vārda kabatā nebija jāmeklē. Un ir grūti pārvērtēt apstākli, ka bez sešiem bērniem, kas bagātīgi apveltīti ar runas dāvanām un izteiksmes spēju, mājās ir vēl arī nepārspējams runāšanas čempions. Tiesa gan, viņš nekad netika dzinies pēc šā titula. Un viņš kaismīgi ilgojās sagaidīt brīdi, kad kāds no mums viņu sarunā pieveiks vai vismaz nepadosies pirmais. Sīkums — protams, nenozīmīgs, jo viņš pats to nekad nepamanīja, — ir arī tas, ka viņam gluži tāpat kā visiem bija savas vājās vietas, taču mūs tas dažkārt uztrauca. Tomēr fakts paliek fakts, ka čempiona tituls vienmēr piederēja viņam, un, lai gan, manuprāt, viņš būtu atdevis puspasaules par iespēju atteikties no šā titula — un tas noteikti ir vissvarīgākais šajā lietā, taču es nedomāju, ka šo apstākli spēšu nopietni analizēt vēl tuvākos pāris gadus, —, viņš tā arī nekad neatrada pietiekami pieklājīgu veidu, kā to izdarīt.

Seit man šķiet vietā atgādināt — un tas nav tikai tā, «pa draugam» —, ka par savu brāli esmu jau rakstījis. 5ajā sakarā es pus pa jokam varu atzīties, ka tādas reizes, kad es nerakstītu par viņu, tikpat kā nav bijis, un, ja rīt, iespējams, stobra galā, man nāktos nosēsties un rakstīt stāstu par dinozauru, es nešaubos, ka gluži nevilšus piešķirtu šim jaukajam milzenim vienu otru dīvainību, kas atgādina Sīmoru, — teiksim, vienkārši aizkustinošu hemlokegļu galotņu apgraušanas veidu vai trīsdesmitpēdu astes paluncināšanas manieri. Daži cilvēki — gan ne tuvi draugi — man ir vaicājuši, vai Sīmors lielā mērā nav izmantots kā prototips manā vienīgajā publicētajā romānā. Taisnību sakot, lielākā daļa šo cilvēku man to nevis jautājuši, bet gan pateikuši. Esmu atklājis, ka, pat iebilstot vien pret šādu uzskatu, esmu gatavs gaisā uzsprāgt aiz niknuma, taču jāsaka, ka neviens no tiem, kas Sīmoru pazina, man neko tamlīdzīgu nav ne vaicājis, ne arī teicis; par to esmu viņiem ļoti pateicīgs — un savā ziņā pat mazliet vairāk nekā tikai drusku pārsteigts, jo laba tiesa no maniem varoņiem raiti lieto Manhatanai tipiskus izteicienus un runas veidu, visai bieži sliecas bāzties iekšā tur, kur daudzi sasodīti stulbeņi pat tuvumā neietu, un visus tos vajā kāds tēls, kuru es ļoti gribētu, gan visai aptuveni, identificēt ar Veco Vīru No Kalna. Taču es varu paziņot — un tas man ir jādara —, ka esmu uzrakstījis un publicējis divus stāstus, kas veltīti tieši Sīmoram. Pēdējais no šiem diviem, kas publicēts 1955. gadā, ir ļoti detalizēta atskaite par viņa kāzu dienu 19-12. gadā, ar tik pilnīgi pasniegtām detaļām kā trauciņiem ar augļu želeju, kuros katrs kāzu viesis atstājis savu kājas nospiedumu, lai lasītājam būtu ko paņemt līdzi uz mājām par suvenīru, taču Sīmors pats — galvenais vaininieks — faktiski ķermeniskā veidā nekur pasniegts netiek. Toties otrajā, agrāk uzrakstītajā un daudz īsākajā stāstā, kurš tapis jau četrdesmitajos gados, viņš ne tikai parādās ar visu miesu un asinīm, bet arī staigā, runājas, iebrien okeānā un — pēdējā rindkopā — ielaiž lodi sev smadzenēs. Tomēr daži mani vistuvākie radinieki, manas tālu izklīdušās ģimenes locekļi, kas pastāvīgi meklē manis publicētajā prozā sīkas tehniskas kļūdas, ir man maigi aizrādījuši (pat pārlieku sasodīti maigi, ņemot vērā, ka parasti viņi man klūp virsū trakāk nekā gramatiķi), ka šis jauneklis, saukts «Sīmors», kurš staigā un sarunājas šajā manā agrīnajā stāstā, nemaz nav — ja nepiemin nošaušanos — Sīmors, bet gan kāds, kas savādā kārtā ir pārsteidzoši līdzīgs — viens, div, trīs, hop! — man pašam. Un tas, manuprāt, atbilst patiesībai vai vismaz ir tai tik tuvu, lai es kā profesionālis izjustu šāda aizrādījuma pamatotības elpu. Un, tā kā man nav neviena piemērota attaisnojuma par šo faux pas, nevaru noturēties neatzīmējis, ka šis konkrētais stāsts tika uzrakstīts tikai dažus mēnešus pēc Sīmora nāves un ne sevišķi ilgi pēc tam, kad es, gluži tāpat kā «Sīmors» stāstā un Sīmors īstajā Dzīvē, biju atgriezies no Eiropas karadarbības arēnas. Un tolaik es to rakstīju ar |oti slikti attapušos — lai neteiktu, ka galīgi nelīdzsvarotu, — vācu trofeju rakstāmmašīnu.

0, kāda laime gan ir viens krietns malks! Tas lieliski atbrīvo. Jūtos brīvs pastāstīt jums tieši to, ko jums tagad vajadzētu ilgoties dzirdēt. Proti, ja jūs — kā tam pēc manas pārliecības jābūt — par visu vairāk pasaulē mīlat tās sīkās radības, tīrā gara iemiesojumus, kuru normālā ķermeņa temperatūra ir 51°, no tā dabiski izriet, ka otrā vieta jūsu mīlestībā ir cilvēkam — Dieva mīlētājam vai Dieva noliedzējam (taču acīmredzot gandrīz nekad kaut kam pa vidu starp šiem poliem), svētajam vai grēciniekam, morālistam vai pilnīgam amorālistam —, kurš spēj uzrakstī dzeju, kas ir dzeja. Viņš ir cilvēku sabiedrības kuitala, un es steidzos pastāstīt jums to mazumiņu, kas, kā šķiet, man ir zināms par viņa pārlidojumiem, par viņa kvēli, par viņa neticamo sirdi.

Kopš 1948. gada sākuma visu laiku esmu nosēdējis — un mani ģimenes locekļi uzskata, ka pašā tiešākajā nozīmē, — uz piezīmju blociņa ar noplēšamām lapām, kurā mājvietu atraduši simt astoņdesmit četri dzejoļi, ko mans brālis uzrakstījis savas dzīves pēdējo trīs gadu laikā armijā un arī ārpus tās, tomēr lielākoties gan tieši tajā, pavisam tajā. Visai drīz — tas ir tikai dažu dienu vai nedēļu jautājums, kā es sev to stāstu, — taisos izvilkt kādus simt piecdesmit no šiem dzejoļiem, lai atdotu tos pirmajam ieinteresētajam izdevējam labi izgludinātā darba uzvalkā un puslīdz tīros pelēkos cimdos aizstiepšanai uz savām šaubīgajām iespiedmašīnām, kur tos visticamāk iemocīs divkrāsainā superapvalkā, un uz ceturtā vāka neizpaliks daža laba atmaskojoša frāze, kas izprasīta un izlūgta no tiem dzejniekiem un rakstniekiem «ar vārdu», kuri neizjūt sirdsapziņas pārmetumus par savu kolēģu darbu publisku komentēšanu (un kuri parasti pataupa savus skaļākos ceturtdaļpatiesos slavinājumus draugiem, nejēgām, ārzemniekiem, viendienas dīvaiņiem un neprofesionāliem), bet pēc tam tie nokļūs kādā no svētdienas izdevumu literārajiem pielikumiem, kur — ja recenzija par jaunu, plašu, programmatisku Grovera Kllvlenda biogrāfiju vēl būs atstājusi mazumiņu vietas — dzejas mIļotājiem tos skopi ieteiks kāds no regulāri rakstošo vidēji atalgoto pedantu vai piepelnīties kāro spalvasbrāļu bara, kāds, kam var uzticēt nevis gudri vai iejūtīgi — tas nebūt nav obligāti — toties skopi un iznicinoši uzrakstītas atsauksmes sacerēšanu par jaunu dzejoju krājumiņu. (Es domāju, ka diez vai vēl atgriezīšos pie šīs rūgtās piezīmes. Bet, ja atgriezīšos, tad pacentīšos palikt tikpat atklāts.) Tagad, uzskatot, ka esmu nosēdējis uz dzejoļiem vairāk nekā desmit gadu, būtu prātīgi — atsvaidzinoši normāli vai vismaz ne tik pretdabiski —, ja es paskaidrotu divus, kā man šķiet, svarīgākos iemeslus, kuru dēļ esmu tagad izlēmis piecelties no tiem, slieties augšā. Un vislabprātāk es abus šos iemeslus saliktu vienā rindkopā gluži kā armijas mugursomā — daļēji tāpēc, ka man patiktu tos cieši savstarpēji saistīt, daļēji tāpēc, ka man radusies — iespējams, tīri impulsīvi — pārliecība: šajā mūsu ceļojumā tie vairs nebūs jāvelk laukā.

Pirmkārt — ģimenes spiediens. Bez šaubām, tas nav nekas īpašs, varbūt pat vēl parastāks, nekā man gribētos, un tomēr — man ir četri vēl dzīvi, par mani jaunāki, skoloti un pat pārāk raiti izteikties spējīgi brāļi un māsas, pa pusei ebreji, pa pusei īri, un vēl pa daļai kaut kas no Mīnotaura: divi brāļi, no kuriem viens ir Veikers, izbijis ceļojošais kartēziešu mūks un žurnālists, kurš tagad noslēdzies klosterī, un otrs — Zūijs, kurš, nebūdams mazāk aicināts un izredzēts, ir nevienai konfesijai nepiederošs aktieris, viņiem tagad ir attiecīgi trīsdesmit seši un divdesmit deviņi gadi; un divas māsas, no kurām viena ir plaukstoša aktrise Frenija, bet otra — dzīvespriecīga, labi situēta Vestčesteras matrona Bubū, un viņām tagad attiecīgi ir divdesmit pieci un trīsdesmit astoņi gadi. Kopš 1949. gada ik pa laiciņam man priekšā nogulst pasta sūtījumi no garīgā semināra vai internātskolas, sieviešu slimnīcas dzemdību nodaļas vai apmaiņas studentu darbistabas zem Queen Elisabeth ūdenslīnijas. Tajos atrodas starp eksāmeniem un ģenerālmēģinājumiem, starp rīta dievkalpojumiem un nakts zīdīšanas reizēm tapuši visu šo manu četru izcilo radinieku nekonkrētie, taču jūtami draudīgie ultimāti, kuros tieku brīdināts par to, kas notiks ar mani„ ja es kaut ko nedarīšu — un drīz! — Sīmora Dzejoļu lietā. Laikam gan nekavējoties jāpiebilst, ka es esmu ne tikai rakstnieks, bet piestrādāju arī angļu katedrā sieviešu koledžā Ņujorkas štata ziemeļos, netālu no Kanādas robežas. Es dzīvoju viens (un bez kaķa — es gribētu, ka tas būtu zināms) ļoti pieticīgā — lai neteiktu nožēlojamā — namiņā dziļi mežā, kalna nepieejamākajā nogāzē. Ja neskaita studentus, kolēģus un padzīvojušas oficiantes, darba dienās — vai pat visu mācību gadu — es sastopu visai maz cilvēku. Tādējādi, īsi sakot, es piederu tai literāro cietumnieku sugai, kuras pārstāvjiem, bez šaubām, itin sekmīgi var draudēt un uzbrukt pa pastu. Tomēr visam ir savas robežas, un es vairs nespēju atvērt savu pastkastīti bez drebuļiem, jo starp lauksaimniecības mašīnu reklāmprospektiem uti bankas rēķiniem varu atrast garu, daudzvārdīgu un draudīgu pastkarti no kāda sava brāļa vai māsas, nokuriem divi — un tas man liekas īpašas uzmanības vērts — raksta ar lodīšu pildspalvām. Otrs svarīgākais iemesls, kura dēļ esmu nolēmis atlaist šos dzejoļus un publicēt, savā ziņā ir daudz vairāk fiziskas nekā emocionālas dabas. (Un — esmu lepns kā pāvs, to pavēstīdams, — paver vistaisnāko ceļu uz retorikas purvu.) Radioaktīvo daļiņu iedarbība uz cilvēka ķermeni, kura bija visiem uz mēles 1959. gadā, pieredzējušiem dzejas mīļotājiem nav nekas jauns. Mērenās dozās lietots dzejolis ir lielisks un parasti ātrdarbīgs termoterapeitisks līdzeklis. Reiz, dienesta laikā, kad vairāk nekā kādus trīs mēnešus slimoju ar «ambulatoriski ārstējamu pleirītu» vai kaut ko apmēram tādu, pirmās atveseļošanās pazīmes sajutu tikai tad, kad biju ielicis krekla kabatā pilnīgi nevainīga izskata Bleika dzejoļu krājumu un kādu dienu to panēsājis kā kompresi. Tomēr galējības allaž ir riskantas un vienkārši pazudinošas, un ilgstošs kontakts ar dzeju, kuru mēs uzskatām par tādu, kas pat pārspēj parasti par pirmšķirīgu uzskatīto, ir ārkārtīgi bīstams. Katrā ziņā es izjustu atvieglojumu, ja mana brāļa dzejoļi — vismaz uz kādu laiku — pazustu notieša tuvuma. Jūtu, ka esmu guvis vieglu, taču plašu apdegumu. Un man pašam tā rašanās šķiet pilnīgi likumsakarīga: lielāko daļu savas jaunības un visu pieauguša cilvēka dzīvi Sīmoru visvairāk saistīja ķīniešu un vēlāk tikpat stipri arī japāņu dzeja, turklāt tā, kā viņu nesaistīja nekāda cita dzeja pasaulē. [3] man, protams, nav nekādas iespējas ātri noskaidrot, cik labi vai ne sevišķi labi manam daudz cietušajam vidusmēra lasītājam ir zināma ķīniešu vai japāņu dzeja. Tomēr, ņemot vērā, ka pat isa šīs dzejas analīze varētu diezgan daudz ko paskaidrot par mana brāļa raksturu, domāju, ka šī nav īstā reize būt pavisam lakoniskam un atturīgam. Es ticu, ka labākie ķīniešu un japāņu klasiskie dzejoļi ir skaidri izteikumi, kas aicinātajam sniedz baudu, atskārsmi un palīdz ieaugt savā dzīvē kādu collu dziļāk. Tie var būt — un bieži arī ir — īpaši tīkami tieši ausij, taču Noslēpumainajos Austrumos neviens kādu ķīniešu vai japāņu dzejnieku nopietni nenosauks (ja vispār nosauks) par dzejnieku — lai cik gari vai neparasti, vai fascinējoši būtu viņa semantisko un intelektuālo pūliņu rezultātā radītie panti, lai cik valdzinoši tie tiktu skandēti —, ja vien viņa īstā, stiprā puse nebūs spēja ar pirmo acu uzmetienu novērtēt tiešām īstu dateļplūmi, īstu krabi vai īstu oda kodienu īstā rokā. Es pats apzinos, ka mana nepārtrauktā iekšējā pacilātība, kuru es — manuprāt, pamatoti, lai gan varbūt pārāk bieži — esmu nosaucis par laimi, draud pārvērst visu šo sacerējumu par āksta monologu. Man pie

trūkst nekaunības pat pamēģināt izteikt to, kas ķīniešu vai japāņu dzejnieku padara tik brīnišķīgu un priekpilnu. Tomēr šis tas prātā ienāk (kam gan negadās?). (Nedomāju, ka tas ir tieši tas, ko es meklēju, taču es nevaru to ņemt un vienkārši izmest ārā.) Reiz, sasodīti sen atpaka|, kad Sīmoram bija astoņi un man — seši gadi, vecāki mūsu mitekļa trīsarpus istabās vecajā Alamac viesnīcā Ņujorkā sarīkoja viesības kādiem sešdesmit cilvēkiem. Viņi oficiāli atvadījās no savas vodeviļas aktieru karjeras, un tas bija gan aizkustinošs, gan arī svinīgs notikums. Tā ap vienpadsmitiem mums abiem atļāva izkāpt no gultiņām un mazliet paskatīties. Mums gan tika vairāk par vērošanu vien. Paklausīdami aicinājumam, mēs bez jebkādiem iebildumiem no savas puses gan padejojām, gan padziedājām, vispirms pa vienam, tad abi kopā, kā jau mūsu ģimenē bērni to dara. Taču galvenokārt mēs vienkārši noskatījāmies, kas notiek. Ap diviem, kad viesi sāka izklīst, Sīmors palūdza Besiju — mūsu māti — atļaut viņam piedāvāt aizejošajiem viesiem viņu mēteļus, kuri bija pakārti, izklāti, nomesti, sakrauti kaudzēs pa visu nelielo dzīvoklīti, pat uz gulošās māsiņas gultas gala. Kādu duci viesu mēs ar brāli pazinām labi, vēl kādus desmit vai mazliet vairāk — pēc izskata un nostāstiem, pārējos nepazinām nemaz vai gandrīz nemaz. yn uzsvēršu, ka mēs jau bijām gultās, kad viņi visi ieradās. Tomēr Sīmors, kādas trīs stundas vērojis viesus, uzsmaidīdams viņiem un, manuprāt, arī iemīļodams viņus, neviena jautājuma neuzdevis, gandrīz visiem viesiem — reizumis diviem uzreiz — atnesa tieši viņu mēteļus un vīriešiem arī viņu cepures, ne reizi nekļūdīdamies. (Dāmu cepures viņam sagādāja zināmas grūtības.) Necentīšos iestāstīt, ka šāda veida prasme ir raksturīga ķīniešu vai japāņu dzejniekam, un pilnīgi noteikti netaisos apgalvot, ka tieši tā padara viņu par to, kas viņš ir. Tomēr domāju, ka ķīniešu vai japāņu dzejdarim, ja tas neprot pēc izskata noteikt, kurš mētelis kuram pieder, ir ļoti maz cerību, ka viņa dzeja jelkad sasniegs briedumu. Un esmu pārliecināts, ka astoņi gadi ir gandrīz vai pēdējā vecuma robeža, kad šai necilajai meistarībai jau jābūt apgūtai.

(Nē, nē, tagad es nevaru apstāties. Man šķiet, ka savā pašreizējā stāvoklī es vairs ne tikai aizstāvu savu brāli kā dzejnieku; jūtu, ka nu jau vismaz minūti vai pat divas rauju ārā detonatorus no visām bumbām šajā sasodītajā pasaulē — ļoti niecīgs un pavisam īslaicīgs laipnības pierādījums pret sabiedrību, toties tieši manis paša.) Valda vispārējs uzskats, ka ķīniešu un japāņu dzejnieki vislabprātāk dodot priekšroku vienkāršām tēmām, un es justos vēl lielāks lempis nekā parasti, ja censtos to apstrīdēt, taču tā ir gadījies, ka «vienkāršs» reiz nu ir tas vārds, kuru es personīgi uzskatu par vēl Jaunāku nekā indi, katrā ziņā vismaz manā pusē šo vārdu parasti lietoja, lai raksturotu kaut ko neiedomājami fragmentāru, lielā mērā sasteigtu, triviālu, neizteiksmīgu un primitīvu. Pat neņemot vērā visas manas fobijas, es tiešām nevaru noticēt, ka pastāv kāda valoda, kurā būtu vārds — un, paldies dievam —, lai aprakstītu to, kā ķīniešu vai japāņu dzejnieks izvēlas materiālu. Nespēju iedomāties, kas varētu atrast vārdu, lai aprakstītu šādu izvēlēšanos: lepns, pompozs galma ministrs, pastaigādamies savā dārzā un atdzīvinādams atmiņā savu šārīta sevišķi iznīcinošo runu paša Imperatora klātbūtnē, izjūt nožēlu, nejauši uzkāpis kāda aizmirstam vai nomestam tušas zīmējumam. (Vai manu, vai — mūsu vidū ir prozaiķis: man jālieto kursīvs, kur Orienta dzejnieks to nelietotu.) Dižais īsa mums priecīgs vēsta, ka viņa dārzā uzziedējusi apaļvaidze peonija. (Ne vārda vairāk, ne vārda mazāk. Vai mēs aiziesim apskatīt viņa apaļvaidzi peoniju — tas ir pavisam cits jautājums; atšķirībā no zināmiem Rietumu prozaiķiem un rīmkaļiem, kuru vārdus man šeit nebūs nosaukt, viņš mūs negana kā policists.) īsas vārda pieminēšana vien pārliecina mani, ka īstam dzejniekam nav iespējas izvēlēties materiālu. Materiāls nepārprotami izvēlas viņu, nevis viņš materiālu. Apaļvaidze peonija nelāva sevi ieraudzīt nevienam citam kā vienīgi īsam — bet ne Busonam, ne Siki, pat ne Basjo. Piemērojot prozas likumības, to pašu var teikt arī par lepno un pompozo galma ministru. Viņš neuzdrošinātos ar dievišķi cilvēcisku nožēlu uzmīt skiču papīra lapai, kamēr šo ainu noskatīties nav ieradies dižais dzejnieks no zemas kārtas Lao Digao. Ķīniešu un japāņu dzejas brīnums vēl ir arī tas, ka jebkuru divu īstu dzejnieku balsis skan pilnīgi vienādi, taču tai pašā laikā ir pilnīgi atšķirīgas un dažādas. Tans Li, kuru deviņdesmit trīs gadu vecumā paša klātbūtnē slavina par viņa gudrību un žēlsirdību, pēkšņi atzīstas, ka viņu nomoka hemoroīdi. Un vēl viens, šoreiz pēdējais piemērs. Go Huans, asarām plūstot pār vaigiem, pavēsta, ka viņa nelaiķa meistars joti nepieklājīgi uzvedies pie galda. (Vienmēr pastāv risks kļūt pārāk iznīcinošam attieksmē pret Rietumiem. Kafkas «Dienasgrāmatās» ir rindiņa — patiesībā viena no daudzām šādām viņa frāzēm —, kura varētu noderēt par apsveikumu ķīniešu Jaungadā: «Jauna meitene, kura tikai tāpēc, ka gāja, sadevusies rokās ar savu iemīļoto, mierīgi raudzījās apkārt.») Runājot par manu brāli Sīmoru — ak jā, mans brālis Sīmors. Lai runātu par šo scmītiski ķeltisko austrumnieku, man vajadzīga sevišķi jauna, neaizskarta rindkopa.

Neoficiāli Sīmors rakstīja un runāja ķīniešu un japāņu dzejā visu to trīsdesmit vienu gadu ilgo laiku, ko pavadīja mūsu vidū, taču man jāatzīst, ka formāli viņš sāka ar to nodarboties vienpadsmit gadu vecumā kādu rītu publiskās bibliotēkas pirmā stāva lasītavā netālu no mūsu mājām Brodvejā. Bija sestdiena, uz skolu nebija jāiet, un nekas nomācošāks par pusdienām mūs negaidīja, tāpēc mēs ar baudu dīki ienirām starp grāmatplauktiem, laiku pa laikam nopietni izvilkdami pa kādam jaunam autoram, kad pēkšņi Sīmors man signalizēja, lai atnāku paskatīties, kas viņam trāpījies. Viņa ķēriens bija vesels žūksnis ar tulkojumiem. Tas bija Panga, vienpadsmitā gadsimta brīnums. Taču makšķerēšana bibliotēkās — tāpat kā visur citur —, kā zināms, ir visai delikāta nodarbošanās, jo nekad nevar droši zināt, kurš kuru noķers. (Makšķerēšanas azarts vispār bija Sīmora iecienīta tēma. Mūsu jaunākais brālis Volts puikas gados bija varens makšķerētājs ar salocītām kniepadatām un savā devītajā vai desmitajā dzimšanas dienā kā dāvanu saņēma no Sīmora dzejoli — manuprāt, nekas cits Volta dzīvē nav viņu tā iepriecinājis — par mazu bagātu zēnu, kam Hudzonā pieķeras lafajete, bet, vilkdams to krastā, viņš jūt asas sāpes pats savā apakšlūpā, tad izmet to no galvas, taču, pārnācis mājās un ielaidis vēl dzīvo zivi vannā, atklāj, ka tai galvā ir maza zila sarža cepurīte, virs kuras naga ir tās pašas skolas emblēma, kurā mācās zēns; samirkušās cepurītes iekšpusē viņš ierauga iešūtu auduma strēmelīti ar savu vārdu.) Kopš tā rīta Sīmors bija vienmēr uz āķa. Pēc tam kad Sīmoram palika četrpadsmit, kāds no mūsu ģimenes pastāvīgi pārmeklēja viņa žaketes un vējjakas kabatas, jo Sīmors atpūtas brīdī vingrošanas nodarbību laikā, vai stāvot rindā pie zobārsta, varēja tur iegrūst ko vērtīgu. (Pagājusi vesela diena, kopš uzrakstīju iepriekšējo teikumu, un pa šo laiku es no darba piezvanīju savai māsai Bubū uz Takaho, lai pajautātu, vai viņai gadījumā nav kāds dzejolis, ko Sīmors būtu rakstījis agrā bērnībā un ko viņa sevišķi vēlētos redzēt šai atskaitē. Viņa apsolīja man piezvanīt. Piedāvātais dzejolis gan nebija gluži tas, ko es būtu gribējis un tāpēc mani mazliet sakaitināja, taču es domāju, ka tas pāries. Viņa bija izvēlējusies dzejoli, kurš rakstīts, kā man zināms, kad dzejniekam bija astoņi gadi: «Džon Kīt, Džon Kīt, / Kīt, / Tev vajag kaklu šallē tīt.») Divdesmit divu gadu vecumā viņam bija iespaidīgs žūksnītis dzejoļu, kuri man likās ļoti, ļoti labi, un es, kas visā mūžā nebiju uzrakstījis ne rindiņu, tūlīt neiedomādamies to iespiestu ar vienpadsmit punktu burtiem, visai uzstājīgi vedināju viņu iesniegt tos kaut kur publicēšanai. Nē, viņš domājot, ka to nevajagot darīt. Vismaz pagaidām; bet varbūt nekad. Dzejoļi esot pārāk nerietumnieciski, pārāk «lotosaini». Viņam liekoties, ka tie ir mazliet aizvainojoši. Viņam gan vēl neesot īsti skaidrs, kāpēc tie ir aizvainojoši, taču reizumis viņam šķietot, ka dzejoļi izklausoties tā, it kā tos būtu uzrakstījis kāds savā ziņā nepateicīgs cilvēks, kas — vismaz šķietami — uzgriezis muguru savai videi un sev tuviem cilvēkiem. Sīmors sacīja, ka ēdot barību, kas saglabāta mūsu lielajos ledusskapjos, braucot ar mūsu amerikāņu astoņcilindru limuzīniem, nešaubīdamies lietojot mūsu medikamentus, kad esot saslimis, pilnīgi uzticot amerikāņu armijai pasargāt viņa brāļus un māsas no hitleriskās Vācijas, bet ka nekas, neviens sīkums viņa dzejoļos neatspoguļojot šādu realitāti. Kaut kas esot sasodīti nepareizi. Viņš sacīja, ka, uzrakstījis dzejoli, viņš ļoti bieži atceroties Overmena jaunkundzi. Jāpaskaidro, ka Overmena jaunkundze bija bibliotekāre pirmajā Ņujorkas publiskajā bibliotēkā, kuru mēs regulāri apmeklējām bērnībā. Viņš sacīja, ka jūtoties parādā Overmena jaunkundzei cītīgos un argumentētos meklējumos atrodamu dzejas formu, kas atbilstu viņa paša sevišķajiem standartiem un tai pašā laikā pat pirmajā acu uzmetienā neliktos pilnīgi nesavienojama ar Overmena jaunkundzes gaumi. Kad viņš bija to izteicis, es viņam rāmi un pacietīgi — tas ir, protams, aurodams kā pats nelabais, — norādīju, kādi trūkumi piemīt Overmena jaunkundzei ne vien kā dzejas vērtētājai, bet pat arī kā lasītājai. Tad viņš man atgādināja, ka pirmajā reizē, kad viņš ieradies bibliotēkā (sešu gadu vecumā), Overmena jaunkundze — neatkarīgi no tā, vai viņai piemīt vai nepiemīt kādi trūkumi kā dzejas vērtētājai, — bija viņam priekšā attapīgi nolikusi atvērtu grāmatu ar Leonardo zīmētu katapultu un ka viņam neesot nekāda prieka pabeigt dzejoli, apzinoties, ka Overmena jaunkundzei būtu grūti tam pievērsties ar tādu vieglumu vai līdzdalības jūtām, ar kādām viņa tikko bija lasījusi — visticamāk — savu iemīļoto Brauninga kungu vai tikpat dārgo un ne mazāk saprotamo Vērdsverta kungu. Te tad arī argumenti — mani argumenti un viņa iebildumi — beidzās. Nav iespējams strīdēties ar kādu, kas tic vai vismaz kaismīgi grib noticēt, ka dzejnieka uzdevums nav vis rakstīt to, kas viņam jāraksta, bet gan drīzāk to, kas viņam būtu jāraksta, ja viņa dzīvība būtu atkarīga no nosacījuma, vai viņš ir uzņēmies atbildību rakstīt tikai tā, lai viņa stils pēc iespējas mazāk — cik nu vien maz cilvēkam iespējams — satriektu viņa bijušo bibliotekāri.

Ticošam, pacietīgam, hermētiski tīram cilvēkam visas pasaules svarīgie procesi — izņemot varbūt dzīvi un nāvi, kas ir vienīgi vārdi, bet visi svarīgie procesi — noris visai skaisti. Vairāk nekā trīs gadu laikā līdz beigām Sīmors izjuta kaut ko tādu, kam vajadzētu būt bijušam tam pilnīgajam gandarījumam, ko ļauts izjust vienīgi daudz pieredzējušam amata meistaram. Viņš atklāja dzejas formu, kas bija viņam vispiemērotākā, kas vispilnīgāk atbilda viņa pastāvīgajām prasībām pret dzeju vispār un ko, manuprāt, pat Overmena jaunkundze, ja vien viņa vēl būtu dzīva, visticamāk uzskatītu par saistošu un pat jauku, katrā ziņā jau nu «līdzdalības jūtas» izraisošu, ja vien viņa pievērstu tam savu uzmanību tikpat neapvaldāmi kā saviem vecajiem lauciniekiem Brauningam un Vērdsvertam. To, ko viņš atrada sev, izveidoja pats sev, aprakstīt ir visai grūti. [4]

Iesākumā varbūt būtu derīgi minēt, ka no visām dzejas formām vismīļākā Sīmoram bija klasiskā trīsrindu septiņpadsmitzilbīgā haiku forma un ka arī viņš pats rakstīja — izasiņoja — haiku (gandrīz vienmēr angliski, taču dažkārt — ceru, ka ir jūtams: es par to šeit runāju nelabprāt, — arī japāniski, vāciski un itāliski). Varētu teikt — un, ļoti iespējams, ir arī jāsaka —, ka Sīmora vēlīnā perioda dzejoļi izskatās gluži kā sava veida dubulto haiku — ja vien tādas eksistētu — angļu atdzejojumi, un man šķiet, es netaisnojos, taču man metas šķērmi no stipri varbūtējās iespējas, ka 1970. gadā kāds noguris, taču allaž pasmīnēt gatavs angļu katedras darbonis — un, dievs nedod, es pats — palaidīs varenu joku, apgalvodams, ka Sīmora dzejolis no haiku atšķiras tāpat kā dubultmartīni no martīni. Un fakts, ka tas neatbilst patiesībai, Pedantu neatturēs, ja vien viņš jutīs, ka auditorija jau ir iesilusi un, tā teikt, nobriedusi. Katrā ziņā, kamēr es to vēl spēju, gribu mierīgi un ar atbildības izjūtu paziņot: vēlīnā Sīmora dzeja ir sešu rindu pants nenoteiktā pantmērā, taču visbiežāk jambā, kas — daļēji aiz sajūsmas par sen mirušajiem japāņu meistariem, daļēji aiz paša dzejnieka dabiskās tieksmes strādāt, nepārkāpjot paša iemīļotās stingrās formas robežas, — apzināti iegrožots trīsdesmit četrās — divreiz vairāk nekā klasiskajā haiku — zilbēs. Izņemot šo apstākli, nevienā no visiem simt astoņdesmit četriem dzejoļiem, kas tagad glabājas pie manis, nav nekā, kas nelīdzinātos tikai un vienīgi Sīmoram. Vēl vairāk, pat to skanējums ir tikpat savdabīgs kā pats Sīmors. Tas nozīmē, ka katrs dzejolis ir tieši tik vienkāršs un mierīgs, kādam pēc Sīmora pārliecības jābūt dzejolim, taču tajos ieskanas pa eifoniskam (nespēju atrast normālāku vārdu) akordam, kas personīgi uz mani iedarbojas tā, it kā kāds — protams, ne jau nu gluži skaidrā — atvērtu manas durvis, ienāktu istabā, nospēlētu uz kornetes četras vai piecas neapstrīdami maigas un perfektas notis un tad pazustu. (Līdz šim nekad neesmu zinājis nevienu dzejnieku, kurš radītu iespaidu, ka dzejoļa vidū kaut kas tiek nospēlēts uz kornetes, nemaz nerunājot par to, ka skaisti nospēlēts, un man par to gandrīz vairs nekas nav sakāms. Patiešām, nekas.) Ar šādu savu sešrindu dzejoli un tā dīvaino toņkārtu Sīmors, manuprāt, panāk tieši to, ko ir vēlējies. Lielais vairums no šiem simt astoņdesmit četriem dzejo|iem nav vieglprātīgi, drīzāk gan godprātīgi, un tos var lasīt jebkurš un jebkur; tos var lasīt priekšā bāreņiem progresīvā patversmē negaisa naktīs, tomēr es neuzdrošinos ieteikt lasīt viņa pēdējos trīsdesmit vai trīsdesmit piecus dzejoļus nevienai dzīvai dvēselei, kam nav nācies savā mūžā piedzīvot vismaz divas rēnas nāves reizes. Man pašam vismīļākie dzejoļi, ja man tādi ir — un man tādiem katrā ziņā jābūt —, ir divi pēdējie no šīs kolekcijas. Domāju, ka nevienam uz varžacīm neuzkāpšu, ja pavisam vienkārši pastāstīšu, par ko tie ir. Priekšpēdējais dzejolis ir par jaunu precētu sievieti māti, kurai nepārprotami ir bijis, kā teikts manā vecajā laulības dzīves rokasgrāmatā, ārpuslaulības sakars. Sīmors viņu nekādi neraksturo, bet viņa parādās dzejolī tieši tajā brīdī, kad viņš ar savu korneti spēlē kaut ko ārkārtīgi iespaidīgu, un es ieraugu šo sievieti, kura it labi varētu arī dzīvot kādus pāris kvartālus no Metropolitēna muzeja un ir šausmīgi skaista, mēreni inteliģenta un bez mēra nelaimīga. Kādu vakaru ļoti vēlu viņa atgriežas no randiņa — es redzu viņas aizmigloto skatienu un izsmērēto lūpu krāsu — un atrod uz savas gultas gaisa balonu. Kāds to vienkārši tur atstājis. Dzejnieks gan to nepasaka, taču tas visdrīzāk varētu būt liels piepūsts rotaļu balons, iespējams, zaļš kā Centrālparks pavasarī. Otrs, pēdējais dzejolis, stāsta par to, ka kādu vakaru jauns atraitnis no priekšpilsētas sēž mauriņā pie savas mājas, nu, protams, ģērbies pidžamā un naktssvārkos, un vēro pilnu mēnesi. Garlaikots balts kaķis — acīmredzot viņa nama iemītnieks, kas reiz varētu būt bijis galvenā figūra tajā, — pienāk un saritinās viņam klēpī, un viņš, vērodams mēnesī, ļauj kaķim kost sev kreisajā rokā. Sis pēdējais dzejolis var radīt manā vidusmēra lasītājā īpašu interesi divu iemeslu dēļ. Es ļoti vēlētos parunāt par tiem.

Kā jau lielākajai daļai dzejas, bet dzejai ar ķīniešu vai japāņu «ietekmi» jau nu īpaši, Sīmora vārsmām raksturīga maksimāla atkailinātība un stabils rotājumu trūkums. Kad pie manis pirms kādiem sešiem mēnešiem brīvdienās ciemojās mana jaunākā māsa Frenija, viņa, rakņādamās pa rakstāmgalda atvilktnēm, nejauši atrada šo «atraitņa dzejoli», kuru nupat (noziedzīgā kārtā) jums pārstāstīju; biju to nolicis atsevišķi no visa sainīša, lai pārrakstītu ar rakstāmmašīnu. Zināmu apstākļu dēļ, kuri šobrīd nav svarīgi, viņa šo dzejoli nekad nebija redzējusi, tāpēc viņa, dabiski, uz līdzenas vietas to izlasīja. Vēlāk, kad mēs runājām par šo dzejoli, viņa izteica izbrīnu, kāpēc jaunais atraitnis ļāvis baltajam kaķim kost tieši kreisajā rokā. Tas viņai nedodot miera. Viņa sacīja, ka tas vairāk izskatoties pēc manis nekā pēc Sīmora, šī «kreisā roka». Bez šā apmelojošā mājiena — nerunājot nemaz par norādi uz manu aizvien pieaugošo profesionālo tieksmi pēc detaļām —, manuprāt, viņa gribēja teikt, ka šis epitets satriecis viņu kā pārāk uzbāzīgs, precizējošs un nepoētisks. Man izdevās pārliecināt viņu par pretējo, un, patiesību sakot, esmu sagatavojies pārliecināt arī Jūs, ja tas būs nepieciešams. Man nav nekādu šaubu: Sīmors bija uzskatījis par vitāli svarīgu norādīt, ka jaunais atraitnis ļāvis baltajam kaķim asos zobus iecirst tieši kreisajā, mazākvērtīgajā rokā, tādējādi atstādams labo roku brīvu piesišanai pie pieres vai krūtīm; tiesa — šāda veida secinājums gan daudziem lasītājiem varētu likties ļoti, ļoti garlaicīgs. Un droši vien tā arī ir. Taču es zinu, kāda ir mana brāļa attieksme pret cilvēku rokām. Starp citu, šim jautājumam ir vēl viens ārkārtīgi nozīmīgs aspekts. Var likties mazliet bezgaumīgi te par to plaši klāstīt — apmēram tā, kā likt kādam pilnīgi svešam cilvēkam noklausīties pa telefonu visu «Eibija īru rozes» scenāriju —, taču Sīmors bija pa pusei ebrejs, un, lai gan nevaru par šo tēmu runāt ar dižā Kafkas absolūto autoritāti, četrdesmit gadu vecumā es ar vēsu prātu varu apgalvot, ka jebkurš domājošs cilvēks, kura dzīslās rit krietna daļa ebreju asiņu, visu mūžu dzīvo vai ir dzīvojis dīvaini intīmās, gandrīz vai savstarpēji saistošās attiecībās ar paša rokām, un, kaut arī ilgus gadus tās — pārnestā vai tiešā nozīmē — var tikt turētas sabāztas kabatās (baidos, ka it bieži tās tur nokļuvušas kā divi veci uzmācīgi draugi vai radinieki, kurus negrib ņemt līdzi uz viesībām), ekstremālā situācijā viņš, manuprāt, tomēr varētu gatavībā vilkt tās laukā, varētu kaut ko radikālu ar tām darīt, piemēram, dzejoļa vidū aplam nepoētiski piezīmēt, ka tā bijusi tieši kreisā roka, kurā kaķis iecirtis zobus, — un dzejas rakstīšana, bez šaubām, ir ekstremāla situācija. Varbūt vienīgā ekstremālā situācija, kuru mēs varam izsaukt paši. (Atvainojos par šiem vārdu plūdiem. Taču nelaimīgā kārtā tie, iespējams, kļūs vēl lielāki.) Otrs iemesls, kas ļauj man domāt, ka šis dzejolis manā vidusmēra lasītājā izraisīs īpašu — un, es ceru, patiesu — interesi, ir savādais personības spēks, kas ienests šajā dzejolī. Es nekad neesmu publicētā veidā redzējis neko līdzīgu, un — uzdrošinos nevietā piebilst — no agras bērnības līdz pat laikam, kad man jau bija krietni pāri trīsdesmitiem, reti bija tāda diena, kad neizlasīju pāri par kādiem diviem tūkstošiem vārdu, bieži pat tuvu četriem tūkstošiem. Jāatzīstas, ka četrdesmit gadu vecumā es reti izjūtu lasītkāri, un, ja man nav jāpārbauda jaunu dāmu vai manis paša sacerēti teksti, es parasti lasu ļoti maz — un arī tad tikai sēklu katalogus, niknas pastkartes no radiniekiem, putnu mīļotāju (to vienu un to otru) atskaites un indīgas Vēlu-Atri-Atveseloties vēstulītes no saviem vecajiem lasītājiem, kuri ir kaut kur saklausījušies, ka es katru gadu sešus mēnešus pavadot budistu klosterī un otrus sešus — psihiatriskajā slimnīcā. Taču es labi apzinos, ka nelasītāja — vai, pareizāk sakot, stipri pieticīga grāmatu patērētāja — lepnums ir daudz agresīvāks par pazīstama daudzlasītāja lepnumu, tāpēc esmu centies (un man šķiet, ar visu nopietnību) saglabāt dažas savas vissenākās literārās pretenzijas. Viena no kliedzošākajām ir tā, ka es parasti it kā spēju noteikt, vai prozaiķis vai dzejnieks izmanto pieredzi no pirmajām, otrajām vai desmitajām rokām jeb arī uztiepj mums kaut ko, ko arī viņš pats gribētu uzskatīt par vistīrāko izdomājumu. Tomēr, kad tajā, 1948. gadā, pirmo reizi izlasīju — pareizāk sakot, noklausījos — šo jaunā-atraitņa-un-baltā-kaķa dzejoli, man bija ļoti grūti noticēt, ka Sīmors nav guldījis smiltājā jau vismaz vienu sievu, par kuru mūsu ģimenē nevienam nekas nav bijis zināms. Protams, ka nebija. Katrā ziņā šajā (un te nu, ja kādam vispār jānosarkst, tad pirmajam jāsarkst manam lasītājam, nevis man) — šajā inkarnācijā ne. Un pat man, tādam kā čūskas gudrības nesējam, nav zināms, ka viņš būtu bijis pazīstams ar kādu jaunu atraitni. Un pēdējais, pavisam nesaprātīgais komentārs visā šajā lietā — pēc būtības viņš jaunam atraitnim bija tik svešs, cik svešs vien var būt kāds amerikāņu jauneklis. Un, kaut gan ir iespējams, ka īpašos mokošos vai laimīgos brīžos ikviens precēts vīrietis — gluži abstrakti, arī Sīmors, tā teikt, argumentācijas vārdā — iztēlojas, kāda kļūtu dzīve, ja tajā vairs nebūtu viņam dārgās sievietes, (no šādas māžošanās pirmklasīgs dzejnieks varētu radīt it jauku elēģiju), tas viss man šķiet vienīgi ūdens liešana uz psihologu dzirnavām un pilnīgi noteikti neatbilst manam ieskatam. Es uzskatu — un pacentīšos pretēji savam paradumam to šoreiz plaši neiztirzāt: jo personiskāki šķiet — vai ir — Sīmora dzejoļi, jo mazāk tie atspoguļo kādu no viņa reālās dzīves ikdienišķajām detaļām šajā mūsdienu Rietumu pasaulē. Patiesībā mans brālis Veikers apgalvo (un cerēsim, ka viņa abatam par to nekad nekas nekļūs zināms), ka Sīmors daudzos savos spēcīgākajos dzejoļos aprakstot baltus un nebaltus brīžus kādā no savām dzīvēm Benaresas nomalēs, feodālajā Japānā vai Atlantīdas metropolē, kas savādā veidā saglabājušies viņa atmiņā. Es, protams, tagad atļaušos īsu pauzi, dodams lasītājam iespēju noplātīt rokas vai, daudz ticamāk, nomazgāt tās mūsu vietā. Un tik un tā man rādās, ka visi mūsu ģimenes dzīvie bērni visai labprāt piekritīs Veikeram šai jautājumā, lai gan viens vai divi no viņiem varbūt ar vieglu atturību. Piemēram, tajā pēcpusdienā, kad Sīmors izdarīja pašnāvību, viņš uzrakstīja uz papīra preses, kas atradās viesnīcas istabā uz galda, klasiski stingras formas haiku. Man gan ne sevišķi patīk, kā esmu to pārtulkojis (tā bija japāniski), — tajā īsi pavēstīts par kādu mazu meitenīti lidmašīnā, kurai līdzi bijusi lelle un kura pagriezusi lelles galvu, lai tā palūkotos uz dzejnieku. Kādu nedēļu pirms šā dzejoļa uzrakstīšanas Sīmors tiešām bija lidojis pasažieru lidmašīnā, un mana māsa Bubū nodevīgi lika saprast, ka šai lidmašīnā tiešām varētu būt bijusi maza meitenīte ar lelli. Es personīgi to apšaubu. Kategoriski nenoliedzu, taču apšaubu. Un, ja tā tiešām bija — kam es ne mirkli nespēju noticēt —, varu derēt, ka bērnam ne prātā nenāca pievērst savas ceļabiedres uzmanību Sīmoram.

Vai nekavējos pie sava brāļa dzejas pārāk ilgi? Vai nekļūstu pļāpīgs? Jā. Jā. Es kavējos pie sava brāļa dzejas pārāk ilgi. Un tas mani satrauc. Taču, kamēr es pie tās kavējos, iemesli, kas neļauj man beigt, vairojas kā truši. Un, lai gan es, kā jau deklarēju, esmu laimīgs rakstnieks, ar zvērestu apliecinu, ka nekad — ne tagad un ne jelkad agrāk — neesmu bijis jautrs rakstnieks; man žēlsirdīgi atvēlēta parastā profesionālā nepriecīgo domu deva. Piemēram, man jau vairākkārtīgi ienācis prātā: uzsākot pārstāstīt visu, ko zinu par Sīmoru pašu, es vairs nevaru cerēt, ka spēšu atstāt vietu vai saglabāt nepieciešamo pulsa ātrumu, vai — plašākā, taču pareizā nozīmē — tieksmi vēl atgriezties pie viņa dzejoļiem. Tieši šobrīd, turēdams pirkstus uz pulsa un norādams pats sevi par pļāpību, satraucos par to, ka varu zaudēt vienīgo iespēju savā mūžā — tik tiešām, šķiet, pēdējo iespēju — publiski paziņot savu galīgo, strīdīgo, apkopojošo spriedumu par brāļa vietu amerikāņu dzejā. Es nedrīkstu pieļaut, ka tas paliek neizteikts. Lūk, kā tas skan: kad es atskatos gan uz kādu pusduci vai drusku vairāk mūsu pirmo īsto amerikāņu dzejnieku, gan uz neskaitāmajiem talantīgajiem ekscentriskajiem dzejniekiem un — it īpaši mūsdienās — uz daudzajiem apdāvinātajiem jaunā stila meklētājiem, kad es ieklausos viņos, iegūstu kaut ko ļoti līdzīgu pilnīgai pārliecībai, ka mums ir tikai trīs vai četri gandrīz pilnīgi neizsmeļami dzejnieki, un es domāju, ka Sīmors iegūs pienācīgu vietu starp šiem nedaudzajiem. Ne jau vienā rāvienā, verstāndlich-zut, kā gan tas būtu iespējams? Varbūt mans pieņēmums ir pārlieku piesardzīgs, bet man šķiet, ka daži pirmie recenziju viļņi netieši nopulgos viņa dzejoļus, nosaukdami tos par Interesantiem vai Loti Interesantiem, miglaini vai nemākulīgi klaji apgalvojot — un tā nomelnojot tos vēl vairāk —, ka tie ir visai sekli un nelabskanīgi, kas pat komplektā ar aizokeāna podiju, lasāmo galdiņu, ūdens glāzi un jūras ledus gabaliņiem trauciņā nespēj iegūt vietu uz Rietumu dzejas skatuves. Taču esmu ievērojis, ka īsts mākslinieks pārdzīvo visu. (Šķiet, pat slavas dziesmas, kā es ar prieku varu piebilst.)

Un es neesmu aizmirsis arī to, ka reiz, kad mēs vēl bijām mazi zēni, Sīmors, ļoti satraukts, dzeltenajai pidžamai tumsā plandot, uzmodināja mani no dziļa miega. Viņa sejā bija izteiksme, ko mūsu brālis Volts mēdza saukt par Sīmora Eirekisko Ģīmi, un viņš vēlējās man pateikt, ka viņam beidzot liekoties, ka viņš saprotot, kāpēc Kristus nav ļāvis nevienu saukt par muļķi. (Sis jautājums bija nomocījis viņu veselu nedēļu, jo viņam tas izklausījās vairāk piedienīgs Emilijai Postai nekā kādam, kas pilda sava Tēva vēlējumu.) Kristus tā sacījis, Sīmors gribēja man darīt zināmu, tāpēc, ka muļķu vispār nav. Stulbeņi, protams, ir, bet muļķu — muļķu nav. Viņaprāt, tas bija tā vērts, lai mani uzmodinātu, lāču, ja es to atzītu (un es to atzīstu bez jebkādām atrunām), man jāpieļauj, ka pat dzejas kritiķi spētu pierādīt, ka viņi nav ģeķīgi, ja vien viņiem dotu gana laika. Taisnību sakot, tā ir doma, ar kuru man grūti samierināties, un es esmu priecīgs par katru iespēju pievērsties kaut kam citam. Taču tagad es galu galā esmu nonācis pie šīs rūpīgās sava brāļa dzejas izmeklēšanas un baidos, ka tā savā ziņā atgādina tādu kā pūtīšu apkopšanu. Jau no paša sākuma jutu, ka tā tuvojas. Es slavētu Dievu, ja lasītājam pirms tam man būtu pasakāms kaut kas šaušalīgs. (Ak, Jūs tur — ar visu Jūsu apskaužamo klusēšanas zeltu!)

Es sirgstu ar sporādiski uznākošu, bet tagad, 1959. gadā, jau hronisku priekšnojautu, ka tad, ja Sīmora dzejoļi tiktu plaši un pat visai oficiāli atzīti par pirmklasīgiem (sabāzti koledžu grāmatplauktos, iekļauti modernās dzejas kursos), jaunie abiturienti un abiturientes ar piezīmju grāmatiņām rokās pa vienam un pāros klauvētu pie mana nama mazliet čīkstošajām durvīm. (Man no tiesas žēl, ka nākas vispār par to runāt, taču man jau nu pilnīgi noteikti ir par vēlu pretendēt uz kautrīgumu, nemaz nerunājot par taktiskumu; man ir jāatklāj, ka mana vispāratzīti aizgrābjošā proza ir svinīgi iecēlusi mani par visvairāk mīlēto skribentu pēc Ferisa L. Monehena, tāpēc liela daļa angļu literatūras studentu zina, kur es dzīvoju, kur esmu ieracies; kā pierādījumu varu minēt viņu protektoru nospiedumus manās rožu dobēs.) Visumā, ne mirkli nevilcinoties, varu teikt, ka ir trīs kategoriju studenti, kuriem pietiek gan vēlēšanās, gan drosmes ieskatīties literatūras zirgam zobos, cik vien cieši iespējams. Pirmajā kategorijā ieskaitāmi jaunieši un jaunietes, kas līdz neprātam mīl jebkuru puslīdz pieklājīgu literāru sacerējumu un kas, ja nespēj lāga saprast Selliju, izlīdzas ar zemākas kvalitātes, taču arīdzan cienījamu sacerētāju. Sos jaunekļus un jaunietes es pazīstu labi, vismaz man pašam tā šķiet. Viņi ir naivi, viņi ir vitāli, viņi ir aizrautīgi; parasti līdz patiesībai viņi netiek, taču, manuprāt, ir izsmalcināto un materiāli ieinteresēto literāro aprindu cerība visā pasaulē. (Laimīgā kārtā — manuprāt, gluži nepelnīti — grupās, kurās esmu pasniedzis pēdējo divpadsmit gadu laikā, ik pa pāris gadiem trāpījās kāda šāda dedzīga, pašpārliecināta, kaitinoša un šarmanta būtne.) Otrajai jaunu cilvēku kategorijai pieskaitāmi tie, kuri literāru uzziņu alkās tik tiešām zvana pie durvīm. Pat ar tādu kā lepnumu viņi sirgst ar «akademicītu», ko viņiem pielipinājis kāds no mūsdienu angļu literatūras pasniedzēju vai asistentu bara, kuru ietekmei viņi pakļauti jau kopš pirmā kursa. Ja šāds cilvēks pats kļūst vai grasās kļūt par pasniedzēju, šī slimība nereti ir sasniegusi jau tādu stadiju, ka jāšaubās, vai te kas vairs ir līdzams, lai arī tu būtu gatavs palīdzēt. Piemēram, vēl tikai pērn pie manis bija ieradies kāds jauneklis, lai parunātos par rakstu, ko biju uzrakstījis pirms vairākiem gadiem un kam bija visai liels sakars ar Sērvudu Andersonu. Viņš ieradās brīdī, kad es ar motorzāģi — rīku, kas man vēl aizvien iedveš šausmas, kaut gan lietoju to jau astoņus gadus, — zāģēju ziemai kādu strēķi malkas. Bija brīnumjauka pavasara diena, spīdēja saule, un, atklāti sakot, es jutos mazliet kā tāds Toro (tādam cilvēkam kā man, kas pēc trīspadsmit laukos nodzīvotiem gadiem aizvien šīs idilliskās pasaules attālumus mēra Ņujorkas kvartālos, tas bija īsts baudījums). īsi sakot, likās, ka gaidāms patīkams — tiesa, literārs — vakars, un es atminos, ka saistīju lielas cerības ar šo jauno cilvēku, kuru es — ā la Toms Soijers ar krāsu spaini — varētu mēģināt piedabūt pie zāģēšanas. Jauneklis izskatījās veselīgs, varētu pat teikt, spēcīgs. Taču šis mānīgais iespaids man gandrīz vai maksāja kreiso kāju, jo tieši tai brīdī, kad starp sava zāģa rēcieniem un kviecieniem beidzu savas nelielās un pašapmierinātās slavas dziesmas Šērvuda Andersona atturīgajam un efektīgajam stilam, jauneklis — pēc neliela draudīga pārdomu brīža — pavaicāja, kā es domājot — vai pastāvot savs endēmisks amerikāņu Zeitgeist. (Nabaga jauneklis. Pat ja viņš ārkārtīgi rūpēsies par sevi, labākajā gadījumā viņu gaida ne vairāk par piecdesmit gadiem sekmīgas darbošanās universitātē.) Trešā cilvēku kategorija, kuras pārstāvji, kā man šķiet, varētu kļūt par visai biežiem viesiem šeit pēc tam, kad Sīmora dzejoji būs rūpīgi izsaiņoti un safasēti, pelnījuši atsevišķu rindkopu.

Tas būtu absurds — sacīt, ka lielākā daļa no jaunajiem cilvēkiem daudz mazāk pieķērušies dzejai nekā tām nedaudzajām vai daudzajām dzejnieka biogrāfijas dētajām, kas šeit darba kārtībā varētu tikt nosauktas par traģiskām. Taču tā ir no tādām absurdām piezīmēm, kādas man nebūtu iebildumu reiz izmantot krietnākam akadēmiskam apcerējumam. Katrā ziņā esmu pārliecināts: ja man nāktos palūgt kādām tur (atvainojiet, kādām) sešdesmit meičām, kas mācās divās mana «Publikāciju kursa» grupās — lielākā daļa pēdējo gadu, un visas specializējušās angļu literatūrā —, lai viņas nocitē kādu rindiņu, teiksim, no «Ozimandiasa» vai pat tikai pastāsta šā dzejoļa saturu, stipri vien jāšaubās, vai kaut desmit no viņām tiktu galā ar jebkuru no šiem diviem uzdevumiem, taču varu derēt uz savām vēl neuzdīgušajām tulpēm, ka kādas piecdesmit spētu man pavēstīt, ka Sellijs bijis par brīvo mīlestību, ka viena no viņa sievām uzrakstījusi «Frankenšteinu», bet kāda cita — noslīcinājusies. [5] Lūdzu, pievērsiet uzmanību: tas mani nedz šokē, nedz kaitina. Man šķiet, ka man pret to nav nekas iebilstams. Ja starp mums nav muļķu, tad arī es tāds neesmu, un tāpēc man ir visas nemuļķa tiesības uz svētdienīgo apziņu, ka — lai kas mēs būtu, lai cik liels karstums mums uzvēdītu no mūsu dzimšanas dienas tortes svecītēm kā no krāsns mutes, lai cik varbūt diženas ir mūsu sasniegtās intelektuālās, morālās un garīgās virsotnes — mūsu alkatīgā tieksme pēc traģiskā vai vismaz daļēji traģiskā (kam, protams, pieskaitāmas tiklab peļošās, kā arī slavinošās tenkas), iespējams, ir pēdējā mūsu miesas kārība, kuru mums nākas apmierināt vai vismaz saņemt grožos. (Bet, dieva dēļ, ko gan es te tik gari runāju? Kāpēc neaicinu talkā pašu dzejnieku? Viens no Slmora simt astoņdesmit četriem dzejoļiem — kas pirmajā acu uzmetienā šķiet šokējošs, bet pēc pārlasīšanas kļūst par tādu kaismīgu himnu visam dzīvajam, kurai līdzīgu man vēl nav gadījies lasīt, — vēsta par kādu vecu, dižu askētu, kas savā nāves gultā, dziedošu garīdznieku un sekotāju ielenkts, cauri psalmiem saspringti cenšas saklausīt, ko veļas mazgātāja pagalmā melš par viņa kaimiņa veļu. Sīmors liek saprast, ka vecais vīrs nepārprotami vēlas, kaut garīdznieki mazliet pieklusinātu savas balsis.) Tomēr šeit man atkal rodas zināmas grūtības, kādas parasti pavada centienus likt parocīgiem vispārinājumiem ilgstoši un droši balstīt kādu murgainu iedomu. Negribētos to plaši apspēlēt, tomēr laikam gan bez tā neiztikt. Man šķiet neapstrīdami, ka ļoti daudzos dažāda vecuma, kultūras un iedzimtības cilvēkos visā plašajā pasaulē īpašu un dažkārt pat dedzīgu atsaucību rod tieši tie mākslinieki un dzejnieki, kuri ir ne vien izcilu vai labu darbu autori, bet kuru dzīvē ir ari kaut kas uzkrītoši šķērsām: kliedzošas dīvainības raksturā vai pilsoniskajā pašapziņā, pseidoromantiskas noslieces vai netikumi — ārkārtīgs egocentrisms, kurlums, aklums, alkoholisms, neārstējams letāls klepus, vājība uz prostitūtām, tieksme uz globāliem laulības pārkāpumiem vai asinsgrēku, atklāta vai slēpta nosliece uz opiju vai homoseksuālismu un tā joprojām, lai dievs žēlīgs šiem vientuļajiem un nepieņemtajiem. Un, ja ari pašnāvība nav radošas personības vājuma punktu saraksta sākumā, tomēr nevar noliegt, ka pašnāvību izdarījušam dzejniekam vai māksliniekam vienmēr tiek veltīta ievērojama deva slimīgas uzmanības, un bieži — gandrīz tikai sentimentālu iemeslu dēļ, it kā viņš būtu (izsakoties krietni vien briesmīgāk, nekā man pašam gribētos) viskārnākais sivēns ar visnoļukušākajām ausīm visā metienā. Katrā ziņā beidzot esmu izteicis domu, kas man maksājusi un, iespējams, vēl arī maksās daudzas bezmiega naktis.

(Kā es varu rakstīt tādas lietas kā tikko uzrakstītā un turpināt būt laimīgs? Bet es esmu. Līdz kaulu smadzenēm, bez prieka, bez jautrības, un, liekas, ka mana iedvesma nav noslāpējama. Es zinu tikai vienu cilvēku, ar kuru mēdza gadīties kaut kas līdzīgs.) Jūs pat iedomāties nevarat, cik vareni plāni tieši šajā vietā prasīties

prasās uz papīra. Tomēr izskatās, ka tiem lemts visā savā krāšņumā izvērsties mana papīrgroza dibenā. Biju paredzējis šīs divas naktī sacerētās rindkopas padarīt mazāk nomācošas ar kādu saulainu jociņu, tādu kā paplakšķināšanu sev pa ciskām, kas, kā man liekas, varētu manus spalvasbrāļus vai zaļus padarīt aiz skaudības vai nelabuma. Man bija paredzēts tieši šeit pavēstīt lasītājam, ka tad, kad jaunie cilvēki ieradīsies — ja ieradīsies — pie manis, lai izvaicātu par Sīmora dzīvi vai nāvi, kāda manis paša savādība šādu vizīti padarīs — ak vai! — par pilnīgi neiedomājamu. Esmu iecerējis atzīmēt — tikai garāmejot, jo es ceru, reiz par to tiks uzrakstīts bezgaldaudz, —, ka mēs ar Sīmoru, kad bijām vēl bērni, gandrīz vai septiņus gadus aizvadījām kopā, regulāri atbildot uz jautājumiem kādā bērnu radioseriālā un kopš tā laika, lai gan mēs jau sen vairs neparādāmies ēterā, pret ļaudīm, kas pat tikai vienkārši pavaicā, cik ir pulkstenis, izjūtu gandrīz vai to pašu, ko Betsija Trotvuda pret ēzeļiem. Tālāk, es biju paredzējis darīt zināmu, ka pēc divpadsmit pasniedzēja darba gadiem koledžā, tagad, 1959. gadā, man bieži gadās kādas slimības lēkmes, kuru mani fakultātes kolēģi, jādomā, diezgan lišķīgi, iedēvējuši par Glāsa slimību, — laju valodā to varētu nosaukt par patoloģiskām spazmām lumbālajā apvidū un ventrālā apvidus lejasdaļā, kas liek no nodarbībām brīvam lektoram saliekties līkumā un mesties uz ielas otru pusi vai zem kāda lielāka mēbeles gabala, tiklīdz viņš ierauga tuvojamies kādu, kas jaunāks par četrdesmit gadiem. Neviens no šiem abiem sarkastiskajiem salīdzinājumiem gan man šeit nelīdzēs. Katram no tiem gan piemīt kāda pretdabiskas patiesības daļa, taču tās ir daudz par maz. Jo no rindkopu starpām līdz manīm tikko ir izlauzies šausminošais un neapstrīdamais fakts, ka es alkstu, lai mani pratina, lai mani izvaicā, es alkstu runāt par šo nelaiķi. Tikai tagad esmu atskārtis, ka bez maniem daudzajiem un dažādajiem — kā es svēti ceru, mazāk zemiskajiem — rīcības motīviem mani ir piemeklējusi arī plaši izplatītā pārliecība, ka esmu vienīgā dzīvā dvēsele, kas patiesi tuvu pazinusi aizgājēju. O, lai viņi nāk! — pienapuikas un entuziasti, akadēmiķi un dīvaiņi, garie un īsie, visi prātvēderi! Lai viņi brauc šurp piebāztos autobusos, lai viņi birst lejā ar izpletņiem, sakāruši kaklā leikas. Prātā jau drūzmējas jūsmīgas ap-

svcikuma runas. Viena roka jau sniedzas pēc mazgāšanas līdzekja un otra — pēc netīriem tējas traukiem. Iekaisušās acis atgūst skaidrību. Vecais sarkanais paklājs ir izklāts.

Un tagad par kādu ļoti delikātu jautājumu. Tiesa — mazliet nepiedienīgu, taču ļoti, ļoti delikātu.

Paredzēdams, ka turpmāk šis jautājums pietiekami, t. i., pamatīgi, vairs neizvirzīsies, domāju, ka lasītājam jau šeit būtu jāuzzina un, vēlams, arī jāpatur prātā līdz pašām beigām: visi mūsu ģimenes bērni bija, ir apbrīnojami garas un raibas profesionālu komediantu virknes pēcnācēji. Runājot par iedzimtību, jāsaka skaļi — vai čukstus —, ka mēs visi esam dziedātāji, dejotāji un (vai par to vēl būtu jāšaubās?) mīlam dzīt Jokus. Taču dīvainā kārtā man šķiet svarīgi paturēt prātā — kopš bērnības tā šķita arī Sīmoram —, ka mūsu vidū bijuši arī dažnedažādi cirka Jaudis un, tā sakot, kumēdiņu taisītāji. Kā izteiksmīgu piemēru varētu minēt, ka viens no maniem (un Slmora) vecvectētiņiem, Polijas ebrejs, bijis karnevāla klauns, saukts par Zozo, kura aizraušanās bijusi — līdz mūža galam, kā jau jūs noprotat, — nirt no neiedomājama augstuma mazītiņās ūdenstvertnēs. Cits Sīmora un mans vecvectētiņš, īrs Makmehons (kuru mana māte — viņai par nedziestošu godu — nekad nav mēģinājusi nosaukt par «mīlīti»), strādāja patstāvīgi; viņš mēdza noguldīt zālītē pāris oktāvas no tukšām viskija pudelēm, un, kad pūlis bija viņu apstājis un samaksājis, viņš visai muzikāli, kā mums tika stāstīts, pa tām dejojis. (Tādējādi, variet būt droši, arī mūsu ģimenē ākstu bija gana.) Mūsu vecākiem pašiem, Lesam un Besijai Glāsiem, bija savs visai tradicionāls, taču atzīstami labs (par ko esmu pārliecināts) dziedoši-dejojoši-plaukšķinoši-kājpiesitošs priekšnesums varietē teātros un koncertzālēs, un Austrālijā (kur mēs ar Sīmoru nepārtrauktās viesizrādēs pavadījām divus ļoti agras bērnības gadus) tas gandrīz vai sasniedza popularitātes griestus, taču arī vēlāk uz Ņujorkas veco, labo Pantage un Orpheum cirku skatuvēm guva krietni vairāk nekā tikai paviršu ievērību. Nemaz nebija tik maz tādu, kas uzskatīja, ka viņi būtu varējuši turpināt savu vodevijas aktieru karjeru vēl stipri vien ilgāk. Besijai tomēr šajā jautājumā bija pašai savs viedoklis. Viņai aizvien bija piemitusi ne tikai spēja ieraudzīt uz sienas rakstošas rokas — 1925. gadā parastās ikdienas dubultuzstāšanās varietē bija jau gandrīz beigušās, un Besijai, gan kā mātei, gan kā dejotājai, bija loti lieli iebildumi pret četrkārtēju uzstāšanos ik dienas daudzajās, jaunajās, lielajās kinocum-\ārietē pilīs un arī nepārvarama vēlēšanās — un tas bija daudz svarīgāk — pēc Nodrošinātības, kas bija radusies jau bērna gados Dublinā, kad viņas dvīņu māsa aizkulisēs strauji nomira bada nāvē. Katrā ziņā 1925. gada pavasarī, kad beidzās šā tā aizritējušās izrādes Albee zālē Bruklinā, Besija, kuras pieci bērni bija ar masaliņām sagūluši trīsarpus necilās istabiņās Alamac viesnīcā Manhatanā un kura domāja, ka ir atkal stāvoklī (kas gan neapstiprinājās — ģimenes jaunākie bērni Zūijs un Frenija piedzima tikai attiecīgi 1930. un 1935. gadā), piepeši vērsās ar lūgumu pie kāda sava joti korekta un «ietekmīga» pielūdzēja, un mans tēvs tika pie darba, kuru viņš pēc tam gadu gadiem dēvēja par komerciālā radio premjeradministratoru, kaut gan neviens no ģimenes tā īsti arī netaisījās viņam ko pārmest; un «Galaheres & Glāsa» ieilgusi viesturneja bija cauri. Tomēr svarīgākais, par ko es šeit cenšos visnotaļ pamatīgi pārliecināt lasītāju, ir tas, ka šis dīvainais rampasgaismas-un-trīs-mūzu mantojums bija gandrīz vispārēja un pilnīgi noteicoša realitāte visu septiņu mūsu ģimenes bērnu dzīvē. Divi jaunākie, kurus jau minēju, patiesībā ir profesionāli aktieri. Taču ar treknu līniju atdalīt viņus no pārējiem nevar. Vecākā no manām divām māsām pēc visām ārējām pazīmēm ir kārtīgi iesakņojusies priekšpilsētniece, trīs bērnu māte, divu automašīnu garāžas līdzīpašniece, tomēr visos priekpilnajos brīžos viņa ir gatava dejot pilnīgi uz dzīvību un nāvi; sev par šausmām esmu redzējis viņu metamies mežonīgā stepā ar manu piecas dienas veco māsasmeitu uz rokām. Mans nelaiķa jaunākais brālis Volts, kurš gāja bojā nelaimes gadījumā Japānā jau pēc kara beigām (par viņu šajā galerijā, ar kuru esmu sācis iepazīstināt, esmu paredzējis pateikt, cik iespējams, maz), arī bija dejotājs, gan ne tik spontāns kā mana māsa Bubū, toties daudz profesionālāks. Viņa dvīnis Veikers, mūsu mūks, mūsu eremīts kartēzietis, bērnībā pašrocīgi kanonizēja V. S. Fīldsu un, atdarinādams šo iedvesmoto, trokšņaino un tomēr svēto vīru, mēdza stundām ilgi trenēties žonglēšanā ar cigāru kār

bām un daudziem citiem priekšmetiem, līdz k|uva par spožu meistaru šajā jomā. (Ģimenē tenkoja, ka patiesībā viņš iespundēts klosterī — t. i., atstādināts no mācītāja palīga pienākumu pildīšanas Estorijā —, lai atbrīvotu viņu no neapvaldāmā kārdinājuma izdalīt dievmaizītes ar muguru pret savas draudzes locekļiem, no divu triju pēdu attāluma pār kreiso plecu ielidinot tās slaidā lokā viņiem mutē.) Es pats — Sīmoru man gribētos atstāt pēdējo — šķiet, man nemaz nebūtu jāsaka, ka es pats arī mazliet dejoju. Protams, ja mani palūdz. Bez tam es varētu piebilst, ka bieži jūtos tā, it kā mani mazliet izklaidīgi vērotu vecvectētiņš Zozo; es jūtu, kā mistiskā veidā viņš sargā mani no paklupšanas pār manu neredzamo maisveidīgo klauna bikšu galiem, man klīstot pa mežiem vai iesoļojot auditorijā, un, iespējams, pieskata, lai, sēžot pie rakstāmmašīnas, mans papjēmašē deguns reizi pa reizei pagrieztos uz austrumiem.

Un, visbeidzot, neba jau nu mūsu Sīmors arī nodzīvoja mūžu un nomira, šā mūsu «izcelsmes fona» mazāk ietekmēts nekā mēs, pārējie. Es jau pieminēju, ka, visi viņa dzejoļi, lai gan, manuprāt, tie nemaz nevarētu būt vēl personiskāki un vēl pilnīgāk atklāt viņu pašu, ir uzrakstīti — un pat tad, kad viņu apseglojusi Bezgalīgā Prieka Mūza, —, ne ar vārdiņu nepieminot savu biogrāfiju. Un tas, gribu uzsvērt, jau pats par sevi ir — varbūt gan ne katra gaumei atbilstošs — augstas klases cirka numurs — tradicionālā uvertīra, kurā mākslinieks žonglē ar vārdiem un jūtām un zelta korneti uz zoda, un nevis pierasto nūju ar hromēto paplāti, uz kuras uzlikta šampanieša glāze ar ūdeni. Bet man ir sakāms jums kaut kas daudz būtiskāks. Esmu sagaidījis šo iespēju: 1922. gadā Brisbenā, kad Sīmoram bija pieci, bet man trīs gadi, Less un Besija vairākas nedēļas uzstājās kopā ar Džo Džeksonu — ar to pašu nepārspējamo Džo Džeksonu, kura niķelētais cirka velosipēds mirdzēja vēl spožāk par platīnu, apžilbinādams skatītājus līdz pat pēdējām rindām. Daudzus gadus vēlāk, drīz pēc otrā pasaules kara sākšanās, kad mēs ar Sīmoru tikko bijām iekārtojušies paši savā nelielajā Ņujorkas dzīvoklītī, mūsu tēvs — Less, kā viņš turpmāk tiks saukts, — kādu vakaru ienāca pie mums, atgriezdamies pēc pinokla. Tovakar viņam acīm redzami bija nākušas tikai sliktas kārtis. Katrā ziņā viņš ieradās ar stingru apņēmību pat nenovilkt mēteli. Viņš apsēdās. Nikni nopētīja mēbeles. Pagrieza manu roku, pārbaudītu, vai pirksti nav dzelteni no cigaretēm, tad noprasīja Sīmoram, cik cigaretes dienā viņš izsmēķē. Viņam likās, ka viņa kokteiļa glāzē iekritusi muša. Visbeidzot, kad saruna — vismaz pēc manas saprašanas — bija galīgi sagājusi grīstē, viņš piepeši piecēlās un piegāja pie savas un Besijas fotogrāfijas, kuru nesen bijām piesprauduši pie sienas. Viņš blenza tajā veselu minūti vai pat ilgāk, tad, apmeties apkārt ar straujumu, kuru gan neviens no mums neuzskatītu par kaut ko neparastu, noprasīja Sīmoram, vai viņš atceroties to laiku, kad Džo Džeksons viņu, Sīmoru, uz sava velosipēda stūres vizinājis apkārt arēnai riņķī vien. Sīmors, ģērbies savā zilajā kreklā, pelēkās, platās biksēs, mokasīnos ar atlocītām kapēm, ar skujoties savainotu vaigu man redzamajā sejas pusē, smēķēdams sēdēja ar velvetu apvilktā klubkrēslā istabas otrā galā. Viņš atbildēja nopietni un uzreiz — tai īpašajā veidā, kādā allaž atbildēja uz Lesa jautājumiem, — it kā tie būtu tieši tie jautājumi, uz kuriem viņš savā dzīvē atbild vislabprātāk. Viņš sacīja, ka nav īsti drošs, vai vispār jelkad esot nokāpis no Džeksona skaistā velosipēda. Nerunājot nemaz par šīs atbildes milzīgo emocionālo vērtību tieši manam tēvam, tā arī visdažādākajā nozīmē bija patiesa, patiesa, patiesa.

So un iepriekšējo rindkopu šķir mazliet vairāk nekā divarpus mēnešus ilgs laiks; tas aizritējis, pagājis. Un tāpēc man sniedzams īss ziņojums, kas pēc pārlasīšanas liek viegli pavīpsnāt, jo izskatās pēc svētdienas literārajam pielikumam paredzētas vaļsirdīgas intervijas ar kādu rakstnieku par viņa darba metodēm, vaļaspriekiem un presei izpaužamām cilvēciskām vājībām: it kā es grasītos dalīties intīmās detaļās par to, ka rakstīdams vienmēr sēžu uz krēsla, Rakstāmlaikā izdzeru vairāk nekā trīsdesmit tasītes melnas kafijas un vaļasbrīžos pats gatavoju sev mēbeles. Patiesībā es šobrīd nebūt neesmu gatavs kaut kam tik iniimam. (Faktiski šajā vietā es sevišķi cenšos savaldīties. Man šķiet, ka šis sacerējums vēl nekad nav bijis tik bīstami tuvu apakšveļai kā tieši tagad.) Mans paziņojums informē lasītāju, ka lielā atstarpe starp divām rindkopām radusies akūta hepatīta dēļ, ar ko pavadīju slimības gultā deviņas nedējas. (Tagad jūs saprotat, ko es domāju, pieminēdams apakšveļu. Tā ir gadījies, ka šī pēdējā vaļsirdīgā piezīme ir nejaušs, precīzs, gandrīz intacta, citāts no Minskija burleskas. Pirmais banāns: «Deviņas nedēļas pavadīju gultā ar akūtu dzelteno.» Galvenais banāns: «Tev gan ir cūkas laime! Tās dzeltenās patiešām ir vienreizējas!» Ja tādai jābūt manai izziņai «praktiski vesels», tad es gribu pēc iespējas ātrāk atrast ceļu atpakaļ uz Bēdu Ieleju.) Tagad, atzīdamies — un tas man noteikti jādara —, ka jau veselu nedēļu esmu no gultas augšā un sārtums pilnīgi atgriezies manos vaigos, nezinu, vai lasītājs nepārpratīs manu atzīšanos — un pārprast, manuprāt, varētu divējādi. Pirmkārt, vai lasītājs to nevarētu uztvert kā vieglu pārmetumu, ka viņš nav praties izklāt manu sirdzēja istabu ar kamēlijām? (Varu iedomāties, cik atvieglots jūtas lasītājs, ievērojot, kā ar katru brīdi vairāk mani atstāj Humora Izjūta.) Otrkārt, vai viņš, lasītājs, nevarētu no šīs slimības vēstures secināt, ka mana personiskā laime — ar kuru es tā uzbāzos lasītājam pašā šā sacerējuma sākumā — nemaz nav laime, bet vienkārši aknu nepietiekamība? Sī otra varbūtība mani ārkārtīgi uztrauc. Skaidri zinu, ka patiesi biju laimīgs, strādādams pie šā «Ievada». Ar visu savu hepatītu šajās nedēļās jutu šo savu laisko laimi, izlaidies gultā (vai nav spoža aliterācija, ko?). Un es esmu laimīgs, ka varu jums pateikt: es esmu bezgalīgi laimīgs. Taču es nevaru noliegt (un, baidos, tagad esmu nonācis pie patiesā iemesla, kura dēļ esmu ķēries pie tām savām nabaga vecajām vārgajām aknām) — atkārtoju, es nevaru noliegt, ka sava vājuma laikā esmu cietis kādu šausmīgu zaudējumu. No sirds nevaru ciest dramatiskas atkāpes, taču šajā gadījumā jūtu nepieciešamību pēc jaunas rindkopas.

Sīs pašas pēdējās nedēļas pirmajā vakarā, kad jutos pietiekami atspirdzis un brašs, lai atgrieztos pie sava «Ievada», es atklāju, ka esmu zaudējis nevis iedvesmu, bet gan visu pārējo, kas nepieciešams, lai turpinātu rakstīt par Sīmoru. Kamēr biju projām, viņš bija izaudzis pārāk liels. Es tam nespēju noticēt. No paklausīga giganta, kāds viņš bija pirms manas slimības, deviņās īsās nedēļās viņš bija uzmilzis par man vistuvāko cilvēku mūžā, par cilvēku, kas allaž bija daudz, daudz par lielu, lai to iedabūtu parastā rakstāmpapīra lapā — vismaz manā rakstāmmašīnā. īsi sakot, es kritu panikā, un kritu vēl piecas naktis pēc kārtas. Taču nedomāju., ka krāsas būtu jāsabiezina vairāk, nekā tas nepieciešams. Jo laimīgā kārtā atklājās brīnišķīgs sudraba gruntējums. At|aujiet man bez kavēšanās pastāstīt, ko es šovakar izdarīju un kā atguvu ticību, ka jau rītvakar varēšu atgriezties pie sava darba, juzdamies vēl varenāks, lecīgāks un, iespējams, neciešamāks kā jelkad līdz šim. Pirms stundām divām es vienkārši izlasīju kādu vecu, man adresētu vēstuli — pareizāk sakot, veselu vēstījumu —, kas bija atstāts uz mana brokastu šķīvja kādā 1940. gada rītā. Zem greipfrūta pusītes — lai būtu precīzs līdz galam. Pēc kādām pāris minūtēm es apjautīšu neaprakstāmo («prieks» nebūs īstais vārds) — neaprakstāmo Tukšumu, citējot šeit šo garo» vēstījumu vārds vārdā. (O, dzeltenā laiskā laime! Man nekad nav piemetusies kāda slimība — vai arī bēda, vai nelaime —, kas galu galā nebūtu izplaukusi kā zieds vai labā vēsts. Mums tikai jātur acis vaļā. Reiz vienpadsmitgadīgais Sīmors radioraidījumā teica, ka vismīļākie vārdi Bībelē viņam ir: «Esiet nomodā!») Pirms es ķēros pie svarīgākā, no galvas līdz kājām jūtu, ka pienāktos pievērsties dažām mazāk svarīgām detaļām. Var gadīties, ka tāda iespēja vairs nerodas.

Liekas, ka tā ir nopietna paviršība, bet līdz pat šim brīdim neesmu pastāstījis par savu paradumu, savu nepieciešamību ik reizi, kad bija — un ļoti bieži arī tad, kad nebija — vajadzīgs, pārbaudīt savus stāstus pie Sīmora. Tas ir, nolasīt tos viņam priekšā. To es darīju molto agitato, kas beigās ikvienam obligāti lika izjust prasību pēc Atelpas Brīža. Ar to es gribu teikt, ka Sīmors pēc manas balss apklušanas vienmēr atturējās no jebkādiem komentāriem. Tā vietā viņš parasti kādas piecas vai desmit minūtes vērās griestos — Lasījuma laikā viņš allaž izstiepās guļus uz grīdas —, tad piecēlās, (dažkārt) viegli papurināja savu notirpušo kāju un izgāja no istabas. Vēlāk — parasti pēc vairākām stundām, bet reizi vai divas pat pēc vairākām dienām — viņš mēdza uzmest pāris frāžu uz papīra gabaliņa vai krekla iesaiņojuma kartona, kuru atstāja uz manas gultas vai kaut kur uz pusdienu galda vai (ļoti reti) piesūtīja pa pastu. Lūk, dažas viņa kritiskās piezīmes. (Atklāti sakot, tā ir tāda iesildīšanās. Neredzu iemesla to noliegt, lai gan varbūt vajadzētu.)

Šausmīgi, bet patiesi. īsta Medūzas galva.

Ja vien es zinātu! Sieviete ir jauka, taču gleznotāju, šķiet, apsēdis tas tavs draugs, kas Itālijā uzgleznoja Annas Kareņinas portretu. Veiksmīgi apsēdis, lieliski, bet vai tad Tev trūkst pašam savu sirdīgu mākslinieku?

Domāju, Badij, ka tas jāpārtaisa. Ārsts ir ļoti labs, taču domāju, ka viņš Tev iepatīkas pārāk vēlu. Visu stāsta pirmo pusi viņš salst ārā aukstumā, gaidīdams, kad viņš Tev iepatiksies, bet viņš taču ir Tavs galvenais varonis. Tu uztver viņa skaisto dialogu ar žēlsirdīgo māsu vienkārši kā sarunu. Tas varētu būt reliģiozs stāsts, taču tas ir puritānisks. Jūtu, ka tu esi nosvītrojis visus viņa lāstus. Manuprāt, tas nebija vajadzīgs. Vai lāsts viņa, Lesa vai kāda cita mutē nav vienkārši primitīva lūgšana? Nevaru noticēt, ka Dievs jelko spēj atzīt par zaimiem. So svētulīgo vārdu izgudrojuši melnsvārči.

Par šo man jāatvainojas. Es tā īsti neklausījos. Ļoti atvainojos. Pirmais teikums izsita mani no sliedēm. «Tajā rītā Henšovs pamodās ar pušu plīstošu galvu.» Es ļoti, ļoti ceru, Tu savos stāstos reiz izbeigsi ar šiem viltotajiem henšoviem. Vienkārši tādu henšovu nav. Vai Tu man to nenolasītu vēlreiz?

Lūdzu, samierinies ar savu saprātu. No tā, Badij, nekur nevar dēties. Labprātīgi pašam izmest to laukā būtu tikpat slikti un pretdabiski kā atteikties no saviem epitetiem un apstākļa vārdiem, jo tā grib profesors B. Ko viņš par tiem var zināt? Un ko Tu pats īsti zini par savu saprātu?

Tagad es te sēžu un plēšu kopā Tev rakstītās zīmītes. Visu laiku man pasprūk tādas frāzes kā «Šis stāsts ir brīnišķīgi uzbūvēts» vai «Par sievieti kravas kastē ir smieklīgi», vai «Abu kruķu saruna ir satriecoša». Nevaru tikt skaidrībā. Nesaprotu, kāpēc. Kad tu sāki lasīt, es kaut kā sāku nervozēt. Tas izklausījās kā sākums kaut kam, ko Tavs visļaunākais ienaidnieks Bobs B. nosauktu par «vienreizēju gabalu». Vai Tev neliekas, ka viņš to nosauktu par «soli pareizajā virzienā»? Tas Tevi nesatrauc? Pat to, kas ir smieklīgi, — par sievieti kravas kastē, — Tu pats to neuzskati par smieklīgu. Daudz vairāk tas izklausās pēc kaut kā tāda, ko visi atzīst par smieklīgu. Jūtos piemānīts. Tu nedusmojies? Tu vari teikt, ka es neesmu objektīvs, jo esmu Tavs radinieks. Es par to uztraucos. Taču es esmu arī vienkārši lasītājs. Vai nu Tu esi rakstnieks vai vienkārši rakstnieks, kas raksta «vienreizējus gabalus». Es negribu saņemt no Tevis satriecošus gabalus. Es gribu Tavu ķērienu.

Šo pēdējo es nevaru un nevaru dabūt ārā no» galvas. Nezinu, ko par to teikt. Saprotu, cik grūti bija nekjūt sentimentālam. Tu tarn lieliski esi ticis pāri. Varbūt pat pārāk lieliski. Varbūt man būtu gribējies, lai Tu vismaz mazliet paklūpi. Vai drīkstu uzrakstīt Tev īsu stāstiņu? Reiz dzīvoja kāds slavens mūzikas kritiķis, izcils Volfganga Amadeja Mocarta speciālists. Viņa mazā meitiņa mācījās 9. privātskolā, kur viņa bija iestājusies dziedāšanas pulciņā, un šis izcilais mūzikas cienītājs loti pārskaitās, kad kādu dienu viņa atveda līdzi draudzenīti, lai kopā mācītos Ervina Bērlina, Herolda Arlena un Džeroma Kerna un tamlīdzīgas dziesmas. Kāpēc bērni nevarētu dziedāt īsās vienkāršās Sūberta Lieder, nevis šīs «pabiras»? Viņšaizgāja pie skolas direktora un sacēla pamatīgu brēku. Direktoru tik izcilas personas argumenti pamatīgi iespaidoja, un viņš piekrita sadot pa mizu muzikālās audzināšanas pasniedzējai, loti vecai kundzei. Izcilais mūzikas cienītājs atstāja direktora kabinetu ļoti labā garastāvoklī. Pa ceļam uz mājām viņš domās pārcilāja lieliskos argumentus, ar kuriem bija uzstājies direktora kabinetā, un viņa pacilātība auga augumā. Krūtis izgriezās. Solis kļuva straujāks. Viņš sāka svilpot kādu īsu melodiju. Tā bija «K-K-K-Ketija».

Tagad memorands. Sniedzu to ar lepnumu un rezignāciju. Ar lepnumu tāpēc, ka … — labi, lai paliek. Ar rezignāciju tāpēc, ka daži mani kolēģi fakultātē — sazvērējušies joku dzinēji — varētu to noklausīties, un man ir nojauta, ka šis iestarpinājums agrāk vai vēlāk tiks nodēvēts par «Deviņpadsmit gadu vecu pamācību Rakstniekiem, Brāļiem un Hepatītu Izslimojušajiem, Kuri Noklīduši No Ceļa Un Vairs Netiek Tālāk». (O, to vajag kādreiz izjust uz savas ādas. Starp citu, jūtu, ka šim gadījumam mani gurni nav gana labi apjozti.)

Pirmkārt, manuprāt, tās ir garākais manu Literāro Mēģinājumu vērtējums, kādu jebkad esmu saņēmis no Sīmora, — un līdz ar to arī garākais rakstiskais vēstījums no Sīmora visā manā mūžā. (Viens otram mēs rakstījām ļoti reti — pat kara laikā.) Tas rakstīts ar zīmuli uz piezīmju papīra, no kura mūsu māte dažus gadus pirms tam bija «atbrīvojusi» Bismarka viesnīcu Čikāgā. Tā bija atsauksme par manu ambiciozo mēģinājumu apkopot savus tā laika rakstu darbus. Bija 1940. gads, un mēs abi vēl aizvien dzīvojām pie vecākiem — visai pārapdzīvotajā dzīvoklī Austrumu Septiņdesmitajā ielā. Biju divdesmit vienu gadu vecs un jutos tik nesaistīts, cik nesaistīts vien var justies kāds jauns, vēl nepublicējies un galīgi zaļš rakstnieks. Sīmoram bija divdesmit trīs gadi, un viņš tikko bija sācis savu piekto angļu valodas pasniedzēja sezonu kādā Ņujorkas universitātē. Te nu tas ir, visā pilnībā. (Varu iedomāties, ka izvēlīgs lasītājs ne reizi vien jutīsies samulsis, taču domāju, ka pēc ievadvārdiem Pats Ļaunākais būs garām. Tomēr man liekas, ka nav nekāda iemesla, kāpēc tam vajadzētu apmulsināt kādu dzīvu dvēseli, ja jau tas neapmulsina mani pašu.)

VECAIS, GULOSAIS TĪĢERI!

Diez vai atradīsies daudz lasītāju, kas šķirstījuši manuskripta lappuses, kamēr tā autors krāc tajā pašā istabā. Es gribētu redzēt tādu lasītāju. Tava balss šoreiz bija gandrīz vai par spēcīgu. Manuprāt, Tava proza kļūst par tādu teātri, ko pat Tavi varoņi tik tikko spēj izturēt. Man Tev ir tik daudz sakāmā, ka es pat nezinu, ar ko sākt.

Sopēcpusdicn uzrakstīju kaut ko tādu, kas, manuprāt, bija vai vesela vēstule visneiedomājamākajam adresātam — angļu literatūras fakultātes

dekānam, un tā vien likās, ka to būtu uzrakstījis Tu. Tas mani tā iepriecināja, ka nodomāju — tas man jāpastāsta Tev. Tā bija skaista vēstule. Jutos gluži kā tajā sestdienas pēcpusdienā pagājušajā pavasarī, kad, iedams ar Kārlu un to dīvaino meiteni, kuru viņi bija paņēmuši līdzi speciāli manis dēļ, uz Die Zauberflote, biju aplicis Tavu stilīgo zaļo kaklasaiti. Nebiju Tev pateicis, ka to likšu, fRuna ir par vienu no tām četrām dārgajām kaklasaitēm, kuras biju nopircis gadu iepriekš. Biju aizliedzis visiem saviem brāļiem — un jo ipaši Simoram, kuram tas bija visvienkāršāk, — pat tuvoties atvilktnei, kurā es tās glabāju. Es tās glabāju — un tikai daļēji aiz ākstības — celofāna iesaiņojumā.ļ Vainas sajūtas par tās valkāšanu man nebija, vienīgi nāves bailes, ka Tu pēkšņi iznāksi uz skatuves un ieraudzīsi, ka es tur tumsā sēžu, aplicis Tavu kaklasaiti. Ar vēstuli bija mazliet savādāk. Man ienāca prātā, ka pretēja situācija — ja Tu būtu uzrakstījis vēstuli, kas līdzinātos manējai, — Tevi uztrauktu. Es parasti tādas lietas spēju izmest no prāta. Viena no nedaudzām lietām šai pasaulē — atskaitot šo pasauli pašu —, kas sāpina mani katru dienu, ir apziņa, ka Tevi kaitina Bubū vai Volta piezīmes, kad Tu esi pateicis kaut ko, kas izklausās pēc manis. Tu to uztver kā apvainojumu plaģiātā, nelielu triecienu Tavai individualitātei. Bet vai tad tas ir tik slikti, ka mēs dažkārt izklausāmies viens pēc otra? Membrāna starp mums ir tik plāna. Vai tad ir tik svarīgi visu laiku domāt par to, kurš no mums sliktāks? Toreiz, pirms divām vasarām, kad biju tik ilgu laiku prom, man izdevās noskaidrot, ka mēs abi un Z. esam bijuši brā|i ne mazāk kā četrās inkarnācijās pēc kārtas, varbūt pat vairākās. Vai tad tas nav skaisti? Vai tad katra mūsu individualitāte nesākas tieši tai brīdī, kad mēs atzīstam mūsu ārkārtīgi stiprās saites un savstarpējās joku, spēju un mujķību aizgūšanas neizbēgamību? Kā tu būsi pamanījis, kaklasaites es nepieskaitu. Un uzskatu, ka Badija kaklasaites ir Badija kaklasaites, taču ir patīkami aizņemties, neprasot atļauju.

Tevi droši vien sasodīti uztrauc, ka es prātoju par kaklasaitēm un visādiem niekiem, nevis par

Tavu stāstu. Tā nav. Es vienkārši visur atrodu vietu savām domām. Es domāju, ka šīs triviālās lietas palīdzēs man koncentrēties. Arā jau ataususi gaisma, un esmu te nosēdējis kopš brīža, kad Tu aizgāji gulēt. Kāda svētlaime būt Tavam pirmajam lasītājam! Tā būtu īsta svētlaime, ja vien man neliktos, ka Tu manu viedokli vērtē augstāk nekā pats savējo. Goda vārds, man šķiet netaisni, ka Tev tik loti jāpaļaujas uz manu viedokli par Taviem stāstiem. T. i., par Tevi. Gan jau Tev citreiz izrādīsies taisnība, taču esmu pārliecināts, ka šāda situācija radusies tikai tāpēc, ka esmu kaut ko izdarījis ļoti aplam. Nav gluži tā, ka šī vaina mani spiestu nost, taču vaina paliek vaina. Tā nekur nepazūd. To nevar izdzēst. Esmu pārliecināts, ka to pat nevar pilnībā izprast — tās saknes atrodas individuālajā, pagātnē ieaugušajā karmā. Kad man uznāk šī sajūta, mani glābj vienīgi tas, ka šī vaina ir zināšanas nepilnīga forma. Bet tas, ka tā ir nepilnīga, nenozīmē, ka tā nav izmantojama. Visgrūtākais ir izmantot to praksē, pirms tā pamanījusies tevi paralizēt. Tāpēc centīšos cik iespējams ātri uzrakstīt, ko es domāju par Tavu stāstu. Kad es steidzos, man ir spēcīga sajūta, ka mana vaina kalpos vislabākajiem un vispareizākajiem mērķiem. Es tā domāju. Es domāju, ka šajā skubā iespēšu Tev pateikt to, ko varbūt esmu gribējis Tev pateikt jau gadiem ilgi.

Tev pašam vajadzētu zināt, ka šajā stāstā ir daudz lielu lēcienu. Milzu lēcienu. Tikko Tu biji aizgājis gulēt, es kādu brīdi domāju, ka man vajadzētu uzmodināt visu māju un sarīkot īstu balli par godu mūsu lieliskajam lēcējbrālim. Un kas es esmu, ja visus neuzmodināju? Es gribētu to zināt. Labākajā gadījumā — zaķapastala. Es baidos no lieliem lēcieniem, kuriem nevar izsekot ar acīm. Man liekas, ka šo Tavu uzdrošināšanos aizlēkt prom no mana redzeslauka esmu nosapņojis. Atvaino. Rakstu ļoti ātri. Es domāju, ka Tev šis jaunais stāsts ir bijis ilgi jāgaida. Un savā ziņā man arī. Zini, visvairāk man palīdz lepnums. Es domāju, ka tieši tas man liek raizēties visvairāk. Tevis paša dēļ, lūdzu Tevi, neliec man būt lepnam par Tevi. Jā, šķiet, ka tieši to es mēģinu pateikt.

Kaut Tu nekad vairs neliktu man zaudēt miegu aiz lepnuma. Dod man stāstu, kas liktu man kļūt neprātīgi modram. Neļauj man aizmigt lidz pieciem vienīgi tādēļ, ka visas Tavas zvaigznes uzlēkušas debesis. Piedod šo pasvītrojumu, taču šis ir pirmais gadījums, kad esmu par kādu Tavu stāstu pateicis kaut ko tādu, kas vēl jāapstiprina arī ar vēlīgu galvas mājienu. Lūdzu, neļauj man turpināt tālāk. Šonakt man šķiet, ka pēc tam, kad esi kādu rakstnieku lūdzis, lai uzlec visas viņa zvaigznes debesīs, vairs paliek tikai literāri padomi. Šonakt esmu pārliecināts, ka visi «labie» literārie padomi ir līdzvērtīgi Luija Buijē un Maksima Dikampa vēlējumiem Gistavam Flobēram uzrakstīt «Bovarī kundzi». Ar savu izcilo literāro gaumi viņi par abiem gan piespieda Flobēru uzrakstīt šo meistardarbu. Taču atņēma viņam iespēju jelkad kaut ko uzrakstīt ar savas sirds asinīm. Viņš nomira kā slavenība, bet tieši tas viņš nebija. Viņa vēstules lasīt ir neizturami. Tās ir tik nesalīdzināmi labākas, nekā tām vajadzētu būt. Un tās vēsta tikai par niecību, niecību, niecību. Tas plosa manu sirdi. Šonakt man ir bail, mīļais, vecais Badij, teikt Tev jebko, izņemot banalitātes. Lūdzu, seko savai sirdij un uzvari vai zaudē. Tu tā pārskaities, kad mēs pieteicāmies. (Nedēļu pirms tam mēs ar viņu un daudzi miljoni citu amerikāņu jaunekļu bijām devušies uz tuvāko privātskolu pieteikties karadienestā. Es ieraudzīju, ka viņš smaida par kaut ko, ko biju ierakstījis savā pieteikuma veidlapā. Pa ceļam uz mājām viņš atteicās man atklāt, kas viņam licies tik jocigs. Jebkurš mūsu ģimenē var apliecināt, ka viņš ietiepīgi klusēja, ja tas viņam šķita izdevīgi.) Vai Tu zini, par ko es smaidīju? Tu biji uzrakstījis, ka Tava profesija ir rakstnieks. Tas man likās visjaukākais no eifēmismiein, kādus jelkad esmu dzirdējis. Kad tad rakstīšana ir bijusi Tava profesija? Tā mūžam Tev ir bijusi vienīgi un tikai reliģija. Mūžam. Es patlaban esmu mazliet par daudz uztraucies. Un, tā kā tā ir Tava reliģija, tad zini, kas Tev tiks vaicāts — kad Tu mirsi? Bet ļauj man vispirms pateikt, kas Tev neliks vaicāts. Tev netiks vaicāts, vai, gulēdams uz nāves gultas,

Tu esi rakstījis kādu burvīgu, aizkustinošu gabalu. Tev netiks vaicāts, vai tas bijis īss vai garš, drūms vai jautrs, publicēts vai nepublicēts. Tev neprasīs, vai Tu biji labā vai sliktā formā, kad rakstīji. Tev pat nevaicās, vai tas ir bijis tāds darbs, kuru turpinātu arī tad, ja zinātu, ka Tavs laiks būs beidzies, kad būsi to uzrakstījis, — domāju, tas tiktu vaicāts vienīgi nabaga Sērenam K. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Tev uzdos tikai divus jautājumus. Vai visas Tavas zvaigznes ir uzlēkušas? Vai Tu raksti ar sirds asinīm? Ja Tu tikai zinātu, cik viegli Tev būtu apstiprinoši atbildēt uz abiem jautājumiem. Ja vien Tu, pirms sēsties rakstīt, vienmēr atcerētos, ka jau ilgi pirms kļūšanas par rakstnieku Tu esi bijis lasītājs. Vienkārši iekal šo patiesību prātā, tad pasēdi pavisam mierīgi un pavaicā pats sev kā lasītājs, ko īsti gribētu izlasīt Badijs Glāss vairāk par visu pasaulē, ja viņam Jautu izvēlēties no sirds. Nākošais solis būs briesmīgs, taču tik vienkāršs, ka, par to tagad sakot, es pats lāgā nespēju tam noticēt. Tev tikai bez kādas kautrēšanās jānosēžas un tāds darbs jāuzraksta. Man nav pat tas jāpasvītro. Tas ir pārāk svarīgi, lai to pasvītrotu. Ak, Badij, uzdrošinies un izdari! Uzticies savai sirdij. Jo Tu jau esi meistars. Tu esi tā cienīgs. Tā Tevi nekad nepievils. Arlabunakti. Patlaban jūtos pārāk satraukts un mazliet dramatisks, taču domāju, es atdotu visu uz pasaules, lai tikai ieraudzītu, ka Tu uzraksti kaut ko, vienalga ko — stāstu, dzejoli, koku — kaut ko, ko Tev patiesi liek rakstīt Tava sirds. «Tālijā» iet «Bankas Bils». Aiziesim vakarā ar visu baru! Sveiks.

S.

Pie jums atgriežas Badijs Glāss. (Badijs Glāss — tas, protams, ir mans pseidonīms. Mans īstais vārds — majors Džordžs Fīldings Antiklimakss.) Es pats šobrīd jūtos pārāk satraukts un mazliet dramatisks, un mana viskarstākā vēlme šobrīd ir patiešām apsolīt lasītājam zvaigznes, runājot par mūsu rītvakara tikšanos. Visprātīgāk, šķiet, tagad būtu iztīrīt zobus un likties gultā. Un, ja jums mana brā|a vēstījumu lasīt bija visai apgrūtinoši, tad pārrakstīt to draugiem man bija galēji nogurdinoši. Un šobrīd saviem ceļgaliem esmu pārklājis šo viņa dāvāto debesu palagu kā tādu vēlējumu: pasteidzies-nu-ātrāk-atveseļoties-no-sava-hepatīta-un-mazdūšības.

Vai tomēr nebūs pārsteidzīgi pastāstīt lasītājam, ko esmu nolēmis darīt, sākot ar rītvakaru? Desmit gadus un pat vēl drusku ilgāk esmu sapņojis, ka kāds, kas ne sevišķi tvīkst pēc īsām, noskaldītām atbildēm uz ļoti tiešiem jautājumiem, pavaicātu man: «Kāds izskatījās jūsu brālis?» Vārdu sakot, vislabprātāk es ielocītos krēslā ar «vienkārši kādu», kā teiktu mana visaugstākā autoritāte, raksta gabalu rokā, kas būtu pilnīgs Sīmora fizisko dotumu apraksts, ko sastādījis kāds, kas nebūt necenšas pēc iespējas ātrāk tikt no viņa vajā, — un, es bezkaunīgi atzīšos, šis «kāds» esmu es pats.

Viņa mati lidoja pa visu frizētavu. Ir pienācis Rītvakars, un šeit es sēžu — un diez vai tas pat jāpiebilst — savā smokingā. Viņa mali lidoja pa visu frizētavu. Dievs Jēzu, un tāds ir mans pirmais teikums? Vai šai telpai lemts lēni, lēni piepildīties ar kukurūzas plāceņiem un ābolkūku? Tas var notikt. Negribas ticēt, taču tas var notikt. Ja es aprakstā tiekšos pēc Materiāla Atlases, tad būšu pagalam, vēl nemaz nesācis. Rakstot par viņu, es nevaru visu salikt pa plauktiņiem, nevaru sastādīt anketu. Es varu cerēt, ka vismaz ar šo to spēšu tikt galā salīdzinoši aukstasinīgi, taču vismaz reizi mūžā nelieciet man svītrot nost katru sasodītu teikumu, kas ienācis prātā, citādi ar mani atkal būs cauri. Viņa mati, kas lidoja uz visām pusēm pa frizētavu, ir pirmais, kas nenovēršami nāk prātā. Mēs gājām griezt matus pirms katras otrās pārraides, citiem vārdiem — reizi divās nedēļās tūlīt pēc stundām. Frizētava atradās Simt astotās ielas un Brodveja stūrī, ieperinājusies kā zaļā ligzdiņā (tūlīt jāizbeidz!) starp ķīniešu restorānu un kosher uzkodu veikaliņu. Ja mēs bijām aizmirsuši apēst līdzpaņemtās sviestmaizes vai, precīzāk, tās nez kur pazaudējuši, mēs dažkārt par kādiem piecpadsmit centiem nopirkām šķēlītēs sagrieztu salami desu un mazliet marinētu diļļu, ar ko, nosēdušies friziera krēslā, stiprinājāmies vismaz līdz brīdim, kad sāka birt mati. Frizieri bija Mario un Viktors. Pa šiem daudzajiem gadiem viņi droši vien ir paspējuši nomirt — kā jau Ņujorkas frizieri — no pārmērīgas ķiploku ēšanas. (Paklau, izbeidz šito! Lūdzu, pacenties iznīdēt to vēl aizmetni!) Mūsu krēsli atradās blakus, un, kad Mario bija beidzis griezt matus man un grasījās noņemt un izpurināt balto salveti, uz tās allaž un allaž bija vairāk Sīmora matu nekā manējo. Tikai dažas lietas mūžā pirms un pēc tam ir kaitinājušas mani vairāk. Tikai vienu reizi es izteicu savu nepatiku par to, un tā bija milzīga kļūda. Nepārprotami kašķīgā tonī es izmetu kaut ko par viņa «sasodītajiem matiem», ar kuriem allaž tieku nosēts. Nožēloju to jau tai pašā brīdī, taču vārdi bija jau izteikti. Viņš neko neteica, taču uzreiz sāka par tiem raizēties. Kamēr mēs pa ielām klusēdami soļojām uz mājām, kļuva aizvien ļaunāk; viņš acīm redzami centās atrast iespēju, kā saviem matiem varētu piespiest nesēties pār paša brāli. Visļaunāk bija garajā kvartālā no Brodveja līdz mūsu mājai Simt desmitās ielas un Riversaidas ielas stūrī. Neviens cits no mūsu ģimenes šajā ceļa posmā nespēja par kaut ko tā uztraukties kā Sīinors, ja vien viņam bija Piemērots Pamats.

Ar to vienam vakaram pietiks. Esmu pārguris.

Tikai vēl viena lieta. Ko tad es īsti gribu (visur kursīvs — mans) no Sīmora ārējā apraksta? Pareizāk sakot, ko es gribu ar to panākt? Es gribu, lai to iespiež žurnālā, — jā; es gribu, lai to publicē. Bet tas nav gluži tas — es vienmēr gribu publicēties. Svarīgāk laikam ir tas, kā es to taisos nogādāt žurnālā. Patiesībā tas ir vienīgais, kas ir svarīgi. Šķiet, ka es zinu. Pat ļoti labi zinu, ka zinu. Es gribu, lai tas nonāk žurnālā bez ierakstītas vēstules starpniecības. Ja apraksts ir patiess, man pietiktu iedot tam vienīgi dzelzceļa biļeti, varbūt iesaiņot līdzi ceļam kādu sviestmaizīti un ieliet termosā kaut ko karstu, un viss. Pārējie pasažieri vagonā varētu no tā vienkārši mazliet atvirzīties kā no mazliet iereibuša. Varena doma! Lai viņš iznāk mazliet iereibis. Bet tieši kā noreibis? Šķiet, noreibis tā, kā varētu būt noreibis tev dārgs cilvēks, kad pēc trim smagiem setiem tenisa, uzvaroša tenisa, viņš pienāk pie tevis verandā, plati smaidīdams, un apvaicājas, vai tu esi redzējis viņa pēdējo sitienu. Jā. Oui.

Atkal vakars. Atceries, to lasīs. Pastāsti lasītājam, kur tu atrodies. Izturies draudzīgi pret viņu — nekad neko nevar zināt. Nu protams. Atrodos oranžērijā, esmu

tikko piezvanījis un pasūtījis portvīnu, un to kuru katru brīdi atnesīs mūsu ģimenes vecais sulainis, izcili inteliģents, resns un švītīgs peļu tēviņš, kas ēd visu, ko var mājās atrast, izņemot eksāmenu darbus.

Atgriezīšos pie S. matiem, jo tie jau tāpat ir šajā lappusē. Pirms tie kādu deviņpadsmit gadu vecumā sāka saujām vien krist ārā, tie bija ļoti cieti. īstais vārds būtu «cirtoti», taču ne gluži; šķiet, tā es būtu teicis, ja justos pārliecināts par tā pareizību. Tie bija mati, kuru izskats neatvairāmi vedināja aiz tiem paraustīt, un, esiet droši, tie arī tika raustīti; visi zīdaiņi ģimenē vienmēr automātiski stiepa pēc tiem savas roķeles pat pirms ķeršanās pie deguna, kas arī, dievs mans liecinieks, bija kaut kas Izcils. Taču katrai lietai savs laiks. īsts matainis — vīrietis, jauneklis, pusaudzis. Pārējie mūsu ģimenes bērni, galvenokārt zēni, taču ne tikai, daudzie pubertātes vecumu nesasniegušie zēni, likās, tā vien klīst apkārt pa māju, lai varētu jūsmot par viņa rokām. Manam brālim Voltam, kad viņam bija kādi vienpadsmit gadi, bija paradums aplūkot Sīmora virsdelnas un tad aicināt viņu vilkt nost svīteri. «Klausies, Sīmor, velc nost savu svīteri, dzirdi, Sīmor! Dzirdi, velc nost! Te taču ir karsti.» S. mēdza viņam atsmaidīt, atplaukt smaidā. Viņam patika šāda āzēšanās ar bērniem. Arī man patika, taču tikai šad un tad. Bet viņam — pastāvīgi. Viņš atplauka smaidā par katru jaunāko brāļu vai māsu netaktisku vai nepārdomātu piezīmi par sevi, iespējams — arī smēlās spēku no tām. Reiz, 1959. gadā, kad nejauši uzzināju kārtējos jaunumus par sava jaunākā brāļa un savas jaunākās māsas visai kaitinošajām izdarībām, es nodomāju, kādu milzumu prieka tās sagādātu S. Atceros, ka kādu četru gadu vecumā Frcnija, sēdēdama viņam klēpī, pagriezusi seju pret S., ar milzīgu sajūsmu paziņoja: «Sīmor, tavi zobi ir tik skaisti un dzelteni!» Viņš burtiski metās pie manis pavaicāt, vai esmu dzirdējis, ko teikusi Frenija.

Viena doma iepriekšējā rindkopā liek man sastingt. Kāpēc man patika āzēties ar sīkajiem tikai šad un tad? Neapšaubāmi tāpēc, ka man domātie joki dažkārt bija ar krietnu ļaunuma piedevu. Droši vien tas nebija gluži nepelnīti. Prātoju, ko gan mans lasītājs varētu zināt par lielu ģimeni. Vēl vairāk — cik daudz viņš ir ar mieru uzklausīt no manis par tādu. Vismaz tik daudz man jāpasaka: ja tu esi vecākais brālis lielā ģimenē (it sevišķi, ja gadu starpība — kā tas bija ar Sīmoru un Freniju — ir gandrīz astoņpadsmit gadu) un ja tu iedali pats sev — vai vismaz pieļauj, ka tev ne sevišķi smalkjūtīgi iedala citi, — skolotāja un audzinātāja lomu, tev ir gandrīz neiespējami izvairīties arī no pieskatītāja lomas. Taču ari pieskatītājiem katram ir sava forma, lielums un krāsa. Piemēram, kad Sīmors lika vienam no dvīņiem, Zūijam vai Frenijai, vai pat Mme Bubū (kura bija tikai divus gadus jaunāka par mani un bieži izturējās kā Dāma), ienākot dzīvoklī, novilkt galošas, viņi visi kopā un katrs atsevišķi zināja, ka Sīmoram svarīgākais ir tas, ka viņi atstās pēdas un Besijai būs jāmeklē grīdlupata. Kad es liku viņiem novilkt galošas, viņi zināja — man svarīgākais ir tas, ka cilvēki, kas tā nerīkojas, ir šmuļi. Tas nevarēja neradīt ievērojamas atšķirības starp to, kā viņi dzina jokus ar Sīmoru un kā ar mani. Sāda Pašnosodoša, Godīga atzīšanās — man skaļi jānopūšas — nevar neizklausīties aizdomīgi. Bet ko es tur varu darīt? Vai man jāmet viss pie malas ik reizes, kad manā balsī ieskanas Godavīra intonācijas? Vai tad es nevarētu rēķināties ar lasītāja pārliecību, ka es sevi nepaļātu — šajā gadījumā neuzsvērtu savas nepietiekamās skolotāja dotības —, ja nejustos drošs, ka savā ģimenē esmu bijis tomēr kaut kas vairāk nekā tikai remdeni pieciešama persona? Varbūt varētu ko līdzēt mana vecuma atgādināšana? Kad rakstu šīs rindiņas, esmu sirms četrdcsmitgadnieks ar ļumīgu dibenu, uzblīdušu vēderu un tam proporcionāli uzpūstu cerību, ka man nekad vairs nenāksies triekt pret grīdu savu sudraba karotīti tāpēc, ka šogad es neesmu ieskaitīts basketbola komandā vai ka šogad man neļauj braukt uz virsnieku skolas sagatavošanas kursiem, jo mans militārais sveiciens nav pietiekami brašs. Turklāt iespējams, ka vēl nekad nav uzrakstīta grēksūdze, kas kaut drusku neostu pēc rakstnieka lepnuma par to, ka viņš atteicies no sava lepnuma. Vienmēr, kad kāds publiski atzīstas savos grēkos, visvairāk jācenšas saklausīt, kādos grēkos viņš neatzīstas. Noteiktā savas dzīves posmā (diemžēl parasti — veiksmīgajā posmā) katram cilvēkam pēkšņi var likties, ka Viņa Spēkos Ir atzīties, ka koledžas eksāmenos viņš ir špikojis, viņš var pat nolemt atzīties, ka vecumā starp divdesmit vienu un divdesmit četriem gadiem bijis impotents, taču

27-916 šī drosmīgā atzīšanās nebūt nenozīmē skaidrību jautājumā, vai viņš kādreiz nav saniknojies uz savu iemīļoto kāmīti un uzkāpis tain uz galvas. Man jāatvainojas, ka šeit par to runāju, taču man šķiet — manas bažas šai gadījumā ir pilnīgi pamatotas. Es rakstu par vienīgo manā mūžā zināmo cilvēku, kurš pēc maniem kritērijiem uzskatāms par patiešām dižu, un viņš ir vienīgais man zināmais kaut cik ievērojamais cilvēks, kurš manī ne uz brīdi nav radījis aizdomas, ka viņš kaut kur ir noslēpis pilnu lādi ar saviem sīkajiem, zemiskajiem grēciņiem. Man šķiet, būtu briesmīgi — patiešām šausmīgi —. Ja man būtu jāpārdomā, vai, rakstot šīs rindas, es kaut vai nevilšus par deguna tiesu neapdzenu viņu pievilcīgumā. Jūs man, cerams, piedosiet šos vārdus, taču nebūt ne visi lasītāji ir pietiekami kvalificēti. (Kad Sīmoram bija divdesmit viens gads un viņš jau bija kļuvis par gandrīz pilntiesīgu angļu literatūras pasniedzēju un bija jau divus gadus mācījis savu priekšmetu, es pavaicāju viņam, kas viņu nomāc — ja kaut kas nomāc — pasniedzēja darbā. Viņš atbildēja, ka patiesībā tajā nav nekā, kas viņu tā īsti nomāktu, taču esot kaut kas, kas, viņaprāt, liekot raizēties: tās esot ar zīmuli rakstītās piezīmes uz koledžas bibliotēkas grāmatu lapu malām.) Es gribētu par to beigt. Nebūt ne visi lasītāji, es atkārtoju, ir pietiekami kvalificēti, un man ir teikts — kritiķi saka mums visu un sāk ar vissliktāko —, ka man kā rakstniekam piemītot zināms daudzums šarma. No visas sirds baidos, ka starp maniem lasītājiem varētu būt tādi, kas saskata manī kaut ko no uzvarētāja tikai tāpēc, ka esmu nodzīvojis līdz četrdesmit gadu vecumam, atšķirībā no citas šeit aprakstītās Personas, un neesmu bijis tik «egoistisks», lai izdarītu pašnāvību un atstātu Visu Mīlošo Ģimeni uz sēkļa. (Solījos šo tēmu pabeigt, taču galu galā nemaz nevaru to izdarīt. Un nevis tāpēc, ka man pietrūktu pienācīgās dzelžainības, bet tāpēc, ka man, lai to kā nākas pabeigtu, būtu sīkāk jāpieskaras — ak dievs, jāpieskaras! — viņa pašnāvībai, un neizskatās vis, ka, turpinādams šādā ātrumā, būšu tam gatavs pāris tuvāko gadu laikā.)

Taču pirms likšanās gultā es tomēr pavēstīšu jums vēl vienu, manuprāt, ļoti būtisku lietu. Un es būšu pateicīgs ikvienam, kas godprātīgi centīsies darīt visu, lai neuztvertu to kā tādu, kas man prātā iešāvusies pē

dējā brīdī. Man ir iespējams jums pārliecinoši pierādīt, ka šā sacerējuma tapšana šobrīd, kad man apritējuši četrdesmit, ir kroplīgs veiksmes un neveiksmes savijums. Sīmors mira trīsdesmit viena gada vecumā. Pat lai novestu viņu līdz šim ne tuvu ne sirmajam vecumam, tas, rēķinoties ar manu tempu, prasīs man daudzus, daudzus mēnešus, iespējams, pat gadus. Patlaban jūs redzat viņu kā bērnu un jaunu zēnu (un nekad, es bezgala ceru, kā puišeli). Un, kamēr mēs abi esam šajā sacerējumā kopā, arī es būšu bērns un jauns zēns. Taču visu laiku es apzināšos — un, gribas ticēt, apzināsies arī lasītājs, varbūt vienīgi ne gluži tik spēcīgi —, ka šo stāstījumu risina kāds gandrīz vidēju vecumu sasniedzis resnītis. Manā uztverē šai domai nepiemīt vairāk melanholijas kā jebkuram dzīves vai nāves faktam, taču arī ne mazāk. Jums būs jānotic man uz vārda, taču man jāpasaka, ka zinu pilnīgi droši: ja mūs apmainītu vietām un Sīmoram tagad būtu jāsēž manā krēslā, viņš būtu tā noraizējies — patiesībā satriekts — par savu stāstītāja un šķīrējtiesneša pārākumu, ka atmestu visam pasākumam ar roku. Es, protams, par to vairs nerunāšu, taču priecājos, ka radās iespēja to pieminēt. Tā ir patiesība. Lūdzu, ne tikai skatieties, izjūtiet to!

Es vairs nelikšos gultā. Kāds ir aiztrencis visu miegu. Labi darīts!

Griezīga, nepatīkama balss (kas nepieder nevienam no maniem lasītājiem): jūs solījāties pastāstīt par sava brāļa Izskatu. Mums nav vajadzīga visa šī sasodītā analizēšana un gumijas stiepšana.

Bet man ir vajadzīga. Man ir vajadzīga šī gumijas stiepšana. Es, bez šaubām, varētu mazāk nodoties analīzei, bet man vajag stiept šo gumiju bezgalīgi. Un, ja man vajadzētu izlūgties kaut ko, kas ļautu man tikt ar visu šo galā, tad tā būtu gumijas stiepšana.

Domāju, ka spēju aprakstīt viņa seju, stāvu, uzvedību — vizuālo tēlu — gandrīz visos viņa dzīves posmos (izņemot, kad viņš bija otrpus okeāna) ar atzīstamu līdzības pakāpi. Un bez eifēmismiem, lūdzu. Radīt precīzu atveidu. (Kad un kur lai es pastāstu lasītājam, ja vien nemetīšu visu to pie malas, kāds atmiņu, iespaidu spēks piemita dažiem mūsu ģimenes locekļiem? Sīmoram, Zūijam, man. Es nevaru to mūžīgi atlikt, taču vai uz papīra tas neizskatīsies pretīgi?) Man būtu milzu atspaids, ja kāda lāga dvēsele atsistu man telegrammu, kurā būtu precīzi formulēts, tieši kura Sīmora apraksts būtu visvēlamākais. Ja mani aicinātu aprakstīt vienkārši Sīmoru, jebkuru Sīmoru, iznāktu visai dzīvs portrets, taču Sīmors manā priekšā nostātos vienlaikus kādus astoņus, astoņpadsmit un divdesmit astoņus gadus vecs, bieziem matiem klātu galvu un gandrīz pilnīgs plikpauris, ar vasaras nometnes dalībnieka sarkansvītrotajām īsajām bikšelēm kājās un ar saburzītu dzeltenbrūnu seržanta formas kreklu mugurā, padmasana pozā sēdošs un Astoņdesmit sestās ielas R. O. Ķ. balkona sēdeklī atzvēlies. Jūtu, ka man draud tieši šāds portreta traktējums, un man tas nepatīk. Pirmkārt, jau tāpēc, ka liktu Sīmoram uztraukties. Nav viegli, kad tavs Varonis ir arī tavs cher maоtre. Domāju, ka viņš sevišķi neuztrauktos, ja pēc pienācīgas konsultācijas ar saviem instinktiem es viņa sejas attēlošanai izvēlētos kaut ko līdzīgu literārajam kubismam. Un viņš nemaz neraizētos, ja šā sacerējuma atlikušo daju es turpinātu rakstīt tikai un vienīgi ar mazajiem burtiem — ja to ieteiktu mani instinkti. Man nebūtu iebildumu pret kubismu šajā sacerējumā, taču visi mani instinkti kā viens vedina mani mesties kārtīgā sīkburžuja cīņā pret to. Vienalga, man šai vietā gribas iet gulēt. Arlabunakti, Mrs Ķobi! Arlabunakti, Nolāpītais Atveidi

Tā kā man ir zināmas grūtības stāstīt pašam, šorīt auditorijā (kad gan, baidos, lielākoties blenzu uz Veldemara jaunkundzes nepārvērtējami ērtajām riteņbraukšanas tupelēm) es nolēmu, ka īsti goddevīgi būtu kā pirmajam dot vārdu kādam no vecākiem, un kas gan varētu sākt labāk par Ciltsmāti? Tomēr arī risks šeit ir visai nomācošs. Un, ja arī atrodas cilvēki, kurus jūtas neizbēgami nepārvērš melos, tad par tādiem tos neglābjami pārvērš pretīgā dabiskā atmiņa. Besijai, piemēram, šāds klupšanas akmens attiecībā uz Sīmoru ir viņa garums. Viņasprāt, Sīmors izskatās pēc varen milzīga teksasieša, kas, ienākot pa durvīm, allaž pieliec galvu. Patiesībā viņš bija piecarpus pēdas garš — slaids, normāla auguma vīrietis pēc modernajiem polivitamīniskajiem standartiem. Viņam pašam tas likās jauki. Viņš netiecās pēc garuma. Un, kad dvīņi izauga pāri sešām pēdām, kādu laiku man likās, ka viņš aizsūtīs tiem līdzjūtības apliecinājumu. Ja Sīmors būtu nodzīvojis līdz šai dienai, domāju, viņš atplauktu priecīgā smaidā, redzēdams, ka Zūijs, kas kļuvis par aktieri, nav izaudzis pārāk garš. Viņš, S., bija cieši pārliecināts, ka īsta aktiera smaguma centram jābūt novietotam zemu.

«Smaida» pieminēšana bija kļūda. Tagad es vairs nevaru piespiest viņu pārtraukt smaidīšanu. Būtu ļoti priecīgs, ja šobrīd manā vietā sēdētu kāds nopietnāks rakstnieks. Viens no maniem pirmajiem zvērestiem, pievēršoties savai profesijai, bija savos rakstu darbos piebremzēt varoņu Smaidus un Smīnus. Zaklīna pasmīnēja. Lielais, laiskais Brjūss Braunings sāji smaidīja. Zēnisks smaids lika atmaigt kapteiņa Mitāgesena skarbajiem vaibstiem. Un tagad tas nomāc mani kā velnišķs slogs. Vispirms jātiek galā ar visļaunāko: man šķiet, ka viņa smaids bija ļoti, ļoti labs cilvēkam, kura zobu stāvoklis varētu būt vērtējams starp «ciešamu» un «sliktu». Ne mazākās grūtības, šķiet, nerada šā smaida mehānikas apraksts. Viņa smaids te parādījās, te zuda, kamēr pārējā smaidu kustība telpā bija vai nu pamirusi, vai arī kustējās pretējā virzienā. Viņa smaidi neatbilda standartam, pat mūsu ģimenē ne. Viņš varēja drūmi, varētu pat teikt, traģiski noraudzīties, kā tiek nopūstas svecītes uz kāda bērna dzimšanas dienas tortes. Un otrādi — viņš varēja izskatīties iepriecināts, kad kāds puisītis vai meitenīte rādīja viņam skrambu uz pleca, kas iegūta, peldoties zem bojas. Tehniskā nozīmē viņam, manuprāt, tā saucamā «sabiedriskā smaida» vispār nebija, un tomēr, šķiet, būtu pareizi (kaut arī mazliet ekstravaganti) teikt, ka viņa sejā nekad netrūka nekā būtiski atbilstoša. Viņa ieskrambātā-pleca-smaids, piemēram, bieži varēja būt kaitinošs, ja saskrambātais plecs bija tavējais, taču tas arī izklaidēja, kad bija jāizklaidē. Viņa nopietnība dzimšanas dienās un viesībās svētkus nesagandēja — vai vismaz nesagandēja ne par matu vairāk kā, teiksim, viņa smīns konfirmācijas vai Bar Mitzvah svinībās. Nedomāju, ka tā būtu tikai brāļa neobjektīva runa. Cilvēkus, kas viņu vispār nepazina vai pazina ļoti pavirši, vai arī pazina vienīgi kā aktīvu vai atvaļinātu Bērnu Raidījumu Slavenību, dažkārt mulsināja šī viņa sejas atbilstošā izteiksme — vai šādas izteiksmes trūkums —, taču, manuprāt, tikai uz īsu mirkli. Un šādās reizēs viņa upuri parasti izjuta kaut ko līdzīgu ziņkārei — un ne reizes, cik varu atcerēties, aizvainojumu vai nepieciešamību sakārtot kaklasaiti. Viens no iemesliem — skaidrs un vienkāršs — ir tas, ka ikviena viņa sejas izteiksme bija pilnīgi atklāta. Kad viņš jau bija pieaudzis vīrietis (un tagad gan tā, baidos, ir neobjektīva runa), viņam, manuprāt, bija visneaizsargātākā no pieaugušu cilvēku sejām visā Lielajā Ņujorkā. Vienīgās reizes, kad es atceros viņa sejā parādāmies kaut ko nepatiesu, samākslotu, bija tad, kad viņš mūsu dzīvoklī uzspēlēti uzjautrināja kādu no asinsradiniekiem. Bet tas nebūt nebija katru dienu. Visumā, man jāsaka, pret Humoru viņš izturējās ar pieticību, kāda bija liegta visiem pārējiem mūsu ģimenē. Tam nevajadzētu radīt iespaidu, ka humors bija pilnīgi izslēgts no viņa ēdienkartes, tomēr parasti viņam tika — pareizāk sakot, viņš pats izvēlējās — vismazākais gabals. Ja mūsu tēva nebija tuvumā, Tradicionālais Ģimenes Joks gandrīz nemainīgi ietilpa viņa pienākumos, un viņš parasti tika ar to galā godam. Manuprāt, to diezgan labi demonstrē šāds piemērs: kad lasīju viņam priekšā savu kārtējo īsstāstu, viņam bija kļuvis par pastāvīgu jautājumu, vai es zinot, cik man esot Laba Dzirde Uz Sarunvalodas Ritmu Un Pantmēru. Viņam ļoti patika uzdot šo jautājumu ar dziļa domātāja izteiksmi sejā.

Tagad kārta Ausīm. Patiesībā veselai nelielai, nobružātai filmiņai par tām — kā mana māsa Bubū kādu vienpadsmit gadu vecumā galīgā nesavaldībā aizjoņoja no pusdienu galda, pēc brīža iebrāžoties atpakaļ, lai Sīmora ausīm pielaikotu divus no noplēšamā blociņa izrautus gredzentiņus. Viņa bija ļoti apmierināta ar rezultātiem, un Sīmors nenoņēma gredzenus no ausīm visu vakaru — iespējams, līdz pat brīdim, kad ausis sāka asiņot. Bet tie viņam nederēja. Man šķiet, ka viņam bija nevis pirāta, bet gan veca kabalas maga vai veca Būdas ausis. Ar ārkārtīgi garām un biezām ļipiņām. Pāters Veikers, kas pirms pāris gadiem, tērpies siltā, melnā tērpā, bija iegriezies pie manis, pavaicāja, kamēr es risināju Times krustvārdu mīklu, vai man neliekoties, ka S. ausis attiecas uz Tanu dinastiju. Pats gan es tās būtu novērtējis kā senākas.

Es eju gulēt. Varbūt pirms miega bibliotēkā ar pulkvedi Anstruteru iedzert pa glāzītei, tad — uz gultu.

Kāpēc tas mani tā nokausē? Plaukstas nosvīdušas, iekšā viss sagriezies. Pilnestīgais Cilvēks vienkārši nav mājās.

Jūtu vilinājumu atteikties no visas pārējās sejas, izņemot vienīgi acis un varbūt (es saku — varbūt) degunu, un pie velna ar visu Izsmeļošo Aprakstu. Būtu neciešami, ja man varētu pārmest, ka lasītāja iztēlei neesmu pataupījis neko.

Pāris tradicionāli aprakstāmajos aspektos viņa acis ir līdzīgas manējām, Lesa un Bubū acīm: a) šai mūsu pulciņā visiem acis ir krāsā, kuru — gan ne bez zināmas kautrēšanās — varētu nosaukt par vēršastu buljona krāsu vai Semītu Skumji Brūno, un b) mums visiem bija loki zem acīm un bieži vien arī maisiņi. Tomēr ar to visi ģimeniskie salīdzinājumi tad arī pilnīgi izsīkst. Šķiet jau gan mazliet negalanti pret mūsu dāmu ansambli, taču mūsu ģimenes «labāko» acu konkursā man sava balss jāatdod Sīmoram un Zūijain, lai arī šie acu pāri bija bezgala atšķirīgi — un ne jau krāsas dēļ. Pirms vairākiem gadiem es publicēju izcili Aizraujošu, Neaizmirstamu, nepatīkami pretrunīgu un pilnīgi neveiksmīgu īsstāstu par «apdāvinātu» zēnu uz transatlantiska lainera. Tajā es kaut kur biju arī sīki aprakstījis viņa acis. Laimīgas nejaušības dēļ minētais stāsts man šobrīd ir pieejams. Pavisam bezgaumīgi esmu to piespraudis pie peldmēteļa atloka. Es citēju: «Viņa pelēki brūnās, nebūt ne lielās acis mazliet šķielēja — kreisā mazliet vairāk nekā labā. Viņš nešķielēja tik stipri, lai tas izkropļotu seju, un pat ne tā, lai to pamanītu pirmajā acu uzmetienā. Viņš šķielēja vienīgi tik stipri, lai to pieminētu — un arī tikai tad, ja pieminētājs būtu ilgi un nopietni pārdomājis, vai acīm nevajadzētu būt mazāk šķielējošām, dziļāk dobumos, brūnākām vai tālāk vienai no otras.» (Varbūt bridi atvilksim elpu.) Patiesībā (un nevajag nekādu ha-ha) tās nebūt nebija Sīmora acis. Viņa acis bija tumšas, ļoti lielas, pavisam samērīgi novietotas un katrā ziņā it nepavisam nešķielēja. Tomēr vismaz divi no manas ģimenes saprata un tā arī atzīmēja, ka ar šo aprakstu esmu centies izteikt viņa acis, un viņiem pat šķita, ka savā, īpatnējā veidā nemaz neesmu tik slikti ticis galā ar šo uzdevumu. Patiesībā viņa acīm te pārlaidās, te pagaisa tāda kā tikko jaušama aizplīvurotlba — tikai nekādas aizplīvurotības nebija, un tieši ar to es nespēju tikt galā. Kāds cits rakstnieks, kam arī patīk šādi joki, — Šopenhauers — kādā no saviem jautrajiem gabaliem cenšas aprakstīt līdzīgu acu pāri un, man par prieku, nokļūst tādā pašā ķezā.

Labi. Deguns. Pārliecinu sevi, ka sāpīgi būs tikai mirkli.

Ja jūs laika posmā starp 1919. gadu un 1948. gadu ienāktu jebkurā pārpildītā telpā, kurā atrastos arī mēs abi, jums, iespējams, būtu tikai viens — toties pilnīgi nemaldīgs — veids, kā noteikt, ka Sīmors un es esam brāļi. Mūsu deguni un zodi. Ar zodiem es, protams, varu tikt galā vienā brīdī, vienkārši pateikdams, ka mums to tikpat kā nebija. Deguni — turklāt kādi! — mums toties bija, un gandrīz vienādi: divi milzīgi, gaļīgi, nokareni plēšu tipa izaugumi, kuri pilnīgi atšķīrās no visiem pārējiem deguniem ģimenē, izņemot vienīgi vecā, dārgā vectētiņa Zozo degunu, kurš, tiekdamies ārā no kādas vecas dagerotipijas, bieži baidīja mani bērnībā. (Kad padomāju, reiz pat Sīmors, kurš nekad neatļāvās, ja tā var teikt, anatomiskus jokus, pārsteidza mani ar prātojumu par to, vai mums — viņam, man un vectētiņam Zozo — gulēt ejot, ar mūsu deguniem nerodas tās pašas problēmas, kas dažiem bārdaiņiem ar viņu bārdām, — likt zem segas vai atstāt virspusē.) Pastāv risks, ka tas varētu izklausīties pārāk gaisīgi. Tomēr gribu — kaut vai agresīvi, ja nepieciešams, — panākt pilnīgu skaidrību par to, ka mūsu deguni nekādā ziņā nebija romantiskais Sirano izaugums. (Tas, manuprāt, ir visādā ziņā bīstams sarunu temats šai jaunajā, brašajā psihoanalītiskajā pasaulē, kurā ikvienam ir pilnīgi pats par sevi saprotams, kas bija vispirms — Sirano deguns vai viņa asprātības, un kurā pār visiem muti turošajiem gardeguņiem pārklāts plašs starptautisks klīniskās klusēšanas plīvurs.) Runājot par mūsu degunu platumu, garumu un formu, domāju, ka vienīgā pieminēšanas vērtā atšķirība ir tā, ka viņa deguns — esmu spiests to atzīt — ir redzami nošķiebts un ar vienu lieku kumpumu pie virsdegunes. Sīmoru allaž māca aizdomas, ka, salīdzinot ar viņējo, mans deguns izskatās gluži kā patricietim. «Nošķiebums» radās, kad kāds no mūsu ģimenes, mēreni aizsapņojies, treniņa pēc vicināja beisbola nūju mūsu vecajā dzīvoklī

Riversaidā. Pēc šā negadījuma viņa deguns nekad vairs neatgriezās pareizajā vietā.

Urā! Ar degunu esmu galā! Eju gulēt.

Pagaidām vēl neuzdrošinos pārlasīt līdz šejienei uzrakstīto; vecās profesionālās bailes pārvērsties par nodilušu Royal rakstāmmašīnas lenti, tiklīdz nositīs pusnakti, šovakar ir ļoti spēcīgas. Tomēr es ļoti labi saprotu, ka spilgtu Arābijas šeiha portretu neesmu radījis. Un tas, lūdzu, ir godīgi un pareizi. Tai pašā laikā neviens nedrīkstētu secināt — manas sasodītās nemākulības un degsmes dēļ —, ka S. bijis, izmantojot nodrāzto un banālo frazeoloģiju, tā teikt, Neglīts, bet Pievilcīgs. (Tā jebkurā gadījumā ir ļoti aizdomīga birka, kuru visbiežāk zināma tipa iedomātas vai reālas sievišķas būtnes pielipina saldstenošiem dēmoniem vai — maigāk runājot — slikti audzinātiem gulbjiem.) Un, lai arī man būtu jāskaidro tas vaiga sviedros — es jūtu, ka tāds brīdis jau ir klāt, —, man jāpārliecina, ka mēs, varbūt gan nedaudz atšķirīgā mērā, bijām divi izcili «neglīti» bērni. Ak dievs, cik mēs bijām neglīti! Un, kaut gan, manuprāt, varu teikt, ka līdz ar gadiem, mūsu sejām «apveļoties», mūsu izskats «ievērojami uzlabojās», man tomēr jāuzsver vēl vienu reizi: gan bērnībā, gan pusaudžu gados, mūs ieraugot, daudziem visnotaļ saprātīgiem cilvēkiem sirds sažņaudzās. Es, protams, runāju par pieaugušajiem, nevis par bērniem. Lielāko daļu bērnu nav tik viegli iežēlināt — vismaz ne šādā veidā. No otras puses, lielākā daļa bērnu nav arī īpaši cēlsirdīgi. It bieži gadījās, ka bērnu viesībās kāda uzspēlēti iecietīga māmiņa aicināja bērnus «pagriezt pudeli» vai uzspēlēt «pastu», un varu droši apliecināt, ka visu bērnības laiku abi vecākie Glāsu puikas saņēma kaudžu kaudzēm «vēstuļu bez adresāta» (kā tās visai neloģiski, taču, manuprāt, izteiksmīgi mēdz saukt), ja vien, protams, mazā pastniece nebija Sarlotīte—Dumiķīte, kura tik tiešām bija mazliet ķerta. Vai tas mūs uztrauca? Sāpināja? Tagad padomā, rakstniek, kārtīgi! Lūk, mana nesteidzīgā un rūpīgi pārdomātā atbilde: gandrīz nekad. Tam es it viegli varu minēt trīs iemeslus. Pirmkārt, visu bērnību, izņemot pāris šaubu periodu, es — galvenokārt pateicoties Sīmora (kaut gan ne gluži viņa vien) ietekmei — pil nīgi nešaubīgi uzskatīju sevi par neatvairāmi apburošu un spējīgu personu, un, ja kāds domāja citādi, tad tas vienkārši liecināja, ka ar viņa gaumi galīgi nav vērts rēķināties. Otrkārt (ja jūs spēsit to paciest, lai gan neizskatās, ka jūs to spēsit), jau pirms piecu gadu vecuma es biju tajā rožainajā pārliecībā, ka kļūšu par izcilu rakstnieku. Un, treškārt, izņemot tikai dažas retas reizes, no kurām nevienā es nebiju īsti patiess, es vienmēr esmu slepeni jūsmojis un lepojies par katru savu sīkāko līdzību ar SImoru. Ar Sīmoru pašu — kā jau vienmēr — bija savādāk. Reizumis viņš raizējās par savu jokaino izskatu, reizumis — it nemaz. Vairāk viņš raizējās citu cilvēku dēļ, un man, it īpaši pašlaik, šķiet — mūsu māsas Bubū dēļ. Sīmors viņu dievināja. Tas gan nav nekas sevišķs, jo viņš dievināja visus mūsu ģimenē un arī lielāko daļu citu cilvēku. Tāpat kā visu man zināmo jauno meiteņu dzīvē, Bubū bija periods — kas gan, jāsaka, bija apsveicami īss —, kad viņa vismaz divas reizes katru dienu «mira nost» par visdažādākajiem gaffes faux pas un par pieaugušajiem vispār. Sā perioda ziedu laikos viņas iemīļotā vēstures skolotāja pēc pusdienām ienāca auditorijā ar Šarlotes kriksīti pie vaiga, un ar to bija pietiekami, lai Bubū savā solā sabruktu un «nomirtu». Taču itin bieži viņa pārradās mājās, «mirusi» mazāk triviālu iemeslu dēļ, un tas Sīmoram lika uztraukties un raizēties. Sevišķi S. par viņu uztraucās reizēs, kad viesībās pie mums (pie viņa un manis) pienāca kāds pieaugušais, lai pateiktu, cik jauki mēs šovakar izskatāmies. Un, ja ne gluži tā, tad apmēram tā notika nepavisam ne reti, un allaž likās — tieši tad, kad Bubū var to saklausīt, šķiet, tā vien gaidīdama, kad atkal nāksies «pamirt».

Varbūt es nepietiekami daudz uztraucos, ka varu noiet dibenā ar šo viņa sejas, viņa fiziskās sejas aprakstu. Bez iebildumiem atzīstu, ka manas metodes nenoliedzami nav pilnīgas. Iespējams, ka pārspīlēju ar visu šo aprakstu. Vispirms jau ir skaidrs, ka esmu gan apskatījis gandrīz katru viņa sejas vaibstu, taču neesmu vēl pat pieskāries tam, kā šī seja dzīvoja. Jau pati šī doma vien mani negaidīti smagi nomāc. Taču, pat jūtot šo nomāktību, jūtot, kā tā mani gremdē, jau kopš paša sākuma mani nepamet zināma pārliecība, ka tikšu cauri ar sausām kājām. Un «pārliecība» vēl nav īstais vārds. Drīzāk tā ir tāda kā balva labākajam pašmocītājam, izturības apliecība. Jūtu, ka man piemīt kāda apziņa, koriģējoša izpratne, ko esmu ieguvis pēdējo vienpadsmit gadu neveiksmīgajos mēģinājumos aprakstīt viņu uz papīra un kas liecina, ka ar viņu nav iespējams tikt galā, nepasakot pilnīgi visu. Tieši otrādi. Kopš 1948. gada esmu par viņu uzrakstījis un ceremoniāli sadedzinājis vismaz kādu duci stāstu un aprakstu, un daži no tiem, ko laikam gan man nevajadzētu teikt, bija itin labi un lasāmi. Bet tur nebija Sīmora. Pietiek tikai par Sīmoru kaut ko nepateikt līdz galam, un tas pārvēršas, izaug par meliem. Iespējams, par literāriem meliem, dažkārt par skaistiem meliem, taču meliem.

Jūtu, ka būs jāpaliek nomodā vēl kādu stundu. Ei, cietumsargi Skaties, lai šis tips nenoliekas gulēt!

Viņa izskatā bija arī ļoti daudz tāda, kas nebūt neatgādināja garguijas. Viņam, piemēram, bija ļoti glītas rokas. Es izvairos teikt «skaistas», lai nebūtu jālieto nolāpītais izteiciens «skaistas rokas». Plaukstas bija platas, muskulis starp īkšķi un rādītājpirkstu izskatījās negaidīti labi attīstīts, «spēcīgs» (pēdiņas nav nepieciešamas — dieva dēļ, nesasprindzinies taču!), un tomēr pirksti bija pat garāki un slaidāki nekā Bcsijai; vidējos pirkstus tā vien gribējās izmērīt ar collmēru.

Es domāju par pēdējo rindkopu. Tas ir, par to, ar kādu sajūsmas devu esmu to uzrakstījis. Diez, cik tālu drīkst aiziet sava paša brāļa roku apjūsmošanā, lai daža laba mūsdienīga uzacs nesavilktos augšup? Manā bērnībā, pāter Viljams, mana heteroseksualitāte (atskaitot dažus, man jāatzīmē, ne gluži nepamatotus atslābuma periodus) bija visai parasts sarunu temats maniem mācību biedriem. Sajā brīdī pieķeru sevi atceramies — varbūt pat mazliet par daudz spilgti —, ka Sofija Tolstoja kādā, bez šaubām, veikli izprovocētā ģimenes skandālā pārmeta homoseksuālas tieksmes savu trīspadsmit bērnu tēvam, pavecam vīrietim, kurš ik nakti turpināja apgrūtināt viņu ar laulības dzīves pienākumu pildīšanu. Visumā uzskatīdams Sofiju Tolstoju par izcili nejauku sievieti, turklāt vēl ievērojot, ka atomi manī savienojušies tādā kārtībā, kas liek man apzināties, ka tur, kur ir dūmi, daudz biežāk atrodams zemeņu džems nekā uguns, tomēr es stingri ticu, ka katrā rakstniekā — īstā vai neīstā, vai vēl topošā — ir šausmīgi daudz androgēnā. Es domāju — ja rakstnieks smīkņā par saviem spalvasbrāļiem, kas valkā neredzamus svārciņus, viņš sevi nolemj mūžīgai pazušanai. Par šo tematu neteikšu vairs ne vārda. Sī ir tāda veida atklātība, kura var tikt viegli un krāšņi Valkāta. Jābrīnās, ka rakstu darbos mūsu gļēvulība nav sasniegusi vēl augstāku pakāpi.

Sīmora balsi, kādā viņš mēdza runāt, viņa nepārvērtējamo balss aparātu es šeit vēl neiztirzāšu. Pirmkārt, man šeit trūkst vietas. Šobrīd pateikšu vienīgi pats savā nepievilcīgi Noslēpumainajā Balsī, ka viņa balss bija lieliskākais no pilnīgi neskanīgajiem mūzikas instrumentiem un es to varēju klausīties stundām. Tomēr atkārtoju, ka es vēlētos pilnu tās aprakstu atlikt uz vēlāku laiku.

Viņa āda bija tumša vai vismaz stipri — taču nebūt ne slimīgi — dzeltenīga un neparasti tīra. Visus pusaudža gadus viņš nodzīvoja bez vienas pūtītes, kas man bija mīkla un kas mani kaitināja, jo viņš taču tieši tāpat kā es mielojās pie ielu tirgoņiem ar to, ko mūsu māte dēvēja par Antisanitāros Apstākļos Gatavotu Ēdienu, Kuru Gatavojuši Netīreļi, Kas Pat Rokas Nemazgā, mēs izdzērām apmēram vienādu daudzumu zeltera, un pilnīgi noteikti viņš nemazgājās biežāk par mani. īstenībā pat daudz retāk. Viņš tik centīgi pieskatīja, lai visa mūsu kompānija — īpaši dvīņi — regulāri mazgātos, ka it bieži aizmirsa pats savu kārtu. Tas atkal — ne visai saprotamā veidā — aizved mani atpakaļ pie frizētavas tēmas. Kādu pēcpusdienu, kad mēs devāmies apgriezt matus, viņš kā iemiets apstājās pašā Amsterdamas avēnijas vidū un, mašīnām traucoties mums garām abos virzienos, ļoti nosvērti pavaicāja, vai es negribētu aiziet pie friziera viens pats. Es aizvilku viņu līdz ietvei (ja kāds samaksātu man pa pieciem centiem par katru ietvi, kurp es viņu aizvilku — gan tad, kad biju vēl zēns, gan arī tad, kad biju jau pieaudzis!) un paziņoju, ka nekādā ziņā negribētu. Viņam esot netīrs kakls. Viņš vēloties paglābt Viktoru, mūsu frizieri, no nepieciešamības raudzīties uz viņa netīro kaklu. Patiesību sakot, tas tiešām bija netīrs. Sī nebija ne pirmā, ne pēdējā reize, kad viņš aizbāza pirkstu aiz apkaklītes un palūdza mani paskatīties. Parasti šī ķermeņa daļa bija noberzta tieši tik tīra, kādai tai vajadzētu būt, taču, kad nu nebija noberzta, tad nebija.

Tagad man tiešām jāiet gulēt. Sieviešu kopmītnes komandante — |oti mija persona — rīt agri ieradīsies apstrādāt manu migu ar putekju sūcēju.

Kaut kur šeit jāiepin arī šausminošā apģērba tēma. Cik apbrīnojami ērti būtu, ja rakstnieki varētu atjauties aprakstīt savu varoņu apģērbu kārtu pēc kārtas, kroku pēc krokas. Kas mūs no tā attur? Daļēji tā ir vēlēšanās lasītāju, ar kuru vēl ne reizi neesam tikušies, nostādīt neērtā situācijā, ja neuzticamies viņa zināšanām par cilvēkiem, vai piešķirtu viņam iespēju šaubīties, ja uzskatām par labāku nenoticēt, ka viņa rīcībā ir visas tās pašas sīkās un sarežģītās ziņas, kuras ir mūsu rīcībā. Piemēram, kad es sēžu pie sava pedikīra un, šķirstīdams Peekaboo, ieraugu kādu no uzlecošajām amerikāņu slavenībām — kinozvaigzni, politiķi, tikko ieceltu koledžas rektoru —, kas skatāma savā namā ar bīglu pie kājām, Pikaso pie sienas un Norfolkas jaku mugurā, parasti mana attieksme pret suni ir ļoti jauka, arī pret Pikaso diezgan pieklājīga, taču es kļūstu neiecietīgs, tiklīdz man nākas izdarīt secinājumus par amerikāņu slavenību valkātajām Norfolkas jakām. Tas ir, ja šī slavenība man būs izraisījusi nepatiku jau no sākuma, tad jaka šo nepatiku novedīs līdz galam. Es secināšu, ka šīs personas apvārsnis plešas tik sasodīti ātri, ka man tas nav pieņemams.

Turpināsim. Pusaudža gados mēs abi ar S. — katrs gan savā veidā — ģērbāmies galīgi nejēdzīgi. Tas bija mazliet (bet ne sevišķi) dīvaini, ka mēs ģērbāmies tik briesmīgi, jo bērnībā, manuprāt, mēs bijām apģērbti itin apmierinoši un neuzkrītoši. Mūsu profesionālās radiokarjeras sākuma posmā Besija mēdza pirkt mums drēbes pie Depinnas Piektajā avēnijā. Kā viņa uzgāja šo solīdo un vērtīgo iestādījumu, var tikai minēt. Manam brālim Voltam, kurš dzīves laikā bija ļoti elegants jauns vīrietis, likās, ka viņa vienkārši piegājusi pie policista un paprasījusi viņam. Un tas nav nemaz tik neiespējami, jo mūsu Besija, kad bijām vēl mazi, ar vissarežģītākajām problēmām parasti vērsās pie īru tautības satiksmes policista, jo tās Ņujorkā visvairāk atgādināja druīdu orākulu. Savā ziņā var pat uzskatīt, ka sava nozīme Besijas atklājumā — Depinnas atrašanā — bija izslavētajai īru veiksmei. Taču ne jau tas vien, protams. Piemēram (tam nav nekāda sakara ar stāstījumu, taču tas ir jauks gadījums), mana māte nekad, pat pieticīgi ņemot, nav bijusi nekāda lielā grāmatu lasītāja. Un tomēr man bija iespēja noskatīties, kā viņa ieiet kādā no lepnajiem grāmatu veikaliem Piektajā avēnijā nopirkt dzimšanas dienas dāvanu vienam no maniem māsasdēliem un iznāk, izpeld no tā ar Kaja Nīlsena ilustrētu «Austrumos no saules un rietumos no mēness» izdevumu, un katram, kas pazīst Besiju, ir pilnīgi skaidrs, ka viņa izturējās kā dāma, kurai apkārt pakalpīgi šaudās pārdevēji. Taču atgriezīsimies pie mūsu izskata Jaunībā. Neatkarīgi no Bcsijas un viens no otra mēs sākām pirkt sev apģērbu jau agri, padsmitnieku gados. Kā jau vecāks, Sīmors šo patstāvību ieguva pirmais, taču, kad bija pienākusi mana kārta, es pacentos atgūt iekavēto. Atceros, ka, līdzko man bija apritējuši četrpadsmit, pametu Piekto avēniju kā atdzisušu kartupeli un devos taisni uz Brodveju — ar nolūku iepirkties veikalā Piecdesmito ielu rajonā, kur pārdevēju pulks, gan, manuprāt, būdams vairāk nekā tikai nedaudz naidīgi noskaņots, vismaz spēja jau pa gabalu pazīt dzimušu frantu. Beidzamajā, 1933. gadā, kad mēs ēterā bijām kopā, uz ikvakara raidījumiem es ierados gaišpelēkā divrindu uzvalkā ar pamatīgiem polsteriem, pusnakts zilā kreklā ar «Holivudas atlokāmo» apkaklīti, uzlicis tīrāko no divām vienādajām krokusdzeltenajām kokvilnas kaklasaitēm, kuras biju iegādājies dažādiem svinīgiem gadījumiem. Nudien, kopš tā laika nevienā citā apģērbā neesmu juties labāk. (Nedomāju, ka rakstošs cilvēks vispār jelkad pa īstam varētu tikt vaļā no savām vecajām krokusdzeltenajām kaklasaitēm. Agrāk vai vēlāk tās, manuprāt, uzpeld viņa prozā, un tur viņš ne velna nevar padarīt.) Savukārt Sīmors sev allaž izvēlējās pārsteidzoši pieklājīgu apģērbu. Seit visa nelaime slēpās piegriezumā: nekas no gatavajiem apģērbiem — ne uzvalki, ne, it īpaši, mēteli — nekas viņam nederēja. Laikam gan viņš vienmēr, kaut vai pusapģērbts, nenomērīts, laidās prom, tiklīdz manīja tuvojamies kādu no apģērbu pielaikotājiem. Visas žaketes vai nu bija apspīlētas ap viņu, vai vienkārši karājās uz viņa. Piedurknes parasti vai nu sniedzās līdz pat īkšķa vidum, vai arī tikko līdz delnas locītavai. Visbriesmīgāk bija ar bikšdibeniem. Dažreiz paskats bija gluži vai šausminošs — it kā trīsdesmit sestajam lielumam un otrajam augumam atbilstoša pēcpuse būtu iemesta kā zirnis grozā četrdesmit otrā lieluma trešā auguma bikšdibenā. Taču šeit jāaplūko citi, daudz briesmīgāki aspekti. Ja reiz apģērba gabals bija viņam mugurā, viņš zaudēja jebkādu reālu priekšstatu par to — ja nu vienīgi saglabājot tīri praktisku apziņu, ka nav vairs pilnīgi kails. Un tā nebija vienīgi liecība viņa instinktīvai vai varbūt dziļi ieaudzinātai nepatikai pret tiem, par kuriem mēs savā vidū mēdzam teikt, ka viņi Labi Ģērbjas. Pāris reižu biju viņam līdzi Iepirkties, un, atsaucot prātā šīs reizes, man sāk likties, ka viņš pirka savu apģērbu ar apvaldītu, taču, manuprāt, slavējamu lepnumu — gluži kā kāds jauns brahmačarja, hindusu novicis, kas izvēlas savu pirmo gurnu apsēju. O, tas bija ļoti dīvaini. Gandrīz vienmēr kaut kas misējās, arī Sīmoram ģērbjoties. Viņš varēja nepieciešamās trīs vai četras minūtes stāvēt pie atvērtām skapja durvīm, noraugoties uz savu nodalījumu mūsu kaklasaišu pakaramajā, taču bija skaidrs (ja kāds bija tik sasodīti dumjš, lai viņu novērotu), ka tad, kad viņš tiešām būs izšķīries, kaklasaites liktenis jau būs izlemts. Vai nu kaklasaites mezglam nebija lemts trāpīt tam paredzētajā vietā starp apkakles stūrīšiem — visbiežāk tas iegrozījās vietā kādu ceturtdaļcollu no kakla podziņas —, vai arī — ja topošajam mezglam tomēr nācās iegulties pareizajā vietā — aizmugurē no apkaklītes apakšas gluži kā tūrista binokļa saite līda laukā kaklasaites maliņa. Taču es labprāt izbeigtu šo plašo un sarežģīto tēmu. īsi sakot, viņa apģērbs bieži noveda ģimeni tuvu izmisumam. Un es patiešām esmu sniedzis tikai ļoti paviršu aprakstu. Variāciju skaits bija neierobežots. Varu vēl tikai īsi piebilst, pirms pilnīgi izbeigt šo tēmu, ka var būt patiesi nepatīkams pārdzīvojums stāvēt, teiksim, Biltmore viesnīcā pie vienas no palmām podos vasaras vakarā, pašā kokteiļu stundā, un sagaidīt savu kungu un pavēlnieku lepnu kā pāvu uzjožam augšā pa galvenajām kāpnēm, kārtīgi neapjozušos un nesapogājušos.

Es gribētu vēl brīdi turpināt šo uzjošanu pa kāpnēm, turpināt to akli, ne velna neinteresēdamies, kur es nonākšu. Viņš joza augšup pa visām kāpnēm. Viņš tās pārvarēja triecienā. Reti kad esmu redzējis viņu kāpjam kaut pāris pakāpienu citādi. Tas noved mani — un, tā vien liekas, man par sodu — pie spēka, drosmes un mundruma tēmas. Mūsu dienās nevaru iedomāties

nevienu (mūsu dienās nevaru bez pūlēm iedomāties nevienu) — izņemot varbūt vienīgi neparasti neuzticamus dokerus, dažus atvaļinātus armijas un flotes augstākus virsniekus un lielu daudzumu mazu zēnu, kuri rūpējas par savu bicepsu lielumu, —, kas daudz uzticētos vecajiem, izplatītajiem apmelojumiem, ka dzejnieki esot Trausli. Un tomēr esmu gatavs apgalvot (sevišķi tāpēc, ka tik daudz militārpersonu un svaigu gaisu mīlošu «īstu» vīriešu uzskata mani par vienu no saviem mīļākajiem stāstniekiem), ka laba dzejoļa galīgā varianta uzrakstīšana prasa ne vien nervu enerģiju un dzelzs raksturu, bet arī krietni daudz tīri fiziskas izturības. Diemžēl labs dzejnieks pārāk bieži slikti apietas ar savu ķermeni, taču es ticu, ka sākumā tas viņam visdrīzāk bijis itin lietojams. Mans brālis bija pats gandrīz nenogurdināmākais man zināmais cilvēks. (Es pēkšņi sāku apzināties laiku. Vēl nav ne pusnakts, taču es jau sāku prātot, vai nevajadzētu noslīdēt uz grīdas un turpināt rakstīt guļus stāvoklī.) Man tikko iešāvās prātā, ka nekad neesmu redzējis Sīmoru žāvājamies. Protams, viņam kādreiz bija jānožāvājas, taču es to neesmu redzējis. Un tas noteikti nav uzvedības normu dēļ — žāvēšanās mūsu ģimenē netika ierobežota. Zinu, ka es pats žāvājos itin bieži, un gulēju es vairāk nekā viņš. Taču jāuzsver, ka mēs abi bijām mazgulētāji, arī bērnībā. It īpaši mūsu radiokarjeras vidusposmā — gados, kad mēs katrs bikšu aizmugurējā kabatā kā vecas, nobružātas pases nēsājām vismaz trīs bibliotēku lasītāja kartītes, — ļoti retas bija naktis, skolas laika naktis, kad gaisma mūsu guļamistabā nodzisa pirms diviem trim no rīta, izņemot īso un kritisko pēcjundas brīdi, kad virsseržante Besija veica savu vispārējo apgaitu. Kopš kādu divpadsmit gadu vecuma Sīmors, kad bija iekarsis, kad kaut ko pētīja, spēja (un bieži tā arī darīja) divas vai trīs naktis pēc kārtas vispār nelikties gultā, un tas uz viņu neatstāja kādu redzamu vai saklausāmu iespaidu. Liels miega bads acīmredzot ietekmēja vienīgi viņa asinsriti — viņa rokas un kājas kļuva vēsas. Kādā trešajā bezmiega naktī Sīmors mēdza vismaz reizi atrauties no sava darāmā, lai man pajautātu, vai es nejūtot šausmīgu caurvēju. (Neviens mūsu ģimenē, pat Sīmors, caurvēju nejuta. Tikai šausmīgu caurvēju.) Vai arī viņš piecēlās no krēsla vai grīdas — kur nu katru reizi atradās, lasīdams, rakstīdams vai do

mādams, — un devās pārbaudīt, vai kāds nav vannasistabā atstājis vaļā logu. Bez manis ģimenē vienīgi vēl Besija bija spējīga noteikt, kad SImors nav gulējis. Viņa sprieda pēc zeķu skaita Sīmora kājās. Kad viņš bija izaudzis no īsajām bikšelēm un ieaudzis garajās, Besija allaž pavilka uz augšu viņa bikšgalus, lai noskaidrotu, vai viņam nav kājās divi pāri caurvējnecaurlaidīgu zeķu.

Šovakar es pats esmu sev Miedziņš. Ar labu nakti! Ar labu nakti, jūs dusmīgie un nckomunikablie!

Daudzi jo daudzi mana vecuma un manas ienākumu grupas vīrieši, kuri raksta par saviem nelaiķa brāļiem valdzinošā it-kā-dienasgrāmatas formā, nekad neparūpējas par to, lai mēs uzzinātu, kur un kad viņi to darījuši. Ne mazākās sadarbības ar lasītāju. Esmu sev nozvērējies kaut ko tādu neatļauties. Šodien ir ceturtdiena, un esmu atkal savā šausmīgajā krēslā.

Ir bez ceturkšņa viens naktī, esmu šeit nosēdējis no desmitiem vakarā un — kamēr uz lapas ir Sīmora ārējais tēls — meklēju veidu, kā, sevišķi neaizkaitinot sporta nīdējus, iepazīstināt ar Sīmoru kā Sportistu. Un es patiesi esmu uztraukts un saērcināts, ka nevaru pie tā ķerties, iepriekš ncatvainojies. Vispirms, es strādāju angļu katedrā, kurā vismaz divi tās līdzstrādnieki jau ir diezgan tālu tikuši ceļā uz atzītu mūsdienu liriķu statusu, bet trešais līdzstrādnieks ir literatūras kritiķis, ārkārtīgi šika persona akadēmiskajā Austrumu piekrastē un visai izcila figūra Melvila speciālistu vidū. Visa šī trijotne (kas, kā jūs varat iedomāties, izjūt visai lielu vājību ari pret mani), manuprāt, pārāk atklāti metas pie televizora un pudeles vēsa alus, tiklīdz profesionālā beisbola sezona sasniedz apogeju. Diemžēl šā mazā, smalkā akmentiņa nodarīto ļaunumu mazliet mazina apstāklis, ka metu to no bieziem stikliem klātās oranžērijas. Es pats visu mūžu esmu bijis beisbola līdzjutējs un ne mazākā mērā nešaubos, ka manā galvaskausā ir vieta, kas stipri līdzinās putnu būra grīdai, kuru klāj sporta ziņu stērbeles. Patiesībā (un es to uzskatu par savu pēdējo vārdu šajā intīmajā rakstnieka un lasītāja sarunā) viens no iemesliem, kādēļ es bērnībā neatstāju ēteru vairāk nekā sešus gadus pēc kārtas, varbūt ir tas, ka varēju pavēstīt Radiozemes Iedzīvotājiem, ko šajā nedēļā darījuši Venera puiši vai, vēl iespaidīgāk, cik reižu Kobs «nozadzis» trešo bāzi 1921. gadā, kad man pašam bija divi gadi. Vai patiešām tas mani vēl mazliet uztrauc? Vai man vēl aizvien nedod miera manas zēnlbas pēcpusdienas, kad es ar Trešās avēnijas «elu» bēgu — kā atpakaļ uz mātes klēpi — no Īstenības uz savu vietiņu pie trešās bāzes Polo Grounds stadionā? Nespēju tam noticēt. Varbūt daļēji tā ir tāpēc, ka man ir jau četrdesmit un es domāju, ka ir pats pēdējais laiks palūgt visus padzīvojušos puiciskos rakstniekus aizvākties no spēļu laukumiem un vēršu arēnām. Nē. Es zinu — ak dievs, zinu —, kāpēc es tā vilcinos iepazīstināt jūs ar Estētu kā ar Sportistu. Neesmu domājis par to gadiem, taču atbilde ir šāda: kopā ar S. un mani radiopārraidēs mēdza piedalīties ārkārtīgi inteliģents un patīkams zēns — Kērtiss Kolfīlds, kas vēlāk gāja bojā desanta izsēdināšanas laikā Klusajā okeānā. Kādu pēcpusdienu viņš atrikšoja mums līdzi uz Centrāiparku, kur es atklāju, ka viņš met bumbiņu tā, it kā viņam abas rokas būtu kreisās, — īsi sakot, kā lielākā, daļa meiteņu —, un man vēl aizvien acu priekšā ir Sīmora sejas izteiksme brīdī, kad es palaidu savu kritisko rēcienu, savu ērzeļa zviedzienu. (Kā man izskaidrot šo «dziļo analīzi»? Vai es būtu pārgājis Viņu Pusē? Vai man būtu jāuzsāk privātā prakse?)

Pietiek. S. patika sportot gan telpās, gan svaigā gaisā, un viņam tas izdevās vai nu izcili labi, vai izcili slikti un ļoti reti kad — viduvēji. Pirms pāris gadiem mana māsa Frenija pavēstīja man, ka viena no viņas Pirmajām Atmiņām esot Sīmors, kurš viesistabā spēlē galda tenisu un kuru viņa vērojusi, gulēdama (cik noprotu, gluži kā Infanta) savā «šūpuļgrozā». Patiesībā viņas pieminētais «šūpuļgrozs», šķiet, bija veca apdriskāta bērnu gultiņa uz ritentiņiem, kurā viņas māsa Bubū mēdza viņu vazāt apkārt pa visu dzīvokli, ritentiņiem ķeroties aiz durvju sliekšņiem, līdz nebija sasniegusi tajā brīdī vislielākās rosmes pārņemto telpu dzīvoklī. Tomēr ir vairāk nekā iespējams, ka zīdaiņa vecumā viņa tiešām vērojusi Sīmoru spēlējam galda tenisu un ka neiegaumētais un šķietami nemanāmais pretinieks it viegli varētu būt bijis es pats. Spēlējot ar Sīmoru galda tenisu, tiešām kļuvu pilnīgi nemanāms. Bija tā, it kā galda otrā galā spēlētu pati Māte Kali, daudzrokaina, atieztiem zobiem, bez mazākās intere

ses par rezultātu. SImors gremdēja, viņš grieza, un katru otro bumbiņu viņš uzskatīja par uzceltu un noteikti sitamu. Trīs no katriem pieciem Sīmora sitieniem bija vai nu tīklā vai autā, tāpēc, ar viņu spēlējot, īstenībā pašam spēlēt nemaz nevajadzēja. Taču, pilnīgi aizrāvies ar spēli, viņš tam nepievērsa nekādu uzmanību un allaž bija pārsteigts un pazemīgi atvainojās, kad pretinieks gari un plaši skaļiem vārdiem lādējās par to, ka jāskrien pēc bumbiņas pa visu istabu, jālien zem krēsliem, dīvāna, klavierēm un nejaukajos stūros aiz grāmatu plauktiem.

Tikpat nikni un draņķīgi viņš spēlēja lielo tenisu. Mēs spēlējām bieži. īpaši Ņujorkā, kad es mācījos koledžas pēdējā kursā. Viņš šai pašā mācību iestādē jau bija pasniedzējs, un ļoti bieži, it īpaši pavasara dienās, es sevišķi baidījos no laba laika, jo zināju, ka kuru katru brīdi manā priekšā kā no gaisa nokritīs kāds jauneklis kā menestrels ar zīmīti no Sīmora: sak, vai nav burvīga diena, kā būtu, ja mēs vēlāk uzspēlētu kādu partiju tenisa. Es atsacījos spēlēt ar viņu universitātes tenisa laukumos, baidīdamies, ka kāds no maniem vai viņa draugiem, vai, it īpaši, kāds no viņa draņķīgākajiem Ķollegen varētu ieraudzīt viņu spēlējam, tāpēc mēs parasti devāmies uz Ripa kortiem Deviņdesmit sestajā ielā, vecā, ierastā vietā. Viena no manām visu laiku neefektīvākajām kara viltībām bija raketes un tenisa kurpju glabāšana mājās, nevis skapītī kopmītnēs. Un tomēr no tā sīks labumiņš bija. Man parasti tika mazliet līdzjūtības, kad es mājās ģērbos pirms došanās uz laukumu, un itin bieži kāda no manām māsām vai kāds no maniem brāļiem biedriskā nožēlā pastāvēja godasardzē pie dzīvokļa durvīm, kamēr es sagaidīju liftu.

Visās kāršu spēlēs bez izņēmuma — durakos, pokerā, vistā, abos bridžos, Melnajā Pēterī, acītē — viņš bija absolūti neciešams. Taču viņa duraku spēlē vismaz varēja noskatīties. Viņš mēdza spēlēt ar dvīņiem, kad tie vēl bija mazi, pastāvīgi izmetot pa kādam mājienam, ja viņam bija kāds četrinieks vai kalps, vai, cītīgi kāsēdams, ļāva ieraudzīt, kas viņam rokā. Arī pokerā viņš bija zvaigzne. Vēlīnos padsmitnieka gados manā dzīvē bija īss posms, kad es spēlēju aizrautīgi un pusnesaprotami, atļaujoties arī zaudēt, veikli jaukdams kārtis un kļūdams par rūdītu spēlmani, un pie manis bieži pulcējās uz pokeru. Sīmors nereti sēdēja ar mums kopā.

Bija jāpieliek zināmas pūles, lai neredzētu, ka viņam pilna sauja ar dūžiem, jo viņš sēdēja, kā mēdza teikt mana māsa, smaidīdams pār visu seju kā tāds Lieldienu trusis, kuram pilns grozs ar olām. Vēl ļaunāk, viņš ar «streitu», «fulu» vai pat vēl ko labāku rokā nekādā ziņā neuzņēmās spēli attiecībā pret tiem cilvēkiem pie galda, kuri viņam patika, un tie turpināja spēli ar desmitnieku «pāri» rokā.

Četros no pieciem āra sporta veidiem viņš bija galīgs pālis. Kad mēs mācījāmies pamatskolā un dzīvojām vēl Simt desmitās ielas un Riversaidas stūrī, pēcpusdienās mēs parasti sadalījāmies komandās un uzspēlējām kaut ko vai nu šķērsieliņās (stikbolu, hokeju ar skrituļslidām), vai, biežāk, palielā zālājā, kur staigāja ar suņiem, netālu no Košuta pieminekļa (regbiju vai sokeru). Spēlējot sokeru vai hokeju, Sīmoram bija paradums, kas ne sevišķi sajūsmināja viņa komandas biedrus, — pēc strauja, itin bieži lieliska uzbrukuma viņš mēdza minstināties, dodams pretinieka vārtsargam laiku nostāties pilnīgi drošā pozīcijā. Regbiju viņš spēlēja ļoti reti un gandrīz vienīgi tad, kad kādā no komandām pietrūka spēlētāja. Es to spēlēju vienmēr. Es nebiju pret spēka cīņu, man vienkārši no tās bija paniskas bailes, tāpēc izvēles nebija — bija vien jāspēlē; es pat organizēju šīs sasodītās spēles. Tajās retajās reizēs, kad S. iesaistījās regbija spēlē, iepriekš nebija iespējams pasacīt, vai savai komandai viņš būs par ieguvumu vai traucēkli. Visbiežāk viņš bija pirmais, ko izvēlējās, sadaloties komandās, jo bija nenoliedzami lunkans un izskatījās pēc īsta bumbneša. Tajās reizēs, kad, skriedams ar bumbu laukuma vidusdaļā, viņš pēkšņi nolēma neapveltīt ar savu labvēlību ceļu aizšķērsojušo pretinieka aizsargu, viņš noteikti savējiem kļuva sar ieguvumu. Taču, kā jau es teicu, nekad nevarēja droši zināt, vai viņš nāks lietai par labu vai par sliktu. Reiz, kādā no retajiem un laimīgajiem brīžiem, kad mani komandas biedri visai nelabprāt bija atļāvuši man apnest bumbu aizsargu rindas galam, Sīmors, kas spēlēja pretinieka komandā, mani apstulbināja, izskatīdamies tik bezgala priecīgs, ieraudzījis mani drāžam viņa virzienā, gluži it kā būtu paredzama negaidīta, laimes dāvāta tikšanās. Es apstājos kā iemiets, un kāds, protams, nogāza mani no kājām, tā teikt, gluži kā miltu maisu.

Zinu, es pārāk ilgi kavējos pie tā visa, taču es tiešām vairs nevaru apstāties. Kā jau teicu, dažās spēlēs viņš varēja būt ari lielisks. Nepiedodami lielisks. Es gribu teikt, ka sporta spēlēs eksistē kāds varēšanas līmenis, kas — ja tas piemīt netriviālam pretiniekam — padara viņu tavās acīs par pēdējo «smerdeli»: Bezjēdzīgu, Lecīgu vai vienkārši simtprocentīgi amerikānisku Smerdeli, kurš, protams, var piederēt veselam pretinieka tipu spektram: no tāda, kas sekmīgi cīnās pret tevi ar lētu vai nožēlojamu inventāru, līdz pat uzvarētājam ar nejēdzīgi laimīgu un godīgu seju. Kad Sīmoram spēlēs veicās, bezjēdzīgums bija tikai viens no viņa grēkiem, taču lielākais. It īpaši es domāju par trim spēlēm: stūpbolu, lodīšu spēli un kabatas biljardu. (Biljardu es apskatīšu citreiz. Mums tā nebija vienkārši rotaļa, tas bija kaut kas gandrīz līdzīgs protestantu reformācijai. To mēs spēlējām gandrīz katru reizi pirms vai pēc kāda svarīga lēmuma pieņemšanas mūsu vēlīnajos jaunekļa gados.) Stūpbols, provinciāļu zināšanai, ir spēle ar bumbiņu, un tās spēlēšanai nepieciešamas smilšakmens kāpnes vai īres mājas fasāde. Mēs spēlējām, triekdami gumijas bumbiņu pret kādu granīta detaļu — grieķu joniskā vai romāņu korintiskā stila arhitektūras pārmērību, kas tik raksturīga Manhatanai, — mūsu īres mājas fasādē apmēram jostas augstumā. Ja atlēkusī bumbiņa sasniedza brauktuvi vai pretējo ietvi, pirms to noķēris kāds no pretinieka komandas spēlētājiem, tad tika ieskaitīts punkts gluži kā beisbolā; ja pretinieks to noķēra — un parasti tieši tā notika —, metējs izstājās no spēles. «Pamatbāze» tika izcīnīta tikai tad, ja metiens bija tik spēcīgs un bumbiņa lidoja tik augstu, ka atsitās pret pretējās mājas sienu un neviens no pretiniekiem to nenoķēra. Mūsu laikā bumbiņa diezgan reti aizlidoja līdz pretējai sienai, un pavisam reti tā lidoja tik ātri, tik zemu un tik veiksmīgi, lai to pēc atlēkšanas no pretējās sienas nevarētu noķert. Sīmors to spēja noķert gandrīz vai katrā metienā. Kad tas izdevās kādam citam zēnam no mūsu kvartāla, mēs uzskatījām, ka viņam vienkārši paveicies — vai nu mums tas patīk (ja viņš spēlēja mūsu komandā) vai nepatīk (pretējā gadījumā) —, bet, ja tas neizdevās Sīmoram, tad mēs to uzskatījām par neveiksmi. Precīzāk sakot un pievirzoties tuvāk mūsu sarunas tēmai, bumbiņu viņš meta tā kā neviens cits. Mēs, pārējie, ja starp mums negadījās kāds kreilis — un viņš nebija kreilis —, nostājāmies mazliet pa kreisi no izvēlētā izciļņa un sviedām bumbiņu ar spēcīgu sānisku rokas vēzienu. Sīmors nostājās liktenīgajai vietai tieši pretī un trieca bumbiņu tieši pret to — šī kustība bija ļoti līdzīga viņa neizskatīgajiem un neizturami neveiksmīgajiem sitieniem tenisā vai pingpongā no augšas uz leju —, un bumbiņa atlēcienā aizsvilpa pāri viņa galvai kaut kur ellē uz «galeriju», bet viņš tikai strauji mazliet pielieca galvu. Ja kāds mēģināja sviest bumbiņu šādā veidā (vai nu pilnīgi patstāvīgi, vai arī S. centīgā vadībā), viņš vai nu uzreiz varēja izstāties no spēles, vai arī dabūja ar (sasodīto) bumbiņu pats pa seju. Pienāca laiks, kad mūsu kvartālā neviens — pat es — vairs stūpbolu ar viņu nespēlēja. Tad viņš iesāka skaidrot spēles smalkumus kādai no mūsu māsām vai arī ārkārtīgi spoži pārvērta to par spēli vienam spēlētājam,, likdams bumbiņai atlēkt no pretējās ēkas sienas tā, lai varētu to noķert, pat neizkustoties no vietas. (Jā jau,, jā, es ziedoju tam visam sasodīti daudz laika, taču art tagad, gandrīz pēc trīsdesmit gadiem, man tas viss liekas neizsakāmi interesanti.) Tādā pašā garā viņš darbojās lodīšu spēlē. Mēs spēlējām kādā klusā šķērsielā, kur ielas malā nestāvēja mašīnas. Pirmais spēlētājsaizripināja vai aizmeta savu lodīti, savu šāviņu, kādas divdesmit vai divdesmit piecas pēdas tā, lai lodīte apstātos diezgan tuvu pie ietves malas. Otrajam spēlētājam no tās pašas vietas jācenšas tai trāpīt ar savu lodīti. Tas reti izdevās, jo bija pārāk daudz šķēršļu, kasneļāva lodītei sasniegt mērķi: brauktuves negludumi, nejauša atsišanās pret ietves malu, košļājamās gumijaspikucis vai jebkura draza, kādu parastā Ņujorkas šķērsieliņā ir simtiem, nemaz jau nerunājot par visikdienišķāko un visvienkāršāko nemācēšanu. Ja otrajam spēlētājam neizdevās trāpīt ar pirmo metienu, viņa lodīte parasti iestrēga diezgan tuvu kādā vietā, kas bija viegli sasniedzama pirmajam spēlētājam ar otro metienu. Astoņdesmit deviņdesmit reizēs no simta Sīmors, neatkarīgi no tā, vai viņš meta pirmais vai otrais, palika nepārspējams. Izdarīdams tālus metienus, viņš lika lodītei lidot plašā lokā, gluži tā, it kā tas būtu planējošs sitiens no soda līnijas paša labā gala. Un arī šajā spēlē viņa stāja, viņa spēlēšanas veids bija satricinoši netradicionāls. Visi citi kvartāla zēni tālos lodītes inetienusizdarīja no apakšas, bet Sīmors savējai lodītei lika lidot,.

atvēzējot roku, īstenībā — pat tikai plaukstu, sāniski, tā, it kā lidinātu plakanus akmentiņus pa dīķa virsmu. Un arī šajā gadījumā sekot viņa paraugam bija bezcerīgi. Mest tā, kā meta viņš, nozīmēja zaudēt jebkuru kontroli pār savu lodīti.

Es domāju, ka daļa no manām atmiņām ir saglabājušās tādēļ, lai es varētu pastāstīt par vienu gadījumu. Gadiem ilgi neesmu to atcerējies.

Kādu vakaru, tajā krēslainajā stundas ceturksnī, kad ielu apgaismojums Ņujorkā ir nule kā ieslēgts un savu mašīnu uguņus tikko sāk ieslēgt šoferi — daži jau ir ieslēguši, citi vēl nav — iepretim mūsu mājas audekla nojumei, šķērsieliņas pretējā pusē es spēlēju lodītes ar kādu zēnu, kuru sauca par Airu Jankaueru. Man bija astoņi gadi. Spēlēju — centos spēlēt — Sīmora tehnikā, izmantojot viņa sānisko lokveida metienu, — un pastāvīgi zaudēju. Pastāvīgi, bet bez sāpēm. Jo tas ir tāds brīdis dienā, kad Ņujorkas zēni jūtas tāpat kā, teiksim, zēni Tifinā, Ohaio, kuri, iedzenot kūtī pēdējo govi, dzird tāla vilciena svilpienu. Sajā maģiskajā stundas ceturksnī zaudēt lodīšu spēlē nozīmē zaudēt tikai lodīšu spēlē. Šķiet, Airu bija pārņēmusi šā brīža jutoņa, un gūt viņš varēja vienīgi uzvaras lodīšu spēlē. No šā rāmuma, un saskaņā ar to, atskanēja Sīmora balss. Tas bija kā patīkams atgādinājums, ka Visumā vēl ir arī kāds trešais; pievienojās apjauta, cik likumsakarīgi ir tas, ka šis trešais ir Sīmors. Es spēji apgriezos un domāju, ka arī Airām bija jāapgriežas. Apaļās, spilgtās lampas zem mūsu mājas nojumes bija tikko iedegušās. Sīmors stāvēja ar seju pret mums, ar purngaliem pāri ietves malai, šūpodamies uz papēžiem, rokas sabāzis ar aitādu oderētā mēteļa maisveidīgajās kabatās. Gaisma krita no aizmugures, tāpēc viņa seja bija ēnā, pustumsā. Viņam bija desmit gadu. Pēc tā, kā viņš šūpojās uz ietves malas, pēc viņa roku novietojuma, pēc — ar vārdu sakot, pēc X, kas bija viņā, — es sapratu toreiz tikpat labi kā tagad, ka viņš dziļi apzinājās šo maģisko stundu.

—   Vai tu nevari netēmēt tik rūpīgi? — viņš vaicāja, palikdams uz vietas. — Ja tu trāpīsi, tik rūpīgi tēmējis, tev vienkārši būs laimējies. — Viņš runāja, sarunājās, bet neizjauca noskaņu. Es to izjaucu. Pavisam apzināti.

—      Kāpēc tad laimējies, ja es tēmēju? — es atbildēju, balsi (neskatoties uz kursīvu) nepaceldams, taču kašķīgāk, nekā es patiesībā jutos. Kādu bridi viņš neko neatbildēja, tikai šūpojās ietves malā un skatījās uz mani, kā likās, ar mīlestību.

—   Tāpēc, ka tā būs, — viņš sacīja. — Tu taču priecāsies, ja trāpīsi pa viņa — pa Airas — lodīti, vai tad ne? Vai tad tu nepriecāsies? Un, ja tu priecājies, ka esi trāpījis pa cita lodīti, tad paslepen tu esi šaubījies, vai tev tas maz izdosies. Tāpēc tev savā ziņā būs laimējies, tā lielā mērā būs nejaušība. — Viņš nokāpa uz ielas, joprojām turēdams rokas mēteļa kabatās, un pienāca pie mums. Taču domās iegrimušais Sīmors nešķērsoja krēslaino ielu steigšus, katrā ziņā tā neizskatījās. Sajā apgaismojumā viņš tuvojās mums kā burulaiva. Te nu jāsaka — pašlepnums ir viena no ātrākajām lietām pasaulē, un viņš vēl bija kādas piecas pēdas no mums, kad es, pielikdams punktu spēlei, steigšus izmetu Airām:

—   Tik un tā paliek tumšs.

Sīs pēdējās pentimento — nezinu nemaz, kā to nosaukt — liek man tagad nosvīst burtiski no galvas līdz kājām. Gribas uzsmēķēt, taču cigarešu paciņa ir tukša, un es nejūtos tā, ka spētu atstāt šo krēslu. Ak dievs, cik mana profesija ir cēla! Vai es labi pazīstu lasītāju? Cik daudz es drīkstu pateikt viņam, bez vajadzības nesamulsinot ne viņu, ne sevi? Lūk, ko es varu viņam pateikt: mūsu apziņā ir sagatavota vieta mums katram. Vēl pirms brīža savu vietu biju ieraudzījis četras reizes mūžā. SI ir piektā. Kādu pusstundiņu izstiepšos uz grīdas. Es lūdzu man piedot.

Tālākais man pašam liekas aizdomīgi līdzīgs piezīmei teātra izrādes programmā, taču pēc pēdējās teatrālās rindkopas uzrakstīšanas jūtu, ka nespēšu no tā izvairīties. Ir pagājušas trīs stundas. Biju aizmidzis uz grīdas. (Esmu jau gandriz pilnīgi attapies, dārgo baronesi Dārgā, ko gan jūs varējāt nodomāt par mani? Atļaujiet man, lūdzu jūs, izsaukt sulaini, lai atnes pavisam sevišķa vina pudeli. Vins ir no mana vlnadārza,. un man šķiet, ka jūs varētu mazliet…) Es vēlētos — pēc iespējas īsi — darīt zināmu: lai kas arī būtu radījis Sajukumu pirms trīs stundām rakstītajā, ne tajā brīdī, ne tagad, ne arī agrāk neesmu sevi reibinājis ar iedomām, ka man piemistu spējas (manas pieticīgās spējas, baroncs) gandrīz visu turēt atmiņā. Tajā brīdī, kad es viss pārklājos — vai pārklāju sevi — ar sviedriem, es ne sevišķi skaidri atminējos, ko teica Simors — vai, patiesību sakot, kāds viņš bija. Un liekas, ka mani satrieca un galīgi izsita no sliedēm pēkšņā apjauta, ka Sīmors ir mans Davega velosipēds. Visu mūžu esmu gaidījis, kaut man rastos vismazākā tieksme — nerunājot nemaz par tās izpildi — atdot kādam Davega velosipēdu. Steidzos, protams, paskaidrot.

Kad Sīmoram bija piecpadsmit un man — trīspadsmit gadu, kādu vakaru mēs iznācām no savas istabas, šķiet, paklausīties pa radio Stūpneiglu un Badu un nokļuvām tieši pamatīgas un draudīgi pieklusinātas ģimenes scēnas centrā. Piedalījās tikai trīs personas — mūsu tēvs, mūsu māte un mūsu brālis Veikers —, taču man radās sajūta, ka kādas citas, mazākas būtnes noklausās no slēpņiem. Less bija briesmīgi piesarcis, Besijas lūpas bija sakniebtas gandrīz līdz izzušanai, un mūsu brālis Veikers — kura vecums tai brīdī, pēc maniem aprēķiniem, bija gandrīz precīzi deviņi gadi un četrpadsmit stundas — stāvēja netālu no klavierēm, basām kājām, pidžamu mugurā, un pār viņa seju plūda asaras. Šādos ģimenes dzīves brīžos mana pirmā vēlēšanās ir laisties lapās, tomēr, tā kā nemaz neizskatījās, ka Sīmors grasītos doties projām, es turpat vien iestrēgu. Less, kaut cik apspiedis satraukumu, izklāstīja Sīmoram apsūdzības aktu. Šorīt, kā mēs jau zinājām, Veikers un Volts bija tikuši pie vienādām skaistām un mūsu budžeta iespējām neatbilstoši dārgām dzimšanas dienas dāvanām — diviem sarkanbaltsvītrotiern divdesmitsešcollīgiem velosipēdiem ar divām bremzēm, tiem pašiem velosipēdiem, kurus gada lielāko dalu viņi abi bija uzsvērti apjūsmojuši Davega sporta preču veikala skatlogos Astoņdesmit sestajā ielā starp Lcksingtonas un Trešo avēniju. Kādas desmit minūtes pirms mūsu iznākšanas no guļamistabas Less bija atklājis, ka Veikera velosipēds neatrodas drošībā mūsu mājas pagrabā blakus Volta velosipēdam. Tajā pēcpusdienā Centrālparkā Veikers bija to atdāvinājis. Kāds nepazīstams zēns («viens mūlāps, kuru viņš savu mūžu nebija redzējis») bija pienācis pie Veikera un palūdzis viņam velosipēdu, un Veikers to bija arī atdevis. Ne Lesam, ne Besijai, protams, nebija iebildumu pret Veikera «jaukajiem un cēlajiem nodomiem», taču viņi abi skatījās uz šā darījuma detaļām arī paši ar savu nesalaužamo loģiku. Viņu izpratnē Veikeram būtu vajadzējis — un Less tagad dedzīgi atkārtoja savu viedokli speciāli Sīmoram — ļaut zēnam krietni izvizināties ar velosipēdu. Viņu pārtrauca elsojošais Veikers. Zēns neesot gribējis izvizināties, viņš esot gribējis velosipēdu. Viņam, šim zēnam, nekad neesot piederējis velosipēds, un viņš allaž esot to gribējis. Es paskatījos uz Sīmoru. Viņš sāka uztraukties. Viņš ieguva pret visiem labvēlīgi noskaņota, taču šāda sarežģīta strīda izšķiršanai pilnīgi nepiemērota cilvēka izskatu — un es pēc pieredzeszināju, ka miers mūsu viesistabā tiks atjaunots, lai cik arī brīnumaini tas būtu. («Kad gudrajam ir jārīkojas, viņš ir nemiera un šaubu piins, un tāpēc viņam allaž sekmējas.» — Džuandzi, XXVI grāmata.) Neaprakstīšu sīkumos (šoreiz), kā Sīmors — un, iespējams, to var pateikt labāk, taču man nav zināms, kā, — prasmīgi uztaustīja ceļu līdz lietas būtībai, un pēc pāris minūtēmtrīs karojošās puses saskūpstījās un strīdu beidza. īstais iemesls, kāpēc es to izstāstīju, ir izteikti personisks, un man šķiet, ka esmu to jau izteicis.

Tas, ko Sīmors man uzsauca vai, pareizāk, iedvesa man tajā 1927. gada vakarā, kad es uz ielas spēlēju «lodītes», man šķiet tik vērtīgs un svarīgs, ka man par to noteikti vēl mazliet jāparunā. Lai gan tomēr — kaut kā kauns pat teikt — šajā laika posmā man nekas nešķiet vērtīgāks un svarīgāks par to, ka Sīmora patuklajam četrdesmitgadīgajam brālim beidzot ir uzdāvināts personīgs Davega velosipēds, ko atdot — turklāt, vēlams, pirmajam — lūdzējam. Pats tagad šaubos, prātoju, vai ir gluži pareizi pāriet no vienas pseidometafiziskas tēzes, lai arī nenozīmīgas un personiskas, pie citas, lai arī visaptverošas un bezpersoniskas. Vismaz bez iepriekšējas daudzvārdīgas paniekošanās un parotaļāšanās ar to savā ierastajā stilā. Lai nu kā, te tā irr kad viņš, stāvēdams ietves malā, mācīja man pāri ieiai, lai es izbeidzu mērķēt uz Airas Jankauera lodīti, — un viņam, atgādinu, bija desmit gadu —, man šķita, ka viņš instinktīvi piekļuvis pavisam tuvu to pamācību garam, kādas japāņu loka šaušanas meistars dod savam centīgajam audzēknim, aizliedzot tēmēt mērķī; tas ir, kad loka šaušanas meistars, tā sakot, atjauj Mērķēt Nomērķējot. Būtu gan daudz patīkamāk šajā minidisertācijā nepieminēt ne dzena loka šāvējus, ne dzenu pašu — daļēji, bez šaubām, tāpēc, ka dzirdīgās ausīs dzens strauji kļūst par nodrāztu, rituālu vārdiņu, un visai — varbūt gan tikai virspusēji — pamatoti. (Es saku «virspusēji» tāpēc, ka tīrais dzens, bez šaubām, pārdzīvos savus Rietumu sekotājus, kuri, pamatā, šķiet, aizstāj šīs mācības kvazidoktrīnas par Atšķirtību ar aicinājumu uz garīgu vienaldzību, bezjūtīgumu un kuri nevilcinādamies sadauzītu Budu, pat neizaudzējuši sev zelta dūri. Tīrais dzens, ja man jāpiebilst — un šķiet, ka, ievērojot manus tempus, man ir jāpiebilst, —, nezudīs arī tad, kad tādi snobi kā es būs aizgājuši nebūtībā.) Taču galvenokārt man netiktos salīdzināt Sīmora pamācību lodīšu mešanā ar dzena loka šaušanu vienkārši tāpēc, ka es neesmu ne dzena loka šāvējs, ne dzenbudists, ne pat dzena piekritējs. (Diez vai šeit būtu nevietā atzīmēt, ka gan Sīmora, gan manas saknes Austrumu filozofijā — ja tās, ar zināmām šaubām, vispār var saukt par «saknēm» — rodamas Jaunajā un Vecajā Derībā, Advaitavedāntā un klasiskajā daoismā? Es pats tiecos sevi uzskatīt — ja nu vispār jālieto kaut kas tik saldsērīgs kā kāds Austrumu vārds — par ceturtās šķiras karmajogu ar sīku džņanajogas piedevu asumam. Izjūtu loti dziļu pieķeršanos klasiskajai dzenliteratūrai. Man pat pietiek nekaunības vienu pievakari nedēļā lasīt koledžā lekcijas par to un arī par mahajanas budismu, taču mans dzīvesveids nevarētu būt vēl nedzeniskāks, nekā tas ir, un tas mazumiņš dzengara, ko esmu bijis spējīgs izprast — izvēlējos šo darbības vārdu ļoti rūpīgi —, vienkārši ir manas dabiskā ārkārtīgā nedzeniskuma attīstības blakusprodukts. Lielā mērā tāpēc, ka Sīmors burtiski lūdza tā darīt, un man nav zināma neviena reize, kad viņš šādās lietās būtu kļūdījies.) Par laimi man — un varbūt arī visiem citiem —, ■nedomāju, ka šeit būtu jājauc iekšā dzens. Lodīšu spēles paņēmiens, ko tīri intuitīvi man ieteica Sīmors, būtībā ir, es teiktu, likumsakarīgi un nebūt ne austrumnieciski saistāms ar mākslu ielidināt cigaretes galu mazā atkritumu grozā istabas otrā galā. Māksla, kurā, manuprāt, lielākā daļa smēķējošo vīriešu ir īsti meistari, taču tikai tad, kad viņiem ir vai nu pilnīgi vienalga, kur nokritīs cigaretes gals, vai arī ja telpā nav aculiecinieku, tajā skaitā, tā teikt, arī paša izsmēķa metēja. Pacentīšos nenozelēt šo ilustrāciju, kura gan man pašam liekas tik lieliska, taču man šķiet, būtu laiks atgriezties pie lodītēm — piebilstot, ka Sīmors, aizmetis savu lodīti un izdzirdis skaņu, ar kādu sasitas divas stikla lodītes, smaidīt smaidīja, un tomēr nemaz nelikās, ka viņam būtu skaidrs, kam šī skaņa vēsta uzvaru. Un fakts ir arī tas, ka gandrīz vienmēr vinnētā lodīte kādam bija viņam jāpasniedz.

Paldies dievam, tas ir galā. Es apliecinu: tā nebija mana griba.

Es domāju, es zinu, ka esmu nonācis pie pēdējā «fiziskā» apraksta. Lai nu tas būtu atbilstoši smieklīgs. Man patīk, ka pirms gulētiešanas gaiss ir tīrs.

Tā ir Anekdote, taču, kaut vai sitiet mani nost, es to palaidīšu pasaulē. Apmēram deviņu gadu vecumā man radās ļoti patīkamā nojauta, ka es esmu Visātrāk Skrejošais Zēns Pasaulē. Tā bija viena no tām dīvainajām ārpusskolas idejām, kuras tik lēti nezūd, un pat šobrīd, būdams gandrīz nepārtraukti sēdošs četrdesmitgadnieks, spēju iedomāties sevi savās ikdienas ielas drēbēs aizdrāžamies garām neskaitāmiem slaveniem olimpiskajiem gargabalniekiem, kuri jau aizelsušies, un vēlīgi pamājam viņiem ar roku, neizjūtot ne mazāko pārākumu. Un tā kādā skaistā pavasara pievakarē, kad mēs vēl aizvien dzīvojām Riversaidā, Besija aizsūtīja mani pēc dažām mārciņām saldējuma. Es iznācu no mājas tajā pašā maģiskajā stundas ceturksnī, ko jau aprakstīju kādā no iepriekšējām lappusēm. Fatāla loma šajā anekdotes struktūrā ir sporta čībām, kas bija man kājās. Katram Visātrāk Skrejošajam Zēnam Pasaulē tās nozīmēja tieši to pašu, ko sarkanās kurpītes Hansa Kristiānā Andersena mazajai meitenītei. Tiklīdz izkļuvu no mājas, pārvērtos par pašu Merkūriju un metos «baigākajā» sprintā pa mūsu ielu uz attālo Brodveja krustojumu. Pie Brodveja «nogriezu stūri uz viena riteņa» un turpināja ceļu, iespēdams neiespējamo: palielinot ātrumu. Aptieka, kurā pārdeva Louis Sherry saldējumu, ko nemainīgi izvēlējās Besija, atradās trīs kvartālus uz ziemeļiem, Simt trīspadsmitajā ielā. Pusceļā es padrāžos garām rakstāmpiederumu veikalam, kurā mēs parasti pirkām avīzes un žurnālus, — neko neredzēdams, nemanīdams ne paziņas, ne radiniekus sev apkārt. Tad, apmēram kvartālu tālāk, izdzirdu aiz muguras kādu man sekojam, nepārprotami — arī skriešus. Mana pirmā, iespējams, ņujorkietim raksturīgā doma bija, ka man pakaļ dzenas kruķi — visticamāk, par Ātruma pārsniegšanu Ārpusskolas Zonā. Mēģināju piespiest savu ķermeni vēl mazliet kāpināt tempu, taču bez panākumiem. Jutu, ka kāda roka sagrābj mani aiz svītera tieši tajā vietā, kur vajadzētu atrasties uzvarētajkomandas numuram, un es, beigts un pagalam, zaudēju savu ātrumu neveikli kā albatross nosēžoties. Mans vajātājs, protams, bija SImors, un viņš pats ari izskatījās pagalam izbiedēts.

—   Kas noticis? Kas a/gadljies? — viņš man satraukti vaicāja.

Viņš vēl aizvien turēja mani ciet aiz svītera. Izrāvos no viņa tvēriena un, izmantojot mums pierastu leksiku, diezgan necenzēti — tādēļ to šeit neatkārtošu — paskaidroju viņam, ka nekas nav noticis, nekas nav atgadījies, ka vienkārši skrēju un tāpēc nebūt nav jākliedz. Viņa atvieglinājums bija milzīgs.

—   Nu, vecais, kā tu mani pārbaidīji! — viņš sacīja. — Vai, kā tu nesies! Tik tikko tevi noķēru!

Un mēs soļos devāmies tālāk uz aptieku. Varbūt tas ir dīvaini — bet varbūt arī ne —, taču tagad jau Otrā Pasaulē Visātrāk Skrejošā Zēna pašapziņa nebija iedragāta. Pirmkārt, mani bija pārspējis viņš. Bez tam es biju ļoti aizrāvies, vērojot, kā viņš elsa. Bija savādi un aizraujoši redzēt viņu aizelsušos.

Esmu to pabeidzis. Pareizāk sakot, tas ir piebeidzis mani. Būtībā mans prāts vienmēr ir pretojies jebkura veida beigām. Cik daudzus stāstus kopš zēna gadiem esmu saplēsis tikai tāpēc, ka tiem bija tas, ko vecais tarkšķis Somersets Moems ar Cehovu uz makšķerāķa sauca par Sākumu, Vidu un Beigām? Trīsdesmit piecus? Piecdesmit? Viens no tiem tūkstoš iemesliem, kura dēļ es kādu divdesmit gadu vecumā pārstāju iet uz teātri, bija mans sašutums par to, ka jāiet prom, jo, lūk, kāds dramaturgs nolaidis savu idiotisko aizkaru uz visiem laikiem. (Kas notika ar to tizlo brašuli Fortinbrasu? Kas beigu beigās salaboja to viņa tupeli?) Un tomēr es beidzu. Es gan vēlētos izteikt vēl kādas pāris fragmentāras fiziska rakstura piezīmes, taču skaidri jūtu, ka mans laiks ir beidzies. Un ir jau divdesmit pāri sešiem, un man deviņos sākas lekcija. Ir tieši tik daudz laika, lai pusstundu nosnaustos, noskūtos un, iespējams, ieietu aukstā, atsvaidzinošā pirmsnāves vannā. Man ir vēlēšanās — vairāk gan, paldies dievam, veca pilsētnieka paradums — pateikt šeit kādu viegli dzēlīgu frāzi par tām divdesmit četrām jaunajām dāmām, kuras tikko atgriezušās no lielā brīvlaika Kembridžā, Hannoverē vai Ņūheivenā un kuras sagaidīs mani 307. auditorijā, taču es nevaru pabeigt Sīmora aprakstu — pat sliktu aprakstu, pat tādu aprakstu, kurā mans ego, manas mūžīgās alkas līdzināties viņam klaji saskatāmas no sākuma līdz beigām, —, neapzinoties labo, īsto. Būtu pārāk pompozi to teikt (tomēr esmu cilvēks, kas to pateiks), un es nevaru būt sava brāja brālis par velti, bet es zinu — ne vienmēr, taču zinu, — nekas nav tik svarīgi kā ieiet šajā šausmīgajā 307. auditorijā. Tur nav nevienas meičas — ieskaitot arī Briesmīgo Cābeles Jaunkundzi —, kas man nebūtu tikpat lielā mērā māsa kā Bubū vai Frenija. Varbūt viņās spīd gadsimtos krātā nezināšana, taču viņās kaut kas spīd. Mani satriec šāda doma: nav citas vietas, uz kuru es tagad gribētu iet vairāk kā tieši uz 307. auditoriju. Reiz Sīmors teica, ka visu savu mūžu mēs to vien darām, kā ejam no viena maza Svētās Zemes stūrīša uz citu. Vai viņš nekad nekļūdās?

Nu gan iešu gulēt. Atri. Ātri un lēnām.

Hapworth 16,1924

HEPVĒRTA 16. 1924

Daži pavisam atklāti un vienkārši vārdi ievadam: pirmkārt, mans vārds ir Badijs Glāss, un daudzus gadus — ļoti iespējams, ka visus četrdesmit sešus, — esmu juties saskrūvēts, rūpīgi savienots un dažkārt pat pieslēgts strāvai, lai mestu kādu gaismas staru pār sava vecākā brāļa — nelaiķa Sīmora Glāsa īso, samudžināto dzīvi un laiku — viņš nolēma dzīvi neturpināt, izdarīdams pašnāvību trīsdesmit viena gada vecumā jau tālajā 1948. gadā.

Esmu nolēmis nekavējoties, varbūt jau uz šīs pašas papīra lapas, ķerties pie kādas Sīinora vēstules pārrakstīšanas, kuru vēl pirms četrām stundām nebiju ne acīs redzējis. To man nupat atsūtīja mana māte Besija Glāsa.

Šodien ir piektdiena. Pagājušās trešdienas vakarā es Besijai pa telefonu nejauši ieminējos, ka jau vairākus mēnešus rakstu garu īso stāstu par vienām sevišķām viesībām, kurās kādā 1926. gada vakarā piedalījās viņa, tēvs, Sīrnors un es un kurām bija visai svarīgas sekas. Šim faktam ir neliels, taču, manuprāt, visai brīnumains sakars ar vēstuli, kuru es turu rokās. Piekrītu jums, ka «brīnumains» nav nekāds labais vārds, taču, šķiet, šeit tas ir-vietā.

Vairāk neviena paskaidrojuma, izņemot to, ka — atkārtoju — esmu nolēmis precīzi pārrakstīt šo vēstuli vārds vārdā, komats komatā. Es sāku.

1965. gada 28. maijā

Saimona Hepvērta nometnē

Hepvērtleikā

Hepvērtā Meinā

Hepvērta 16. 1924 jeb

tieši dievu rokās!!

DĀRGIE BESIJ, LES, BEATRISE, VOLTER UN

VEIKER!

Es rakstīšu par mums abiem, jo Badijs, manuprāt, uz nenosakāmu laiku ir aizņemts ar kaut ko citu. Droši varu teikt, ka, man par mūžīgu uzjautrinājumu un bēdām, sešdesmit līdz astoņdesmit procentu no sava laika šis lieliskais, nenotveramais un jocīgais puika ir aizņemts ar kaut ko citu! Kā jums gan savās sirdis un krūtis vajadzētu just, mums ellišķīgi pietrūkst jūsu visu. Nelaimīgā kārtā es nebūt neceru, ka varētu būt vice vērsa. Tas manī vieš zināmu jocīgu izmisumu, kas gan nemaz nav tik jocīgs. Ir tik pretīgi par savām sīkajām dvēseles un miesas kustībām allaž saņemt pateicīgu atbildes reakciju. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka A. burvīgs pienākums ir pacelt li. cepuri, kuru tam vientuļas pastaigas laikā nopūtis vējš, un atdot to viņam, neieskatoties B. seja un nemeklējot tajā pateicību! Ak Dievs, ļauj man izjust manas mīļotās ģimenes trūkumu, nekārojot, lai tā par atlīdzību izjūt arī manis trūkumu! Tam nepieciešams daudz brašaks raksturs nekā manējais. Ak Dievs, un tomēr, no otras puses, kļūst skaidrs, kā jūs sasaistāt, pietiek tikai vienkārši atskatīties! Cik ļoti mums pietrūkst jūsu visu iedvesmojošo un izteiksmīgo seju! Esmu piedzimis bez sevišķām spējām sajust pamatu zem kājām, kad esmu ilgi prom no saviem mīļotajiem. Tas ir vienkāršs, nelāgs un smieklīgs fakts, ka manai neatkarībai ir ļoti plāna āda — gluži pretēji tam, kā tas ir ar manu jaunāko brāli un nometnes biedru.

Paturot prātā, ka patlaban man jūsu ļoti pietrūkst, ka tas galu galā ir pat gandrīz nepanesami, es arī pieķeros šai satriecošajai iespējai likt lietā savu jauno un pilnīgi triviālo rakstu valodas konstrukciju un pieklājīgu teikumu veidošanas māku, kas ir paskaidrota un nedaudz bagātināta tajā mazajā, nepārvērtējamajā un vienlaikus dumjajā grāmatiņā, kurā jūs redzējāt mani pāri galvai iegrimušu grūtajās dienās pirms mūsu došanās uz šejieni. Un, kaut gan tas jums, dārgā Bcsij un dārgais Les, varētu būt šausmīgi nogurdinoši, izcilu vai ciešamu teikumu veidošanai tāds jauns muļķis kā es piešķir īslaicīgu un uzjautrinošu nozīmīgumu! Justu visai lielu atvieglojumu, ja pa šo gadu man izdotos tikt vaļā no samākslotības savā stilā. Tā apdraud manu iespējamo jauna dzejnieka, pētnieka un patstāvīga cilvēka nākotni. Es lūdzu jūs abus un varbūt ari Overmenas jaunkundzi — ja jūs satiekat viņu bibliotēkā vai brīvā brīdī iegriežaties pie viņas mājās — ar vēsu prātu pārlasīt visu, kas šeit sekos, un tad man nekavējoties pazinot, ja atklāsies kāda kliedzoša vai pat tikai neuzmanības kļūda teikumu uzbūvē, gramatikā, pieturzīmju lietojumā vai stilā. Ja jūs tiešām nejauši vai ar nolūku satiksit Overmenas jaunkundzi, lūdziet viņu būt neiecietīgai un iznīcinošai pret mani šai nesvarīgajā jautājumā, laipni pārliecinot viņu, ka man līdz nāvei apnikusi platā mulsinošo atšķirību aiza starp manu rakstīto un runāto vārdu — un ne tikai starp tiem! Ir nejēdzīgi un mokoši lietot divas balsis. Lūdzu, aplieciniet šai apburošajai, pagaidām vēl neapdzicdātajai dāmai manu neizsmeļamo mīlestību un cieņu. Kaut Dievs dotu, ka jūs, mani cienījamie un mīļie, spētu mazināt un izgaisināt savas domas par viņu kā par vecu īgnu. Viņa ne mazākajā mērā nav veca īgņa. Ar savu atbruņojošo godīgumu šī sīkā dāma savā vienkāršībā un mīlošajā spēkā ir kļuvusi par vēl neatzītu varoni no Pilsoņu un Krimas — šo, iespējams, pēdējos gadsimtos visaizkustinošāko — karu laika. Ak Dievs, kaut mazliet papūlieties atcerēties, ka šai cienījamai sievietei un vecmeitai mūsu gadsimts nav nekādas ērtās mājas! Par nelaimi, mūsu gadsimts viņai no sākta gala ir rupjš aizvainojums! Sirds dzi|umos viņa kaismīgi vēlētos atlikušos gadus nodzīvot kā burvīga, tuva Elizabetes un Džeinas Benetas kaimiņiene, pie kuras šīs nevienādi patīkamās «Lepnuma un aizspriedumu» varones pastāvīgi meklētu garīgu un pasaulīgu padomu. Nelaimīgā kārtā savā sirdī viņa nav pat bibliotekāre. Katrā ziņā neliedziet viņai no šīs vēstules nevienu izdevušos frāzi, ja vien tā neliekas jums esam pārāk personīga vai vulgāra, tomēr reizē arī uzsverot, ka viņai nevajadzētu tiesāt manu rakstītmāku pārlieku bargi. Godīgi sakot, mana rakstītīnāka nav tā vērta, lai ar to pārbaudītu viņas pacietību, gaistošo enerģiju un ļoti viegli satricināmo realitātes apziņu. Tāpat arī jāsaka, ka, man pašam kļūstot vecākam un manai rakstītmākai mazliet uzlabojoties un aizvien mazāk un mazāk atgādinot vājprātīgā murgus, tā tomēr lielākoties ir nelabojama. Pavisam nelaimīgā kārtā mana personīgā nestabilitāte un pārmērīgais emociju daudzums tik un tā vienmēr līdīs laukā no katra mana spalvas vilciena.

Besij! Les! Brāļi! Māsa! Dievs Visužēlīgais, cik loti man jūsu pietrūkst šajā skaistajā, dīkajā rītā! Kamēr es te guļu, piesaistīts pie gultas, pa ļoti jauko, netīro logu ieplūst blāva saules gaisma. Jūsu jautrās, dzīvās un brīnišķīgās sejas, varu jums droši apgalvot, ir gluži kā burvīgās stīgās no griestiem iekārtas manā priekšā! Besij, mīlulīt, mūsu abu veselības stāvoklis ir pilnīgi apmierinošs. Badijs ēd pavisam skaisti, ja vien maltīte ir ēdama. Lai gan paši produkti nav pretīgi, ēdiens tiek pagatavots bez sirsnības, tam trūkst iedvesmas piešķirtā garšīguma, un, pirms pupu pāksts vai burkāns nokļūst uz nometnes dalībnieka šķīvja, tam jau atņemta dārzeņa smalkā dvēsele. Stāvoklis ar ēdienu varētu uzlaboties vismaz trīskārt, ja vien pavāri Nelsona kundze un Nelsona kungs, vīrs un sieva, pēc dažiem iespaidiem spriežot, ellišķīgs pāris, kaut uz mirkli pacenstos iedomāties, ka katrs zēns, kas ienāk ēdamzālē, ir viņu pašu mīļais bērns un nav svarīgi, no kādiem gurniem tas ieradies šajā konkrētajā dzīvē. Taču, ja jums rastos mokošā iespēja kaut pāris minūšu parunāties ar šiem diviem cilvēkiem, jums kļūtu pilnīgi skaidrs, ka tas ir tikpat, kā pieprasīt mēnesi no debesīm. Pār šiem diviem klājas vārdos neaprakstāms kūtrums, kas mijas ar nepamatota niknuma lēkmēm, un tas atņem viņiem jebkuru gatavību vai vēlēšanos pagatavot uzteicamu un gardu ēdienu vai pat tikai gādāt, lai galda piederumi būtu tīri un spodri. Dakšiņu izskats vien Badijam bieži uzdzen visīstāko trakumu. Viņš gan cīnās ar šo savu trakumu, tomēr pretīga dakšiņa paliek pretīga dakšiņa. Turklāt pastāv kāda svarīga un aizkustinoša robeža, aiz kuras man it nemaz vairs nav iespējams brīvi iejaukties šā jaukā zēna trakuma uzliesmojumos — gan viņa vecuma, gan tās satriecošās lomas dēļ, kāda viņam ir dzīvē.

Vēlreiz pārdomājot, — lūdzu, nesakiet Overmcnas jaunkundzei neko sīkāk par manu rakstītmāku. Viņas ikdienas un ikstundas stāvoklim būs labāk, ja viņa pati pēc sirds patikas izspriedelēsies par manu draņķīgo rakstītmāku. Es esmu šai labajai sievietei neizsakāmi daudz parādā! Viņu akurāti apmācījusi Izglītības padome. Visai nelāgā kārtā mana draņķīgā rakstītmāka pārī ar vēlajām stundām, kas mani tā priecē, ļoti bieži ir vienīgie sarunu temati, kurus viņa uzskata par tuviem un patīkamiem. Es vēl līdz šim nezinu, cik lielā mērā esmu viņu pievīlis šai ziņā. Šķiet, esmu uzvedis viņu uz aplama ceļa, kad, būdams drusku jaunāks, liku viņai domāt, ka esmu ļoti nopietns zēns tikai tāpēc, ka ļoti daudz lasu. Nevilšus neesmu devis viņai nevienas pieklājīgas un cilvēcīgas norādes par to, ka deviņdesmit astoņiem procentiem no manas dzīves, paldies Dievam, nav nekāda sakara ar apšaubāmo dzīšanos pēc zināšanām. Dažkārt pie viņas galda vai pa ceļam pie katalogiem mēs pārmijām pa kādam jociņam, taču tie bija ļoti neīsti jociņi, pat bez pieklājīgas iejūtības. Mūs abus ļoti apgrūtināja šī pastāvīgā satiksme bez iejūtības, cilvēciskām muļķībām un vienkāršās, manuprāt, visai patīkamās un dzīvinošās apziņas, ka katram bibliotēkā sēdošajam zem drēbēm ir žultspūslis un daudzi citi aizkustinoši orgāni. Par šo jautājumu būtu sakāms vēl daudz kas, taču šodien es nespēju jēdzīgi par to turpināt. Baidos, manas jūtas šodien ir sasodīti atkailinātas. Arī jūsu lieliskais piecinieks atrodas neskaitāmas jūdzes no šejienes, un vienmēr ir tik sasodīti viegli neiespēt neatcerēties, cik grūti man izturēt šīs nevajadzīgās šķiršanās. Kaut gan šī it bieži ir ļoti rosinoša un aizkustinoša vieta, man personīgi tā vien liekas, ka daži bērni šajā pasaulē, kā jūsu izcilais dēls Badijs un es pats, par šādu privilēģiju spēj priecāties tikai šausmīgi kritiskos brīžos vai tad, kad viņiem zināms kaut kas par lielām nesaskaņām viņu ģimenē. Taču ļaujiet man pāriet pie vispārīgākiem jautājumiem. Ak Dievs, kā man patīk šī laiskā apspriešanās ar jumsi

Jums būs prieks uzzināt, ka vairums mūsu nometnes jauno dalībnieku ik mīļu dienu nemaz nevarētu būt jaukāki vai aizkustinošāki, it sevišķi, kad viņi, dzenoties pēc apšaubāma rakstura prestiža, jūsmīgi nedalās grupās. Daži zēni, kas ar pukstošu sirdi pateicas Dievam, ka ir šeit nokļuvuši, gan nav pats zemes sāls, par ko var pārliecināties nelielā sarunā, kad viņu sasodīto drauģeļu nav klāt. Nelaimīgā kārtā šeit, tāpat kā citur uz šīs aizkustinošās planētas, pakaļdarīšana ir devīze un prestižs — augstākais mērķis. Lai arī man nav daļas gar vispārējo stāvokli, tomēr es taču arī neesmu no dzelzs! Tikai daži no šiem lieliskajiem, veselīgajiem un dažkārt izcili glītajiem zēniem kļūs pieauguši. Vairums — izsaku jums savu satriecošo viedokli — vienīgi novecos. Vai, to redzot, kāda sirds spēj izturēt? Gluži pretēji: tā ir aina, kas plosa sirdi gabalos. Audzinātāji ir audzinātāji tikai vārda pēc. Lielākā daļa no viņiem, kā rādās, ir nolemti nostaigāt savu dzīvi no dzimšanas līdz pīšļiem ar nožēlojamu, nenobriedušu attieksmi pret visu, kas ir Visumā un aiz tā robežām. Skaidrs, ka tas

ir nežēlīgs un skarbs spriedums. Taču tas ir vēl pat nepietiekami skarbs! Jums liekas, ka sirdi esmu maigs zēns, vai tā nav? Lai Dievs nomētā mani ar krusu un akmeņiem, ja es tāds esmu! Nav tādas dienas, kad, klausoties bezsirdīgo vienaldzību un mu|ķību plūstam pār audzinātāja lūpām, es slepus neilgotos, kaut varētu stāvokli būtiski uzlabot, sašķaidot galvas šiem pāris noziedzniekiem ar varenu pavārnīcu vai kārtīgu koku! Droši vien es nebūtu tik bezsirdīgs — es tā ceru —, ja jaunie nometnes dalībnieki paši nebūtu tik sasodīti aizkustinoši un satriecoši pēc dabas. Iespējams, ka visaizkustinošākais zēns no tiem, ko spēj sasniegt mana izsmējīgā balss, ir Grifits Hamersmits. Cik viņš ir aizkustinošs zēns! Viņa vārds vien jau liek acīs parādīties zināmajam mitrumam, kad es kārtīgi nevaldu pār sevi. Kopš atrodos šeit, ik dienas noņēmos ar šīm savām jūtām. taču rezultāti ir visai bēdīgi. Kaut Dievs dotu, ka mīlošie vecāki nogaidītu, kamēr viņu bērns sasniedz sakarīgu vecumu, un tikai tad nosauktu viņu par Griīitu vai citā līdzīgā vārdā, tas noteikti atvieglotu mazās personības dzīves nastu. Mans paša vārds Sīmors ari ir īsts, milzīgs, nevainīgs negadījums, jo kāds pievilcīgs mī|vārdiņš, kaut vai Bobs vai pat Tips, vai Konijs, pieaugušajiem un skolotājiem būtu daudz ērtāks, lai uzrunātu mani kādā nenozīmīgā sarunā, tā ka man šī mazsvarīgā problēma nemaz nav tik sveša. Viņam, jaunajam Grifitam Hamersmitam, arī ir septiņi gadi; taču es esmu vecāks par viņu — par nenoliedzamām un triviālām trim nedēļām. Viņš ir vismazākā auguma zēns visā nometnē, vēl mazāks — visiem par uzjautrinājumu un apbēdinājumu — nekā jūsu izcilais dēls Badijs, lai gan viņš, patiesību sakot, ir par diviem gadiem jaunāks. Viņa nasta šajā veidolā ir smaga. Lūdzu, apdomājiet, kādi krusti jānes šim lieliskajam, smieklīgajam, aizkustinošajam un inteliģentajam zēnam. Tikai neļaujiet savām sirdīm izlēkt no krūtīm ārā!

A)   Viņam ir ļoti nopietni runas traucējumi. Tie ir daudz nopietnāki par apburošu šļupstēšanu; kad jāsāk runāt, viņam raustās viss ķermenis, tā ka audzinātāji un citi pieaugušie jūtas nebūt ne patīkami izsisti no sliedēm.

B)   Sim zēnam jāguļ uz gumijota paklājiņa parasto iemeslu dēļ, tāpat kā mūsu dārgajam Veikeram, taču galu galā tas ir pavisam savādāk. Jaunā Hamersmita pūslis ir atteicies no jebkuras cerības pievērst sev uzmanību.

C) Kopš nometnes atklāšanas viņam bijušas jau 9 (deviņas) zobu sukas. Viņš tās ierok vai paslēpj krūmos kā kāds trīsgadīgs vai četrgadīgs puišelis, vai nobēdzina starp lapām un gružiem zem sava bungalo. Viņš to nedara joka pēc, atriebības kāres vai savas baudas mudināts. Zināms atriebības elements šajā rīcībā ir, taču viņam pietrūkst brīvības par visu to priecāties vai gūt no tā kaut vai asu apmierinājuma sajūtu — tik lielā mērā viņa radinieki notrulinājuši vai pilnīgi nožņauguši viņa garu. Situācija ir baisa un pretīga, ticiet man.

Viņš, jaunais Grifits Hamersmits, gandrīz vai neatstājas no abiem jūsu vecākajiem dēliem, bieži sekodams mums ikvienā kaktiņā un stūrītī. Viņš ir lielisks, aizkustinošs un inteliģents biedrs, kad viņu nevajā viņa pagātne un tagadne. Viņa nākotne — man ir skumji līdz nāvei to teikt —, liekas, būs nožēlojama. Es viņu atvestu līdzi uz mūsu mājām tai pašā brīdī, kad tiks slēgta nometne, ar pilnīgu paļāvību un prieku, nepiespiesti, ja vien viņš būtu bārenis. Taču viņam ir māte, jauna šķirtene ar smalku un ākstīgu seju, ko iztukšojusi rosīšanās, patmīļa un pāris muļķīgu vilšanos, un tās — par to varat būt droši — gan nav bijušas muļķīgas viņai. Jebkāda sirsnība un līdzjūtība pret viņu zūd, pat ņemot vērā, ka viņai ir tik ārprātīgs un bendējošs darbs — būt mātei un sievietei. Pagājušo svētdien, kad bija tik satriecošs laiks, pilnīgi bez mākoņiem, viņa pēcpusdienā iegriezās pie mums, lai uzaicinātu mūs kopā ar Grifitu izmest kādu līkumu viņas iespaidīgajā un lepnajā limuzīnā un pirms atceļa iegriezties Elmā kaut ko iekost. Mēs ar pateicību noraidījām šo priekšlikumu. Kungs Jēzu, cik tas bija ledains ielūgums! Savulaik esmu dzirdējis ne vienu vien satriecoši ledainu ielūgumu, taču šis bija kronis visam! Prātoju, vai Tevi mazliet nesasmīdinātu viņas galīgi liekulīgais draudzības žests, Besij, taču šaubos; Tu neesi pietiekami veca, mīļā sirds! Nav sevišķi dziļi jāmeklē Hamersmita kundzes caurspīdīgajā un smieklīgajā sirdī, lai atklātu izteiktu neapmierinātību ar to, ka mēs esam Grifita labākie draugi nometnē, — viņas prāts un atzīstami asais skats acumirklī dod priekšroku

Ričardam Meisam un Donaldam Vigmilleram, diviem Grifita bungalo biedriem, kas vairāk atbilst viņas gaumei. Iemesli ir visai skaidri, taču es tajos neiedziļināšos, jo šī ir visparastākā vēstulīte savai кimenei Ar laiku es sāku pie tā pierast; un jūsu dēls Badijs, kā jau jūs to ļoti labi zināt, ari nav nekāds muļķis, neskatoties uz savu apburošo un mīlīgo vecumu. Taču jaunai, pievilcīgai, sarūgtinātai, vientuļai mātei ar visām municipālajām priekšrocībām, ko piešķir švītīga, aristokrātiska un kopta cilvēka izskats, plaši naudas līdzekļi, neierobežota entrйe un dārgakmeņiem klāti pirksti, ir vienkārši nepiedodami un bezcerīgi klaji parādīt šādu sociālu neapmierinātību sava jaunā dēla acu priekšā, kurš turklāt jau tāpat ir kā slapjš bērns, kuru nomocījis viņa kaprīzais un patstāvīgais pūslis. «Bezcerīgi» ir pārāk skaļi teikts, taču liekas, ka nekāds atrisinājums šīm sasodītajām un delikātajām problēmām pie apvāršņa nav saskatāms. Es pūlos tās risināt, skaidrs, taču ikvienam vajadzētu ņemt vērā manu jaunību un visai ierobežoto pieredzi šajā dzīvē.

Sākumā, kā jūs zināt, viņi savā muļķībā iemitināja mūs dažādos bungalo, balstoties uz pieņēmumu, ka izšķirt brāļus vai vienas к'menes locekļus esot progresīvi un audzinoši. Taču, rīkojoties saskaņā ar jūsu nesalīdzināmā dēla izmesto komisko repliku, kurai es sirsnīgi piekritu, trešajā vai ceturtajā nejēdzības dienā mums bija sasodīti patīkama saruna ar Hepija kundzi, un mēs viņai norādījām, cik ļoti vienkārši ir aizmirst Badija absurdo pumpura vecumu un cik burvīgi cilvēciska ir nepieciešamība pēc sarunām un apgaismojošām atbildēm, kā rezultātā Badijam tūlīt pat tika atļauts pārvietot savas personīgās mantas kopā ar viņa jauko, trauslo un amizanto ķermeni uz manu bungalo jau sestdien pēc pārbaudes. Sajā pavērsienā mēs abi turpinām saskatīt atvieglojumu, prieku un gluži vienkārši taisnīgumu. Ellīgi ceru, ka jums iznāks iepazīties ar Hepija kundzi pavisam tuvu, — ja jums radīsies iespēja atbraukt vai ja jūs paši tādu iespēju viltīgi atradīsit. Iztēlojieties krāšņu bruneti, pašpārliecinātu, visai muzikālu, apveltītu ar burvīgi niecīgu humora izjūtu. Ir stingri jāsaņem sevi rokās, lai viņu neapskautu, kad viņa kādā no savām gaumīgajām kleitiņām klīst pa zālājiem. Viņas cieņa un pilnīgi spontānā mīlestība pret jūsu dēlu Badiju man ir skaista balva, kas pilnīgi negaidīti liek asarām sariesties acis. Redzēt jaunu, brī-, nišķigu meiteni vai sievieti, kas jau pēc stundas ceturkšņa ilgas patērzēšanas gleznaina, izsīkstoša strautiņa malā gluži instinktīvi spēj novērtēt šo zēnu, — tas ir viens no daudzajiem iemesliem, kas mani izraisa jūsmīgas trīsas par esamību. Ak Kungs, dzīvē daudz kas ir sajūsminošs, jātur tikai acis vaļāl Viņa, Ilepija kundze, ir liela jūsu, Besij un Les, cienītāja, jo viņa daudzkārt redzējusi jūs rampas gaismā Gotemā, parasti Riversaidā, netālu no viņas mitek|a. Aizkustinošā kārtā jūs abas, Besij, gluži nejauši esat mantojušas vienlīdz izskatīgas kājas un potītes, tvirtas krūtis, ļoti jaunavīgas un pievilcīgas gūžas un mazas pēdas ar skaistiem un smalkiem pirkstiem. Jūs taču paši zināt, cik neparedzēta balva ir negaidīti sastapt pieaugušu cilvēku ar nevainojamiem vai pat tikai neslēpjamiem kāju pirkstiem; jūs taču piekritīsit, cik postošas lietas notiek ar kāju pirkstiem, kad tie pārstāj piederēt maigam bērna ķermenītim. Dievs, svētī šā lieliskā bērna sirdi! Dažkārt šķiet neiespējami noticēt, ka šī jaukā un mīļā skaistule ir piecpadsmit (15) gadus vecāka par mani! Atstāju jūsu pašu ziņā, Besij un Les, izsvērt un nolemt, vai ļaut jaunākajiem bērniem ko nojaust no visa tā, bet, ja starp vecākiem un bērniem jāvalda pilnīgam atklātumam tiklab mīlošā tuvumā, kā arī pa pastu — un tieši pēc tādām attiecībām ar augošiem neciliem panākumiem esmu tiecies visu savu mūžu —, tad man, neko neslēpjot, jāatzīst, ka pievilcīgā un apburošā Hepija kundze brīžam ir nevilšus modinājusi visu manu neierobežoto juteklību. Situācijai, ņemot vērā manu absurdo vecumu, pavisam droši ir sava jocīgā puse, taču, man diemžēl jāsaka, tikai atskatoties uz to. Divas vai trīs valdzinošas reizes, kad es atsaucos viņas laipnajam aicinājumam uz brīdi iegriezties galvenajā bungalo iedzert malku kakao vai ko aukstu pēc peldēšanas, es ar kāpinātu tīksmi apsvēru pārlieku sīko iespēju, ka viņa — pavisam nejauši — varētu atvērt durvis kaila. Un tas nebūt nav komisks jūtu uzbangojums, kad to jūt, bet tikai tad, es atkārtoju, kad uz to atskatās. Līdz šim neesmu apspriedis šos netaktiskos jautājumus ar BadijUļ kura jutekliskums uzplaukst tajā pašā maigajā un nenobriedušajā vecumā kā manējais, bet viņš jau tāpat uzskata, ka šis jaukais radījums mani ir jutekliski paverdzinājis, un jokodams ir izteicis vairākas piezīmes par to. Ak Dievs, tas ir gods un privilēģija — būt rados ar šo pievilcīgo jauno zēnu un neatklāto ģēniju, kurš netic manām viltus runām! Hepija kundzes problēma pagaisis reizē ar vasaru, taču, dārgais Les, būtu |oti laipni, ja Tu atzītu, ka esain mantojuši Tavu juteklību, tai skaitā arī nodevīgo iekāres maliņu zem smagās un jutekliskās apakšlūpas, tāpat kā to, ka mūsu pašu burvīgais, jauniņais brālis, lieliskais Volters F. Glāss, jaunie Beatrise un Veikers Glāsi, šīs stingra rakstura personas, no minētās nodevīgās maliņas mantojuši salīdzinoši maz. Parasti — domāju, jūs man piekritīsit, — zīmēm cilvēku sejās, kas ir pilnīgi nedrošas vai Laika Veča nobružātas un pārvērstas, es nevērīgi so|oju garām, taču es nekad nepaeju garām apakšlūpas maliņai, kuras sārtais tonis parasti ir tumšāks nekā pārējā lūpas da|a. Es nedžinkstēšu te par karinas tēmu, zinādams jūsu nicinājumu pret šo manu aizrautīgo un nejaušo interesi un da|ēji arī simpatizēdams tam, taču dodu savu godavārdu, ka minētā maliņa ir kaut kas mazliet vairāk par vienkāršu karmisku saistību; ar to sastopoties, to pārvar vai — ja nepārvar — stājas godīgā cīņā ar to, žēlastību nelūdzot un nedāvājot. Man it nemaz neliekas, ka atlikušajos svētlaimīgajos gados, ko man lemts pavadīt šajā dzīvē, man vajadzētu ik dienas mesties brīnišķīgajās miesas kaislībās. Sajā dzīvē man jāpaveic milzīgs darbs, kura raksturs da|ēji vēl nav skaidrs, un es labāk ar prieku miršu īstā suņa nāvē, neka izšķirošos brīžos ļaušos mulst skaistas miesas liego kontūru vai tās lielisko un pievilcīgo virsmu priekšā. Mans laiks ir pārāk ierobežots — man pašam par uzjautrinājumu un nelaimi. Tā kā esmu stingri nolēmis nepārtraukti risināt šo jutekliskuma problēmu, man būtu īsta debesu dāvana, dārgais Les, ja Tu, būdams man tēvs un sirsnīgs draugs, kalpotu man kā pilnīga, atklāta un atvērta grāmata par Tavu mokošo jutekliskumu manā vecumā. Man ir bijusi iespēja lasīt kādas pāris grāmatas par jutekliskuma jautājumiem, taču tās bija vai nu uzbudinošas, vai antihumānas un nedeva vielu pārdomām. Es nevēlos zināt, kādas bija Tavas jutekliskās izdarības mūsu vecumā; ir |aunāk — es vēlos uzzināt, kādas iedomātas, nenosaucamas jutekliskas izdarības rosināja un priecēja Tavu prātu. Bez prāta palīdzības juteklība taču nevar pat sevi vārdā nosaukt. Es Tevi dedzīgi lūdzu izvairīties no jebkura kautrīguma šajā jomā. Mēs. esam cilvēka bērni, un mūsu mīlestība un cieņa pret Tevi necietīs — gluži pretēji! —, ja Tu izklāstīsi mums savas visagrākās un visļaunākās jutekliskās iedomas; esmu pārliecināts, ka mums tās liksies ļoti aizkustinošas un mīļas. Taisnprātīgs un atklāts kritērijs jauniem cilvēkiem allaž uz kādu laiku var noderēt. Turklāt ne manā, ne Tava dēla Badija, ne arī Tava dēla Voltera dabā nav justies šokētiem vai nepatīkami pārsteigtiem par cilvēkbērnu kārīgo, miesisko pusi. Tik tiešām, jebkura cilvēciska muļķība un dzīvnieciskums iekustina līdzjūtības stīgu mūsu krūtīs.

Ak dievi un zivtiņas sīkās! Cik iepriecinoši un vērtīgi ir baudīt mazliet laiska prieka sarunā ar savu ģimeni šajā nometnes dzīves aizņemtībā. Jums vienkārši var neienākt prātā, cik sasodīti daudz svētīga laika ir manā rīcībā, kuru šodien varu veltīt sirds un prāta vajadzībām; pilnīgs izskaidrojums tūlīt sekos.

Turpinu savu konfidenciālo un visai pašpārliecināto stāstījumu par Hepija kundzi, kuru jūs, manuprāt, spētu iemācīties mīlēt un žēlot; viņa dziļi cieš, bažījoties, ka viņas visai draņķīgā laulības dzīve varētu izpostīt bērniņa dzimšanas laimi un saldo nastu. Viņa pašlaik ir stāvoklī, tiesa, līdz pašam notikumam, par kuru viņai pašai ir tik maz jēgas, vēl jāpaiet kādiem sešiem vai septiņiem mēnešiem. Tā būs nepārtraukta cīņa. Nabaga meitēns ar nelielu, pastieptu vēderu un galvu, kas piebāzta ar tik aizkustinošiem sūdiem — apjukumu no satracinošām grāmatām, kuras sarakstījuši ārsti ar vienu un to pašu parasto, ierobežoto redzesloku, un ziņām, ko viņa saņēmusi no savas dārgās draudzenes Virdžīnijas, kā es noprotu, izcilas bridža spēlētājas, ar kuru viņa dzīvojusi vienā istabā koledžā. Nelaimīgā kārtā šajā nometnē visiem no vietas ir sirdi plosošas un draņķīgas ģimenes dzīves, taču Hepija kundze šeit ir vienīgā man zināmā sieviete, kura ir stāvoklī. Tā kā augšminētās Virdžīnijas šeit tuvumā nav, Hepija kundze par sarunu biedru izmanto mani, un — ievērojiet labi — šis sarunu biedrs ir septiņus gadus vecs bērns! Tas sagādā man bezgala daudz satraukumu, reizēm tas mani vienkārši uzjautrina, un man ar kaunu jāatzīst — faktiski viņa nemaz neapzinās, ka par klausītāju izmanto mana vecuma bērnu; viņa ir kautrīga, bet šausmīga pļāpa; ja visas savas nelaimes viņa neizpļāpātu man, tās būtu jānoklausās pirmajam, kas izskatītos pēc iejūtīga cilvēka. Viss, ko viņa saka, ir jāuztver ar milzīgu uzmanību. Viņa tiešām ir svešiniece, turklāt patiesības labad jāpiebilst — jauka svešiniece. Viņa tic, ka ir ļoti maiga un mīloša un ka Hepija kungs tāds nav. Sarunai tā ir ļoti piemērota teorija, taču, par nožēlošanu, vistīrākā muldēšana. Dievs mans liecinieks, Hepija kungs nav nekāda debesu dāvana, taču pilnīgi noteikti ir mīlošs cilvēks. Pretstatā viņam Hepija kundze gan ir labsirdīga, taču ne sevišķi mīloša sieviete. Ja vien slepeni nealkst pēc viņas skaistuma, var sadegt neiecietībā viņas priekšstatu dēļ! Viņa nesaprot pat tik daudz, ka dažkārt ir jāapskauj tāds mazs bērns kā jūsu dēls Badijs, kurš ir tālu no mātes un mīļotajiem cilvēkiem, un kārtīgi jānoskūpsta, lai noskan pa visu mežu! Tik viegli viņai pietrūkst cilvēcīgas domas, ka šajā plašajā, nelaipnajā pasaulē visparastākais skūpsts ir sasodīti nepieciešams! Ar apžilbinošu un apburošu smaidu ir krietni vien par maz. Burvīga tasīte kakao, gādīgi papildināta ar zefīru, nevar aizstāt īstu skūpstu vai sirsnīgu apkampienu, ja ir darīšana ar piecgadīgu bērnu. Es esmu pārliecināts, ka viņa ir lielākās ziepēs, nekā pati to iedomājas. Ja līdz vasaras beigām es nespēšu būt viņai par daudzmaz jēdzīgu sarunu biedru, šai jaukajai skaistulei draud netikumība, var paredzēt maigu kritienu no nevainīga flirta un meitenīgas tērzēšanas, degringolade. Ar savu izcilo mīlestības un cēlsirdības trūkumu viņa traucas pretī neprātīgai un jutekliskai aizrautībai ar pievilcīgu svešinieku, jo ir pārāk lepna un patmīlas apņemta, lai dalītos savos neskaitāmajos jaukumos ar patiesi tuvu cilvēku. Esmu ļoti noraizējies. Diemžēl,kad apsīkst saruna, es nonāku ļoti neveiklā situācijā, mani plosa divas pretējas tieksmes — dot labus, saprātīgus un nežēlīgus padomus un pakļauties pavedinošai vēlmei, lai viņa kaila atver durvis. Ja jums, dārgie Les un Besij, tāpat arī jaunākajiem bērniem atrodas kāds brīvs brīdis, lūdziet, lai es atrodu cienīgu izeju no šī smieklīgā, neprātīgā un mežonīgā stāvokļa. Lūdziet atpūtas brīžos paši ar saviem labajiem, burvīgajiem vārdiem, taču uzsveriet to, ka es nevaru nokļūt mierīgos ūdeņos, kamēr tieku plosīts starp nosvērtu, pareizu padomu došanu un sava ķermeņa un savu dzimumorgānu •— neskatoties uz visiem to bērnišķīgajiem izmēriem — iekāri.

Esiet, lūdzu, droši, ka jūsu lūgšanas, manuprāt, nezudīs vējā, vienīgi ietērpiet tās vārdos, un tās tiks uzņemtas pavisam jauki, kā es to jums aprakstīju vakariņu laikā pagājušajā ziemā. Ja šajā pasākumā Dievs izvēlēsies mani par savu darbarīku, es varētu šim skaistajam, aizkustinošajam bērnam sniegt gandrīz neierobežotu palīdzibu. Hepija kundzes un kunga personīgo nelaimju cēlonis meklējams tajā apstākli, ka viņi nav spējuši līdz pilnībai kļūt par vienu miesu. Ar drošu un izsmeļošu izskaidrojumu par tam nepieciešamo drosmīgo metodi to var sasniegt pavisam veikli, varētu teikt, vienā mirklī. Es varētu to ļoti viegli nodemonstrēt, ja šeit būtu Dezirē Grīna, kas ir ārkārtīgi drosmīga meitene ar gaišu prātu saviem astoņiem gadiem, taču es it jauki varētu iztikt arī bez demonstrēšanas. Nekavējieties lūgt par mani šajā delikātajā lietā! Veiker, veco zēn, īpaši es ceru uz Tavu lūgšanu aizrautīgo un nevainīgo spēku! Atceries, ka es nevaru sevi atbrīvot no visas atbildības tikai tāpēc vien, ka esmu septiņgadīgs zēns. Ja es aizbildinos ar šādu nepārliecinošu un draņķīgu ieganstu, tad es esmu melis vai mazdūšīgs krāpnieks, kas meklē lētus un parastus attaisnojumus. Diemžēl es nevaru par šo lietu runāt ar pašu Hepija kungu. Nav tik viegli viņam piekļūt ne šajā, ne citā jautājumā. Ja pienāktu īstais bridis griezties pie viņa, man nāktos piesiet viņu pie ērta krēsla, lai pilnībā piesaistītu viņa uzmanību. Savā iepriekšējā dzīvē viņš ir bijis ne sevišķi veiksmīgs virvju vijējs kaut kur Turcijā vai Grieķijā — nezinu, kur īsti. Viņš ir sodīts ar nāvi par sliktu virvju vīšanu, kas bijušas vainojamas dažu slavenu kāpēju nāvē; patiesībā visa cēlonis bija nolaidība kopā ar neticamu ietiepību un godkāri. Kā jau teicu jums pirms aizbraukšanas, es velnišķīgi vēlējos tikt vaļā no visiem redzējumiem, lai pavadītu šeit patīkamu, parastu vasaru. Deviņās reizēs no desmit tā ir tīrā laika izniekošana — ļaut tiem plūst cauri prātam, neatkarīgi no tā, vai iesaistītā persona uzskata šādu sarunu par lietderīgu, par pavisam spocīgu vai par klaji nepatīkamu.

Liekas, ka šī būs ļoti gara vēstule! Savelc virslūpu, I.es! Es vēlīgi dodu Tev atļauju izlasīt tikai ceturtdaļu no visa šā vēstījuma. Vēstules garumā neapšaubāmi vainojama brīvā laika balva, kas neparedzēti ir uz brīdi manā rīcībā. Mani īslaicīgi attaisno vakar visai smagi savainotā kāja, un pārmaiņas pēc esmu saistīts pie gultas — tā ir patiešām negaidīta laime! Uzmini — kas veikli izlūdzās atļauju palikt kopā ar mani un man palīdzēt? Tavs mīļotais dēls Badijs! Viņam jāatgriežas kuru katru brīdi!

Kopš jūsu brīnišķīgā zvana no Lasalas viesnīcas, kas, par spīti draņķīgajam savienojumam, mums sagādāja neizsakāmu prieku, esam saņēmuši tikai dažus aizrādījumus. Peldēšanas nodarbībā pazaudēju savu jauno, skaisto rokaspulksteni; taču visi atkal nirs pēc tā rīt vai šopēcpusdien, tāpēc neraizējieties, ja vien tas nebūs bezcerīgi izmircis. Atgriežoties pie jautājuma par aizrādījumiem, jāsaka, ka lielāko daļu no tiem mēs saņēmām par pastāvīgi piebradātu bungalo, un vēl pēc tam dažus — par nedziedāšanu saietā un aiziešanu no tā bez atļaujas. Tas nu tā. Ak Kungs, es ceru, ka jūs arī šādā attālumā bez grūtībām spēsit sajust, cik ļoti man jūsu pietrūkst, mīļie Besij un Les, un pārējie trīs sīkie cilvēkbērni! Dieva dēļ, kaut vienkārša vēstule varētu būt nepārsātināta ar greznām sintaktiskām konstrukcijām! Var krist izmisumā, dzirdot, ka jūsu dēls un brālis spēj izklausīties pats pēc sevis, pat aizstāvot cēlās un aizkustinošās prasības, ko izvirza nevainojamas teikumu konstrukcijas. Sis apstāklis apzīmogos manu turpmāko dzīvi ar izmisumu, taču es veltīšu tam visu savu rakstītāja vērību un cerēšu uz godpilnu un komisku pamieru.

Tūkstoš paldies par jūsu jautrajām un iepriecinošajām vēstulēm un kartītēm! Mēs jūtamies atviegloti un priecīgi, ka Detroitā un Čikāgā nav gājis pārāk smagi, Les! Tikpat laimīgi esam arī, uzzinot, ka jaunais Feja kungs Vēju pilsētā piedalījies tai pašā programmā; visai intriģējoša ziņa Tev, Besij, ja Tu vēl aizvien jūti savu nevainīgi draudzīgo kaislību pret šo ievērojamo zēnu. Jau veselu gadu pošos uzrakstīt viņam vienu īsti negaidītu vēstuli kopš mūsu vērtīgās un komiskās patērzēšanas, kad kopā sēdējām taksī tās lieliskās lietusgāzes laikā; viņš ir gudrs un, par laimi, oriģināls puisis, kuru daudzi imitēs un daudzi apzags, pirms viņš būs sevi izsmēlis, piemini manus vārdus. Cieši uz pēdām labsirdībai oriģinalitāte ir viena no aizraujošākajām — un arī retākajām! — lietām pasaulē. Esiet tik jauki un savās turpmākajās vēstulēs ziņojiet mums par visparastākajiem un visnenozīmīgākajiem jaunumiem.

Jaunumi par «Bambalinu» ir vienreizēji un vairāk nekā saistoši! Pastāstiet par to visu, lūdzu, lūdzu! Tā ir burvīga melodija. Ja ieskaņojat to pirms nometnes slēgšanas, steidzami atsūtiet man vienu no pašām pirmajām platēm, jo Hepija kundzes patīkamajā mitekli ir kāds sagrabējis gramofons, un šādā gadījumā es viņai ar prieku atgādinatu par mūsu dīvaino draudzību. Turpiniet savu labo darbu! Ak Kungs, jūs esat talantīgs, jauks un lielisks pāris! Mana pielūgsme būtu neizmērojama pat tad, ja mēs nebūtu radinieki, varat būt droši. Bcsij mīļā, mēs velnišķīgi ceram, ka Tu esi atguvusi savu lielisko garastāvokli un neesi pārāk neapmierināta, ka tik ātri atkal jādodas ceļā. Ja Tu vēl neesi pamanījusies izdarīt to, ko biji cieši nozvērējusies izdarīt, lai nomierinātu manu smieklīgo prātiņu, lūdzu, pasteidzies un izdari! Tā pavisam noteikti ir cista, esmu par to nopietni pārliecināts, un jebkurš cienījams ārsts to izdedzinās vai izgriezīs vienā acumirklī. Kad mēs braucām šurp, vilcienā es runāju ar kādu simpātisku ārstu, un viņš teica, ka šādas cistas likvidēšana esot gandrīz pilnīgi nesāpīga, ar nelielu griezienu tas izdarāms ļoti viegli. Ak Dievs, cik aizkustinošs ir cilvēka ķermenis ar visiem neskaitāmajiem plankumiem un cistām, nožēlojamām un aizkustinošām pūtītēm, kas negaidīti parādās un pazūd uz pieaugušo ķermeņiem. Tas vēlreiz vilina kādā neprātīgā dienā noņeiņt cepuri Dieva priekšā; personīgi es nespēju un nevēlos noskatīties, kā Viņš izdala cilvēkiem cistas, plankumus, dīvainas pūtītes uz sejas vai aizkustinošus furunkulus! Es nekad neesmu redzējis Viņu darām kaut ko, kas nebūtu jau brīnišķīgi izmests uz kauliņiem! Es novēršos no šīs delikātās tēmas un nosūtu jums visiem pieciem aptuveni 50 000 skūpstu. Badijs man ar prieku pievienotos, ja būtu šeit. Baidos, es nonāku pie citas delikātas tēmas. Besij un Les, gribu jūs atvēsināt. Nemēģiniet aizstāvēties, — jūs abi pilnīgi, absolūti un ļoti sāpīgi maldāties, domādami, ka viņam vienmēr pietrūkst tikai manis un neviena cita; es runāju par Badiju, protams. Tu mani padarītu krietni vien laimīgāku, saku to pavisam atklāti, ja nekad vairs man neuzmāktos ar šo kļūdaino un sāpinošo muļķību pa telefonu, dārgais Les. Ir ļoti grūti pēc tam tikt prom no telefona pašam uz savām divām kājām, ja tevis paša mīļotais un talantīgais Tēvs pasaka kaut ko tik aizvainojošu, nepareizu un pavisam stulbu. Lieliskā persona, par kuru runājam, nenēsā sirdi uz savas sasodītās delnas kā lielākā daja cilvēku — ari mēs ar Tevi. Pats pirmais un pēdējais, kas Tev jāatceras par šo mazo, saistošo zēnu, ir tas, ka viņš visu savu mūžu šausmīgi steigsies aizcirst durvis aiz sevis jebkurā telpā, kurā būs labi daudz kārtīgu asu zīmuļu un papīra. Nav manos spēkos — un diez vai es to arī gribu — mainīt viņa kursu; varat būt droši — tā ir sena goda lieta! Kā mīloši vecāki jūs gluži cilvēciski nevarat atvieglot viņa nastu, taču jūs to arī nedrīkstētu, — es lūdzu jums: no laba prāta uzveliet viņa šaurajiem pleciem pārbaudījumu smagumu. Ja nerunā par šo delikāto jautājumu, viņš ir visattapīgākais Dieva radījums, kādu man jebkad nācies sastapt, un viņš jau nu nekad necentīsies dzīvot otršķirīgu dzīvi pēc pirmā pretimnācēja ieteikumiem. Veikli un uzmanīgi viņš vadīs katru mūsu ģimenes bērnu vēl ilgi pēc tam, kad es būšu paguris, bezpalīdzīgs vai izstājies no spēles. Mana vecuma zēnam ir nepiedodami vērsties pie sava mīļotā tēva šādā veidā, taču Badijs nu vienreiz ir tas, par kuru Tu nezini neko. Bet steidzami pāriesim pie kādas mazāk kutelīgas tēmas.

Pagājušā nedēļā nometni apciemoja kāds Savienoto Valstu Kongresa loceklis, Hepija kunga karabiedrs. Tā kā viņš bija viens no neskatāmākajiem tipiem, kādus esmu skatījis daudzu gadu laikā, tad būtu labi viņa vārdu šajā personiskajā vēstulē izlaist. Liekulības un pērkamības elpa apdvesa nometni; gaiss vēl aizvien smird līdz pat debesīm. Hepija kunga verdziskā klanīšanās un samākslotie smiekliņi vispār nav aprakstāmi. Izmantojot nejaušas tikšanās intimitāti uz viņas bungalo lieveņa, es ieteicu Hepija kundzei ļoti papūlēties, lai šī neciešamā muldēšana, kongresmenis un Hepija kunga atbildes viņam, no kurām metās nelabi, nesatrauktu viņu un mazo, burvīgo auglīti. Viņa piekrita. Vēlāk, lai viņu paglābtu, ar sāpošu sirdi piekritu Hepija kunga aicinājumam un rīkojumam pēc trešās maltītes kopā ar Badiju ierasties viņu bungalo, kaut ko nodziedāt un nodejot viņa viesim, minētajam kongresmenim. Man nebija ne mazāko tiesību pieņemt šo nelietīgo priekšlikumu mana mīļotā jaunākā brāļa vārdā; es pat slepeni ceru, ka Visuvarenais mani sarās — un visai bargi — par šo noziedzīgo pašpaļāvību; man nav tiesību pieņemt sasteigtus lēmumus, vispirms neapsprie

žoties ar šo izcilo jaunekli. Lai kā tas arī būtu, pēc ielūguma pieņemšanas mēs apspriedāmics un vienojāmies, dodoties turp, neaut kājās savas stepa kurpes, taču tas bija niecīgs mierinājums un tīrais pašapmāns. Pēcpusdienas karstumā mēs piekritām dejot soļt-shoe! Kā par spīti mēs bijām lieliskā formā, jo Hepija kundze pavadīja mūs uz akordeona: ir ļoti grūti nebūt lieliskā formā, ja lieliska, netalantīga būtne mūs draņķīgi pavada uz akordeona; tas aizkustina un uzjautrina līdz sirds dziļumiem. Lai arī tik neiespējami agros gados, mēs kļūstam par viegli ievainojamiem un uzjautrinošiem muļķīšiem, kad darīšana ir ar lieliskām, nctalantīgām meičām. Es cenšos ar to tikt galā, taču tā ir patiešām smaga problēma.

Ludzu, lūdzu, LūDZU, nekļūstiet nepacietīgi un ledusauksti šīs vēstules garuma dēļ! Kad esat jau gatavi krist izmisumā, steidzīgi atcerieties, cik daudz brīva laika šodien esmu ieguvis savā rīcībā un cik ļoti man nepieciešama patīkama domu apmaiņa ar pieciem sirdsmīļiem manas ģimenes locekļiem tālumā! Neesmu radīts ilgstošai atšķirtībai; nekad neesmu apgalvojis, ka būtu tai radīts. Turklāt daudzi mani jaunumi un apsvērumi solās būt saistoši, iepriecinoši un atvieglojoši.

Kā jūs jau sasodīti labi zināt, savās sirdīs mēs neesam stipri mainījušies. Taču mēs esam mazliet iedeguši un izskatā stipri līdzināmies veselīgiem bērniem un nometnes dalībniekiem. Iegūtā veselība mums var sasodīti labi noderēt, tas ir skaidrs. Nesen notika kāds nepatīkams starpgadījums. Bez vispārzināmā fakta, ka mēs esam godājamo Galaheres & Glāsa bērni un ka, pateicoties jūsu aizkustinošajam un aizraujošajam paraugam, mēs pelnīti esam kļuvuši par tiešām pieredzējušiem un prasmīgiem izklaidētājiem, pa nometni sākušas klīst baumas, ka mēs abi, jpsu mazais dēlēns Badijs un es, no bērna kājas esam bijuši plaši pazīstami grāmatu tārpi un ka mums pie tam vēl piemītot visai neviennozīmīgi vērtējamas spējas un iemaņas, un mums esot uzkrauta loti smaga atbildības nasta, kas mums pielipusi tik cieši kā cements no iepriekšējām dzīvēm, it īpaši divām pēdējām, visgrūtākajām. Tas viss tagad neizbēgami nāk pār jūsu dēla Badija galvu. Tas prasa platus plecus, varu jums to apliecināt. Iedomājieties, ja jums ir brīvs bridis, cik kārdinoša ir pārsteidzošā ziņa par piecgadīgu zēnu, kurš ir jau pieredzējis lasītājs un rakstītājs, kas ar katru mirkli kļūst arvien prasmīgāks, turklāt kurš ir arī, par spīti viņa šķietami smieklīgajam vecumam, pārsteidzoši labs cilvēku seju pazinējs ar visām to aizkustinošajām maskām. bezmērķīgo rosīšanos, tīrās drosmes uzplūdiem un atbaidošo melīgumu, un cik lielisku augsni baumām un ļaunprātībai rada šāda ziņa. Sādā stāvoklī ir nonācis mūsu zēns. Tālāk iedomājieties, kas var sazelt, ja šāda konfidenciāla informācija noplūst un kļūst visiem zināma vai sāk kā tenka klīst nometnes dalībnieku un audzinātāju vidu. Tieši tas ir noticis. Par nelaimi, lielākā daļa šā pašreizējā satraukuma, kā viņš pats to labi zina, ir viņa paša vaina. Ak Dievs, cik viņš ir jocīgs un sajūsminošs biedrs bedrainajā dzīves ceļā! Lūk, pāris vārdos viss šis draņķīgais gadījums: Nelsona kungs, dzimis neofils, aizrautīgs mēlnesis un baumotājs, kopā ar kundzi, rupju un nelaimīgu sievieti, pārliecinātu skandālisti, ir, kā jau ziņoju, neierobežoti saimnieki ēdnīcā. Kad ēdnīcā neviena nav, tā ir vienīgā vieta visā nometnē, kur tikt pie svētīgas vientulības. Badijs uz šo miera ostu bija metis acis jau no paša sākuma. Otrdien, svelmīgas dienas pēcpusdienā, Badijs saderēja ar Nelsona kungu, ka viņš kādās divdesmit trīsdesmit minūtēs iemācīsies no galvas grāmatu, kuru Nelsona kungs bija paķēris līdzi lasīšanai. Ja Badijs būšot to pareizi iegaumējis, Nelsona kungs, lai parādītu savu atzinību par neticamo sasniegumu, ļaušot mums, brāļiem Glāsiem, izmantot tukšo, patīkamo ēdnīcas telpu lasīšanai, rakstīšanai, valodu studēšanai un citām spiedīgām privātām vajadzībām, piemēram, mūsu galvu attīrīšanai no otršķirīgiem un treššķirīgiem viedokļiem un uzskatiem, kuri spindz apkārt pa šo nometni kā mušas. Mans Dievs, kā es nosodu un neatbalstu visādu tirgošanos ar pieaugušajiem — neatkarīgi no tā, vai viņiem ir atbildības sajūta vai arī viņi ir pavisam bez goda! Man neko nezinot par šo visai briesmīgo faktu, šis pārsteidzošais, neatkarīgais zēns, neviena nekavēts, saderēja ar Nelsona kungu, neraugoties uz mūsu neskaitāmajām pārrunām agrajās rīta stundās par to, cik mums būtu vēlams turēt muti par dažām mūsu dotībām un dīvainībām. Par laimi, tas nebija totāls zaudējums vai sagrāve. Nelsona kungs bija paķēris līdzi «Ziemeļamerikas cietkokus», ko sarakstījuši Folejs un Cemberlens, divi izcili kautrīgi un rāmi vīri, kurus jau sen biju sācis apjūsmot savās lasīšanas nodarbībās un kuri ikvienam spēj pielipināt mīlestību uz kokiem, it īpaši uz dižskābaržiem un baltozoliem; viņi apburoši un neprātīgi bija iemīļojuši dižskābaržus! Tāpēc vārdu apmaiņa starp Badiju un mani nebija neciešami asa vai nepatīkama; asaras, paldies Dievam, netika lietas. Tomēr ziņa par šim derībām — jau pēc to izpildes — nāca ausis vecākajam audzinātājam, baltimorietim Vitijam Pitmenam, jautram Nelsona kunga draugam, kurš nekavējoties izmantoja izdevību iedzīvoties no tām. Neraugoties uz viņa godīgumu un pievilcību, viņam piemīt arī uzkrītoša dotība palielināt savu prestižu uz kāda bērna rēķina; izglītots atkritumu vācējs un sarunu parazīts. Tieši viņš, divdesmitsešgadīgs lamzaks, nevis kaut kāds tur pienapuika, bija tas, kas svešinieku bara vidū sacīja Badijam: «Man jau likās, ka tev ir iekšā.» Vai tā būtu nosvērta replika, kas jāsaka piecgadīgam zēnam? Jāpateicas Dievam — mūsu ģimene var izbēgt no kauna un nepatikšanām, jo man nebija klāt piemērota ieroča, kad tika izteikta šī pretīgā, aizskarošā replika; tomēr jau vēlāk es izmantoju gadījumu, lai pateiktu Rodžeram Pitmenam — šādu vārdu viņam devuši nelaimīgie vecāki —, ka es nogalināšu viņu vai pats sevi, iespējams, vēl pirms naktsiestāšanās, ja manā klātbūtnē viņš ar mūsu zēnu vai citu piecgadīgu puisi vēlreiz mēģinās runāt šādā toni. Es teicu, ka izšķirošā brīdī spētu apspiest savu noziedzīgo tieksmi, taču ikvienam dzeļoši jāatminas, ka man kā mutuļojoša upe plūst cauri nelīdzsvarotība; to nedrikst piemirst; sev par nelaimi un sodu, neesmu spējis izlabot šo kļūmīgo nelīdzsvarotību divās iepriekšējās dzīvēs; tas nav izlabojams ar labvēlīgu un mundru lūgšanu. To, paldies Dievam, var labot tikai ar paša neatlaidīgām pūlēm; es nevaru goddevīgi vai draudzīgi lūgt kādu apburošu, dievišķu nabadziņu ienākt un savākt aiz manis manus mēslus; to iedomājoties vien, man iekšas sagriežas. Tomēr pārāk viegli mana cilvēka mēle spēj izraisīt visīstāko degringolade šajā dzīvē, ja vien es nepasteigšos. Kopš mūsu ierašanās šeit esmu velnišķīgi pūlējies atstāt platu baltu malu cilvēku ļaundarībai, bailēm, skaudībai un mokošajai nepatikai pret neparasto. Nenolasiet skaļi šo pārsteidzīgo piezīmi dvīņiem vai neļaujiet to priekšlaikus izdzirdēt Bubū, taču atzīstos, neprāta asarām plūstot pār manu trīcošo seju, ka sirdi it nemaz neloloju kādas cerības par cilvēka mēli, kādu nu mēs to šodien pazīstam.

Ja iepriekšējā rindkopa ir pārāk nesalasāma vai nogurdinoša, pacentieties atcerēties, ka es rakstu šausmīgā steigā un ka mana neparastā rakstītmāka, protams, ir ārpus jebkādas kritikas. Pēc žūkšņa minūšu vai stundas ceturkšņu pienāks vakariņu laiks; es rakstu, apsteidzot laiku. Sājos jaunākās grupas bungalo, kas precīzi deviņos tiek gremdēti tumsā, visiem katru nakti kā suņiem jāguļ desmit kaitinošas stundas no vietas. Esmu vairākkārt šajā jautājumā griezies pie Hepija kunga, taču bez panākumiem. Mans Dievs, viņš var traku pataisīt; ja viņš neizraisa dusmas, tad izraisa histēriskus smieklus — laika zudumi ir vienādi. Varbūt Tev, dārgais Les, ja drīkstu vērsties pie Tevis personīgi, būtu iespējams uzrakstīt viņam īsu, draudzīgu, izteiksmīgu vēstulīti, lai paskaidrotu, ka katram, kam ir kaut vismazākās atmiņas par apzinātu elpošanu, ir skaidrs, ka desmit stundas miega ir tīrākais grēks un varasdarbs. Protams, mums ir kabatas lukturīši, taču šāda kārtība tik un tā ir uzkrītoši neparasta, tā gremdē mūs vājā apgaismojumā un sliktā garastāvoklī.

Es sevi neizmērojami nicinu par to, ka rādu jums vienīgi melnās un visai nospiedošās nometnes dzīves puses. Sajā draņķīgajā noskaņojumā neesmu pieminējis neskaitāmas lietas, kas viegli un skaisti aizzibējušas garām; par spīti manām skābajām piezīmēm iepriekšējās rindkopās, katra diena ir dāvājusi daudz laimes, jutekliskas patikas, prieka un patiesi neapvaldāmu smieklu. Pavisam negaidot mūsu redzeslaukā iekļuvuši dažādi jauki dzīvnieki, kā burunduki, nekaitīgas čūskas, briedis gan ne. Ne gluži bez šaubām, Les, atļaujos nosūtīt Tev divas dzeloņcūkas adatas, kura gan bija beigta, bet ne no slimības; tās varētu atrisināt Tavu mūžseno problēmu — pārāk mīkstos un viegli lūstošos zobu bakstāmos. Vispārējā aina ir apburoša gan zem kājām, gan visapkārt. Man par prieku un īstu pārsteigumu, ir atklājies, ka Tavs dēls Badijs ir izrādījies pilnīgs, aizrautīgs nemofils! Man tā bija pavisam negaidīta atklāsme, ka viņš veidojas šādā virzienā. Lai gan art es gūstu sīvu baudu no visa, kas notiek uz laukiem, tomēr man tas nav galvenais, sirds dziļumos es nejūtos savā elementā, tiklīdz esmu prom no aukstajām, sirdi stindzinošajām, nejēdzīgi lielajām pilsētām — tādām kā Ņujorka un Londona. Badijs, gluži pretēji, uz visiem laikiem izrausies no pilsētas saitēm, tas ir skaidri redzams; mums neizdosies viņu tajās saistīt pat ne žūksni gadu. Es vēlētos, lai jūs redzētu, kā viņš šeit laužas cauri biežņai, kustēdamies ar sirdi stindzinošu veiklību kā varens, apmāts, bezbailīgs indiāņu ziņnesis, kad apkārtējie spēki nebūt neuzskata, ka tiem būtu jāliek kāds mierā. Katru vakaru, abi vienlīdz apbēdināti, izklaidējamies, man izziežot neierobežotu daudzumu joda uz viņa ietiepīgā, jaukā ķermeņa, kuru savainojuši kazenāju dzelkšņi un citi sasodīti izaugumi. Tas, ka pirms došanās ceļā mēs ar baudu izurbāmies cauri kādam ducim lielisku un viduvēju grāmatu par visvisādiem ēdamiem un arī neēdamiem augiem, ir milzīgs ieguvums, kas |auj mums slepenībā pagatavot daudzus kārtīgus ēdienus no sutinātiem amarintiem, jaunām nātrēm, portulakām, par vārāmo trauku izmantojot ēdnīcas bļodiņu; mums bieži pievienojas tas sīkais niekkalbis Grifits Hamersmits, kura apetīte attiecīgos apstākļos ir vienkārši apstulbinoša un satriecoša. Kamēr nav izkritis no mana tukšā prātiņa — Badijs mani lūdza paprasīt, manu sirdsmīļo Besij, lai Tu atsūti viņam tā pavairāk piezīmju blociņu bez līnijām, ābolu marmelādi un kukurūzu, no kuras viņš, atļaušos atzīmēt, praktiski arī pārtiek, kad mums ir iespējams jauki un mierīgi pagatavot ēdienu pašiem. Vari būt droša, ka kukurūza viņam ir ļoti barojoša; šis mazais zēns ir gluži kā radīts kukurūzai un auzām, ja gribi zināt patiesību. Viņš pavisam drīz jums aizrakstīs, ja radīsies īsta iespēja un vēlēšanās. Ak Dievs, cik šis zēns ir aizņemts! Lai kā cenšos atcerēties, nekad neesmu redzējis viņu tik aizņemtu. Viņš ir uzrakstījis 6 jaunus stāstus, vietām pavisam humoristiskus, par kādu angļu zēnu, kas tikko atgriezies no bagātīgiem piedzīvojumiem ārzemēs. Ir neaprakstāma bauda vērot piecgadīgu cilvēku, kas, notupies uz savām mīļajām, .jocīgajām, kaulainajām kājelēm, ar degsmi un ievērojamu attapību steidzīgi pieraksta savu saistošo vēstījumu! Goda vārds, jūs kādreiz vēl šo to dzirdēsit par šo zēnu; nepienāk neviena nakts, kad es domās nenoņemu cepuri jūsu priekšā par to, ka esat laiduši viņu pasaulē; jūsu mīlošā, apburošā starpniecība, kas ļāvusi piedzimt šim puisēnam, liek man izjust neizsakāmu aizkustinājumu; un šī aina kļūst vēl aizkustinošāka, kad es iedomājos pretīgo redzējumu brīvlaikā pēc Ziemsvētku dienām, kurā atklājās, ka mūsu attiecības ar Tevi, dārgais Les(ja Tu neesi pārstājis lasīt), mūsu iepriekšējā dzīvē bijušas visai necienīgas un pretrunīgas. Brīvajā Jaikā. turpinādams rakstīt pats savam priekam, esmu pabeidzis apmēram divdesmit piecus (25) pieņemamus dzejoļus, par kuriem pats gan neesmu augstās domās, tad vēl 16 dzejoļus, kuriem kāda vērtība ir, bet kuriem trūkst noturīga cēluma, tāpat arī 10 citus, kuros, izrādās, esmu, pašam par nelaimi, neapzināti imitējis Viljamu Bleiku, Viljamu Vērdsvertu un vienu vai divus citus mirušus ģēnijus, kuru pēkšņo aiziešanu nekad nebeigšu izjust kā pēkšņu naža dūrienu. Runājot par manu dzeju, kopaina ir bēdīga un kremtoša. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka pagaidām vienīgais šajā vasarāuzrakstītais dzejolis, kas man pašam liekas saistošs un Interesants, ir tas, kuru vēl nemaz neesmu uzrakstījis. Atceries, Tev visai dārgajā telefona sarunā, kad Tu. piezvanīji no Lasalas, es ieminējos, ka kopā ar pārējiem nometnes biedriem mēs veselu dienu pavadījām Vāla zivjaudzētavā. Pa ceļam mums tika sagatavotas visai sātīgas lenča sviestmaizes Kalbornas viesnīcā, itin pieklājīgā mītnē, kurā bieži viesi ir kāzu ceļojumā devušies jaunie pāri. Klīzdams ar Badiju un Hamersmitu gar ezeru, es ieraudzīju kādu pāri, kas smiedamies draiskojās. Saskaitot divus un divus kopā un pēkšņi no> galvas līdz kājām izjūtot tieksmi saplūst vienā veselumā ar šiem jaunajiem nepazīstamajiem mīlniekiem, man radās vēlēšanās uzrakstīt dzejoli, lai pavēstītu, ka Kalbornas viesnīcā miljonais līgavainis rotaļīgi apšļācis ar ūdeni miljono līgavu; esmu pats savām acīm redzējis jaunos mīlētājus tāpat izdarāmies Longbīčā un citos populāros kūrortos. Besij, dārgā, ta ir acumirklīga ainiņa, par kuru Tu priecātos, jūsmotu un viegli pasmaidītu, ieliekot smaidā daļiņu sirds un prāta: taču pēc tādām ainiņām nav pieprasījuma nevienā nemirstīgā dzejā, ar ko man bijusi darīšana. Un lasītājs paliek tukšām rokām. Taču novērsīsimies no šīs kutelīgās tēmas. Tavai personīgai zināšanai — arī Overmenas jaunkundzes zināšanai, taču ar viņu šajā gadījumā jāapietas piesardzīgāk, jo man diemžēl jāsaka, ka talants neizpaust noslēpumus viņai nepiemīt: pēc vakara jundas mēs turpinām pilnveidot savas itāļu valodas zināšanas un iepazīties ar spāņu valodu. Tas gan ir diezgan: neglīts un parupjš mājiens, taču dažas svaigas baterijas mums būtu īsta debesu dāvana.

Les, ir milzīgs atvieglojums un bauda uzmest dažas rindiņas, nedzirdot sasodītos tauru signālus un kad mans entuziasms mani pašu aizrāvis. Ja Tu esi noguris vai lasīšana Tev pagalam apnikusi, pārtrauc to nekavējoties — ar manu visizjustāko at|auju. Ir vispārzināms, kā es izmantoju Tavu labo gribu, tēvišķību un izslavēto amizanto pacietību. Es zinu, ka Besija Tev laipni pārstāstīs turpmākās informācijas būtību; nepiespiesti aizdedzini cigareti, nomet manu sasodīto vēstuli kā karstu kartupeli un dodies lejā uz tās viesnīcas foajē, kurā jūs esat apmetušies, un priecājies par savu atbrīvoto apziņu un manu negaistošo mīlestību; kāda pinokla partija varētu Tevi atsvaidzināt.

Svētlaimīgā nevērībā turpināšu, ar ko pagadīsies. Savā bungalo mēs vēl neesam kļuvuši tik populāri kā daži citi, it īpaši Duglass Folsons, Berijs Srafmens, Dereks Smits jaunākais, Toms Lanterns, Midžs Imingtons un Reds Silvermens. Toms Lanterns! Vai tas nav viens pievilcīgs vārds, ar kuru var peldēt visu mūžu? Par nelaimi, šis jauneklis, šķiet, netaisās iedegt nevienu no saviem uguņiem, un viņa košajam vārdam draud pagaišana izgāztuvē. Tas ir pārāk asi teikts. Mans sasodītais viedoklis pārāk bieži ir pārāk ass, lai to ietērptu vārdos. Es pret to cīnos, taču šovasar pārāk bieži esmu ļāvis asumiem kļūt par asiem. Lai Dievs pasteidzina Tavu gaitu, Tom Lantern, vai nu ar, vai bez iedegtiem uguņiem! Sā slikti uzceltā bungalo augšstāvā dzīvo kāds zēns, kurš ir pati zemes sāls; neviens kompliments viņam nebūtu par cildinošu, tas ir skaidrs. Savos brīvajos brīžos viņš bieži nodrāžas lejā pa nedrošajām kāpnēm, lai pavadītu laiku ar jūsu necilajiem dēliem, jautri un atklāti papļāpājot par saviem draugiem, paziņām un ienaidniekiem Trojā, lielā ciematā aiz Olbani Ņujorkas štatā, zem mānīgās virskārtas parasti saskatot dzīves un cilvēku lieliskumu. Domāju, ka viņa drosme spētu salauzt jūsu sirdis vai sāpīgi aizlauzt tās; ir nepieciešams neizmērojams daudzums drosmes, pat lai vienkārši sirsnīgi uzsauktu mums «Sveiks!»; neesmu vēl paspējis bezrūpīgi pavēstīt, ka patlaban mēs esam izstumtie. Viņa vārds ir Džons Kolbs, viņam ir 8V2 gadi un tiesības būt vidējā grupā, taču tur viņam nav vietas, tāpēc mēs esam tikuši pie augstā goda atrasties viņa sabiedrībā šajā pārapdzīvotajā ēkā. Es Jūdzu jūs ierakstīt šā drosmīgā un labdabīgā cilvēka, vārdu savā atmiņā uz mūžu mūžiem! Par nelaimi, jebkura par piecām minūtēm ilgāka saruna šim neiebiedējamajam, darbīgajam zēnam kļūst apnicīga līdz asarām, un, paskatoties uz viņu, tu sev par aizkustinošu pārsteigumu ieraugi, ka no viņa uzvarošās, laipnās sejas telpā vairs nav palicis ne miņas! Es ziedotu neskaitāmus savas dzīves gadus, lai nākotnē varētu kaut kā palīdzēt šim puisim. Viņš laipni deva man savu godavārdu, palikdams visai akls pret mana lūguma iemesliem, ka, sasniedzis pilngadību, nemūžam nedzers ne malka viskija vai cita alkohola, taču man ir sasodīti bēdīgas aizdomas, ka viņš neturēs savu vārdu. Viņā snauž tieksme piedzerties līdz nomierinošam trulumam; pret to viņš varētu cīnīties tikai ar visu savu prātu un iededzis dažus savus uguņus, taču baidos, ka viņš ir pārāk labsirdīgs un nepacietīgs zēns, lai darītu jelko, kam būtu nepieciešams sakopot visu savu prātu. Mums ir viņa adrese Trojā, Ņujorkas štatā. Ja es būšu dzīvs, kad pienāks izšķirošie gadi, ne mirkli nekavējoties, es steigšos uz Troju Ņujorkas štatā un, ja tas būs nepieciešams, kaut ko darīšu viņa labā; tas viegli var novest pie vajadzības izdzert kādu glāzi, kas apstulbinātu mani pašu, taču jums jāsaprot, ka šis zēns ir pilnīgi iekarojis mūsu sirdis un savā sirdī neglabā ne aizsprieduma ēnas pret mums. Mans Dievs, drosmīgs 8'/2 gadus Vecs zēns ir kaut kas aizkustinošs! Skan neizturami ironiski, taču dodu savu godavārdu, ka drosmīgiem cilvēkiem aizstāvība ir daudz nepieciešamāka, nekā tas liekas pirmajā acu uzmetienā. Es skūpstu Tavas cēlās, neviena neapdziedātās pēdas, Džon Kolb no Trojas, necietsirdīgā 1 lektora brāli!

Citādi mēs, kad vien tas ir iespējams, jūsmīgi iesaistāmies visās nepārtrauktajās sporta un citās nodarbībās, daudzas no tām izbaudīdami līdz mielēm. Mums ir laimējies, ka esam visai izcili atlēti; beisbolā, kas, iespējams, ir vissatraucošākais un jaukākais sporta veids visā Rietumu puslodē, pat visļaunākie ienaidnieki nevarētu noliegt mūsu nepretenciozo veiklību. Tā nav ne mūsu uzpūtība, ne arī mūsu nopelns, bet humora pilna balva no iepriekšējās dzīves; jebkurā bumbas spēlē mēs bez kādas piepūles sasniedzam meistarību; jebkurā spēlē bez bumbas mums diemžēl ir nosliece izgāzties. Ari ārpus spēlēm un nodarbībām mēs gluži neA'ilšus gūstam it daudzus draugus uz mūžu. Taču Tev, Besij, mūsu mīļotās mātes spraigajā lomā jāpapūlas uz zināmām lietām skatīties ar plaši atvērtām acīm, nekādā ziņā pat nepamirkšķinot tās, jo dažas problēmas var arī pamatīgi samilzt. Sajā pašā brīdī iesaku Tev nobēdzināt kaut kur nebaltai dienai savu patieso nomāktību par to, ka līdz pat brīdim, kad mēs savu dzīvi šeit beigsim, allaž atradīsies tādi zēni, kas ļoti iekarsis vai kļūs pat naidīgi, jau ieraugot mūsu necilās sejas parādāmies pie apvāršņa vien. Ievēro, es runāju tikai par sejām, neatkarīgi no mūsu dīvainajām un it bieži aizvainojošām personībām! Tam varētu būt arī sava smieklīgā puse, ja vien savā īsajā mūžā man nebūtu nācies ar pretīgumu vērot to simtiem reižu. Tomēr es ceru, ka, turpinot strauji attīstīt un uzlabot savu raksturu, cenšoties mazināt savu vispārējo riebīgumu, virspusējo iedomīgumu un pārliecīgo emocionalitāti komplektā ar dažām citām bezgaldraņķīgām īpašībām, mūsu izskats un reputācija izraisīs mazāk iebildumu līdzcilvēku sirdīs un noskaņos viņus mazāk slepkavīgi. Es domāju, ka šie pasākumi dos visai labus, taču ne satriecošus rezultātus; patiesību sakot, kopumā es ne uz kādiem satriecošiem rezultātiem neceru. Taču neļaujiet tam mest pārāk platu ēnu uz jūsu sirdīm! Visdažādāko mierinājumu un līdzsvarojošu prieku ir vairāk nekā gana! Vai jūs personīgi kādreiz esat redzējuši divus tik trakulīgus un nevaldāmus zēnus kā jūsu promesošie dēli? Vai ikdienas līkloču steigā un karstumā mūsu abu jaunās dzīves jums neliekas kā neaizmirstams valsis? Patiešām, iespējams — ja tikai jūs mazliet nedabiskāk piepūlēsit iztēli — iespējams tāds vienīgais valsis, ko uz savas nāves gultas varētu būt uzrakstījis Ludvigs van Bēthovens! Es bez kautrēšanās palikšu pie šīs augstprātīgās domas. Mans Dievs, kādu apdullinošu un gavilējošu brīvību var iegūt no vienkārša pārprasta valša, ja vien pats to grib! Dodu godavārdu, ka manā mūžā nav bijis tāda rīta, kad es būtu izkāpis no gultas, neizdzirdis divus lieliskus zižļa piesitienus tālumā! Pie tam uz mums spēcīgi iedarbojas gan tāla mūzika, gan piedzīvojumi un romantika; noteicošās ir dziļas intereses un novirzes; ne reizi vien esmu redzējis, cik neaizsargāti mēs, paldies Dievam, esam pret pussirsnīgumu. Nevienam nav tiesību apspļaudīt šo cerīgo svētību pār mums. Kas vēl ir atrodams šā dārgumu kalna virsotnē? Spēja gūt brīnišķīgus draugus, kurus kvēli mīlēt un sargāt no nepamacoša ļaunuma, kamēr vien mūsu dzīves būs galā, un kuri savukārt mīlētu arī mūs un nekad neļautu mums nogrimt, to smagi nenožēlojot, kas, esiet droši, ir krietni labāk un daudz pagodinošāk nekā nogrimt, ja neviens to nenožēlo. Man nemaz nav jāsaka, ka es te pieminu tikai dažas no šim sāpinošajām stulbībām, lai tās būtu atrodamas jūsu gaišajās atmiņās gan pirms, gan pēc mūsu priekšlaicīgās šķiršanās no šīs pasaules; taču līdz tam laikam neļaujiet tām jūs nogremdēt. Lielās kantorgrāmatas dzīvīgajā un sirsnīgajā daļā — esiet iepriecināti un uzjautrināti, paturot to prātā, — mumsir uzlikts stingrs pienākums un visai apšaubāma privilēģija — savu radošo ģēniju ņemt līdzi no iepriekšējās dzīves. Var šaubīties, ko mums ar to darīt, taču tas nemitīgi ir musu pusē, lai gan velnišķīgi lēns savā attīstībā. Un tas ir nepārvarami stiprs šeit augšā, pēc vakara jundas, kad smieklīgās smadzenes beidzot var pašas savā vaļā atvilkt elpu un viss lāga prāts beidzot nomierinās un vairs nejoņo nesakarīgi apkārt; šajā starpspēle tas darbojas tajā dižajā gaismā, kuru es Tev, Besij, pieminēju pērnajā maijā, kad mēs virtuvē divatā draudzīgi tērzējām par visvisādām lietām. Un es vēroju, ka tas pats notiek arī tās izcilās personas prātā, kuru Tu esi man dāvājusi par brāli. Kad minētā gaisma kļūst neizturami stipra, es eju gulēt pilnīgā pārliecībā, ka mēs, Tavs dēls Badijs un es, esam mats matā tikpat jauki, muļķīgi un cilvēciski kā visi citi bērni un audzinātāji šajā nometnē, tāpat maigi un uzjautrinoši sisti ar to pašu mīļo, plaši izplatīto un aizkustinošo aklību. Ak Dievs, iedomājies par iespējām, kas paveras tādam, kam nav ne šaubu ēnas par to, cik parasts un normāls viņš ir savā sirdī! Ar mūsu visai nenoturīgo uzticību neparastam skaistumam, ar mūsu pārejošo sirds godīgumu, kopā ar mūsu absolūto pārliecību, ka> mēs esam tikpat normāli un cilvēciski kā visi citi — un ne tikai tāpēc, ka mēs, tāpat kā citi puikas, izbāžam mēli, kad snieg pirmais, skaistais sniegs, — kas var mūs kavēt paveikt kaut drusku laba šajā dzīvē? Tik tiešām — kas, es vaicāju, ja vien mēs balstāmies uz visiem saviem spēkiem un darām to tik klusu, cik vien iespējams? «Klusu! Uz priekšu, bet nevienam ne vārda!» teica lieliskais Cjans Samdups. Gluži pareizi, taču ļoti grūti un daudziem — stipri vien pretīgi.

Kamēr es te gluži atklāti dzīvojos pa debeta pusi, man ar nožēlu jānorāda, ka lielam procentam jūsu bērnu, Besij un Les, ja Tu vēl neesi devies izklaidēties uz vestibilu, piemīt diezgan šausmīgā spēja izjust sāpes, kuras ne vienmēr ir viņu pašu sāpes. Dažreiz šīs sāpes uzveļ kāds pilnīgi svešs cilvēks, teiksim, kāds slaists Kalifornijā vai Luiziānā, ar kuru mums nav bijis tā prieka pat tikties vai pārmīt kādu vārdu. Runājot tiklab no jums prombūtnē esošā dēla Badija, kā arī savā vārdā, — es neredzu veidu, kā izvairīties no reizumis izjūtamajām nelielajām sāpēm, kamēr mēs neesam īstenojuši savas iespējas un pienākumus savos pašreizējos interesantajos un smieklīgajos ķermeņos. Par nelaimi, puse no visām sāpēm ir kāda cita sāpes, kurš vai nu ir tās uzvēlis citiem, vai nezina, kā saņemt tās stingri rokās. Taču, kad mēs būsim īstenojuši savas iespējas un savus pienākumus, dārgie Besij un Les, apsolos, ka mēs aiziesim ar tīru sirdsapziņu un labā noskaņojumā uz jaunu iespēju, kādas mums vēl nekad nebūs bijis. Atkal runājot jūsu mīļotā dēla Badija vārdā, kurš var atgriezties kuru katru brīdi, es dodu jums savu godavārdu, ka viens no mums dažādu iemeslu dēļ paliks, kad otrs dosies projām; es zinu: tam tā jābūt. Es nezīmēju drūmu ainu! Un galu galā tas jau nebūs rīt! Es personīgi dzīvošu vismaz tikpat ilgi kā labi piesūcināts telefona stabs — dāsnus trīsdesmit (30) gadus vai vairāk, un par to nebūt nav jāķiķina. Jūsu dēla Badija ceļš būs pat garāks, jums no sirds jāpriecājas par to. 5ajā laimīgajā starplaikā, Besij, palūdz Lesu izlasīt tālākās piezīmes, kad viņš atgriezīsies no vestibila vai jebkuras citas vietas, kuru būs izvēlējies sev par prieku. Les, es lūdzu Tevi būt pacietīgam ar mums Tavā brīvajā laikā. Pacenties, cik vien ir Tavos spēkos, pārāk neiebilst vai pārāk nenoskumt, ja mēs Tev acīm redzami un aizkustinoši neatgādinām citus, parastus zēnus — iespējams, zēnus no Tavas bērnības. Biežajos melnajos brīžos pasteidzies atcerēties savā sirdī, ka mēs no sākta gala esam ārkārtīgi parasti zēni un no šā parastuma mazliet novirzāmies vienīgi tad, kad tuvojas kaut kas svarīgs vai izšķirošs. Ak Dievs, es atsakos turpināt Tevi sāpināt ar šādām sarunām, taču es nevaru izdzēst nevienu no iepriekšējām sasteigtajām un bezgaumīgajām piezīmēm. Baidos, ka tām būs tā ari jāpaliek. Lai gan es Tev patiešām darītu labu,, ja tās izdzēstu. Galvenokārt pateicoties manai lētajai mīkstčaulībai un gļēvulībai, Tev iepriekšējās dzīvēs jau divas reizes ir bijis ļauts palikt neziņā par šādām lietām; es nezinu, vai spēšu no jauna noskatīties, kā Tu vēlreiz pārdzīvo šādas sāpes. Atliktas sāpes ir viens no pretīgākajiem pārdzīvojumiem.

Kā patīkamu pārmaiņu piedāvāju jums iepriecinošu un visai pacilājošu jaunumu, ko likt uz kārā zoba. Man pašam elpa aizraujas, to iedomājot. Gaidāmajā ziemā vai arī tūlīt nākamajā jūs, Besij un Les, Badijs un šīs vēstules parakstītājs, mēs visi dosimies uz viesībām, vissaturīgākajām un vissvarīgākajām, kādas mums ar Badiju nācies apmeklēt — gan vienam otra harmoniskajā sabiedrībā, gan katram atsevišķi. Sajās viesībās vēlu vakarā mēs tiksimies ar kādu ļoti druknu vīru, kas kādā atpūtas brīdī izteiks mums tiešu darba un karjeras piedāvājumu; tas būs saistīts ar mūsu dabiskajām, šarmantajām dziedātāju un dejotāju spējām, taču tas vēl nebūt nebūs viss. Šis korpulentais kungs ar savu darba piedāvājumu gan pārāk nopietni neizmainīs mūsu bērnibas un priekpilnās jaunības normālo un parasto gaitu, taču varu droši teikt, ka zemestrīce tā būs visai krietna. Taču tā ir tikai puse no mana redzējuma. Varu no sirds teikt, ka otra puse ir daudz tīkamāka manai sirdij. Redzējuma otra puse — satriecošs Badijs pēc neskaitāmiem gadiem, jau zaudējis manu apšaubāmo, mīlošo klātbūtni, raksta par šīm pašām viesībām uz milzīgas, piķamelnas, lieliskas rakstāmmašīnas. Viņš smēķē cigareti un laiku pa laikam ar domīgu un nogurušu žestu noliek plaukstu uz galvas. Viņa mati ir sirmi; viņš ir vecāks nekā Tu pašlaik, Lesi Viņam bija mazliet paplašinātas vēnas uz rokām, tāpēc es viņam pašam par to nemaz neieminējos, daļēji rēķinādamies ar viņa jauneklīgajiem aizspriedumiem pret neglītajām vēnām uz nabaga pieaugušo rokām. Tas nu tā. Jums varētu likties, ka šis redzējums varētu nevilšā liecinieka sirdi pārvērst vienās vātīs, novājināt viņu tiktāl, ka viņš pat nevarētu saņemties pārrunāt to visu ar savu mīļoto un iecietīgo ģimeni. Šoreiz tā gluži nav; vienīgais, kas man bija jāizdara, — man bija ārkārtīgi dziļi jāievelk elpa, lai vienkārši un ātri tiktu galā ar reiboni. Tā bija viņa istaba, kas mani pārsteidza vairāk par visu citu. Tur pilnībā bija piepildījušies visi viņa jaunības sapņi! Tai bija viens no tiem skaistajiem logiem griestos, par kādiem, kā es to lieliski zinu, viņš vienmēr no savas izcilā lasītāja pozīcijas ir tā jūsmojis. Turklāt viņam visapkārt bija brīnišķīgi plaukti ar grāmatām, rakstāmpiederumiem, piezīmju blociņiem, asiem zīmuļiem, melnkoka rīkiem, dārgu rakstāmmašīnu un citām satraucošām personīgām lietām. Ak Dievs, kādā sajūsmā viņš būs, kad ieraudzīs šo istabu, pieminiet manus vārdus! Tas ir visnomierinošākais un visatraisošākais, un, iespējams, visbrīvākais redzējums manā mūžā. Bezatbildīgi izsakoties, man pat nebūtu iebildumu, ja tas būtu pēdējais redzējums manā mūžā. Taču tie divi mokošie nelielie vārtiņi manā uztverē, kurus es minēju pagājušajā gadā, nebūt vēl neveras ciet; kādā steidzīgā gadā varbūt notiks lūzums. Ja tas būtu atkarīgs no manis, es šos vārtus aizvērtu pats; tikai trijos vai četros gadījumos — kā šajā reizē — redzējuma raksturs bija to zaudējumu vērts, kādi tiek nodarīti normalitātei un dvēseles mieram, kā arī — vecāku dzīves netraucētajam ritumam. Es tomēr lūdzu jūs tikai iedomāties, cik burvīgi ir ieraudzīt šo zēnu, jūsu dēlu Badiju, piecgadīgu puisēnu, kas jau tagad ir gatavs galvu zaudēt katra zīmuļa dēļ, vienā mirklī kļūstam par īstu melnīgsnēju rakstnieku! Kā es vēlētos attālā nākotnē nogulties uz kāda jauka mākonīša — varbūt ar labu, stingru Northern Spy ābolu rokā —, lai līdz pēdējam vārdam izlasītu visu, ko viņš raksta par šīm notikumiem bagātajām viesībām! Es ceru, ka pirmais, ko aprakstīs šis talantīgais zēns, šis diezgan nobriedušais melnīgsnējais rakstnieks, būs mūsu stāvu brīnišķīgais izvietojums viesistabā pirms došanās ceļā minētajā vakarā. Kad īsti liela ģimene gatavojas doties uz viesībām vai pat tikai vienkārši aizstaigāt līdz restorānam, nekas nevar būt brīnišķīgāks kā kustībai gatavo, nepacietīgo cilvēku pozas viesistabā, kamēr viņi gaida, līdz beidzot būs gatavs kāds tūļa! Domās es lūdzu aizkustinošo sirmo rakstnieku tālajā nākotnē sākt ar brīnišķīgajām ķermeņu pozām viesistabā; manuprāt, tas ir visbrīnišķīgākais sākums! Goda vārds, viss tā vakara redzējums no sākuma līdz galam ir vērojams ar atturīgu prieku. Tas ir lieliski, cik skaisti šajā pasaulē viens otru atrod atrisušie gali, ja vien tiek gaidīts ar pienācīgu pacietību, labprātību un aklu ticību. Ja Tu, Les, esi atgriezies no vestibila: es zinu, ka Tu cienīgi spēlējies ar neticību Dievam vai Providencei — varbūt kāds cits vārds Tev šķiet mazāk satracinošs vai mulsinošs, taču šajā svelmainajā, neaizmirstamajā mana mūža dienā dodu Tev godavārdu, ka neviens nevar pat cigareti aizdedzināt, ja nav saņēmis tam māksliniecisku Universa atļauju! «Atļauju» ir pārāk skaļi teikts, tomēr ir jābūt kādam, kas piekrītoši pamāj ar galvu, pirms cigaretes gals var pieskarties sērkociņa liesmai. Arī tas ir pārāk skaļi — man jāsaka, ar visu ķermeni jūtot nožēlu. Esmu pārliecināts, ka Dievs laipni uzliktu sev piemērotu cilvēka galvu, lai varētu pamāt kādam savam pielūdzējam, kuram patiktu Viņu tā iztēloties, taču man personiski nebūtu patīkami, ka Viņš uzliktu cilvēka galvu, un es, iespējams, pagrieztos uz papēža un dotos prom, ja Viņš to uzliktu mana apšaubāmā labuma vārdā. Tas, bez šaubām, ir pārspīlējums; tieši no Viņa. jau nu es nekādi nevarētu aiziet prom, pat ja no tā būtu atkariga mana dzīvība.

Sev par uzjautrinājumu pavisam negaidīti sēžu šeit viens pamestā bungalo un raudu vai elsoju — var teikt vienādi vai otrādi. Tas pāries vienā mirklī, par to es nešaubos; taču brīžos, kad sevi neuzmani, ir skumji un nogurdinoši apzināties, cik apnicīgs zēns esmu bijis kādus septiņdesmit piecus līdz astoņdesmit procentus no savas dzīves. Pats pēc savas gribas es apgrūtinu jūs katru atsevišķi un visus kopā, vecākus un bērnus, ar ļoti garu, apnicīgu vēstuli, kas līdz malām pilna ar manu kokaino vārdu un domu straumi. Sev par aizstāvību jāsaka, ka tā vismazāk ir mana vaina, ja tas tā krīt acīs; starp daudziem citiem apgrūtinošiem apstākļiem jāmin arī mani šaubīgie gadi un nepilnā pieredze, kuru dēļ ir ļoti viegli krist par upuri augstam stilam un sliktai gaumei, negribētas izrādīšanās uzliesmojumiem. Dievs mans liecinieks, es cenšos ar to tikt galā. Taču bez izcila skolotāja, pie kura varētu griezties ar pilnīgu dabiskumu un uzticēšanos, tā ir cīņa ar daudziem soda punktiem. Ja kādam nav izcila skolotāja, tas viņam jārada savā prātā; tādam, kas dzimis ar bailīgu sirdi — kā es —, tas ir riskants pasākums. Manai aizstāvībai viegli var redzēt cauri — esmu nogulējis te visu dienu, iztēlodamies jūsu sejas, Besij un Les, pamīšus ar bērnu pievilcīgajām, svaigajām sejiņām; tātad nepieciešamību pēc ciešas saskares ar jums noteikuši apstākli. «Nost saites, brīve svētā,» sauc lieliskais Viljams Bleiks. Tas ir gan pareizi, taču nav sevišķi viegli lieliskās ģimenēs ar jaukiem cilvēkiem, kas kļūst mazliet nervozi vai galīgi pārguruši, kad viņu mīlošais vecākais dēls un brālis lamā visas iespējamās saites.

Iemesls, kura dēļ esmu gultā, ir visai uzjautrinošs, un ar tā paskaidrošanu es esmu pārāk ilgi vilcinājies, taču tas nesaista manu uzmanību tik lielā mērā, kā varētu saistīt. Vakar ķibeles bagātīgi sekoja cita citai. Pēc brokastīm visiem jaunākajā un vidējā grupā bija jāiet zemenēs; tā bija, iespējams, pēdējā šaubīgā reize šovasar. Un šajā rīta cēlienā es savainoju savu sasodīto kāju. Līdz zemeņu vietai mēs nobraucām jūdžu jūdzes mazos, sagrabējušos, vecmodīgos un kaitinošos ratos, galīgā graustā, ko vilk^ divi zirgi, lai gan vajadzētu vismaz četrus. Vienā koka riteņa rumbā bija iesprausts jokains dzelzs gabals, un, kad stūmām tos Dieva nolādētos ratus laukā no dubļiem (iepriekšējā dienā bija gāzis kā no spaiņa, un tādai zemeņu ekspedīcijai ceļš bija pārlieku sacūkots), tas iedūrās manā gurnā vai ciskā — krietnu collu un trīs ceturtdaļas vai pat visas divas collas dziļi. Kaitinošas melodrāmas garā mani ar Hepija kunga motociklu — arī Dieva nolādētu — steidzīgi nogādāja uz lazareti, kas atradās kādas trīs jūdzes atpakaļ. Bija daži nenozīmīgi, uzjautrinoši momenti. Laikam gan vispirms ar nožēl u jasa.<a. ka man ir ļoti grūti pret Hepija kungu neizturēties vismaz augstprātīgi un indīgi. Es cenšos ar to tikt galā, taču šis vīrs izcel gaismā slepenus ļaunuma krājumus, par kuriem biju domājis, ka esmu no tiem atbrīvojiesjau pirms daudziem gadiem. Sev par vārgu aizstāvību jāatzīmē, ka trīsdesmitgadīgam vīrietim jau nu gan nav nekāds prāta darbs likt sīkiem un bezpalīdzīgiem zēniem stumt ārā no dubļiem kādus sasodītus ratus, kad nepieciešama pamatīga sešu jaunu, brangu zirgu komanda. Mans ļaunums šāvās uz priekšu kā čūska. Pirms devāmies ar motociklu ceļā, es viņam sacīju, ka mēs ar Badiju, kā viņam labi zināms, esam — tāpat kā mūsu vecāki — pieredzējuši un patiešām talantīgi dziedātāji un dejotāji, lai gan pagaidām vēl amatieri. Es viņam norādīju, Les, ka Tu droši vien piedzīsi pēdējo grasi no viņa, ja es no saindēšanās, asins zuduma vai gangrēnas savu smieklīgo kāju zaudēšu. Viņš izlikās

neiebilstam pret šo galīgo muļķību vai pat neievērojam to; viņa motocikla vadītāja prasmei tas tomēr par labu nenāca: pirms sasniedzām mērķi, viņš divas reizes gandrīz mūs iedzina kapā. Kaut gan — tikai un vienīgi no mana viedokļa — tā kopš paša sākuma bija smieklīga situācija. Par laimi, ja situācija ir pietiekoši jocīga vai smieklīga, manai asiņošanai ir tendence samazināties. No otras puses, lai gan es personīgi labprāt piedēvēju asiņošanas apturēšanu situācijas smieklīgumam, iespējams, ka tā sasodītā motocikla sēdeklis iedarbojās uz kādu no maniem akupresūras punktiem; parasti tic ir visai elastīgi, ar patīkamu pulsu. Taču nav šaubu, ka llepija kungs nebūt nebija iepriecināts, ieraudzīdams, ka jaunais nometnes dalībnieks, ar kuru viņu saista vienīgi nometnes dalībnieku saraksts un nauda, nošķiedīs ar asinīm viņa jaunā motocikla sēdekli, riteni, dub|usargu un riepas.

Par to, ka viņš tās uztvertu kā savas asinis, nevar būt ne runas; viņš pat Hepija kundzes asinis neuztvertu kā savējās, kā tad viņš varētu izjust cilvēcisku sakaru ar viņam sveša, uzkrītoša, visai neglīta un ērmota izskata bērna asinīm?

Lazaretē, amizantā slaktūzī, Kalgerijas jaunkundze ļoti veikli un kārtīgi iztīrīja brūci un mani pārsēja. Sī jaunā meiča, diplomēta žēlsirdīgā māsa, kuras vecumu nezinu, nepavisam nav lieliska vai jauka, taču viņai ir tvirts un izcils ķermenis, ar kuru lielākā daļa audzinātāju un viens vai divi dalībnieki no vecākās grupas ļoti cenšas nonākt fiziskā tuvībā, pirms atgriezties koledžā. Domāju, ka tas ir parastais stāsts. Viņa ir rāma būtne bez jebkādām personiskām dotībām vai spējām izdarīt saprātīgus, patstāvīgus lēmumus. Aiz neskaitāmām maskām paslēpies viņas samulsums un ļaunu vēstošais satraukums par to, ka, Hepija kundzei noejot no skatuves, viņa nometnē palikusi vienīgā aplidojamā sieviešu dzimtas skaistule. Būdama atturīga, pasīva meiča ar tādu balsi, kas lazaretē izklausās ļoti kompetenti, viņa atstāj iespaidu, ka kutelīgās situācijās allaž saglabā vēsu prātu, taču tā ir tikai aizkustinoša poza. Runājot tiešu valodu, šī jaunā sieviete varētu būt zaudējusi galvu jau pirms dzimšanas; šajā spēles posmā tā noteikti vairs nav viņai uz pleciem. Tikai viņas maldinošā balss, kas tiklab ēdnīcā, kā lazaretē skan vēsi un kompetenti, ļauj viņai izsprukt no augšminēto pasniedzēju un vecākās grupas puišu nagiem, kuri visi ir jauni, ļoti veselīgi, ļoti rupji — ja ir vairāki kopā — un gandrīz vai cietsirdīgi uzmanīgi pret jūtīgām meičām, it sevišķi tādām, kas nav apveltītas ar klasisku skaistumu. Situācija ir bīstama un satraucoša, taču manas rokas ir saistītas. Jau no pirmā acu uzmetiena ir skaidrs, ka viņa nekad neko nav skaidri un atklāti pārrunājusi ar saviem paziņām — nedz ar bērniem, nedz ar pieaugušajiem —, tā ka šajā ziņā viņa ir nepieejama; tomēr, tā kā priekšā vēl ir vesels mēnesis nometnes dzīves, es par viņas drošību negalvotu, ja viņa būtu mana meita. Jautājums par nevainību, protams, ir visai kutelīgs; par kritērijiem šajā jautājumā, ar kuriem esmu uzmanīgi iepazinies grāmatās, var strīdēties un karsti debatēt, taču tas šeit nav būtiskākais. Būtiskākais šeit ir tas, ka šis meitēns, gadus divdesmit piecus vecā Kalgerijas jaunkundze, bez savas galvas uz pleciem un ar balsi, kas skan maldinoši kompetenti un liecina par lielisku nelielu prātiņu, nav spējīga ar dziļu, personisku cieņu un nosvērtību lemt par tik svarīgu lietu kā pašas jaukā jaunavība; tāda ir mana svēta pārliecība. Protams, tā diemžēl nav nedz labāka, nedz svētāka kā jebkura cita cilvēka svēta pārliecība. Ja dienu un nakti nesaudzīgi neuzraudzīsim daudzos dažādos viedokļus šajā pasaulē, tie viegli var atņemt veselo saprātu; es nepārspīlēju; galu galā, cik ilgi var vadīties no satrunējušiem un nedrošiem kritērijiem, kuri gan ir ļoti aizkustinoši un humāni, kad tos pētām, cienām vai atbalstām, bet kuri ir gatavi izšķīst gabalu gabalos, krasi mainoties sabiedrībai vai dekorācijām? Tu, dārgā Besij, man visu manu mūžu jautā, kāpēc es uzvedos kā labsirdīgs suns; daļēji tas notiek tieši tāpēc. Vispirms jau es esmu vecākais dēls mūsu ģimenē. Padomā, cik vērtīgi, patīkami un satraucoši būtu, ja varētu laiku pa laikam pavērt muti, lai izteiktu kaut ko citu, nevis tiešu, gatavu un apšaubāmu viedokli. Par nelaimi, kā jau īsts mazgadīgs muļķadesa, es mazliet pinkšķu, rakstīdams šo piezīmi. Un, par laimi, man šajā gadījumā ir savs iemesls pinkšķēt. Ja Tu izsecināsi, ka ir lietas, par kurām man ir sava pārliecība, piemēram, šīs dāmiņas zaudētā vai saglabātā jaunavība, un ir lietas, kuras es uzskatu par neapstrīdamiem un vērā liekamiem faktiem, tad Tu gan būsi patīkami un viegli tikusi pie secinājuma, taču būsi rūgti maldījusies, «Rūgti» ir par skaļu teikts, taču tu būsi aizšāvusi garām vismaz par jūdzi. Nezinu nevienu neapstrīdamu un vērā liekamu faktu, kas nebūtu vismaz brālēns — ja ne tuvāka rada — personiskajam viedoklim. Teiksim — ja Tu spēj izturēt nelielu, paviršu paskaidrojumu, dārgo Besij —, Tu nesteidzīgi atgriezies mājās no vakara izrādes un mierīgi apvaicājies mājiniekam, kas atver durvis, tas ir, man, Tavam ķertajam dēlam Slmoram Glāsam, vai dvīņi ir jau nomazgājušies. Es ar vistīrāko sirdsapziņu atbildu, ka ir. Mans nesagraujamais personiskais viedoklis ir tāds, ka es pats personīgi esmu viņu lunkanos un izvairīgos ķermeņus iegremdējis vannā, es pats personīgi esmu uzstājis, lai viņi lieto ziepes, nevis vienkārši piegāž grīdu ar ūdeni un piešļaksta visapkārt. Manas jaunās rokas ir pat vēl aizvien mitras no šā pienākuma pildīšanas! Ļoti gribētos teikt: tas ir neapstrīdams un vērā liekams fakts, ka dvīņi tikuši nomazgāti, kā bija vēlēts! Nekā nebiji Neapstrīdams un vērā liekams fakts nav pat tas, ka dvīņi ir mājās! Galu galā uzmācas šaubas pat par to, atļaušos teikt, vai vispār jelkad mūsu ģimenē ir bijuši kādi burvīgi dvīņi ar žiglām mēlēm un jocīgām ausīm! Gluži kā brīvprātīgi cietumnieki mēs esam spiesti balstīties uz pieticīgo informāciju, ko neviltotā ticībā sniedz mūsu acis, rokas, ausis un vienkāršās, aizkustinošās smadzenes, lai visai pašķidri pamatotu, ka šajā skaistajā un satracinošajā pasaulē vispār jelkas ir saucams par neapstrīdamu un vērā liekamu faktu. Vai Tu to sauc par izcilu kritēriju? Es — ne! Nav ne mazāko šaubu, ka tas ir ļoti aizkustinoši, taču izcils nu gan tas nav nekādā gadījumā. Tā ir pilnīga un akla uzticēšanās saviem aizkustinošajiem personiskajiem jutekļiem. Tu taču zini vārdu «vidutājs»; pat cilvēka smadzenes ir apburošs vidutājs! Es esmu piedzimis bez jebkādas pārspīlētas uzticības jelkādam vidutājam šajā pasaulē, kas gan ir visai neveiksmīga situācija, tas ir skaidrs, taču es nedrīkstu palaist garām īsto brīdi, kad pateikt jums jautro patiesību šajā lietā. Taču šeit mēs esam nonākuši krietni tuvāk smagajam jautājumam par pastāvīgo jucekli manās smieklīgajās krūtīs. Lai gan man nav ne mazākās uzticības vidutājiem, personīgiem viedokļiem, kā ari neapstrīdamiem un vērā liekamiem faktiem, savā sirdī es tomēr tos visus bezgalīgi mīlu; mani bezgalīgi, līdz pat dvēseles dziļumiem aizkustina brašums, ar kādu visas lieliskās cilvēciskās būtnes uzticas šai apburošajai, pieticīgajai informācijai katru mīļu brīdi! Mans Dievs, cilvēciskās būtnes ir tik braši radījumi! Pat vispēdējais aizkustinošais zaķapastala šajā pasaulē ir neizsakāmi brašs! Uzņemt visu šo nedrošo jutekļu vielu par tīru, burvīgu monētu! Un tajā pašā laikā ir skaidrs, ka tas ir burvju loks. Man ir bēdīga pārliecība, ka visiem tas būtu jauks un paliekošs ieguvums, ja kāds šo burvju loku salauztu. Tomēr bieži vien mēs vēlamies, lai ar to nebūtu tik sasodīti jāsteidzas. Neviens nekad nav vairāk šķirts no saviem apburošajiem, mīļajiem cilvēkiem kā tad, kad tikai vien pieskaras šiem delikātajiem jautājumiem. Diemžēl arī es pats traki steidzos; man jāatsaucas uz šīs dzīves īslaicīgumu. Laikā, kas man šajā veidolā pietiekamā daudzumā, taču savā ziņā visai skopi atvēlēts, es šai problēmai meklēju atrisinājumu, kas nebūtu cietsirdīgs un būtu godīgs. Taču šeit es nometu šo tēmu kā karstu kartupeli; es esmu tik tikko ieskrāpējis vienu no tā mizu miriādes.

Loti pamatīgi un amizanti pārsējusi manu kāju, vienlaikus uzturot vēsu un maldinoši kompetentu sarunu, kas katram cilvēkam ar vāju paškontroli varētu izraisīt vēlēšanos iedzert, Kalgerijas jaunkundze, iedevusi kādu uzjautrinošu kruķi, aizsūtīja mani atpakaļ uz bungalo gaidīt ārstu, kuram bija jāierodas no Hepvērtas pilsētiņas, kur viņš dzīvo un nodarbojas ar savu šaubīgo praksi. Viņš, šis ārsts, ieradās pēc trešās ēdienreizes un aiztransportēja mani atpakaļ uz lazareti, lai uzliktu manai kājai vienpadsmit (11) šuves. Sajā sakarā radās kāda sasodīti nepatīkama problēma. Man piedāvāja vieglu anestēziju, no kuras es laipni atteicos. Jau pirmajā brīdī uz Hcpija kunga sasodītā motocikla es pārtraucu sāpju pārraidi no kājas uz smadzenēm — tīri paša ērtību labad. Nebiju lietojis šo metodi kopš tā nelielā negadījuma ar manu žokļa kaulu un lūpām pērnajā vasarā. Dažkārt mēs krītam izmisumā par to; vai kāda dīvaina mūsu iemaņa mums maz noderēs vairāk par vienu reizi mūžā, ja vispār noderēs kaut vai tikai vienu, — taču tā noteikti noderēs, ir tikai mazliet jāpaciešas; kopš esam šeit, es divas reizes esmu pat sasējis jūrnieku mezglu, lai gan man likās, ka tas jau nu nekad nenoderēs! Kad es pieklājīgi atteicos no anestēzijas, ārsts nosprieda, ka gribu izrādīties, un Hepija kungs savukārt šo viņa idiotisko iedomu atbalstīja. Kā tāds muļķis kopš dzimšanas, kas, varat būt pārliecināti, es arī esmu, es savā muļķībā nodemonstrēju, ka tiešām esmu pārtraucis sāpju novadīšanu. Būtu bijis vēl muļķīgāk un pat visai agresīvi, ja es būtu pateicis tieši viņu pacietīgajās sejās, ka uzskatu par labāku nejaut ne sev, ne kādam citam mūsu ģimenes zēnam vai meitenei atļaut izslēgt apziņu nenozīmīgu iemeslu dēļ; kamēr netieku pie plašāka tēmas izklāsta, atzīmēšu tomēr, ka sevis apzināšanās stāvoklis man nav visai dārgs. Pēc dažām minūtēm karstu un nejēdzīgu debašu ar Iīepija kungu es no ārsta izcīnīju piekrišanu aizšūt manu brūci, man paliekot pie pilnas apziņas. No pieredzes zinu, ka Tev tā ir amizanti sāpīga tēma, dārgā Bcsij, taču varu Tev apgalvot: laiku pa laikam man ir apbrīnojami ērti, ka man ir seja, kuru, nenopietni runājot, spēj mīlēt vienīgi māte, — ar pretīgu degunu un galīgi vārgu žokli. Ja es būtu puslīdz skaists zēns ar daudzmaz simpātisku izskatu, esmu gandrīz pārliecināts —• viņi būtu piespieduši mani piekrist anestēzijai. Pie tā neviens nav vainīgs, man Tev steidzīgi jāsaka; būdami cilvēki ar personīgiem uzskatiem un smadzenēm, mēs reaģējam uz jebkurām skaistuma drumslām, kurām tiekam klāt; es jau nu pats pilnīgi bezcerīgi!

Pēc tam, kad mana kāja bija aizšūta — to Badijam viņa vecuma dēļ nebija atļauts ne vērot, ne būt tur klāt —, es tiku steidzīgi nogādāts atpakaļ bungalo un novietots guļvietā. Laimīgā kārtā visas gultas lazaretē bija aizņemtas; vairākiem zēniem ar augstu temperatūru un man atļāva palikt savos bungalo, līdz atbrīvosies kāda gulta. Sīs grūtības ar gultām man bija kā debesu dāvana. Sī patiešām ir pirmā brīvā, mierīgā un pilnvērtīgā diena kopš izkāpšanas no vilciena, un tieši tāpat tas ir Badijam, kuram Hepija kungs atļāva visu dienu nepiedalīties nevienā pasākumā, lai varētu izpildīt manus lūgumus. Daudz netrūka, un viņš šo atļauju nebūtu saņēmis, taču Hepija kungam galu galā tomēr likās prātīgāk to dot, lai nebūtu aci pret aci jātērzē ar Badiju, jo ērti zēna klātbūtnē viņš vis nejutās. Tādējādi ir arī savs labums no amizantā naidīguma starp viņiem abiem, kas sevišķi audzis augumā kopš pirmdienas pārbaudes. Pirmdienas pārbaudē, kuru es personīgi uzskatu par nepiedodamu un apvainojošu sodību visiem nometnes zēniem, Hepija kungs ieradās bungalo, kad mēs visi stāvējām miera stājā, un pilnīgi izsunīja

Badiju par to, ka jūsu dēls nav uzklājis gultu tā, kā to darījis viņš, Hepija kungs, kad viņš bijis kājniekos un brīnumainā kārtā iespējis nezaudēt to sasodīto karu. Manā klātbūtnē viņš izgāza pār Badiju vairākus pilnīgi nevajadzīgus apvainojumus. Vērojot jūsu dēla Badija seju, kurš, es jums galvoju, bija pilnīgi spējīgs aizstāvēt sevi pats, es neiejaucos un neiebildu pret šiem zvērīgajiem apvainojumiem. Es pilnīgi uzticos šā jaunā cilvēka spējām sevi aizstāvēt visos gadījumos, un šis gadījums nebija izņēmums. Tieši tad, kad Hepija kungs brēca uz Badiju, likdams viņam sarkt visu bungalo iemītnieku un savu biedru priekšā, viņš vēsā mierā nostrādāja to amizanto gājienu ar savām burvīgajām, izteiksmīgajām acīm — aizbolīdams tās aiz savām skaistajām, melnajām uzacīm, kas tiem, kuri nekad nav redzējuši viņu tā izrīkojamies, liekas pavisam spocīgi. Es šaubos, vai Hepija kungs kaut reizi mūžā bija redzējis kādu tā darām. Satraukts un samulsis, lai neteiktu vairāk, viņš momentāni pārgāja pie Midža Imingtona gultas, pilnībā pametis kaujas lauku un aizmirsis pat izteikt vēl kādu piezīmi jūsu pašpaļāvīgajam dēlam! Ak Dievs, viņš ir brašs un jautrs zēns saviem pieciem gadiem! Es jūs lūdzu, sakopojiet visu savu lepnumu un veltiet to šim mazajam zēnam! Viņam jābūt klāt kuru katru brīdi, un, es domāju, viņš ļoti vēlēsies arī pats pierakstīt dažas rindiņas. Taču, kamēr viņa vēl nav, es jūs lūdzu neuzstāt, ka man būtu jāaicina viņu būt delikātam pret Hepija kungu; svarīgs nav delikātums, svarīgi ir tas, lai viņš zinātu, 'kad lietot savu atjautību, lai aizstāvētu sevi un savu mūža darbu no nejaušiem nelabvēļiem, nenodarot viņiem nopietnu ļaunumu.

Sveiki uz kādas dienas vai stundas īsu laiciņu! Man vajadzētu būt vienkārši žēlsirdīgam un iejūtīgam pret jums; varu jums galvot, mani vecāki un viņu bērni: jūs visi esat pārāk labi, lai jums būtu dēls, kas jūs tā izmanto, taču es tur nekā nevaru darīt. Tas nav vārdos izsakāms, kā mums jūsu pietrūkst. Te nu ir viena no nedaudzajām cilvēka mēles vērtīgajām iespējām. Besij, lūdzu, veltī mazliet vērības tam nelielajam jautājumam, par kuru mēs jau runājām. Tāpat, lūdzu, mēģini vairāk atslēgties izrāžu starplaikos, kad esi ceļā; kaut vai tāpēc, ka — par citiem iemesliem man šobrīd nav tiesību īsti atklāti runāt — Tu atpūties vismazāk un nogursti visvairāk tieši tad, kad visstiprāk ilgojies pamest skatuvi. Lūdzu Tevi, nesteidzini to. Lūdzu Tevi — kal dzelzi, par kuru mēs runājām, tikai tad, kad tā patiešām ir karsta. Citādi, ja Tu atmetīsi ar roku savai izcilajai karjerai pēc nieka 28 gadiem, neņemot vērā, cik daudz spožu gadu Tev jau ir bijis, tā būs tirgošanās ar likteni neīstajā laikā. īstajā laikā, esi droša, ar likteni var tikt galā apdullinošā triecienā, taču neīstajā laikā kļūdas diemžēl ir parasta lieta un maksā dārgi. Atceries mūsu nopietno un intīmo sarunu tajā dienā, kad saņēmām jauno, skaisto plīti: vienmēr, kad manis minētajos brīžos Tu neesi nodarbināta uz skatuves vai iegrimusi kādā grūtā pasākumā, lūdzu, pacenties elpot tikai ar kreiso nāsi, citā laikā ātri pārslēdzoties atpakaļ uz labo nāsi. Lai sāktu elpot ar vajadzīgo nāsi, mazliet Tev atgādināšu: cieši ievieto dūri pretējā padusē un spied ar to ne sevišķi stipri vai arī vienkārši nogulies dažas minūtes uz vēlamajai nāsij pretējā sāna. Vēlreiz apliecinu, ka nekas neliedz to visu darīt pat ar visīstāko nepatiku, taču, kamēr nepatika aug augumā, centies domās nocelt cepuri Dieva priekšā par cilvēka ķermeņa lielisko sarežģītību. Vai tad ir tik grūti pagodināt šo neaptveramo mākslinieku ar īsu, sirsnīgu sveicienu? Vai tad nav ļoti kārdinoši nocelt cepuri par godu kādam, kas ir brīvs vienlīdz droši staigāt gan pa mistiskiem, gan gluži parastiem ceļiem? Ak Dievs, tas ir lielisks Dievs, kas mums ir! Kā jau es minēju toreiz, kad mēs baudījām pirmos priekus par jauno virtuves iekārtu, šo nāšu vingrinājumu var atmest tajā pašā mirklī, tiklīdz patiesi un pilnīgi uzticas Dievam visā, kas attiecas uz elpošanu, redzēšanu, dzirdēšanu un visām citām satriecošajām organisma funkcijām; tomēr visi mēs esam tikai cilvēciskas būtnes, sasodīti paviršas šajā savā uzticībā — visu to laiku, kad neesam krituši izmisumā. Lai atsvērtu šo tiklab aizkustinošo, kā mānīgo nolaidību, lai patiešām pilnīgi paļautos uz Dievu, mums jāatgriežas pie mūsu pašu apgrūtinošajiem, prātīgajiem līdzekļiem; taču arī tie nepieder mums — kas ir otra šīs medaļas jocīga un brīnumaina puse; šie apgrūtinošie un prātīgie līdzekļi arī ir Viņa! Tāds ir tieši mans viedoklis šai jautājumā, taču'tas nebūt nav tikai impulsīvs.

Ja manas vēstules tālākā daļa liekas pārāk steidzīga un bezpersoniska, lūdzu mani atvainot; vēstules atlikurnu veltīšu vārdu un frāžu taupīšanai, kas ir manas rakstu valodas vājākais punkts. Ja es liekos pavisam salts un steidzīgs, atcerieties, ka es tā rakstu tikai treniņa nolūkā un ka nevar būt pat runas par to, ka es būtu salts un steidzīgs attiecībā pret jums — gan vecākiem, gan bērniem!

Kamēr nav vēl izkritis no prāta, rakstot strupo vēstules atlikumu, es lūdzu Tevi, Besij, uz ceļiem nometies: dziedi Tavā pašas nemākslotajā balsī, kad kopā ar Lesu ierakstīsit «Bambalīnu»! Es Tevi lūdzu nedziedāt Tavā ierastajā, drošajā veidā, kas izklausās tā, it kā Tu skatuves vidū sēdētu kādās sasodītās šūpolēs, virs galvas pacēlusi smalku saulessargu; tas ļoti viegli un dabiski izdodas tādām kā Džūlija Sandersone, kura nenoliedzami ir patīkama izpildītāja, taču Tu savā sirdī esi nevaldāma, satraucoša persona, kurā verd aizkustinoša tiešuma un pievilcīgas kaislības avoti! Les, ja Tu atkal esi uz vietas, es arī Tev kaut ko lūgšu. Lūdzu, kad Tu nākošo reizi ierakstīsies platē, ļoti stipri pacenties izdarīt to, ko es Tev tagad lūgšu. Jebkurš vārds vai gara zilbe, kas veido atskaņas ar «ai», ir Tev ļoti viltīgas un bīstamas! Tur tik viegli var uzskriet uz sēkļa! Izņemot reizes, kad Tu dziedi publikai vai esi aizrāvies karstā un niknā diskusijā pie ģimenes pavarda, Tavs akcents, es Tev galvoju, nevienam vairs nav manāms — ja nu vienīgi Badijam vai Bubū, vai vēl kādam, kas nolādēts ar nežēlīgu dzirdi. Lūdzu, nepārproti šīs piezīmes. Es personīgi esmu bezcerīgi iemīlējies Tavā akcentā; tas ir vienkārši aizkustinošs. Taču jautājums ir par to, kā Tavs akcents izklausās miljardiem cilvēku ar ausīm, kurām nav laika vai vēlēšanās ieklausīties bez aizspriedumiem; franču, īru, skotu, dienvidnieku, zviedru, ebreju akcents klausītājiem visumā šķiet pieņemami atšķirīgs un tīkams, taču jauks, nemaskēts austrāliešu akcents viņiem nešķiet derīgs apjūsmošanai; censties iepatikties vai izklaidēt tikai pašas iepatikšanās vai izklaidēšanas dēļ — tas der katram. Tas ir bēdīgs stāvoklis, kas sakņojas vispārējā stulbumā un snobismā, taču uz to jāreaģē rekordātrumā! Ja Tu spēj to izdarīt bez īpašas piespiešanās, nejuzdamies nelaimīgs, neaizvainodams un neaizskardams Tavas bērnības kārtīgos, apburošos austrāliešus, lūdzu, neļauj savam akcentam nokļūt uz plates, kaut arī mēs, Tavi radinieki, esam iemīlējušies tajā līdz ausīm. Vai

Tu dusmojies uz mani? Lūdzu, nedusmojies uz mani! Mana vienīgā savtīgā interese šajā smagajā jautājumā ir Tevis paša dziļā, mokošā vēlēšanās beidzot radīt uzvarošu gabalu. Pienācīgi atvainojoties, es novēršos no šā slidenā temata; es Tevi mīlu, vecais.

Turpmākās sasteigtās piezīmes ir domātas dvīņiem un Bubū. Taču mīļi palūdziet Bubū tās izlasīt pašai bez jebkādas vecāku palīdzības, ko viņa pilnīgi ir spējīga izdarīt! Sī burvīgā, melnacainā meitene var to izdarīt, ja vien papūlēsies!

Bubū, vingrinies rakstīt pilnus vārdus! Mani neinteresē atsevišķi alfabēta burti! Un neieslīgsti atkal vispārpieņemtajos aizbildinājumos! Nekad neaizstāvies ar savu nelielo gadu skaitu, es Tevi lūdzu! Nesāc atkal stāstīt, ka Mārtinai Breidijai vai Lotai Daviljai, vai vēl kādam citam Tev pazīstamam četrgadīgam bērnam neliek raiti lasīt un rakstīt. Es neesmu viņu zemiskais brālis; es esmu Tavs zemiskais brālis. Es jau Tev dažkārt esmu devis goda vārdu, ka Tu pēc dabas esi nenokausējama lasītāja, gluži tāpat kā Badijs un es pats; ja Tu tāda nebūtu, es izsētu savu zemiskumu visos vējos, priecīgs, ka ticis vaļā! Nenogurdināmam lasītājam ir ļoti vēlams sākt agri lietot ne tikai acis, bet arī spalvu. Iedomājies, kāds neizsakāms prieks būtu kredīta pusē ierakstīt, ka Tu savam pārsteidzošajam brālim un man pašam mūsu pagaidu trimdā esi nosūtījusi kādu pastkartīti! Ja vien Tu zinātu, kā mēs jūsmojam un priecājamies par Tavu rokrakstu un neiedomājamo vārdu izvēli! Vienkārši uzvelc divus vai trīs vārdus savā parastajā manierē uz kartītes un nones to uz pastkastīti vestibilā vai atdod istabenei — kā nu pati gribi. Bez tam, mana dārgā, mīļā un neaizmirstamā Beatrise Glāsas jaunkundze, lūdzu, cītīgi pilnveido savas manieres un uzvedību kā privātajā dzīvē, tā sabiedrībā. Mani gan daudz mazāk interesē tas, kā Tu uzvedies sabiedrībā, nekā tas, kā Tu uzvedies, kad pilnīgi viena atrodies tukšā istabā; kad Tu nevilšus dziļi ieskaties vientuļā spogulī, ļauj, lai tur atspoguļojas meitene ar satriecošu takta izjūtu un mirdzošām, melnām acīm!

Volt, mēs saņēmām no Besijas Tavu vēstījumu. Bijām ļoti priecīgi, kaut gan tas, patiesību sakot, bija draņķīgs no sākta gala. Mēs esam sasodīti noskaņoti slēpties aiz sava nelielā gadu skaita. Triju gadu vecumā nevienam pašam nav nekāda aizbildinājuma nedarīt tās vienkāršās lietas, par kurām mēs runājām taksometrā pa ceļam uz staciju; atskatoties es nosmejos par banālajiem nostāstiem un paradumiem, kas cieši tiek saistīti ar triju gadu vecumu! īstenībā Tu pats, iespējams, vairāk kā jebkurš cits man zināms cilvēks esi spējīgs veselīgi, skaļi pasmieties par šiem aizspriedumainajiem nostāstiem! Ja ir tik «velnišķīgi karsts», kā Tu ziņo, ka nevar trenēties, tad valkā savas stepa kurpes vismaz ēdienreizēs, kad Tavas kājas paslēptas zem galda, vai kamēr klīsti apkārt pa istabām vai jūsu viesnīcas vestibilu; lai nu kā, bet tām jābūt Tavās pievilcīgajās, maģiskajās kājās vismaz 2 stundas katru dienu.

Veiker, tas pats lūgums, īsti nelietīgs un tirānisks, ir par žonglēšanu šajā karstumā! Ja ir sasodīti karsts žonglēšanai, šādās dienās vismaz nēsā līdzi kabatā savus iecienītākos piemērota lieluma žonglēšanas priekšmetus. Es zinu, ka Badijs līdz ar mani būs apmierināts, ja jūs, nesalīdzināmie zēni, vēl šovakar pat atteiksieties katrs no savas izvēlētās karjeras. Taču pagaidām jūs neesat nonākuši pie šāda lēmuma; un, kamēr jūs nebūsiet pie tā nonākuši, ir sasodīti nepieciešami, lai jūs patiešām nešķirtos no pašu izvēlētās karjeras pat uz 2 vai 2V2 stundām. Jūsu stepa kurpes un žonglēšanas priekšmeti jums jāuzskata par saviem nesaprātīgajiem un greizsirdīgajiem mīluļiem, kuri nespēj izciest jūsu prombūtni pat ne 24 stundas. Mēs ar jūsu lielisko brāli, Dievs mūsu liecinieks, nešķiramies no tiem arī šeit — par spīti neskaitāmiem kavēkļiem un neērtībām. Ja tā ir plātīšanās, es lūdzu Dievu, lai viņš atrod sevī vienkāršu rudimentāru pieklājību un soda mani vissmagākajā veidā, taču tā nav melīga plātīšanās; es vienkārši gribu teikt, ka jūs abi, zēni, spējat darīt visu to, ko spēj jūsu vecākie brāļi; mūsu pašu nelīdzsvarotība, esiet droši, līdzinās jebkura cita nelīdzsvarotībai uz Zemes!

Bubū, es izjūtu vairāk nekā vienkāršu riebumu pret sevi par to, ka teikšu Tev tikai vienu lietu, un tā pati skanēs nelāgi un visai nepatīkami. Taču nepilnīgā patiesība ir šāda: Tavas manieres un uzvedība jo dienas kļūst jo burvīgāka. Ja es esmu nedaudz piesējies vienai vai divām novirzēm, tad tikai tāpēc, ka Tu tik ļoti mīli jaukas, šikas lietas un Tev arvien ir labāk paticis, ja mēs ar Besiju lasām Tev priekšā grāmatas par labi audzinātiem, aristokrātiskiem bērniem un pieaugušajiem, kas nav rupji, — parasti angļiem ar ārēji lieliskām manierēm un gaumīgiem tērpiem lieliskos interjeros, par kuriem viss redzamais liecina, ka tie ir nevainojami augstākās šķiras cilvēki. Ak Dievs, cik Tu esi smīdinošs un uzjautrinošs bērns! Tu burtiski vienā rāvienā iekaro savu vecāko brāļu sirdis! Tu piederi pie tās lieliskās saujiņas cilvēku, ko esmu saticis šeit, savā dzīvē, un kas, iespējams, saņēmuši pilnīgu Dieva atļauju neko neapdomāt! Tā ir apburoša un brīnišķīga svētība, un man nav ne mazākā nolūka apspļaudīt tās skaistumu, taču Tu esi arī sodīta ar mani kā Tavu brāli; tomēr mana vienīgā dabiskā virzība ir pārliecināt Tevi, ka Tev nebūt nebūs patīkami, ja pieaugusi Tu sapratīsi, ka Tavas lieliskās un šikās manieres ir tikai plāna virskārta, kas ļauj uzvesties kā netīrai cūkai, tiklīdz Tu esi palikusi viena istabā un nav neviena cita vērotāja kā tikai Tu pati; tas Tevi nemanāmā veidā vienkārši sagrauzīs.

Es vairāk nevienu netiranizēšu! Sveiki visi uz mazu starpbrīdi! Mēs sūtām jums savas atkailinātās sirdis!

Man par atvieglojumu un patiesu prieku ir atradies vēl viens piezīmju blociņš, par kura esamību es nenojautu, un ir arī izrādījies, ka Grifita Hamersmita pulkstenis, kuru Badijs laipni aizņēmās manām ērtībām, nav uzvilkts un rāda vakardienas vai svelmainās aizvakardienas laiku! Taču pie tā es pakavēšos. Varat būt droši, mana roka un pirksts saceļas tāpat kā jūs pret šo nebeidzami garo vēstuli, kuru iesāku tūlīt pēc rītausmas un kuras rakstīšanu, man par prieku, pārtrauca tikai vienu vai divas reizes atnestā paplāte ar ēdienu. Ak Dievs, kā es mīlu pieklājīgus brīva laika sprīžus! Kuri gan gadās visai reti.

Les, pirms vēl nav noskanējis sasodītais trešās maltītes signāls un nevalda vispārējs apjukums, ļauj man, kamēr man ir šāda izdevība, izteikt Tavu abu vecāko dēlu vārdā pēdējo lūgumu. Es būšu ļoti īss. Ja arī manas turpmākās teikumu konstrukcijas šeit pierādīs savu aprautību un skopvārdību, atstās vēsu vai pat aukstu iespaidu, lūdzu saprast to tā, ka esmu jau tāpat notērējis pārāk daudz Tava laika; tāpēc cenšos to vērst par labu, pasargādams Tevi no tālākas nervu bendēšanas.

Tavas turnejas grafiks, vecais, ne mirkli, kopš Tu to man esi uzticējis, nav ticis šķirts no mana dīvainā ķermeņa. Šajā pašā mirklī es to nolieku sev priekšā uz segas rūpīgai izpētei. Šā mēneša 19. datumā Tu kopā ar reibinošo Glāsa kundzi, tūkstoš kontinentos slavināto arēnas burvi un skaistuli — neatņemsim daiļajai raganai to, kas viņai pienākas —, atstāsi Korta teātri — lai tas plaukst mūžos! — un dosies uz Ņujorku noslēgt līgumu ar Bruklinas Olbija teātri, kā tas šeit lasāms. Kaut Dievs dotu, ka Tavs dēls Badijs un es varētu būt kopā ar jums, bet diviem citiem gluži svešiem zēniem būtu iespēja uz visu vasaru izbēgt no spiedīgā karstuma vilcienos, viesnīcu istabās un citās slēgtās telpās. Lūk, — bez ironiskām piezīmēm! — mans lūgums. Kad jūs atkal ērti būsit apmetušies Manbatanā, lūdzu, iegriezies bibliotēkas abonentu daļā un nodod mūsu pateicību un sveicienus nesalīdzināmajai Overinenas jaunkundzei. Brīvā brīdī palūdz viņu sazināties ar Vilfridu Dž. L. Freizera kungu no bibliotēkas padomes, lai mēs varētu izmantot viņa draudzīgo, spontāno un, iespējams, pārsteidzīgo piedāvājumu piesūtīt mums lasāmvielu, kamēr esam projām. Man patiešām nav patīkami lūgt uzņemties šīs rūpes visai aizņemtajai Overrnenas jaunkundzei, taču viņai ir šā kunga vasaras mītnes adrese; varbūt joka pēc viņš nepacentās to darīt mums zināmu pirms mūsu aizbraukšanas! Ja es varētu izvairīties no Overmcnas jaunkundzes iesaistīšanas šajā ķēpā, es labprāt to darītu; mani nebūt neiepriecina iespēja savtīgi izmantot viņas brīvo laiku; šajā pasaulē draudzību allaž bojā neskaitāmās saistības un personiskas intereses, tā ir visai nelāga dilemma, neraugoties uz vienu tās izteikti smieklīgo aspektu. Tomēr varbūt Tu varētu viņai īsi atgādināt, ka Freizera kungs pats personīgi piedāvāja mums šo neparasto pakalpojumu gluži kā no gaisa, un Tu varētu iedomāties, kā viņš mūs pārsteidza. Viņš sacīja, ka mūsu izvēlētās grāmatas nosūtīs pats vai uzticēs to izdarīt kādam citam, ja tobrīd pats atradīsies ārpus pilsētas, uzskatīdams, bez šaubām, ka pasta izdevumus segs kāds mūsu draugs vai uzticams radinieks. Bez turpmākiem aplinkiem nododu Tavā un Overmenas jaunkundzes rīcībā aptuvenu to grāmatu sarakstu, kuras mēs būtu priecīgi saņemt šajā šaubīgajā zemes nostūrī. Freizera kungs neminēja, kādu daudzumu grāmatu viņš būtu gatavs mums nosūtīt, un, ja es esmu pārāk izvērsies, palūdz Overmenas jaunkundzi iejaukties un grāmatu skaitu samazināt pēc pašas iejūtīgās izpratnes. īsumā saraksts ir šāds.

R. Dž. Ebrahams. Itāļu sarunvaloda. Viņš ir patīkams un prasīgs autors, mūsu vecs draugs kopš spāņu valodas laikiem.

Jebkuras nefanātiskas vai fanātiskas grāmatas par Dievu vai vienkārši par reliģiju, kuru autoru uzvārdi sākas ar burtiem aiz H, drošības pēc iekļaujot arī pašu H, lai gan es domāju, ka esmu šo burtu jau izsmēlis.

Jebkurus brīnišķīgus, ļoti labus, vienkārši interesantus vai nožēlojami viduvējus dzejoļus, kuri mums vēl nav pārāk pazīstami vai tuvi, neatkarīgi no autoru tautības. Pilnīgs apgūto dzejoļu saraksts ir manā atvilktnē Ņujorkā, uz kuras kļūdaini uzrakstīts «vingrošanas piederumi», ja vien šajā pēdējā laikā neesat aizgājuši no dzīvokļa un visu norakuši; savās vēstulēs jūs pilnīgi esat aizmirsuši par to mums pavēstīt; jaukajā telefona sarunā no Lasalas es negribēju Tev to jautāt.

Vēlreiz grāfa Leo Tolstoja kopotos rakstus. Tas nebūs apgrūtinoši Freizera kungam; apgrūtinoši tas būs Overmenas jaunkundzes sirsnīgajai māsai, kura arī ir sasodīti lieliska, pašpaļāvīga vecmeita un kuru Overmenas jaunkundze ļoti aizkustinoši dēvē par savu «mazo māsiņu», lai gan viņas jaunība ir aiztraukusies jau pirms daudziem gadiem. Viņai, Overmenas jaunkundzei jaunākajai, ir grāfa kopotie raksti, un viņa pilnīgi varētu piekrist tos mums vēlreiz aizdot, tagad jau zinādama, ka mēs pret draugu uzticētām grāmatām izturamies ar cītību un aizrautību. Lūdzu, uzsver, nekādā ziņā neaizskardams šīs jūtīgās dāmas, ka «Augšāmcelšanās» un «Kreicera sonāte» vai varbūt pat «Kazaki» vēlreiz nav jāsūta; atkārtota, intensīva šo meistardarbu lasīšana nav nedz nepieciešama, nedz vēlama. Neatstāsti to viņām — tas nav īsti viņu garā, taču mēs īpaši gribētu atjaunot savu pazīšanos ar Stepanu un Dolliju Oblonskiem, kuri pilnīgi iekaroja mūsu sirdis, mīlestību un simpātijas, kad mēs ar viņiem tikāmies iepriekšējo reizi; tie savā pilnskanībā ir lieliski tēli, vīrs un sieva, «Annā Karcņinā». Arī grāmatas jaunais, domājošais varonis ir pilnīgi aizraujošs, tāpat kā viņa iemīļotā un nākamā sieva, būtībā īsti dievināma meiča; tomēr viņi ir ļoti nepieredzējuši; mums šajā vietā daudz vairāk vajadzīgs kāds apburošs draiskuļu pāris ar neviltotu pretimnākšanu viens otram sirdī un miesā.

Nezināma autora «Gajatri lūgsnu», vēlams ar grūti tulkojamo vārdu norādēm angļu tekstā; tā ir patiešām skaista, cēla un atsvaidzinoša. Starp citu, kamēr neesmu aizmirsis, man ir kaut kas svarīgs sakāms Bubū. Bubū, burvīgais bērns! Pilnīgi aizmirsti pagaidu lūgšanu, kuru Tu paprasīji man skaitīšanai pirms gulētiešanas. Ja Tevi tā piesaistīs uzreiz, aizstāj veco ar jaunu lūgšanu, lai nebūtu jāsaduras ar vārdu «Dievs», pret kuru Tev patlaban ir iebildumi. Nevar attaisnot likumu, kas pieprasītu lietot vārdu, kurš Tev patlaban ir klupšanas akmens. Pamēģini šo lūgšanu. «Es esmu mazs bērns, kas, kā katru vakaru, taisās iet gulēt. Šobrīd Dieva vārds kā ērkšķis duras manās miesās, jo to pastāvīgi daudzina un deldē — iespējams, pārmērīgā ticībā, — divas manas draudzenītes — Lota Davilja un Mārdžorija Hercberga, kuras es no sākta gala uzskatu par mēlnesēm. Es vēršos pie bezvārda Kaut kā, kam, vēlams, nav nekādas formas un jocīgu īpašību un kas vienmēr bijis pietiekami jauks un mīļš vadonis manam liktenim gan cilvēka ķermeņa brīnišķīgās un aizkustinošās lietošanas periodos, gan starp tiem. Dārgais Kaut kas, kamēr es guļu, dod man dažus atbilstošus, saprātīgus norādījumus rītdienai. Nav nemaz vajadzīgs, lai es zinātu, kas tie ir par norādījumiem, kamēr radīsies izpratne par tiem, tomēr esi būtu priecīga un pateicīga, ja tie būtu manī. Pagaidām uzskatīšu, ka šie norādījumi ir iedarbīgi, efektīvi, pamudinoši un intensīvi, ja es spēšu saglabāt savu prātu tukšu un vēsu, kā to iesaka mans pašpārliecinātais vecākais brālis.» Beigās saki «āmen» vai vienkārši «arlabunakt» — kā Tev tobrīd liekas sirsnīgāk un vieglāk. Tas ir viss, ko es spēju izdomāt vilcienā, taču es to noglabāju, lai nodotu Tev pirmajā izdevīgajā gadījumā. Tomēr skaiti to tikai tad, ja Tev tā neliekas pretīga! Rīkojies ar to tik brīvi un nesaudzīgi, kā pašai gribas! Ja tā Tev šķiet pretīga vai mulsinoša, atstāj to bez mazākās nožēlas un gaidi, kamēr atgriezīšos mājās un varēšu brīvi apsvērt šo jautājumu! Nedomā, ka es nevaru kļūdīties! Es kļūdos ļoti bieži!

Turpināšu Freizera kungam domāto sarakstu uz labu laimi.

Servantesa «Donu Kihotu». Atkal abus sējumus, ja tas nav pārāk apgrūtinoši; šis cilvēks ir ģēnijs, kuram līdzīgu nav viegli vai lēti atrast. Ļoti ceru, ka Overmenas jaunkundze atsūtīs šo grāmatu pati, un nevis Freizera kungs — jo viņš pilnīgi nav spējīgs mums izsniegt kāda ģēnija darbu bez saviem komentāriem, satracinošām piezīmēm un visžēlīgās piekrišanas. Aiz cieņas pret Servantesu es gribētu saņemt šo darbu pa pastu bez nevajadzīgām diskusijām un muldēšanas.

Radža jogu un Bhakti jogu, divus sirdi plosošus, parocīgus, pavisam plānus sējumiņus, gluži kā nomērītus mūsu vecuma kustīgu zēnu caurmēra kabatām un kuru autors ir Vivekānanda no Indijas. Viņš ir viens no visaizraujošākajiem, oriģinālākajiem un visizglītotākajiem šā gadsimta gigantiem, ar kādu man iznācis sastapties; manas simpātijas pret viņu nekad manā mūžā nepāraugs un neizsīks, piemini manus vārdus; es labprāt atdotu desmit vai pat vairāk gadu savas dzīves, lai tikai varētu paspiest viņa roku uz kādas ļaužpilnas ielas Kalkutā vai kaut kur citur un uzsaukt īsu, cieņpilnu «Sveiksi». Viņš bija visā pilnībā pazīstams ar uguņiem, ko es minēju agrāk, daudz pilnīgāk nekā es! Jācer, ka viņš neuzskatītu mani par pārāk pasaulīgu un juteklīgu. Kad prātā nāk viņa gigantiskais vārds,, mani sāk vajāt šī doma; tas ir ļoti mīklains un skumdinošs pārdzīvojums. Dieva dēļ, kaut šajā universā attiecības starp juteklīgām un nejuteklīgām personām būtu labākas! Es nespēju izturēt šādas pretrunas; es personīgi nevaru tās pārdzīvot, un tā ir vēl viena draudīga Iabilitātes pazīme.

Lai iepazītos no jauna vai atjaunotu pazīšanos, — iespējami maza formāta izdevumos — šādus ģeniālus un talantīgus rakstniekus:

Čārlzu Dikensu — vai nu svētīgā pilnībā, vai jebkurā aizkustinošā veidā vai izskatā. Ak Dievs, es sveicu Jūs* Cārlz Dikens!

Džordžu Eljotu turpretī — ne visā pilnībā. So jautājumu izšķirt, lūdzu, uztici Overmenas jaunkundzei vai Freizera kungam. Tā kā Eljotas jaunkundze tomēr manai sirdij vai prātam nav īpaši dārga, šā jautājuma uzticēšana Overmenas jaunkundzei vai Freizera kungam dod man arī ārkārtīgi nepieciešamo iespēju būt pieklājīgam un cieņpilnam atbilstoši manam jokainajam vecumam, nemaksājot par to pārāk dārgu cenu. Tā ir diezgan pretīga doma, kas gandrīz vai robežojas ar aprēķinu, bet es tur nekā nevaru darīt. Man ir kauns par to, taču esmu ļoti noraizējies par savu nehumāno attieksmi pret nedrošiem padomiem. Es joti nopūlos atrast paņēmienu, kā rīkoties šādā gadījumā, lai tas būtu gan humāni, gan pieņemami.

Viljamu Meikplsu Tekeriju, visu ne. Palūdziet Overmenas jaunkundzi uzticēt to Freizera kungam personīgi. Nekas Jauns nevar notikt, vienīgi divas Viljama Meikpīsa Tekerija grāmatas es jau esmu izlasījis. Tāpat kā Eljotas jaunkundze, viņš ir lielisks, taču, kā atklājās, patiesā cieņā noņemt cepuri viņa priekšā es nevaru, tādējādi tā ir vēl viena laba, pretīga iespēja nolaisties līdz Freizera kunga personiskajai gaumei. Es saprotu, ka tagad izrādu savas nožēlojamās vājās vietas un nodarbojos ar rēķināšanu tieši savu mīļoto vecāku un jaunāko brāju un māsas acu priekšā, taču manas rokas ir saistītas; nav arī nekā, kas attaisnotu tiesības izlikties stiprākam nekā es patiesībā esmu, un es nebūt neesmu tik sasodīti stiprs, to nu neviens pats nevar teikt!

Džeinu Ostinu, visu vai jebkurā veidā un izskatā, izņemot «Lepnumu un aizspriedumus», kas man jau ir. Es neaizskaršu šīs nesalīdzināmās meičas ģēniju ar apšaubāmām replikām; es jau tā esmu nepiedodami aizvainojis Overmenas jaunkundzes jūtas, atteikdamies izteikties par šo meiču, taču man nav ne mazākās noslieces to īpaši nožēlot. Sliktākajā gadījumā es būtu gatavs tikties ar kādu pie Rozinga, taču es nevaru ielaisties diskusijā par sievišķīgu ģēniju, kas ir tik labdabīgs, vienreizējs un man tuvs; esmu izdarījis pāris vārgu, cilvēcisku mēģinājumu, taču tas man godu nedara.

Džonu Banjanu. Ja es kļūstu pārāk strups vai auksts, lūdzu man piedot, taču steidzos ātrāk pabeigt šo vēstuli. Varu teikt pilnīgi atklāti, ka, jaunāks būdams, neesmu pienācīgi novērtējis šo vīru, jo man likās, ka viņš it nemaz nav gatavs just mokošas šaubas par savām vājībām, piemēram, slinkumu, alkatību un daudzām citām. Es personiski savā dzīves ceļā esmu sastapis dučiem un dučiem lielisku un aizkustinošu cilvēcisku būtņu, kas slinkumu izbauda līdz mielēm, tomēr paliekot cilvēcīgas būtnes, pie kurām var griezties grūtā brīdī vai kuru sabiedrība ir lieliska velte bērniem, piemēram, slinkais un jaukais Herbs Koulijs, kuru izmet no viena verdziska darba teātrī pēc otra! Vai gan slinkais Herbs Koulijs ir pievīlis savus draugus grūtā brīdī? Vai viņa humors un līksmība nav smalks atbalsts garāmejošiem svešiniekiem? Vai Džons Banjans kreiso pusi. Tāpēc ir zināmas uzmundrinošas cerības turpināt, ja vien minētais autors, Porters Smits, šim bezgalīgajam tematam ir atdevis visu savu miesu un dvēseli un nav vienkārši vēl viens satracinošs, pretenciozs diletants, kas alkst pēc patīkamas nišas sev šajā jomā, taču nejaujiet man nosodīt šo vīru bez kārtīgas, pienācīgas tiesas!

Deldēšanai nometnē, lūdzu, atsūtiet praksei un tīri priekam frančus — tādā daudzumā, kas atbilst katra franču autora individuālajam magnētismam. Visai lielā daudzumā, lūdzu, sūtiet Viktoru Igo, Gistavu Flobēru un Onorē dc Balzaku vai vienkārši Onorē Balzaku, jo pēdējais aristokrātisko «dc» aizkustinošu un uzjautrinošu iemeslu dēj ir nepamatoti piesavinājies sev pats. Uzjautrinošā kāre pēc aristokrātisma šai pasaulē ir nebeidzama! Tomēr galu galā tā nemaz nav tik uzjautrinoša. Kādā jaukā, lietainā dienā, kad jums tam ir pietiekoši iekšā, papētiet līdz serdei jebkuru rezultatīvu revolūciju kopš pasaules sākuma, un, ja dziļi ikviena tās jaunā un gudrā reformista sirdī jūs kopā ar tieksmi pēc vairāk ēdamā un mazāk nabadzības neatradīsit arī personisku skaudību, greizsirdību vai alkas pēc aristokrātisma, es ar prieku uzņemšos atbildību par visu šo cinisko attieksmi Dieva priekšā. Diemžēl tūlītēju izeju no šīs situācijas es neredzu.

Arī praksei un priekam, tikai mazākos daudzumos — dažādas Gija de Mopasāna, Anatola Fransa, Martēna Lepēra, Ežena Sī darbu izlases. Lūdzu, palūdz Overmenas jaunkundzi palūgt Freizera kungu, lai viņš tīši vai netīši nepievieno kādu Gija de Mopasāna biogrāfiju, it īpaši Elīzas Sišāras, Roberta Kurca un Leonarda Belena Vokera sarakstītās, kuras jau esmu ar neizsakāmām sāpēm un skumjām izlasījis un kuras nevēlos dot Badijam, lai viņam tās nebūtu ar sāpēm un skumjām jālasa tik maigā vecumā. Baidos, mums, sensuālistiem no sākta gala, ļoti nepieciešama ir ikviena īsta, noliedzoša brīdinājuma zīme par sensuālismu, taču ne es, ne jūsu dēls Badijs nav ne mazākā mērā noskaņots iet bojā no fallusa kā no zobena; goda vārds, mēs esam pilnā mērā noskaņoti stāties cīņā ar sensualitāti; tomēr es pilnīgi atsakos pieņemt Giju de Mopasānu kā labu ilustrāciju ļaunprātīgai sensualitātes izmantošanai, lai gan tas ir ļoti kārdinoši. Ja viņš nebūtu ļaunprātīgi izmantojis savu vīrišķo orgānu, viņš būtu ļaunprātīgi iz

mantojis kaut ko citu. Es jums neuzticos, dc Mopasāna kungs! Es neuzticos ne jums, ne kādam citam monumentālam rakstniekam, kas no dienas dienā zeļ un zied no savas pieticīgās ironijas! Mana nepielūdzamā nelabvēlība attiecas arī uz jums, lielais ironizētāj Anatol Frans! Mēs ar brāli, gluži tāpat kā miljardi citu lasītāju, nācām pie jums ar pilnīgu paļāvību, bet jūs mums atbildējāt ar pļauku sejā! Ja tas ir labākais, uz ko jūs esat spējīgs, tad kaut vai aiz rudimentāras pieklājības nogaliniet sevi vai esiet tik laipns un sadedziniet savas izcilās rakstāmspalvas!

Lūdzu, piedodiet šo nožēlojamo uzliesmojumu; tas ir pilnīgi nepiedodams un nekāda atvainošanās nav pieņemama, taču mana attieksme pret universālu ironiju un pļaukām ir stipri asa; es cenšos ar to tikt galā, esiet droši, taču sekmes ir nejēdzīgi niecīgas. Atgriezīsimies pie saraksta un pievērsīsimies tēmai, kas nav tik bezcerīga. Lūdzu, palūdziet Overmenas jaunkundzei kā pēdējo francūzi atsūtīt visu Marselu Prustu. Badijs vēl nav saņēmis triecienu, kādu dod tikšanās ar šo neērto un ārdošo jauno laiku ģēniju, taču viņš, neraugoties uz savu maigo vecumu, strauji tam nobriest; galvenās bibliotēkas dzīlēs esmu viņu jau nedaudz sagatavojis ar daudziem lieliskiem fragmentiem, tādiem kā mokošā darba A l'Ombre des Jeunes Filles en Fleurs rindiņas, kuras šis ievērojamais lasītājs uzskatīja par vēlamu iemācīties no galvas: On ne trouve jamais aussi hauts qu'on avait espйrйs, une cathйdrale, une vague dans la tempкte, le bond d'un danseur. Sis zēns vienā mirklī perfekti pārtulkoja katru vārdu, izņemot vague, kas vienlīdz nozīmē gan «okeāna viļņus», gan «būt skaistuma sagūstītam»! Ja viņš ir pietiekami vecs, lai viņu spētu sagūstīt šā nesalīdzināmā, dekadentiskā ģēnija radītais skaistums, viņš ir pietiekami nobriedis, lai viegli tiktu galā arī ar nevaldāmo perversitāti un homoseksualitāti; tā ir jau mazliet jūtama ari šeit, it īpaši — vidējā grupā. Es neredzu neviena pamatota iemesla, kāpēc šo jautājumu vajadzētu skart melīgi, akli, ar baltiem cimdiem. Taču nekādā gadījumā neļaujiet Freizera kungam noprast, ka es pasūtu Prusta grāmatas Badijam. Priekšā ļoti bīstams sēklis! Freizera kungs nebūt nav no tiem, kas: zinot Badija jaunos gadus, neizmantotu šādu informāciju, lai uzjautrinātu vai ļoti ieinteresētu savus draugus nejaušā sarunā, jo viņam piemīt visai spēcīga vēlme izvirzīties sarunas centrā! Sāda notikumu gaita, galvoju jums, pamazām nodarītu mums ļaunumu, sagraudama visus mūsu personīgos, slepenos treniņus visai bīstamās, nežēlīgās publiskās vietās izturēties kā nekaitīgiem un parastiem zēniem. Varat būt droši, ka Freizera kungam, lai gan viņš ir sirdī laipns, izpalīdzīgs un ļoti izglītots, ir diezgan gara mēle. Te nav runas par niecību, daudz lielāka loma te ir individualitātes zaudēšanai agrā bērnībā. Sis domājošais, labi izglītotais cilvēks spēj nevērīgi izmantot neatkarīgu bērnu savas sarunas spožumam, un šīs parādības bēdīgais, nepielūdzamais iemesls ir tas, ka labie cilvēki, kuri nepieliek pietiekamas pūles, lai noskaidrotu paši savu likteni un nepārtrauktās saistības dzīvē, nolemj paši sevi parazītiskām nodarbībām, līdz kaulu smadzenēm grauzdami citu dzīves. Pret Freizera kungu, kurš bieži vien ir sasodīti apburošs cilvēks, es gan izjūtu simpātijas no sākta gala, taču pilnīgi atsakos atļaut viņam parazitēt uz mana jaunākā brāļa — tāpat kā uz jebkura cita cerīga, neatklāta un gados ļoti jauna ģēnija —, izmantojot to par savu saimniekzivi! No tādiem mēsliem var rasties vienīgi ļaunums bez gala un malas! Lai šis jaunais zēns par jebkuru cenu saglabā, cik ilgi vien tas cilvēkam iespējams, savu vērtīgo dalību dievišķajā cilvēku necilībā!

Tagad saraksts turpinās haotiski.

Gandrīz visus sera Konana Doila kopotos rakstus, izņemot grāmatas, kas nekādi nav saistītas ar Serloku Holmsu, piemēram, «Vaita kompāniju». O, tas būs iemesls garīgai jautrībai un priekam, ja es jums pastāstīšu, kas šajā sakarā nesen notika ar mani! Es mierīgi peldējos ezerā vēl pēc nodarbības — gluži bez kādām domām galvā, vienīgi ar tīksmi atceroties, cik aizrautīgi Konsteblas jaunkundze galvenajā bibliotēkā centās dabūt visus dižā Gētes darbus. Sai rāmajā brīdī man iešāvās prātā doma, kas manām uzacīm lika uzrauties nepieklājīgi augstu. Pēkšņi es apjautu, bez kādām iebildēm, ka mīlu seru Arturu Konanu Doilu, bet dižo Gēti nemīlu! Rāmi šķeļot ūdeni, man kļuva pilnīgi, kristāliski skaidrs: tas nebūt nav vispāratzīts fakts, ka es savā sirdī kaut vai demonstratīvi cienu dižo Gēti, taču nav ne mazāko šaubu, ka es mīlu seru Arturu Konanu Doilu, viņa devumu! Man reti kad kādā ūdenskrātuvē nācies pārdzīvot lielāku atklāsmi. Esmu pārliecināts, ka man nekad neizdosies nokļūt tuvāk noslīkšanai aiz tīras pateicības par garām slīdošo patiesības mirkli. Vienu satriecošu brīdi padomājiet, ko tas nozīmē! Tas nozīmē, ka katrs vīrietis, sieviete vai bērns pēc, teiksim, divdesmit viena vai — galējā gadījumā — pēc trīsdesmit gadu sasniegšanas nekad vairs savā dzīvē nevar izdarīt neko ārkārtīgi svarīgu vai izšķirošu, nekonsultējoties vispirms ar dzīvām vai mirušām personām pasaulē no viņa mīlēto cilvēku saraksta. Atcerieties, lūdzami, ka viņam nav ne mazāko tiesību iekļaut šajā sarakstā kādu, kuru viņš tikai dievina, kaut arī neprātīgi! Ja šī persona vai tās devums nav izraisījuši viņa mīlestību un neizskaidrojamu laimes vai mūžīga siltuma sajūtu, šī persona nežēlīgi jāsvītro no saraksta! Šādām personām var paredzēt citu sarakstu, turklāt uzskatīsim, ka itin jauku, taču tas pirmais manis minētais saraksts ir tikai un vienīgi mīlētājiem. Mans Dievs, tas varētu būt vislabākais, visbargākais miesassargs pret viltu un meliem gan paviršās sarunās, gan karstos strīdos ar sevi pašu! Tas varētu būt miesassargs gan no sevis, gan no visiem draugiem un paziņām! Savā brīvajā laikā privātām konsultācijām esmu sastādījis jau diezgan daudz šādu sarakstu, kuros iekļauti visdažādākie cilvēki uz Zemes. Lai demonstrētu ļoti spilgtu piemēru, kur šāds saraksts var novest un kas, manuprāt, jūs bezgala iepriecinās, apvaicāšos — kurš, jūsuprāt, ir vienīgais dziedātājs, kura balss — ierakstīta platē vai personiskā izpildījumā — pārstāvēta manā sarakstā? Enriko Karūzo? Stipri šaubos, vai tas ir viņš. Izņemot ģimenes locekļus, kuru balsis nekad nav pārstājušas mani apburt — par to es galvoju —, vienīgais dziedātājs, par kura balsi es, nebaidīdamies sev samelot vai inteliģenti piekrāpt sevi, patiešām esmu gatavs teikt, ka es to mīlu, ir mans nesalīdzināmais draugs Babla kungs no «Baka & Babla», kad viņš vienkārši klusi dziedāja savā nodabā guļamistabā, kas atradās blakus jūsējai Klīvlendā! To es nesaku, lai noniecinātu Enriko Karūzo vai Elu Džolsonu, taču fakti nežēlīgā kārtā paliek fakti! Es tur nekā nevaru palīdzēt! Ja kāds sastāda šādu briesmīgu sarakstu, viņš kļūst ar to saistīts nesaraujamām saitēm. Par sevi personīgi varu teikt, dodu jums savu godavārdu, ka, atgriezies Ņujorkā, es nekad vairs pat uz brīdi nepametīšu savu istabu, nepaņēmis līdzi kādu iespaidīgu personu no maniem sarakstiem; ja nu varbūt vienīgi ejot uz viesistabu vai vannas istabu. Varu atklāti atzīties, ka nezinu, kur tas viss novedis, taču tas ir jau kaut kas, ja tas nenoved pie vēl lielākas melošanas šajā pasaulē. Sliktākais, ko tas var izdarīt — parādīt, ka es esmu dumjš zēns, kuram pilnīgi trūkst nevainojamas gaumes, taču ta, paldies Dievam, galu galā drīkst arī trūkt.

Steidzīgi turpinot, mīļi lūdzu atsūtīt jebkuru ncizvairīgu grāmatu par Pasaules karu visā tās nekautrīgajā ekspluatativajā pilnībā, kuru, vēlams, nebūtu sarakstījis kāds plātīgs vai nostalģisks veterāns vai izklaidējošs žurnālists ar vājām spējām vai bez sirdsapziņas. Es būtu ļoti pateicīgs par visu, ko nepapildina lieliskas fotogrāfijas. Jo vecāki mēs kļūstam, jo vairāk mums gribas uzspļaut lieliskām fotogrāfijām.

Lūdzu, atsūtiet man arī šādas izmeklēti stulbas grāmatas — Alfrēda Erdonnas «Aleksandru» un Teo Ektona Bauina «Cēloņus un pārdomas»; varbūt iesaiņojiet tās ērtības labad kopā, pie kam tad tās arī nevarēs saindēt sieviešu un vīriešu ģēniju un talantu darbus un aizraujošās, nepretenziozi izglītojošās grāmatas. Ja jums vai maniem labajiem draugiem bibliotēkā tas nesagādā īpašas grūtības, lūdzu, pacentieties ielikt tās pirmajā piemērotajā sūtījumā. Tās ir nepārvērtējami stulbas grāmatas, un es tās gribētu iedot Badijam izlasīšanai, pirms viņš nākošgad pirmo reizi šajā veidolā dodas uz skolu. Nesteidzieties nospļauties uz muļķīgām grāmatām! Viens no visātrākajiem veidiem, lai gan visai kaitinošs un mokošs, kā piespiest jaunu, pilnīgi; kompetentu zēnu, kāds ir arī Badijs, izvairīties aizvērt acis pret šīs pasaules dienišķo muļķību un stulbumu, ir piedāvāt viņam lieliski muļķīgas un stulbas grāmatas. Varbūt tad, pilnīgā klusumā, izvairoties no emocionālas nožēlas un pārākuma niknuma balsī, kāds varētu: viņam teikt, pasniedzot šīs grāmatas uz sudraba paplātes: «Seit, jaunais cilvēk, ir divas grāmatas, abas — smalkas un burvīgi neemocionālas, sapuvušas no vāka līdz vākam. Abas uzrakstījuši ievērojami, melīgi zinātnieki — iecietīgi un ekspluatatīvi vīri ar rāmām personiskām ambīcijām. Pats es personīgi beidzu lasīt viņu grāmatas ar kauna un dusmu asarām acīs. Nesakot vairāk ne vārda, es dodu jums divus bēdīgus paraugus — uz pakaļkājām saslējušās intelektualitātes un glumas izglītības neķītrās lamas bez talanta un visu caurvijoša humānisma.» Es neteiktu vairāk ne pušplēsta vārda minētajam jaunajam cilvēkam. Jums varētu likties, ka tas atkal skan ļoti asi. Būtu vienkārši muļķīgi un smieklīgi to noliegt: tas ir ļoti asi. Taču, ja ieskatāmies kantorgrāmatas otrā daļā, šo vīru bīstamība var palikt nezināma. Pacentīsimies uzreiz visu nolikt savās vietās, vispirms īsi un tieši pārbaudot Alfrēdu Erdonnu. Būdams vadošas Anglijas universitātes profesors, viņš šo Aleksandra Lielā biogrāfiju, par spīti tās biezumam, ir uzrakstījis izklaidējošā, viegli lasāmā stilā, bieži pieminēdams savu sievu, arī ievērojamu profesori vadošā universitātē, un savu apburošo suni Aleksandru, un savu bijušo skolotāju profesoru Hīderu, kurš arī daudzus gadus nodzīvojis uz Aleksandra Lielā rēķina. Savā brīvajā laikā viņi par abiem ir lieliski nodzīvojuši Aleksandru Lielo, un, ja arī nav tikuši pie lielas bagātības, tad pie slavas un goda gan. Neskatoties uz to, Alfrēds Erdonna izturas pret Aleksandru Lielo gluži kā vēl pret vienu apburošu suni, kura sasodīts īpašnieks viņš ir! Es personīgi neesmu nekādā sajūsmā par Aleksandru Lielo vai kādu citu nedziedējami kareivīgu personu, taču kā Alfrēds Erdonna uzdrīkstas pabeigt savu grāmatu, pilnā mērā radīdams tādu smalku un negodīgu iespaidu, ka viņš, Alfrēds Erdonna, galu galā ir pārāks par Aleksandru Lielo — vienkārši tāpēc, ka viņām, viņa sievai un, iespējams, viņa sunim ir ļoti ērti ekspluatēt Aleksandru Lielo un uzmesties viņam par patroniem! Viņš pat ne mazākajā mērā nav pateicīgs Aleksandram Lielajam, ka tas eksistējis, lai viņš, Alfrēds Erdonna, gūtu iespēju gluži vai izsūkt viņu — rāmā, cienīgā stilā. Es šo melīgo skoloto personu pat nenosodu, jo viņam jau no sākta gala tīri personīgi nepatīk varoņi un varonība; viņš pat ir veltījis nodaļu Aleksandram un Napoleonam, sadalot to divās vienādās daļās, lai parādītu, kādu ļaunumu, kādu asiņainu bezjēdzību pasaulei atnesuši varoņi. Sis iedīglis savā apzinātajā atklātībā man šķiet ļoti simpātisks, taču ir nepieciešamas divas lietas, lai uzrakstītu šādu drosmīgu un nebūt ne oriģinālu nodaļu. Tās noteikti ir īsas, paviršas sarunas vērtas; es lūdzu jūs būt pacietīgiem un akli uzticēties man, kamēr tās būs garām! Nepieciešama vēl ir arī trešā lieta.

1. Daudz drošāk tu vari just nepatiku pret varoņiem un varonību tad, ja pats esi piemērots kaut kam varonīgam. Ja tu neesi piemērots nekam varonīgam, tu vēl aizvien vari iesaistīties sarunā, saglabājot godu, taču tas jādara šausmīgi uzmanīgi un apdomīgi, ļoti apzinīgi un centīgi iededzot savā ķermenī visus uguņus; kā arī, iespējams, dubultojot savas kvēlās lūgšanas Dievam nejaut tev tik viegli noklīst no ceja.

2.   Pa rokai jābūt cilvēka smadzeņu modelim, kas ir parocīgs vispārīgiem spriedumiem. Ja pa rokai nebūs cilvēka smadzeņu modeļa, sasodīti noderīgs būs pat izlobīts kastanis! Taču šādās lietās, kas saistītas ar varoņiem un varonību, visai nepieciešami ir ar paša acīm ieraudzīt, ka cilvēka smadzenes ir vienīgi apburošs, patīkams un viegli sadalāms orgāns bez mazākās miņas par iespējām adekvāti izprast cilvēces vēsturi vai kādu tās posmu, vai nu tas būtu pilns ar varonību, vai bez tās, un ka ir laiks spēlē iesaistīt sirdi un apziņu.

3.  Viņš, Alfrēds Erdonna, labprāt atzīst, ka zēna gados Aleksandra Lielā skolotājs bijis Aristotelis. Ne reizi, nevienā piemērotā brīdī Alfrēds Erdonna nenosoda Aristoteli par to, ka viņš nav iemācījis Aleksandram Lielajam, kā izvairīties no kļūšanas par Lielo. Nevienā grāmatā, ko es jebkad esmu lasījis par šo interesanto tēmu, nav nevienas pašas piezīmes, ka Aristotelis jelkad būtu kaut vai tikai lūdzis Aleksandru pieņemt vienīgi nejauša diženuma mantiju un, ja varat man ātri piedot, gluži kā no mēsla atteikties no jebkāda cita veida diženuma.

Ar to es arī labprāt pabeigtu šo sasodīto tēmu. Mani nervi šobrīd ir visai atkailināti; esmu ari velti notērējis laiku, kas pienāktos Teo Ektona Bauma nepārliecinošajam un ļoti bīstamajam, beztalantīgajam un bezsirdīgajam literārajam sacerējumam. Taču, atkārtoju vēlreiz, man nebūs mierīgs prāts, ja Badijam ļaus nokļūt skolā un nostāties uz garā un patiešām sarežģītā formālās izglītības ceļa, pirms viņš nebūs sagremojis šīs bīstamās, pašpārliecinātās un banālās grāmatas.

Tagad, ja atļauts pajokot, dodamies uz priekšu rikšiem: lūdzu, atsūtiet man visas jēdzīgās grāmatas par cilvēku griešanos un virpuļošanu. Atgādinu, ar visu savu negaistošo un amizanto labvēlību, ka vismaz trīs no jūsu bērniem pilnīgi neatkarīgi cits no cita un galīgi nemācīti ir ieguvuši smalko ieradumu biedējoši ātri griezties ap savu asi, un pēc šīs nožēlojamās, ārišķās pieredzes personai, kas griezusies, var bie^i, lai gan ne vienmēr, rasties pārliecība, ka tā nonākusi pie lēmuma vai iespaidīgas atbildes uz kādu — parasti nesvarīgu — jautājumu. Varu apliecināt, ka šī prakse man nepārvērtējami noderējusi vairākos triviālos gadījumos bibliotēkā, ja vien bija izdevies tam atrast kādu uz aci saskatāmu vietiņu. Līdz šim laikam, protams, es visā plašajā pasaulē esmu atradis maz cilvēku, kuri ar panākumiem lietojuši šo paņēmienu; viņu vidū ir aizkustinošie šeikeri, nelielā skaitā. Pastāv arī iespaidīgais nostāsts par to, ka Asīzes Francisks, šis brīnišķīgais cilvēks, esot reiz palūdzis nedaudz pagriezties savu draugu mūku, kad viņi kādās svarīgās krustcelēs šaubījušies, kurā virzienā doties. Tā noteikti ir bizantiešu ietekme uz trubadūriem, taču es nebūt neesmu pārliecināts, ka šī prakse ir raksturīga tikai vienam šīs aizraujošās zemeslodes stūrim. Lai gan es pats drīz vien taisos atlikušajā dzīvē no šīs prakses atteikties, vairāk atbildības uzticot citai manas apziņas daļai, tomēr tas ir fakts, ka es ļoti priecātos par izsmeļošu informāciju šajā jautājumā, jo citi bērni personisku iemeslu dēļ varētu uzskatīt par derīgu kādu laiku turpināt šo praksi vēl brieduma gados, lai gan es par to šaubos.

Turpinot un žēlsirdīgi pabeidzot šo sarakstu: būtu pateicīgs par iespēju izlasīt angliski jebkuru no brāļu Cenu darbiem vai jebko reliģisku, ko Ķīnā bijusi satriecošā laime rakstīt kādam daudzmaz apdāvinātam un satriecoši ambiciozam autoram pēc diviem varenajiem, nesalīdzināmajiem ģēnijiem Laodzi un Džuandzi, par Gautamu Budu nemaz nerunājot! Sajā jautājumā pie Overmenas jaunkundzes vai Freizera kunga nav jāgriežas uz pirkstgaliem, jo šo ledu esmu lauzis jau vairākkārt, tomēr delikāta pieeja vēl aizvien ir ieteicama. Ne Overmenas jaunkundze, ne Freizera kungs nekad nav pat mazliet aizrāvušies ar jautājumiem par Dievu vai Visuma būtisko haosu, un tāpēc viņi manu patērējošo interesi par šīm lietām uztver ar visai vēsu un noslēgtu sejas izteiksmi. Viņu attieksme, paldies Dievam, nebūt nav atturīga vai neiejūtīga, jo godājamais Edgars Sempls izmetis Freizera kungam, ka man ir izredzes kļūt par lielisku amerikāņu dzejnieku, kas galu galā ir gandrīz vai pareizi. Viņi visi kopā un katrs atsevišķi ir itin nobijušies, ka mana patērējošā Dieva pielūgsme, tieša un bezveidīga, apgāzīs manus jaukos dzejas ratus; tas nav nemaz stulbi; vienmēr pastāv neliels.

lielisks un patiešām vērā liekams risks, ka no sākta gala būšu pilnīgs neveiksminieks, kurš pievils visus savus draugus un mīļotos cilvēkus, — tā ir ļoti nopietna un sasodīta iespēja, kas, tiklīdz sāku par to domāt atklāti, liek manās acīs sariesties zināmajam šķidrumam. Tā būtu aizkustinoša un uzjautrinoša priekšrocība — katru savas kārtējās dzīves brīdi gluži precīzi zināt, kāds ir tavs mūžīgais pienākums, zināt to uzskatāmi un konkrēti! Man par nožēlu un slepenu iepriecinājumu, mani redzējumi šai jomā ir smieklīgi bezpalīdzīgi! Lai arī vienmēr pastāv pavisam niecīga iespēja, ka tavs mīļotais bezveidīgais Dievs kā ar zibens spērienu pārsteigs tevi ar kādu apburošu un vērtīgu rīkojumu, piemēram, «Sīmor Glās, dari to!» vai «Sīmor Glās, mans jaunais, muļķīgais dēls, dari šo!», es nekādi nespēju ieinteresēties par šādu iespēju. Tas ir visai pārspīlēti, esiet droši. Kad es par to brīvi un uzmanīgi padomāju, mani tā tiešām ieinteresē, taču es arī pilnīgi un mūžīgi no pašām savas šaubu pilnās dvēseles dzīlēm noraidu to! Vulgāri runājot, visa šī iespēja saņemt apburošus personīgus rīkojumus no Dieva, vienalga, vai viņš ir bezveidīgs vai greznots ar iespaidīgu un apburošu bārdu, smird vai līdz debesīm pēc vistīrākā favorītisma! Ļaujiet Dievam kādu cilvēcisku būtni apbērt ar savām dāvanām, paceļot to pāri citai, un ir situsi stunda, kad uz visiem laikiem ir jāatstāj burvīgā kalpošana Viņam un laimīgi jātiek no Viņa vaļā! Tas skan ļoti asi, taču es esmu emocionāls jaunietis, nenoliedzami mirstīgs un neskaitāmas reizes piedzīvojis mirstīgu būtņu favorītismu; es nespēju uz to noskatīties; lai Dievs ar apburošajiem personīgajiem rīkojumiem apdāvina mūs visus vai nevienu no mums! Ja Tev, mīļais Dievs, pietiek dūšas izlasīt šo vēstuli, esi drošs, ka es pasaku tieši to, ko gribu pateikt! Nesaldini manu likteni ar kādu šaubīgu nektāru! Neapdāvini mani ar apburošiem personiskiem rīkojumiem un lieliskām norādēm par īsāko ceļu! Neaicini mani iesaistīties nevienā elitārā organizācijā mirstīgajiem, kura nav atvērta visiem bez izņēmuma! Dedzīgi atgādinu, ka es biju pilnīgi gatavs mīlēt Tavu brīnumaino, cēlo Dēlu Jēzu Kristu, pieņemot par pamatu, ka Tu neļausi viņam spēlēt favorītu un nedosi viņam carte blanche viņa toreizējās dzīves laikā! Dod man vienu vienīgu vārgu mājienu, ka viņš ir saņēmis no Tevis carte blanche, un es bez žēlastības izsvītrošu viņa vārdu no to nedaudzo cilvēcisko būtņu saraksta, kuras es cienu bez neskaitāmiem aizbildinājumiem, — par spīti Viņa daudzajiem un dažādajiem brīnumiem, kas dotajos apstākļos varbūt arī bija nepieciešami, taču, pēc manas svētas pārliecības, ir un paliek apšaubāmas izdarības, kas kļuva arī par pretīgu piedauzības akmeni kārtīgiem un pieņemamiem ateistiem, tādiem kā Leons Sandheims un Mikijs Votcrss, no kuriem pirmais ir lifta uzraugs Alamakas viesnīcā, bet otrais — klaidonis bez nodarbošanās. Skaidrs, ka man pār seju plūst muļķīgās asaras; citādi nemaz nevar būt. Ir jocīgi un laipni, ka Tu, Jūsu Augstība, ļauj palikt man pašam savā apšaubāmajā metodē, tādā kā darbīga saplūšana ar cilvēka sirdi un smadzenēm. Paldies Dievam, Tu esi grūti saprotams, mans Dievs! Es mīlu Tevi vairāk nekā jebkad agrāk! Uzskati, ka mani apšaubāmie pakalpojumi ir mūžam Tavā rīcībā!

Es uz brīdi brīvi atvelku elpu, dārgie Les un Besij, un citi mīlošie nupat notikušā uzbrukuma upuri. Pa logu virs Toma Lantcrna izdevīgās guļvietas pāri tukšajam bungalo ļoti aizkustinoši iespīd saule, ja vien varu būt drošs, ka ļoti aizkustinoši nespīd paša smadzenes. Vai nu absolūti pamatoti vai nepamatoti, dažkārt tomēr ir muļķīgi atteikties no laimes, lai kas arī spīdētu.

Es pabeigšu pārtraukto grāmatu sarakstu Overmenas jaunkundzei un Ereizera kungam ar dažām īsām rindiņām.

Lūdzu, atsūtiet vienalga ko par krāšņo un alkatīgo Mediči ģimeni, tāpat arī vienalga ko par aizkustinošajiem transcendentālistiem — pavisam mūsu pašu garā. Atsūtiet arī — vēlams bez eksihibicionistiskām piezīmēm uz lappušu malām — Montēņa esejas, gan franču oriģinālu, gan Kotona kunga angļu tulkojumu. Lūk, tas ir apburošs, virspusējs un jauks francūzis! Pacelsim cepuri katra apdāvināta, apburoša līdzcilvēka priekšā; ak Dievs, viņu ir tik maz, un viņi ir tik iespaidīgi!

Lūdzu, atsūtiet vienalga ko interesantu par civilizāciju krietni pirms grieķiem, visumā vadoties pēc civilizāciju saraksta mana vecā lietusmēteļa kabatā, kuru Volts smieklīgā kārtā atsakās vilkt mugurā nelaimīgā saplīsušā pleca dēļ.

Tālākais ir neizsakāmi svarīgi. Lūdzu, atsūtiet jebkuras grāmatas par cilvēka sirds struktūru, kuras es vēl neesmu izlasījis; diezgan pilnīgs saraksts atrodas mana skapīša augšējā atvilktnē — vai nu zem maniem kabatlakatiņiem, vai zem Badija šaujainrīkiem. Allaž gaidīti ir neparasti un precīzi sirds zīmējumi, gluži tāpat kā jebkuri labi domāti un patiesi šā nesalīdzināmā un visskaistākā orgāna atveidojumi, kurus vienmēr ir prieks redzēt; kaut gan zīmējumi galu galā nav svarīgākais, jo tie dod tikai tīri fizisku raksturojumu, pilnīgi neskarot neizpētītās un vērtīgākās daļas! Nelaimīgā kārtā, visiem par mūžīgu vilšanos, labākās daļas var saskatīt vienīgi tajos dīvainajos, satraucošajos un negaidītajos brīžos, kad tavi uguņi pavisam noteikti ir iedegti; bez kārtīga zīmētāja talanta, kura man pilnīgi trūkst, nav iespējams — un tas ir šausmīgi — dalīties redzētajā ar tuviem draugiem un ieinteresētiem paziņām. Tā, maigi izsakoties, ir nepatīkama situācija! Nevis tikai šaubīgā jaunekļa, kurš ir apakšā parakstījies, bet katra īpašumā būtu jābūt šā izcilā orgāna atveidam, kuram nav līdzīgu cilvēka ķermenī!

Kas attiecas uz saskatāmo un nesaskatāmo cilvēka ķermenī ar neapbruņotu aci, pie viena lūdzu atsūtīt jebkuru grāmatu, kas it īpaši veltīta kallusa augšanai. Tas būs ļoti grūti vai pat neiespējami, tāpēc palūdziet, lai Overmenas jaunkundze vai Freizera kungs pārāk nenopūlas. Taču, ja grāmata par šo neatvairāmo tēmu būtu atrodama, esiet droši, ka tā šeit tiks centīgi izmantota, it īpaši, ja tajā būtu apskatīts kalluss, kurš savieno lauzta cilvēka kaula daļas, tām sadzīstot, un kura sapratne ir pilnīgi satriecoša, jo tas bez ievainotās personas smadzeņu rīkojumiem pats zina, kad jāsāk augt un kad augšana jāpārtrauc. Tas ir vēl viens ievērojams sasniegums, kas kaitinošā kārtā tiek piedēvēts «Mātei Dabai». Neraugoties uz visu pienācīgo respektu, man daudzus gadus ir meties nelabi, dzirdot šo šaubīgo apzīmējumu.

Sā neaizmirstamā gada februārī man bija neizsakāmi patīkamā iespēja brīnišķīgu stundas ceturksni tērzēt par šo un to ar skaistu sievieti no Čchoslovakijas, kura bija tērpusies drūmās, dārgās drānās, bet kurai bija interesanti, aizkustinoši netīri nagi. Tas notika galvenajā bibliotēkā kādu mēnesi pēc tam, kad godājamais Luiss Benfords, atbildot uz manu vēstuli, ātri un amizanti bija padarījis manu klātbūtni tur iespējamu. Paziņojusi, ka viņa ir jauna diplomāta māte, kas izklausījās pavisam ticami, viņa klusi ieminējās par savu iemīļoto dzejnieku čehu Otakāru Bržezinu, ieteikdama man viņu izlasīt. Var būt, ka Freizera kungs pacenšas atrast man kādu viņa grāmatu, tomēr baidos, ka būs vajadzīgs angļu tulkojums. Iespējas ir visai daudzsološas, jo šajā satriecošajā sievietē, lai gan galu galā viņa bija ļoti nervoza un nelīdzsvarota, dega brīnišķīga, vientuļa dzirksts! Bržezina kungam te ir satriecoša pielūdzēja! Lai Dievs svētī dāmas dārgās un gaumīgās drānās ar aizkustinoši netīriem nagiem, kuras pielūdz apdāvinātus ārzemju dzejniekus un skaistā, melanholiskā veidā izrotā bibliotēkas! Ak Dievs, šajā Universā nav nekā, kas būtu jāapsmej!

Nobeigumā — un tas tiešām ir beidzamais — es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs varētu palūgt Overmenas jaunkundzi, lai viņa palūdz Hantera kundzi, varbūt pa telefonu, ja tas ir ērti, sameklēt Dublin University Magazine 1842. gada janvāra numuru, Gentleman's Magazine 1866. gada janvāra numuru un North British Review 1866. gada septembra numuru, jo visos šajos vecajos žurnālos ir raksti par manu ļoti dārgu draugu, ar kuru gan esmu vienīgi sarakstījies manā iepriekšējā dzīvē, par — pavisam atklāti — seru Viljamu Rovenu Hamiltonu. Ļoti reti, kas gan patiesībā ir īsta laime, taču vēl aizvien pēc ilgiem starplaikiem es spēju ieraudzīt viņa draudzīgo, vientūļo, sabiedrisko seju! Tomēr nelieciet manīt par kādu no šiem personiskajiem sakariem Overmenas jaunkundzei, es jūs lūdzu! Viņas automātisko reakciju ķēde uz šo tēmu ir pilnīgi normāla; tajos retajos gadījumos, kad es esmu sasodīti dumjš un pietiekami nedomājošs, lai ierunātos par nevēlamo informāciju tēmu, viņu nemainīgi pārņem trauksme un nepatika. Ir vēl viens iemesls neiedziļināties šā jautājuma šaubīgajās detaļās: šī tēma ir nejēdzīgi nederīga kā tēma nejaušai, saviesīgai patērzēšanai. Kaut gan Overmenas jaunkundze parasti neizmanto jūsu dēlu Badiju un mani kā apšaubāmus objektus izklaidējošai sarunai ar saviem draugiem un kolēģiem, jo ir godprātīga dāma, kas mēdz rēķināties ar citu jūtām un apšaubāmiem viedokļiem, tomēr viņa nespēj noturēties, nesniegusi intriģējošu vai viegli sensacionālu informāciju Freizera kungam vai jebkuram citam labi ģērbtam un kulturālam džentlmenim ar cienījamu, sirmu galvu; tā ir viņas pastāvīgā vājība — mazliet iemīlēties šādos džentlmeņos, ja vien tie ir laipni un uzmanīgi pret viņu vai amizanti sarunā; nav svarīgi, vai viņi tā izturas no sirds vai ne. Skaidrs, ka tas ir pavisam neliels, jocīgs trūkums, taču tas var visai dārgi maksāt, ja tam pārāk viegli pakļaujas. Lūdzu, vienkārši palūdziet viņu piezvanīt Ilantera kundzei, vai viņai nebūtu pārāk grūti sameklēt minētos žurnālus, un nerunājiet par iemesliem, varbūt tajā pašā elpas vilcienā izmetot, vai viņa, Overmenas jaunkundze, nevarētu pie viena atsūtīt mums arī kādu vieglu lasāmvielu, kas viņai pēdējā laikā sagādājusi prieku. Tas smird vai līdz debesīm pēc vispretīgākās divkosības, taču viņas gaume, izvēloties vieglu lasāmvielu, bieži vien ir tīri jauka, tāpēc ar nožēlu tomēr iesaku šo viltību. Besij, mīļumiņ, lai gan tas tāpat ir skaidrs, es uzticos Tavai iejūtībai gan šajā, gan visos citos jautājumos. Mēs arī augsti novērtētu, ja Tev rastos iespēja ieslidināt parastā aploksnē Mūna Mallina kungu un kundzi un varbūt arī pāris Variety numurus, kas jums pašiem vairs nav vajadzīgi. Mans Dievs, par kādu apnicīgu nastu un traucēkli es kļūstu jūsu dzīvē! Nav tādas dienas, kad man nerastos iebildumi pret sava rakstura nejēdzīgo prasīgumu. Man arī šķiet, ka — tā gluži starp citu — man ir arī jūs jābrīdina, lai jūs brīdinātu Overmenas jaunkundzi, ka Freizera kungs varētu būt nepatīkami pārsteigts un pat nospiests pieprasītā grāmatu skaita dēļ, kaut gan viņš pats aizmirsa ieminēties par maksimālo grāmatu skaitu, kādu viņš būtu gatavs mums nosūtīt, kamēr esam projām. Lūdzu, palūdziet Overmenas jaunkundzi pārliecināt Freizera kungu, ka mēs abi ar katru savas dzīves dienu lasām aizvien lielākā un neticamākā ātrumā un varam nosūtīt atpakaļ jebkuru vērtīgu grāmatu vienā acumirklī, ja atpakaļsūtīšanas termiņš ir svarīgs, un ka pastmarkas mums ir pieejamas. Grūtību, liekas, būs miljards. Viņš, Freizera kungs, tiešām ir ļoti augstsirdīgs un laipns cilvēks, pārsteidzoši iejūtīgs pret manu nejēdzīgo raksturu, taču viņa augstsirdībā ir arī savas lamatas, jo viņam patīk redzēt ar savu dāsnumu apveltīto saņēmēju pateicīgās sejas. Tas ir gluži cilvēciski, un nevar gaidīt vai cerēt, ka šī iezīme nozudīs no zemes virsas vienā dienā, tomēr iegaumējiet šo brīdinājumu. Pēc manām personīgām un jocīgām domām, mēs būsim sasodīti laimīgi, ja Freizera kungs atsūtīs mums kaut vai divas trīs grāmatas no visa saraksta! Ak Kungs, tā ir satriecoša un komiska doma!

Uzminiet, kas ienāca bungalo ar platu smaidu sejā! Jūsu dēls Badijs! Kurš pazīstams arī kā V. Dž. Glāss, izcils rakstnieks! Cik nepārspējams zēns viņš ir! Viņš nepārprotami ir jau beidzis ražena darba dienu! Es velnišķīgi vēlos, lai jūs visi būtu šeit klāt pavisam ķermeniski un redzētu šo satriecoši pievilcīgo un viegli iedegušo seju; dārgie Besij un Les, jūs maksājat ļoti dārgu cenu par mūsu vieglprātīgās vasaras priekiem un atpūtu — un ne tikai vienā veidā vien. Au revoir! Badijs pievienojas katram manam sirsnīgam pastāvīgas veselības un laimes vēlējumam mūsu ieilgušās prombūtnes laikā.

Jūsu mīlošie dēli un brāļi_ SIMORS un V. DZ. GLASI, kurus uz mūžiem vieno gars un asinis, neizpētīti sirds dziļumi un

stūrīši.

Steigā ātri pabeigt šo vēstuli, kā arī priekā, redzot pēc septiņarpus stundu prombūtnes negaidīti ierodamies bungalo jūsu brīnumaino dēlu, gandrīz aizmirsu dažus, es ceru, nelielus, pēdējos lūgumus. Kā jau es atzīmēju, pastāv spožā iespēja, ka Freizera kungs, saņēmis šo grāmatu sarakstu, kritīs izmisumā, patiesi nožēlodams savu draudzīgo un spontāno piedāvājumu man — lai gan varbūt es nodaru viņam smagu netaisnību ar šo domu; laimīgajā gadījumā, ja tā ir, par ko es stipri šaubos, lūdzu, palūdziet Overmcnas jaunkundzi atgādināt viņam, ka tā būs pati pēdējā mūsu uzdzīve un vismaz uz 6 gariem mēnešiem! Pēc vasaras lieliskajām beigām mēs ziedosim visu šā neaizmirstamā gada atlikumu vienīgi vārdnīcu studēšanai; gaidāmajā izšķirošajā laika periodā mēs pat izvairīsimies no dzejas; tas nozīmē burtiski to, ka Freizera kungam nenāksies skatīt mūsu jaunās, kaitinošās sejas, kuras vairāk traucē nekā priecina, nevienā publiskajā bibliotēkā Gotemā veselus sešus patīkamus mēnešus! Kas gan nejustos atvieglots, izdzirdot šo vēsti, — nu neviens pats! Sakarā ar tikko minētajiem 6 mēnešiem es neuzstājīgi lūdzu jūs, mūsu mīļotie vecāki, brāļi un māsa, veikt dažas uzmundrinošas, nopietnas lūgšanas par mums. Es personīgi ļoti ceru, ka biezais nedabisko, liekulīgo, kokaini samāksloto un nejēdzīgo, pretīgo vārdu slānis šajā izšķirošajā laika posmā nokritīs no mana jaunā ķermeņa kā mušu bars! Manu teikumu konstrukcijas līdzsvarošana nākotnē ir jebkuru pūļu vērta!

Lūdzu, nedusmojies uz mani, Besij, taču tas būs mans pats pēdējais vārds par atsacīšanos no skatuves neparasti agrā vecumā. Es vēlreiz burtiski lūdzos Tevi neko nedarīt ne savā laikā. Vismaz nogaidi pacietīgi līdz oktobrim un tad turi abas acis labi vaļā sakarā ar skatuves pamešanas iespējām; oktobrī varēs kuģot skaidros ūdeņos! Jā, kamēr neesmu aizmirsis, Badijs lūdz, lai Tu viņam noteikti atsūti tos lielos blokus pavisam bez līnijām, kur rakstīt viņa aizraujošos stāstus. Nekādā gadījumā nesūti viņam bloknotus ar līnijām, kādus es līdz šim lietoju vēstuļu rakstīšanai, jo viņš tādus nicina. Tāpat, lai gan es neesmu šo jautājumu ar viņu atklāti apspriedis, es domāju, ka viņš būtu ļoti priecīgs, ja Tu atsūtītu viņa vidējo trusīti, jo lielo trusīti viņš pazaudēja, kad vilciena pavadonis no rīta klāja guļvietu; taču, lūdzu, nepiemini to turpmākajās vēstulēs, vienkārši ieliec vidējo trusīti visparastākajā paciņā, varbūt tukšā kurpju kārbā vai kādā citā kastē un nodod pastā. Es zinu, Besij, ka šo jautājumu, tāpat kā jebkuru citu jautājumu, varu atstāt Tavas iejūtības ziņā; ak Dievs, Tu esi vienlīdz apbrīnojama un mīlama! Tāpat arī nevajag vairs viņam stāstiem sūtīt nevienu bloknotu ar līnijām, nekādā ziņā nevajag sūtīt arī bloknotus ar ļoti plānu papīru kā sīpola miziņu, jo tādus viņš iemet kopīgajā atkritumu tvertnē pie ieejas bungalo. Tā noteikti ir tukša laika tērēšana, taču es būtu ļoti pateicīgs, ja Tu nelūgtu mani jaukties iekšā tik delikātā jautājumā. Varētu teikt, ka daža veida laika tērēšana mani nekaitina, taču zināma veida laika tērēšana var mani satriekt līdz kaulsmadzenēm. Vēl viena lieta, ko ir vērts paturēt prātā, ir šā zēna leonine uzticība saviem literārajiem ieročiem, kura, dodu savu godavārdu, reiz būs īstais iemesls, kura dēļ viņš godam un patiešām laimīgi atbrīvosies no šīs dziedošās asaru, smieklu, glābjošās mīlestības, pieķeršanās un laipnību ielejas.

Ar vēl vieniem 50 000 skūpstu no diviem draudīgiem parazītiem, kuri dzīvo 7. bungalo un kuri jūs mīl.

Ar sirsnīgiem sveicieniem

S. G.

Džeroma Deivida Selindžera filozofiskā proza

Džeroms Deivids Selindžers (dz. 1919) savu literāro darbību sāka laikā, kuru Amerikas Savienotajās Valstīs visbiežāk dēvē par «klusajiem», «biklajiem» gadiem (1945— 1955), kad grāmatu tirgu pārplūdināja reakcionārā literatūra (lai gan šajā laikā turpināja rakstīt arī jau «rosīgajos» divdesmitajos un «dusmīgajos» trīsdesmitajos gados sevi pieteikušie S. Lūiss, E. Hemingvejs, V. Folkners, A. Malcs). «Klusajai» desmitgadei savu zīmogu uzspieda «aukstā kara» sākums un makartisma politika, un tieši tas arī noteica tādas oficiozajā literatūrā skaidri iezīmējušās tendences kā atklāts konformisms, neierobežots individuālisms, tīšs sociālais aklums, ārkārtīgi šaurs problēmu loks, bailes no apkārtējās pasaules atspoguļošanas. Tomēr tieši «biklajā» desmitgadē parādījās mākslinieki, kuru daiļrade sabalsojās ar 60. gadu pirmās puses radikālajām noskaņām, — Dž. Džonss un Dž. D. Selindžers, Dž. Boldvins un V. Malamuds, S. Bellovs un R. Elisons, N. Meilers un F. O'Konors, V. Stairons un T. Kapote, Dž. Bārts un Dž. Cīvers. Tiecoties godīgi izskaidrot īstenību un nostāties pret konformismu, savos centienos atrast notiekošā jēgu viņi visi tomēr atradās eksistenciālisma filozofijas iespaidā. Viņus šausmināja indivīda depersonalizācija amerikāņu sabiedrībā, satrauca personības atsvešinātības problēma, un tas, kā eksistenciālisms traktē vientuļas personības traģēdiju viņai naidīgajā pasaulē, it kā rādīja kaut kāda glābiņa iespēju, palīdzēja turēties pretī to gadu smacīgajai atmosfērai. Visi šie rakstnieki personības atsvešinātības problēmā saskatīja galveno un vienīgo mūsdienu dzīves nepareizību, bet «cīņa bez cerības uz panākumiem» likās (un daudziem no viņiem liekas arī šobrīd, 80. gadu otrajā pusē) godīga cilvēka vienīgā izeja.

«Biklās» desmitgades laikā iznākušajos daiļdarbos kritizēdami dažādas mūsdienu Amerikas dzīves puses un tādējādi nostādamies pret konformistisko literatūru un «klusējošo vairākumu», viņi zināmā mērā arī deva impulsu amerikāņu jaunatnes pretkonforinistiskajai kustībai 60. gados. Pirmie «brīvības marši», kas 1961. gadā izvērsās dienvidu štatos, bija «jaunatnes dumpja» sākums un uzmodināja jaunos cilvēkus, it īpaši studentus, no līdzšinējā inertuma un apātijas. Studentu nemieri, jauno cilvēku centieni reāli ietekmēt universitāšu akadēmisko politiku neapšaubāmi bija progresīvs posms ASV jaunatnes kustības vēsturē. «Cīņa bez cerības uz panākumiem» un vispārēja mīlestība un pašizpausmes brīvība — šādu ideju un anarhistisku teoriju sludināšana, kas bija šīs kustības dzinējspēks, tomēr nevarēja dot un nedeva tai kaut cik noteiktu rīcības programmu.

Selindžers viens no pirmajiem vēl pirms «jaunatnes dumpja» bija vīlies eksistenciālisma esamības koncepcijas panacejā, apjaušot, ka eksistenciālisma programma nav piemērojama aktīvai pasaules pārveidošanai uz labu. Viņš sāk meklēt citu izeju no dzīves strupceļa, cenšoties ar dažādu filozofijas skolu un reliģisko doktrīnu palīdzību konstruēt kādu vispārinātu humānistisku koncepciju, radīt vispārinātu ideāla varoņa — parauga tēlu.

60. gados un 70. gadu sākumā padomju literatūrzinātnē prevalēja viedoklis, ka Sclindžera daiļradē cīnās divas tendences — reālistiskā un mistiski modernistiskā —, no kurām katra pārmaiņus gūst virsroku viņa darbos. Reālistiskās tendences pārsvaru pētnieki saskatīja «Uz kraujas rudzu laukā», bet modernistiskus, inisticiskus motīvus — stāstā «Tedijs» un, piemēram, garstāstā no Glāsu cikla «Zūijs».[6] Jāteic, ka rakstnieka centienus reālistiski attēlot dzīvi un — vienlaikus — gan pastiprinošos, gan pavājinošos tiecību uz modernismu noteikusi viņa pasaules uzskata divdabība, ticība tam,

ka jautājums par cilvēka apkārtējās īstenības izzināšanas patiesīgumu līdz galam nav atrisināms.[7]

70. gadu sākumā kritika par Sclindžera darbiem jau veidoja iespaidīgu nozari pasaules literatūrzinātnē. Des¬mitiem lappušu aizņēma tikai sīkiem burtiem saliktie recenziju, rakstu, disertāciju un grāmatu saraksti, kas bija veltīti «lielākajam no pašreiz dzīvajiem rakstnie¬kiem», kā izteicās amerikāņu literatūrzinātnieks Ed¬munds Vilsons, taču jaunu darbu skaits aizvien vēl nāca un nāca klāt. Bet 1970. gadā Selindžers jau piecus gadus bija klusējis: viņa pēdējais darbs — garstāsts «Hepvērta 16. 1924»  — nāca klajā 1965. gadā, un kopš tā brīža rakstnieks vairs nav publicējis nevienu rindu. Tikai ar lielām grūtībām žurnālistiem visā šajā laikā iz¬devies «izraut» vienīgi pāris interviju. Pēdējā no tām, 1980. gadā, Selindžers saka: «Pirms trīsdesmit gadiem es jau paskaidroju, ko es vēlos: es vēlos, lai mani atstāj vienu, pilnīgi vienu. Es mīlu rakstīt, un varat man ticēt, ka es rakstu regulāri. Taču es rakstu sev, savam prie¬kam. Un tāpēc es vēlos, lai mani atstaj vienu.»

Vairāk nekā divdesmit gadus ilgā klusēšana un vientuļnieka dzīvesveids[10] nav mazinājuši viņa darbu popu

laritāti. «Cilvēki turpina pirkt un lasīt Selindžera grāmatas,» 1981. gadā rakstīja amerikāņu kritiķis Deniss L. O'Konors. «Selindžers savā ziņā ir tāds pats gaišreģis kā Emersons un Vitmens un tāds pats izcils meistars kā Eljots un Folkners.»[11]* * *

Kāpēc rakstnieks nosaucis savu krājumu: «Deviņi stāsti»? Ja jau tradicionālais risinājums nosaukt grāmatu vienkārši «Stāsti» vai arī uz vāka likt vienu no šo stāstu virsrakstiem Selindžeru nez kāpēc neapmierināja, varbūt viņš ar vārdu «deviņi» gribējis pateikt kaut ko slēptu? Jo vairāk tāpēc, ka grāmatas nosaukumam tūlīt seko epigrāfs: «Mēs zinām divu plaukstu sasitiena skaņu, bet kā skan tikai vienas plaukstas sasitiens?»2 , kurš, bez šaubām, nav nejaušs.

Norādījis zem epigrāfa, ka tas ir dzena koans, Selindžers tomēr nav minējis tā autora — japāņu dzejnieka, mākslinieka un sludinātāja Hakuina Osjo (1685—1768) vārdu, kā arī divrindes nosaukumu — «Viena roka». Kaut gan no vairāk nekā tūkstoš septiņsimt dzena koaniem Ilakuina divrinde ir visslavenāko skaitā! Tā pat ir viena no trim mīklām — pamatvingrinājumiem dzenbudistiem, kuri iziet reliģiskās apmācības sākotnējo stadiju. Saskaņā ar dzena mācību patiesību var izzināt tikai intuitīvi, un mīklu — koanu — sistēmu speciāli izstrādājuši dzena sludinātāji, lai attīstītu mācekļos šāda veida intuīciju. Katra tāda mīkla satur jautājumu, kurā ietverta arī atbilde, taču nevis tieša, bet paradoksāla, tādēļ koani reizēm tiek salīdzināti ar sengrieķu aporijām, kurās tiek saskatīti analogi vingrinājumi pārejai no formāli loģiskās uz poētiski asociatīvo domāšanu. Konkrēti šā Hakuina koana mērķis ir pārliecināt mācekli par pasaules neaptveramību, par to, ka viss, ko cilvēks redz, dzird, sajūt, ir tikpat efemers kā skaņa no vienas plaukstas sasitiena.3

Būtībā tādā pašā nozīmē Hakuina koanu izmanto arī

Sclindžers.1 Pavēstot kompetentam lasītājam, ka «Deviņos stāstos» viņš atradīs ne tikai «divu plaukstu sasitiena skaņu», tas ir, izteikto, bet arī kaut ko apslēptu, vienīgi nojaušamu (jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar dzena postulātiem patiesību nevar izteikt vārdos), dzena divrinde «Viena roka», iespējams, tiek adresēta arī «noslēpumu nezinošam» lasītājam. Bet tikai ar nosacījumu, ka viņš veiks noteiktu intelektuālu darbu, lai apjaustu Austrumu mīklas jēgu, kas prātam dod izeju ārpus ikdienas apziņas robežām.

Tomēr atgriezīsimies pie jautājuma par to, kāpēc stāstu skaits izcelts krājuma nosaukumā vai, pareizāk sakot, kāda nozīme ietverta šajā skaitlī — protams, ja tikai tas nav vienkārši noveļu saskaitīšanas rezultāts. Tiesa, skaitli «deviņi» mēs sastopam vienā no «Mahābhāratas» filozofiskajām metaforām — «deviņvārtu pilsēta» —, kas apzīmē cilvēka ķermeni, kurā mīt «pilsētnieks» — gars, tīrā subjektīvā apziņa, kas senindiešu filozofijā tika uzskatīta par bezgalīgu un neizzināmu.2 Mēs tomēr neņemamies kategoriski apgalvot, ka Selindžera krājuma nosaukums ir metaforas «deviņvārtu pilsēta» slēpta parafrāze. Tas ir tikai pieņēmums, un, ja tas kādreiz apstiprinātos, iespējams, noskaidrotos, ka, izmantojot šo tropu, Selindžers ezoteriski itin kā pielīdzinājis savus «Deviņus stāstus» cilvēka organismam.

Protams, principā tāda pieeja mākslas darbiem ne¬būt nav jauna. Jau Kants, salīdzinot dabu ar mākslu, gan vienā, gan otrā redzēja dzīvu, organisku veselumu. Izmantojot šo ideju, mākslas darbus ar organisko dabu identificēja arī Sellings.  Pēc Šellinga, savā iekšējā būiībā identie daba un gars ir vienotā Absolūtā pašizpausine — un objektīvs pierādījums tam ir apzināta mākslinieciskā daiļrade. Sellings uzskatīja, ka mākslas darbs rodas tad, kad cilvēka saprāts ar mākslinieciskās iztēles palīdzību apvieno savus subjektīvos impulsus un uztvērumus ar organiskās dabas fenomeniem. Vārdu sa¬kot, daiļrades process, pēc Sellinga, ir tāda radoša akti¬vitāte, kas visvairāk atgādina Dieva aktivitāti. Līdzīgas bija arī vācu romantiķu estētiskās idejas. «Romāns ir dzīve, kas pieņēmusi grāmatas formu. Mēs dzīvojam milzīgā (gan veseluma, gan detaļu nozīmē) romānā,» rakstīja Novāliss.

Un tomēr, lai gan, apvienodams deviņus stāstus vienā grāmatā, Selindžers itin kā vispārināti atveido indivīda emocionālo, psihisko un garīgo struktūru, atspoguļojot cilvēku noskaņojumu, pārdzīvojumu, kaislību pamatgammu, tas ir, lielā mērā sasniedz «šellingisko» mērķi identificēt mākslas darbu ar organisko dabu (bet, senindiešu filozofijas terminus lietojot, — ar «deviņvārtu pilsētu»), mūsu nodoms salīdzināt krājuma nosaukumu «Deviņi stāsti» ar Austrumu metaforu «deviņvārtu pilsēta» ir vienīgi hipotētisks. Taču šķiet neapšaubāmi, ka krājuma nosaukumu «Deviņi stāsti» noteikusi viena no senindiešu estētikas teorijām.

Tradicionālajā indiešu poētikā pastāvēja estētiska koncepcija, pēc kuras apslēptā, atklājamā mākslas darbu nozīme — dvāni — esot pieejama tikai tiem izredzētajiem sapratējiem, kuru dvēselēs esot saglabājušās atmiņas par iepriekšējām dzīvēm. Tikai pateicoties tam, viņiem arī piemītot estētiska superjūtība, superintuīcija, kas ļauj izprast mākslas darbu dziļāko jēgu, gūt no tiem patiesu baudījumu, tas ir, pilnībā uztvert to poētisko noskaņu — rasu. Tikai pie tādiem īstiem sapratējiem arī jāvēršas patiesam māksliniekam. Bet literārajam darbam, ko viņš rada, adresējot to lietpratējiem, cilvēkiem ar «saskanīgu sirdi», vajadzēta ietvert sevī vienu no trim dvāni — slēptā satura — tipiem: I — paust vienkāršu domu, II — radīt priekšstatu par kaut kādu semantisku figūru, III — iedvest to vai citu poētisku noskaņu (rasu). Pēdējais — trešais dvāni jeb «apslēptā efekta» tips tika uzskatīts par augstāko poēzijas veidu.

Sākumā tika izšķirti astoņu poētisku noskaņu (rasu) veidi. Tā, šo kanonu iedibinājušais traktāts par dramaturģiju, kas tiek piedēvēts leģendārajam indiešu gudrajam Bāratam (VI—VII gs.), noteica šādus rasu veidus un kārtību: 1. — mīlestība, 2. — smiekli, 3. — līdzcietība, 4. — naids, 5. — vīrišķība, 6. — bailes, 7. — riebums, 8. — atklāsme.

Pēc dažiem gadsimtiem Udbāta (VIII—IX gs.) pamatoja nepieciešamību pievienot vēl vienu poētisku noskaņu (rasu), pēc skaita devīto: 9. — miers, kas ved pie atteikšanās no pasaules.

Dvāni teoriju (tas ir, teoriju par poētisko suģestiju), pēc kuras poētisku mākslas darbu vajadzēja veidot tā, lai tam piemistu apslēpta jēga, mājiens (dvāni), kas ļauj iedvest to vai citu no deviņām poētiskajām noskaņām (rasām), IX gadsimtā traktātā «Dvānijaloka» (Dvāni gaisma) formulēja Ānandavardana. Deviņu poētisko noskaņu (rasu) kanons palika nemainīgs līdz pat Indijas viduslaikiem, kad viens no dvāni-rasas teorētiķiem — Mammata pētījumu rezultātā atzina par nepieciešamu rasu skaitu minimāli palielināt. Tā radās desmitā (un pēdējā) poētiskā noskaņa — radniecīga maiguma, tuvības rasa1 .

Taču atgriezīsimies pie Selindžera krājuma «Deviņi stāsti». Mūsuprāt, šā nosaukuma uzminamā, «atklājamā» jēga ir tieši tā, ka tas pauž «vienkāršu domu», konkrēti: grāmatā iemiesoti senindiešu estētikas noteiktie deviņi poētisko noskaņu veidi. Un, tā kā to uzskaitījumā tradicionālā indiešu estētika katrai no tām piešķīrusi savu noteiktu vietu, tā sakot, savu kārtas numuru, Selindžers krājumā «Deviņi stāsti» tāpat ievēro noveļu izvietojuma secību atkarībā no tā, kura (pēc skaita) poētiskā noskaņa novelē iemiesota.2

[1] Sīkāk par to sk.: Галинская И. JI. Загадки известных книг. — М„ 1986. — С. 12—52.

Kā mēs jau pieminējām, dvāni-rasas sistēmas kvalificējošajā uzskaitījumā pēdējo, desmito rindiņu ieņem radniecīgas tuvības poētiskā noskaņa, kas kanonā ieviesta tikai Indijas vēlīnajos viduslaikos, tas ir, pēc visām pārējām kategorijām. Savu viedokli par radniecīgo tuvību novelē «Tedijs» izsaka tās jaunais protagonists, atbildot uz Nikolsona jautājumu par to, vai viņš mīl savus tuviniekus. No radniecīgas tuvības izaugušu harmonisku vienību ģimenē Selindžers iezīmē Glāsu ciklā, tādējādi realizējot pēdējo, desmito dvānirasas poētisko noskaņu. Te vietā atcerēties, ka vairāk nekā trīs gadsimtus pirms Selindžera visu šo desmit poētisko noskaņu — rasu — spektru bija iecerējis iemiesot viduslaiku indiešu literatūras klasiķis Tulsīdāss (1532—1624) savā monumentālajā poēmā «Rāmājana». Un, kā vienprātīgi atzīst speciālisti indologi, ari spoži realizējis šo ieceri. Vai Selindžers zināja par sava talā priekšteča pieredzi? Un vai ņēma to vērā savā rakstnieka darbā? Domājams, ka zināja un ņēma vērā. Taču, pirms minam Selindžera daiļradē netiešas norādes, ka tas tiešām tā ir, nepieciešams iezīmēt Glāsu cikla struktūru.

So ciklu, kuru literatūras kritiķi palaikam dēvē gan par sāgu, gan epopeju, veido astoņas sastāvdaļas: trīs noveles (visas tās ietilpst krājumā «Deviņi stāsti») un pieci stāsti, pie tam jautājums par šo astoņu daļu izvietojuma secību joprojām paliek atklāts, jo Selindžers vēl ne reizi tās ciklā nav publicējis. To iespiešanas kārtība bija šāda:

1.  īstā diena banānzivlm — 1948. gads (janvāris)

2.  Klibais Vectētiņš Garausis — 1948. gads (marts) Konektikutā

3.   Lejā, dingijā — 1949. gads

4.   Frenija — 1955. gads (janvaris)

5.  Celiet spāres augstāk, — 1955. gads (novembris), namdari

6.   Zūijs — 1957. gads

7.   Sīmors: ievads — 1957. gads

8.   Hepvērta 16. 1924 — 1965. gads

Kāda tad ir Glāsu daudzbērnu ģimene? Laulātajiem draugiem Besijai un Lesam Glāsiem, kas jaunībā bijuši vodeviļas aktieri, ir septiņi bērni. Vecāki nepelna daudz, tāpēc ari bērni dod ģimenes budžetā saviem spēkiem atbilstošu ieguldījumu, uzstājoties (augot nomainīdami cits citu — no 1927. līdz 1943. gadam) populārajā amerikāņu radiopārraidē «Sis gudrais bērns».

Lūk, Glāsu brāļi un māsas: Sīrnors, Badijs (pilnā vārdā Vebs). Bubū (pilnā vārdā Beatrise), dvīņi Veikers un Volts, Zūijs (pilnā vārdā Zekarijs Mārtiņš) un Frenija (pilnā vārdā Frānsisa). Vecākais no viņiem — Sīrnors — dzimis 1917. gadā, jaunākā — Frenija — 1934. gadā. Sīmors — literatūras pasniedzējs un dzejnieks — nošāvās 1948. gadā viesnīcā Floridā (par to lasītājs uzzina stāstā «īstā diena banānzivīm»), Badijs — literatūras pasniedzējs koledžā un rakstnieks-

Ar Bubū lasītāju iepazīstina stāsts «Lejā, dingijā». Veikers — katoļu mācītājs. Volts gājis bojā nelaimes gadījumā otrā pasaules kara beigās Japānā — tieši viņu nespēj aizmirst stāsta «Klibais Vectētiņš Garausis Konektikutā» varone. Zūijs — televīzijas aktieris. Frenija — studente, aktrise iesācēja.

Glāsu cikla stāstu analīze lasītājam te tiek dota nevis to publicēšanas kārtībā, bet atbilstoši Glāsu ģimenes svarīgāko notikumu hronoloģijai. Tāpēc arī sāksim ar garstāstu «Hepvērta 16. 1924», lai gan publicēšanas laika ziņā tas noslēdz ciklu.

Stāstu veido ļoti gara vēstule, kuru Sīmors Glāss 1924. gadā atsūtījis vecākiem no bērnu vasaras nometnes, un tās sākumā ir 1965. gadā tapis Badija Glāsa īss ievads, no kura uzzinām, ka pirms četrdesmit gadiem rakstīto sava vecākā brāļa vēstuli pats «publicētājs» izlasījis pavisam nesen. Starp citu, neparasts ir ne tikai Sīmora vēstules garums, bet arī lielākā daļa no tajā uzrakstītā. Tā, septiņgadīgais zēns, paziņojis vecākiem, ka viņš nomirs drīz pēc trīsdesmit gadiem, pavēsta viņiem atmiņas par savu iepriekšējo eksistenci uz zemes un šajā sakarībā, starp citu, lūdz atsūtīt trīs gandrīz simt gadus vecus periodiskos izdevumus, kuros viņš gribētu izlasīt rakstus par seru Viljamu Rovenu Hamiltonu — cilvēku, ar kuru viņš draudzējies (tiesa gan, tikai sarakstoties) savā iepriekšējā zemes dzīvē. Sis lūgums vēstulē seko tūlīt pēc milzīga grāmatu saraksta, kuras Sīmoram vajagot steidzami pārlasīt. Šajā sarakstā atrodam Tolstoja kopoto rakstu pilnu izdevumu, Benjana, Tekcrija, Dikensa, Ostinas, māsu Bronti, Igo, Balzaka, Mopasāna, Fransa, Prusta romānus, Montēņa darbus, Bībeli, vairākus reliģiskus traktātus un vēstures grāmatas, ķīniešu filozofu darbus, medicīnas rokasgrāmatas utt.

Tādējādi te ir acīm redzama «tumša vieta», jo septiņgadīga bērna spēja rakstīt vēstules vairāku iespiedlokšņu apjomā kļūst saprotama tikai tad, ja piekrīt, ka Sīmors reiz jau nodzīvojis garu mūžu un tajā cieši iegaumējis visu, ko iemācījies, uzzinājis, pārdzīvojis,— pēc noveles «Tcdijs» mēs taču jau esam pazīstami ar tādu pašu, tiesa, nevis septiņgadīgu, bet desmitgadīgu Selindžera gudro. Bet kas īsti ir sers Viljams Rovens Hamiltons, ar kuru sarakstījies Sīmors Glāss savā iepriekšējā zemes dzīvē?

Runa ir par reālu vēsturisku personu, kas dzīvojusi pagājušajā gadsimtā. Un ari raksti par viņu patiesi ir publicēti Sīmora norādītajos izdevumos. Lielisks matemātiķis, Dublinas universitātes astronomiskās observatorijas direktors un Īrijas Zinātņu akadēmijas prezidents Viljams Rovens Hamiltons (1805—1865) dzimis skotu-īru ģimenē. Triju gadu vecumā tēvs viņu nodeva audzināšanā savam tēvocim — garīdzniekam, ļoti izglītotam cilvēkam, kurš tika uzskatīts par «Ilamiltonu ģimenes ideoloģisko centru»[17]. Četru gadu vecumā mazais Viljams lasīja daiļliteratūru, zināja Bībeles tekstus, piecu gadu vecumā deklamēja Homēra, Miltona, Draidcna dzeju, septiņu gadu vecumā bija apguvis latīņu valodu (turklāt tik labi, ka brīvi izteica savas jūtas un iespaidus improvizētās runās), kā arī senebreju un grieķu valodas.

Astoņgadīgais Hamiltons zināja četras Eiropas valodas, divpadsmitgadīgs viņš bija iepazinies ar sanskritu, hindi, sīriešu, persiešu, arābu un malajiešu valodām — valodu izvēli noteica tas, ka ģimene nākotnē vēlējās, lai zēns kļūtu par Ostindijas kompānijas kalpotāju. Desmitgadīgais Viljams sacentās rēķināšanā ar amerikāņu brīnumbērnu — «zēnu rēķinātāju» Zerahu Kolbernu un šai «divkaujā» uzvarēja. Taču izcils matemātiķa talants Hamiltonā atklājās «tikai» divpadsmit gadu vecumā: lasīdams kādu no Ņūtona darbiem, viņš atklāja tajā neprecizitāti. Līdz mūža beigām Hamiltons dzīvi interesējās par humanitārajām zināšanām, rakstīja dzejoļus, draudzējās ar dzejniekiem Vērdsvertu, Sautiju un Kolridžu, sarakstījās ar viņiem.

Tādējādi, manuprāt, var izdarīt secinājumu, ka septiņgadīgā Sīmora Glāsa tēlu garstāstā «Hepvērta 16. 1924» Selindžers projicējis pēc Viljama Hamiltona bērnības. Acīmredzot Selindžers vispār ir pārliecināts, ka bērna nopietna izglītošana ģimenē jāsāk ar pašiem pirmajiem dzīves gadiem. Lūk, kāpēc septiņgadīgais Sīmors savā vēstulē no vasaras nometnes iesaka četrgadīgajai māšelei Bubū nemācīties alfabētu, bet uzreiz iegaumēt veselus vārdus, lai pēc iespējas ātrāk sāktu veikli lasīt un rakstīt. Sajā sakarībā viņš arī lūdz mātei ļaut Bubū pašai izlasīt šos padomus, piezīmējot, ka viņam un nometnē kopā ar viņu esošajam Badijam būtu ļoti patīkami saņemt no māšeles ar viņas pašas roku rakstītu atklātnīti.

Bet stāstā «Celiet spāres augstāk, namdari» jau scptiņpadsmitgadīgais Sīmors, lai nomierinātu raudošo desmit mēnešus veco Freniju, lasa viņai savu iemīļoto daosu leģendu. Stāstu «Celiet spāres augstāk, namdari» — otro pēc Glāsu ģimenes iekšējās hronoloģijas — uzrakstījis Badijs, kurš 1955. gadā atceras 1942. gada notikumus, kad viņš bija atbraucis uz Sīmora un Mjūrielas kāzām. Līgavainis stāstā attēlots divās plāksnēs: tāds, kāds viņš rādās līgavas radiem un draugiem, un tāds, kādu viņu redz Glāsu ģimenes locekļi Badijs un Bubū. Mjūrielas radiem un draugiem viņas līgavainis šķiet dīvains, nelīdzsvarots, varbūt pat psihiski nepilnvērtīgs cilvēks. Bet Badijam un Bubū viņš ir dzīves skolotājs, dižens dzejnieks un gaišreģis, ģimenes patriarhs, kas saviem tuviniekiem norāda īsteno ceļu.

Tāpat kā citos Glāsu cikla darbos, arī stāstā «Celiet spāres augstāk, namdari» atrodam daudzus simbolus, kas raksturīgi senindiešu reliģiski filozofiskajai literatūrai. Piemēram, Sīmors neierodas uz savu laulību ceremoniju, bet gaida Mjūrielu mājās un uzreiz aizved viņu ceļojumā. Sāda līgavaiņa rīcība, dabiski, izraisa daudz nelāgu spriedelējumu līgavas radu un draugu vidū. Bet Sīmora izvēlētā precību metode tika praktizēta senajā Indijā (par to, protams, stāstā nav pavēstīts).

Senindiešu laulību slēgšanas procedūra notika dažādos veidos, kuru skaitā bija arī līgavas atklāta aizvešana viņas radinieku acu priekšā. Sajā gadījumā kāzu ceremonijas un paražas netika ievērotas. Ar kaut ko līdzīgu stāstā «Celiet spāres augstāk, namdari» saduras arī Mjūrielas radi un draugi. Taču viņiem, zināms, neviens nepaskaidro (tāpat kā arī stāsta lasītājiem), ka atklāta līgavas aizvešana senajā Indijā bija noteikta karavīru kastas locekļiem. Bet Sīmors savu precību laikā tieši dienēja armijā.

Senindiešu reliģiski filozofiskā simbolika, iespējams, ļauj interpretēt arī pašu stāsta «Celiet spāres augstāk, namdari» nosaukumu. Apsveicot brāli kāzās, Bubū raksta viņam ar mitru ziepju gabaliņu uz vannas istabas spoguļa Sapfo «Epitalāmijas» rindas: «Celiet spāres augstāk, namdari! Kā Arējs ienāk līgavainis, daudz dižāks augumā par dižāko.»

Bet senajā Indijā spogulis bija vēdiskās laulību ceremonijas galvenais atribūts. Pašas «Epitalāmijas» rindas par griestiem (spārēm) rada vēl daudz sarežģītākas asociācijas — šoreiz jau ar scnindicšu filozofiskā eposa metaforām. Jo saskaņā ar šā eposa simboliku māja ir cilvēka ķermenis, bet spāres — kaislības, jumtgale — neizglītība, nezināšana. «Mājas celtnieks» — metafora, kas apzīmē dzīves alkas (tanha), kuras piesaista cilvēku «esības ratam». Sī kaislība senajos tekstos raksturota kā visbīstamākā, postošākā, jo tā ir par cēloni jaunām piedzimšanām, kas nes jaunas ciešanas.

Mikla ir arī Badija stāstījums par to, kā viņš atsaucies uz kādas Mjūrielas draudzenes (ar kuru viņš tikko bija strīdējies par Sīmoru un kura izraisījusi viņā trakas dusmas) priekšlikumu izkāpt no mašīnas transporta sastrēguma laikā un kaut kur iedzert zelteri: «Mana neparasti zibenīgā piekrišana … bija tīri reliģisks impulss. Dažos dzenbudistu klosteros eksistē likums — kas varbūt ir vienīgā nopietnā disciplīnas prasība: ja kāds mūks uzsauc otram mūkam «Eil», tad šim otram mūkam bez jebkādas apdomāšanās jāatsaucas ar tādu pašu «Eil».»

Vispār izsauciens «Eil» (Ko!) dzenbudistiem laicīgajā dzīvē piejaujams, vienīgi augstākajam vēršoties pie zemākā: Dievam — pie cilvēka, augstākas kastas loceklim — pie zemākas kastas locekļa utt. Bet klosteros, kur dzenbudistiem visi skaitās vienlīdzīgi, izstrādāts noteikums, kuru apraksta Badijs. Kas attiecas uz stāsta «Celiet spāres augstāk, namdari» autoru, tad viņš acīmredzot ar šo epizodi gribējis norādīt, ka abas puses, kas strīdas par Sīmoru, ir vienādi tiesīgas būt ar saviem uzskatiem un ka abi šie uzskati ir cieņas vērti kā divi dažādi redzes viedokļi par vienu un to pašu fenomenu.

Stāsta «Celiet spāres augstāk, namdari» beigās Badijs savukārt noslēpumaini paziņo par to, ka Sīmora kāzu dāvanai viņš varētu pielikt baltu papīra lapiņu paskaidrojuma vietā. Noslēpums izkliedējas, ja pievēršamies senindiešu filozofiskās literatūras simbolikai, jo saskaņā ar to aizsūtīt kādam baltu papīra lapu nozīmē dot uzticības zvērestu, apgalvot, ka tu pilnībā atbalsti šā cilvēka darbus un piekriti viņa uzskatiem. Bet tieši tāda bija Badija attieksme pret dīvaino, muļķīgo — no Mjūrielas radu un draugu viedokļa — Sīmora uzvedību kāzās.

«Frenija» un «Zūijs» — trešais un ceturtais stāsts pēc Glāsu ģimenes iekšējās hronoloģijas — pirmoreiz iika publicēti žurnālā «New Yorker» ar divu gadu pārtraukumu, bet, kad vēl pēc četriem gadiem Selindžers tos apvienoja vienā grāmatā, nosaukdams to «Frenija un Zūijs» (1961), kļuva skaidrs, ka būtībā tas ir viens darbs. «Frcnijā un Zūijā» parādīts, kā 1955. gadā Frānsisai Glāsai iesākas smaga dvēseles krīze pēc sarunas ar savu iemīļoto Leinu Kutelu (arī studentu) par dzīves jēgu un mākslas uzdevumiem; vēlāk arī tas, kādā veidā Zekarijs Glāss atbrīvo māsu no šā stāvokļa (ko atstāsta jau Badijs Glāss 1957. gadā).

Vēstījuma sākumā Leins, gaidot Frenijas apciemojumu nedēļas nogalē, stacijā pārlasa viņas vēstuli, no kuras mēs uzzinām, ka pēdējā laikā no pasaules poēzijas viņa spējīga uztvert tikai Sapfo — visu pārējo dzejnieku darbi viņai tagad šķiet maznozīmīgi. Vēstules lasīšanu iztraucē kāds kursa biedrs, kurš vēlas uzzināt, vai Leinam izdevies pievārēt ceturto Rilkes «Duīno elēģiju». Un Leins bez mazākajām šaubām atbild, ka sapratis tajā gandrīz visu.

«Duīno elēģijas» (un īpaši ceturtā) tiek vērtētas kā neparasti grūta lasāmviela, jo tajās izklāstīti Rilkes ļoti sarežģītie filozofiski estētiskie uzskati. Vismaz Rilkes komentētāji parasti iesaka pirms «Duīno elēģiju» lasīšanas iepazīties ar dzejnieka vēstulēm elēģiju tulkotājam poļu valodā Guļevičam, kuram viņš izskaidro daudzus momentus.

Stāsta nākamā epizode — Frenijas un Leina saruna, pusdienojot restorānā. Frenija stāsta, ka ir neapmierināta ar universitātes teātri, runā par saviem mokošajiem ceļa meklējumiem skatuves mākslā. Leins ik pa brīdim pārtrauc Freniju, kas stāsta viņam par grāmatu «Piligrima ceļš» (kuru viņa lasa un pārlasa pēdējos mēnešos un kur^s varonis meklē dzīves jēgu nebeidzamos klejojumos un nemitīgās lūgšanās) ar replikām par sviestmaizi, varžu kājiņām, ķiploku smaržu utt.

Piecēlusies no galdiņa un dodamās uz bāru zāles otrajā galā, Frenija negaidot zaudē samaņu un nokrīt, bet, kad atjēdzas, pēkšņi sāk nedzirdami čukstēt lūgšanu.

Nokļuvusi mājās, Frenija joprojām čukst vienu un to pašu lūgšanu un dara to arī tāpēc, ka tieši «čukstoša lūgšana» ir viena no viņas vecāko brāļu — mirušā Sīmora un dzīvā Badija — pedagoģijas prasībām. Frenija tie, ka tādā veidā viņa sasniegs dvēseles apskaidrību, tas ir, tādu stāvokli, kurā beidzot iespējams aptvert īsteno dzīves jēgu, iegūt tik mokoši meklēto patiesību. Tomēr ar tādu apskaidrības un patiesības meklēšanas ceļu kategoriski nav mierā Zūijs, kurš visādi cenšas pārliecināt māsu, ka lūgšanas čukstēšana nespēs viņai kaut cik nopietni palīdzēt.

Sai divu vicdok|u sadursmei attiecībā uz «čukstošo lūgšanu» ir dziļas saknes senindiešu reliģiskajā filozofijā. Jo braminiem lūgšanas skaitīšana bija viens no askētisko vingrinājumu pamatveidiem, kamēr sankhjas un jogas piekritēji uzskatīja, ka «čukstētājiem» ceļš uz patiesību ir nepieejams. «Kurš, gribēdams iegūt dievišķu varenību, centīgi čukst lūgšanu, tas aiziet aklā bezdibenī un no turienes neatgriezīsies,» lasām «Mahābhāratā»[18]. Tādās pašās domās ir arī Zūijs, kuram beidzot izdodas atbrīvot māsu no smagās dvēseles krīzes.

Tiešu sasauksmi ar tradicionālās senindiešu estētikas nostādnēm atrodam arī pēdējā (pēc Glā^u ģimenes iekšējās hronoloģijas) stāstā «Sīmors: ievads». Vienā no kanoniem bija izvirzīta prasība, lai mākslinieks ļoti sīki un smalki — «no galvas līdz kājām» — aprakstītu daiļdarba varoni. Tulsīdāss, piemēram, daudzkārt aprakstījis «Rāmājanā» savu varoņi valdnieka dēlu Rāmu, «ļoti virtuozi bagātinot un variējot poētiskos izteiksmes līdzekļus»[19]. tā arī badijs Glāss, stāstot (1959. gadā) par savu vecāko brāli Sīmoru kā par cilvēkiem nepazīstamu lielu dzejnieku, kas saviem brāļiem un māsām ir ne tikai pasaulē vienīgais īstais dzejnieks, bet ari garīgais skolotājs, ģeniāls padomdevējs un gaišreģis, skrupulozi apraksta brāļa apgarotību (un vienlaikus neglītumu), viņa acis, smaidu, zobus, matus, ausis, degunu, augumu, to, kā viņš staigā, runā, smejas, ģērbjas, — tam visam stāstā «Sīmors: ievads» veltīts desmitiem lappušu, kas uzrakstītas ne mazāk virtuozi kā atbilstošas vietas Tulsīdāsa «Rāmājanā».

Bieži Selindžers izmanto arī seno (vēl no vēdu literatūras patapināto) tā dēvēto «daudzpakāpju inkorporācijas» paņēmienu, saskaņā ar kuru stāsta gan pats vēstītājs, gan kāds no personāžiem.[20] piemēram, stāsts «Zūijs» sākas ar autora (tas ir, Badija Glāsa) ievadu, pēc tam stāstījums ris trešajā personā; Zūija saruna ar māti veidota kā lugas dialogs; daudzkārt tiek citēti visdažādāko autoru darbi, Sīmora dienasgrāmatas 1938. gada ieraksts, fragments no «vājā scenārija», kuru vajag iemācīties televīzijas aktierim Zekarijam Glāsam; stāstā figurē arī ļoti gara paša Badija vēstule Zūijam. Līdzīgi tiek montēti arī pārējie cikla stāsti.

Tomēr atgriezīsimies pie 10. rasas, kas iedveš radniecīgas tuvības poētisko noskaņu, un atzīmēsim, ka Indijas vēlīno viduslaiku (XI—XIII gs.) dvāni-rasas teorētiķi atšķirību starp poētisko noskaņu (rasu) un slēpto jēgu, tas ir, atklājamo nozīmi (dvāni) pakāpeniski pielīdzināja atšķirībai starp viena un tā paša estētikas jēdziena saturu un tā attēlojumu. Citiem vārdiem sakot, poētiskā noskaņa būtībā bija kļuvusi par iedvešamo slēpto jēgu! Taču Anandavardana jau IX gadsimtā skaidroja, ka atklājamo nozīmi var iedvest ne tikai ar skaņu, vārdu, teikumu, bet arī ar «liela sacerējuma» kompozīciju kopumā.[21] Tā arī Selindžera Glāsu cikla iekšējā ideja — radniecīgas tuvības poētiskās noskaņas radīšana — tiek īstenota ne tikai ar raksturu izvēli un viņu māksliniecisko apjēgumu, ne tikai ar to, kā viņus emocionāli vērtē autors, bet arī ar cikla kompozīciju kopumā. Jo ciklā atveidotā Glāsu ģimenes radniecīgas tuvības poētiskā noskaņa Selindžeram ir radniecīgu attiecību ideāls vispār.

Selindžera interese par senindiešu reālijām amerikāņu literatūrā ir pietiekami tradicionāla. Jau rakstnieki transcendentālisti, nerazdami savā XIX gadsimta amerikāņu sabiedrībā labā, mīlestības un skaistuma etalonus, diezgan aktīvi pievērsās arī Indijas renesanses humānistiskajām idejām un indiešu antīkās un viduslaiku literatūras ideāliem.[22]

Par 1836. gadā Bostonā nodibinātā Transcendentālis-

tiskā kluba manifestu tika pieņemta R. V. Emersona lekcija-raksts «Daba» (1836), kurā atspoguļojas Austrumu reliģiski filozofisko mācību ietekme. Dabas pasaulē, bija teikts manifestā, izplūdis dievišķais pirmsākums, kura mikrokosms, kas atrodas pasaulsēkas (kā dievišķā veseluma) centrā, ir cilvēka dvēsele. Tā Emersons pietiekami skaidri atspoguļoja vēdu un «Bhagavadgītas» filozofiskās noskaņas. Kā «virpulviesulis no tālajiem Austrumu kalniem un tuksnešiem» vēdu un «Bhagavadgītas» idejas sagrāba arī otru Transcendentālistiskā kluba līderi — H. D. Toro, kas aizrāvās arī ar upanišadām un tulkoja atsevišķas vietas no «Manu likumiem».[23]

Tiesa, viens no Amerikas Savienotajās Valstīs vispa-zīstamākajiem Selindžera daiļrades pētniekiem Vorens Frenčs uzskata, ka tā ir «antitranscendentāla», jo transcendentālisti esot norobežojušies no apkārtējās īstenī¬bas, kamēr Selindžers, gluži otrādi, pilnībā tajā iesais¬tījies.  Taču transcendcntālisti tieši centās iemiesot sa¬vus uzskatus praktiskajā darbībā. 1841. gadā viņi iz¬veidoja utopisku falangu, Brukfārmas koloniju, kur bija ne tikai kopmītnes kolonistiem un mājas iebraucējiem, bet arī lopu laidars, putnu māja, sakņu dārzs utt. Cita lieta, ka kolonija 1847. gadā izjuka , bet arī Toro taču ne pārāk ilgi nodzīvoja savā paša rokām celtajā būdā Voldena ezera krastā, nodarbojoties ar dārzkopību, rakstniecību un jogu.

Starp citu, Toro vienmēr un visur centās īstenot savus uzskatus praktiskā darbībā. Tā, viņš slēpa izbēgušos nēģeru vergus no Dienvidiem, bet, kad Džons Brauns kopā ar citiem abolicionistiem ieņēma arsenālu Hārpersferijā, Toro publiski nosauca šo reidu par «vislabāko jaunumu, kādu jelkad dzirdējusi Amerika», bet pašu Džonu Braunu dēvēja par «īstu transcendentālistu, ideju un principu cilvēku». 1848. gadā, kad ASV pieteica karu Meksikai, Toro demonstratīvi atteicās mak

sāt galvasnaudu, tāpēc viņu arestēja. Stāsta, ka Emersonam, kurš bija atnācis viņu apmeklēt un jautāja: «Henrij, kāpēc jūs esat šeit?» — viņš esot atbildējis: «Bet kāpēc jūs šeit neesat?». Visbeidzot, ir zināms, ka Toro atteicās maksāt arī baznīcas nodokli un «par vienu no visietekmīgākajiem un nozīmīgākajiem transcendentālistu kustības dokumentiem» k|uva viņa lekcija-eseja par pilsonisko nepakļaušanos.[26] Savu līderu piemēram sekoja arī pārējie Transcendentālistiskā kluba biedri.

Tādējādi amerikāņu literatūrzinātnieks Frenčs ir ļoti neprecīzs, raksturojot transcendentālistus kā cilvēkus, kas norobežojās no apkārtējās īstenības. Un tikpat kļūdaini viņš pretstata tiem Selindžeru kā cilvēku, kas aktīvi iesaistījies mūsdienu sabiedriskajā dzīvē, tas ir, angažētu rakstnieku. Jo «Uz kraujas rudzu laukā», «Deviņu stāstu» un Glāsu cikla autors atšķirībā no transcendentālistiem nekad un ne reizi nav paziņojis par savām politiskajām simpātijām un antipātijām, nekad nav iesaistījies nevienā no valsts sabiedriskajām kustībām, rakstnieku sabiedriskajā dzīvē. Atšķirībā no pārējiem ievērojamiem amerikāņu rakstniekiem, kuri tā vai citādi asi reaģējuši uz pašreizējo situāciju pasaulē, Selindžers nav izteicis savu spriedumu ne par vienu no aktuāliem globāliem jautājumiem un mūsdienu problēmām. Protams, Amerikas Savienotajās Valstīs par leģendu kļuvusī Selindžera vientuļniecība arī ir politiska nostāja, tomēr tā nebūt nav salīdzināma ar XIX gadsimta amerikāņu transcendentālistu sabiedrisko darbību.

Taču dziļajā interesē par hinduisma filozofiski reliģiskajiem postulātiem Selindžers solidarizējas ar transcendentālistiem. Protams, būtu nepieļaujami runāt par viņu vienkārši kā par hinduisma filozofisko un estētisko doktrīnu ilustrētāju. Pats par sevi saprotams, ka hinduisma postulāti vien nebūtu radījuši vēlamo efektu, ja lielais vārda meistars vienlaikus nepaliktu uzticīgs arī pasaules reālistiskās literatūras labākajām tradīcijām.

I. Gaļinska

PASKAIDROJUMI

DEVIŅI STĀSTI

Pirmpublicējums: Nine Stories. — Doston: Little, Brown. & Company, 1953.

ISTA DIENA BANĀNZIVIM

Pirmpublicējums: A Perfect Day for Bananafish // New Yorker. — N. Y., 1948. — Vol. 23, January 31. — P. 21—25. Latviski: Labi kožas banānzivtiņas // Uz kraujas rudzu laukā: Stāsti. — R., 1969.

7. lpp.

Banānzivs (bananafish, ari bonejish) — uzturā lietojama dienvidjūru zivs (albulidae dzimta).

Sakša (Saks) veikals — liels universālveikals Ņujorkas centrā, pazīstams ar piedāvājamo gatavo apģērbu augsto kvalitāti.

Logsēdeklis — sēdeklis, kas ierīkots zem palodzes.

9. lpp.

… gramatu, kuru viņš man atsūtīja no Vacijas… tos vācu dzejo|us… — Sīmora Glāsa biogrāfijas detaļas liecina, ka domāts austriešu dzejnieka R. M. Rilkes dzejoļu krājums.

11. lpp.

Bingo — loto līdzīga azarta spēle.

Bonvita (Bonwit) veikals — viens no vislielākajiem sieviešu apģērbu veikaliem Ņujorkā ar augstu prestižu

15.  lpp.

Jaucot atmiņas un alkas — citāts no angļu-amerikāņu dzejnieka T. S. El jota dzejoļa «Pamestā zeme» («The Wasteland»).

16.  lpp.

Verlivuta (Whirly Wood — Viesuļu mežs) Konektikuta — iedomāta vārdu spēle.

«Mazā melnā Sambo» f«Little Black Sambo») — amerikāņu rakstnieces H. Benermenas (H. Bannerman, 1863—1946) bērnu grāmata.

Piezīmes un

komentāri

19. lpp.

34»

…jus pētāt manas kajas. .. — sal. ar 1914. gada 27. jūlija ierakstu F. Kafkas «Dienasgrāmatā»: «Ceļojums uz Trāvemindi. Kopējā pludmale. Piekrastes ainava. Manas basās kājas tiek uzskatītas par nepieklājīgām.»

531

KLIBAIS VECTĒTIŅŠ GARAUSIS KONEKTIKUTД

Pirmpublicējums: Uncle Wiggily in Connecticut 11 New Yorker. — N. Y., 1948. — Vol. 24. March 20. — P. 30—36.

Latviski: Ķēpausis // Uz kraujas rudzu laukā: Stāsti. — R., 1969.

20. lpp.

Vectētiņš Garausis — oriģinālā Tēvocis Vigilijs (Uncle Wiggily) — klibs trusītis, amerikāņu bērnu rakstnieka H. R. Gerisa (H. R. Garris, 1873—1962) grāmatu varonis. (Par viņa daiļradi sk.: Garris R. My Father was Uncle Wiggily. — N. Y„ 1966.)

21. 1pp.

mp. (M. P. — Military Police) — militārais policists.

Bēla Lugoši (Bģla Lugosi, 1882—1956) — ungāru izcelsmes amerikāņu teātra un kino aktieris.

23. lpp.

«Tērps» («The Robe») — amerikāņu rakstnieka L. Duglasa 1942. gadā publicēts romāns.

Akiins — tam-ir-avs — oriģ. Akim Tamir off — burt. «Akims Tamirs nost». Vardu spēle ar aktiera Akima Tamirova vārdu. Krievu izcelsmes amerikāņu aktieris Holivudā. Viena no viņa labākajam lomam — Pablo filmā pēc E. Hemingveja romāna «Kam skanēs zvans».

23. lpp.

Lorda un Teilora veikals (Lord. & Taylor's) — samērā lēts vīriešu, sieviešu un bērnu apģērbu veikals Ņujorkā.

31. lpp.

Džeina Ostina (Jane Austen, 1775—1817) — angļu rakstniece, viena no spilgtākajām psiholoģiskā reālisma pārstāvēm.

L. Mennings Vains — izdomāts rakstnieka vārds, sastopams arī citos Selindžera darbos. (Sk.: French W. J. D. Salinger. — Boston, 1976. — p. 39.)

35. lpp.

Donalds Daks — pīlēns, amerikāņu kinorežisora un producenta V. Disneja multiplikācijas filmu varonis.

TIEŠI PIRMS KARA AR ESKIMOSIEM

Pirmpublicējums: Just Before the War with the Eskimos // New Yorker. — N. Y., 1948. — Vol. 24, June 5. — P. 37—46. Latviski: Avots. — 1988. — Nr. 10.

39. lpp.

«V o g u e» — sieviešu mēnešraksts, iznāk Ņujorka kopš 1892. g. 42. lpp.

Merkurohroms (mercurochrome) — antiseptisks šķīdums, ko lieto sīku ādas ievainojumu gadījumos.

47. 1pp.

Nicīgais apzīmējums no Hemingveja romana — domāts E. Hemingveja romāns «Un saule lec». Sk. 16. nodaļā: «— Pasaki viņam, ka rakstniecība ir viena draņķīga profesija, — Bils teica. — Nu, pasaki!. Saki — man kauns, ka esmu rakstnieks.» (Hemingvejs E. Raksti. — R„ Liesma, 1971. — I sēj. — 571. lpp.) lpp.

49. lpp.

Kokto «Skaistule un zvērs» («La Belle et la Bкte») — pēc franču rakstnieka Z. Kokto scenārija 1945. g. uzņemta filma.

SMEJOSAIS CILVĒKS

Pirmpublicējums: The Laughing Man // New Yorker. — N. Y., 1949. — Vol. 25, March 19. — P. 27—32.

Latviski: Cilvēks, kas smējās // Uz kraujas rudzu lauka: Stāsti. — R„ 1969.

Stāsta nosaukums «Smejošais cilvēks» ir parafrāze par franču rakstnieka V. Igo romāna «Cilvēks, kas smejas» («L'Homme qui rit») nosaukumu; no romāna aizgūti ari daži sižeta elementi.

52.   lpp.

Esprit de corps (fr.) —kopības gars.

Centrālparks (Central Park) — 840 akrus liels parks Ņujorkas visdzīvākā iestāžu rajonā — Manhatanas centrā.

Dabaszinātņu vēstures muzejs (The American Museum of Natural History, 1869) atrodas Centrālparkā.

Metropolitēna mākslas muzejs (The Metropolitan Museum of Art, 1870) atrodas Piektajā avēnijā.

Varikortlenda parks (Van Cortland Park), bijušais van Kortlendu dzimtas īpašums, atrodas tālāk no centra. Tajā daudz sporta laukumu un būvju, ari laivu piestātnes.

Palisāžu parks (Palisades Amusement Park) atrodas Ņūdžersijas rajonā, ieguvis popularitāti ar atrakciju laukumiem.

Steitenailenda (Staten Island, officiāli Borough of Richmond) ir vismazāk apdzīvotais Manhatanas rajons.

53.   TOC \o "1-3" \h \z lpp.

Bдks Džonss (Buck Jones, 1889—1942), Kens Meinards (Ken Maynard, 1896—1973), Toms Mikss (Tom Mix, 1880—1940) — populāri amerikāņu kinoaktieri, galvenokārt kovboju lomu tēlotāji.

54.   lpp.

Iliroisas rieksts — Carya Pecan Nutt (Juglandaceae) auglis.

55.   lpp.

Transvestīti — cilvēki, kam piemīt perversa tieksme pārģērbties pretējā dzimuma drēbēs.

56.  lpp.

Roberts E. Lī (Robert E. Lee, 1807—1870) — konfedcrētu karaspēka virspavēlnieks ASV pilsoņu karā (1861—1865).

57.   lpp.

Velslijas koledža (Wellesley) — sieviešu koledža Velslijā Masačūsetsā ar ļoti augstu prestižu.

«Bēbīts» Rūts (Babe Ruht, īstajā vārdā George Herman Ruht, 1895—1948) — populārs divdesmito gadu amerikāņu beisbolists.

Džonsa parks (Jones Beach State Park) — atpūtas parks uz salas netālu no Longailendas dienvidrietumu piekrastes.

58.   lpp.

Duglastona (Douglaston) — dzīvojamo namu rajons Ņujorkā ar augstu prestižu.

62. lpp.

Ingersola pulkstenis — pulksteņu firmas Ingersoll ražojums.

LEJA, DINGIJA

Pirmpublicējums: Down at the Dinghy // Harper's Magazine. — 1949. — Vol. 198, April. — P. 87—91.

67. lpp.

Hetijas Karnegijas (Hattie Carnegie) salons — sevišķi dārgs sieviešu apģērbu un cepuru salons Ņujorkā.

72.   lpp.

«Kentucky Babe» — amerikaņu dziesma ar E. Geibela (A. Geibel) muziķu un R. Baka (R. Buck) vārdiem.

73.   lpp.

Strauss Džeroms (Jerome the Ostrich) — multiplikācijas filmas varonis.

Kazū (kazoo, arī gazoo) — rotāju instruments, maza caurule, kurā ievietota papīra strēmele, kas, ja lajā iepūš, rada vibrējošu skaņu.

76. lpp.

Stermafori — izkropļots «semafori».

… netīra žīda ūķī… — … zīda pūķis — vārdu spēle, kas oriģinālā skan: «Daddy's a big sloppy kike» (Tēvs ir liels netīrs žīds); bērns pēdējo vārdu (kike — žīds, žarg.), nezinādams, ko tas nozīmē, uztvēris ka kite — pūķis.

VELTĪTS ESME — AR MĪLESTĪBU UN DEDZĪBU

Pirmpublicējums: For Esme — With Love and Squalor // New Yorker. — N. Y., 1950. — Vol. 26, April 8. — P. 28—36.

78. 1pp.

Preinvāzijas apmācības centri — Britu izlūkdienesta speciāli kursi karavīriem, kuru piedalīšanās bija paredzēta sabiedroto 1944. gada desantā Normandijā.

79. 1pp.

«D» diena — diena ar lielo «D» (D-day) — ang|u un amerikāņu desanta izsēdināšanas datums Norrnandijā, sākotnēji — 1944. g. 4. jūnijs, meteoroloģisko apstākļu dēļ vēlāk pārcelts uz 6. jūniju.

Kvonsetbaraka (Quonset hut) — saliekama metala baraka, kas gu|us nolikta puscilindra formā; nosaukumu ieguvusi pēc pirmās ražošanas vietas — Kvonsetas Rodailendā.

«Mauretania» — 1906. gadā būvēts grezns amerikāņu transatlantijas laineris.

MF papīrs (V-mail paper) — īpašs papīrs, uz kura rakstītās vēstules speciāls pasta dienests (V-mail) II Pasaules kara gados pirms nosūtīšanas mikrofilmēja vietas taupīšanai.

81. lpp;

Srafta restorāns (Schrafļt's) — Ņujorkā populāri restorāni, kuri slaveni ar garšīgiem saldējumiem un kurus apmeklēja galvenokārt sievietes.

82. lpp.

V. I. (G. I.) — valsts izsniegts (government-issue)-, saīsinājumu G. 1. bieži lieto arī karavīra apzīmēšanai.

86. lpp.

F r i t e (fr.) — cepts.

87.   lpp.

Bronksas (Bronx — rajons Ņujorkā) sveiciens — nepieklājīga, ar lūpu palīdzību veidota skaņa nicinājuma izteikšanai.

88.   lpp.

Monenlo izkropļots lat. memento — piemiņa.

89.   lpp.

II faut quejeparte aussi (fr.) — arī man jāiet.

90.   lpp.

A. P. N. (71. P. 0.) — armijas pasta noda|a (Army Post Office).

92.   lpp.

E. U. diena (V-E day) — Eiropas uzvaras diena (Victory-inEurope Day) — 1945. gada 8. maijs, Vācijas karaspēka padošanās diena, ar kuru izbeidzās karadarbība Eiropā.

93.   lpp.

E. K. A. (E. T. O.) —Eiropas karadarbības arēna (European Theatre of Operations).

«Die Zeit ohne Beispiel» («Laiks, kāda vēl nav bijis») — Gebelsa galvenais sacerējums.

«Tēvi un mācītāji…» — citāts no F. Dostojevska romāna «Brāļi Karamazovi» (Dostojevskis Brāļi Karamazovi. — R.: LVI, 1958. — 342. lpp. Tulk. J. Medenis).

93.   lpp.

Sas. — «sasodītais», saīsināts cenzūras dēļ.

94.   lpp.

Hirtgenas (Hьrtgen) mežs — vieta Rietumu Vācijā, kur 1944. gada novembrī risinājās smagas kaujas.

Pateicības dienas tītars — pildīts tītars ir tradicionāls ēdiens Pateicības dienā (Thanksgiving Day) — ASV nacionālajos svētkos, kurus atzīmē katru gadu novembra ceturtajā ceturtdienā un kurus kā pateicības svētkus Dievam par savu dzīvību saglabāšanu aizsāka piligriini (the Pilgrims), kāda angļu puritāņu sekta, kas 1620. g. nodibināja Plimutas koloniju (Plymout Colony).

Zīinotņu angliskie nosaukumi, attiecīgi: Combat Infantrymen's Badge, the European Theatra Ribbon, the pre-Pearl Harbor Service Ribbon. Zvaigznīte par piedalīšanos kaujas operācijās — Battle Star. Pearl Harbor — Pirlharboras gaisa karaspēku bāze Oahu salā Havaju arhipelāgā, ar uzbrukumu kurai Japāna 1941. g. 7. decembrī iesaistīja kara ASV.

…ar piecām kaujas zvaigznītēm… — domātas šādas kaujas operācijas, kurās piedalījās amerikāņu karaspēks: 1) angļu tin amerikāņu desants Francijas ziemeļos (1944. g. 6. jūnijā); 2) uzbrukums Vācijas robežai 1944. g. septembrī un oktobrī; 3) fašistiskā karaspēka uzbrukuma atvairīšana Ardēnos 1944. g. 16. decembrī; kaujas Reinas kreisaja krastā 1945. g. februārī un martā; 5) Reinas šķērsošana un Rūras katls 1945. g. 23. martā.

95.   lpp.

Bobs Houps (Bob Hope, 1903) — ievērojams amerikāņu mūziklu aktieris.

96.   lpp.

Eizenhauera frenči (Eisenhower jackets) — ASV ģenerāļa D. Eizenhauera vārdu ieguvis mundiera komponents — cieši pieguloša adīta jaka.

97.   lpp.

Valoņa (Valognes) — pilsēta Francijā, kura 1944. g. jūnijā smagi cieta no karadarbības pec desanta izcelšanās Normandijā.

99. lpp.

Kotantēnas (Cotentin) pussala — pussala Francijas Ziemeļrietumos, kur «D» dienā notika desanta izcelšanās krastā.

JAUKA MUTE UN ZAĻAS MAN ACIS

Pirmpublicējums: Pretty Mouth and Green My Eyes // New Yorker. — N. Y., 1951. — Vol. 27, July 14. — P. 20—24.

Stāsta nosaukums ir rindiņa no tā varoņa dzejoļa — alūzija par Jago frāzi V. Šekspīra lugas «Otello» 3. cēliena III ainā: «Kungs, sargieties no greizsirdības, / Sī zaļacainā nezvēra, kas smejas / Par to, ko aprij.» (Sekspirs. Kopoti raksti. — R., LVI, 1964. IV sēj. — 462. lpp. Tulk. K. Egle un P. Kalva.)

102. 1pp.

Vilidža (the Village), pilns nosaukums Griničvilidža (the Greenwich Village) — bohēmicšu apdzīvots Ņujorkas rajons ar daudzām izklaidēšanās iestādēm.

103. Ipp.

Jaukajās, jaukajas majas — alūzija par populāro dziesmu «Mājās, jaukās mājas» («Home, Sweet Home», 1823) ar amerikāņu dzejnieka un dramaturga Di. H. Peina (John Howard Payne, 1792—1852) vārdiem un angļu komponista un mūzikas pedagoga H. R. Bišopa (Henry Rowley Bishop, 1786—1855) melodiju, kurai ir piedziedājums:

«Home! Home! Sweet, sweet home! There's no place like home! / There's no place like homeI»

109. 1pp.

… uz Ņuheivenu uz spēli ar prinstoniešiem. .. — acīmredzot domāts amerikāņu futbola mačs starp Prinstonas (Princeton University) un Jeila (Yale University) universitāšu komandām — Jeila universitāte atrodas Ņūheivenā (New Haven) Konektikutā.

Triplera veikals (Tripler's) — firmas «F. R. Triplers un komp.» (F. R. Tripler & Co) vīriešu apģērbu veikals Ņujorkas centrā, slavens ar preču augsto kvalitāti.

DE DOMJE-SMITA ZILAIS PERIODS

Pirmpublicējums: De Daumier-Smith's Blue Period // World Review. — L„ 1952. — No. 39, May. — P. 33—43.

Latviski: De Domjē-Smita zilais periods // Uz kraujas rudzu laukā: Stāsti. — R„ 1969.

Zilais periods var būt lietots ar divējādu nozīmi: kā alūzija par franču gleznotāja Pablo Pikaso daiļrades agrīno posmu, t. s. «zilo periodu» (1901—1904) un kā sarunvalodā lietojams neveiksmju posma (blue period) nosaukums.

113.  Ipp.

bon vivant (fr.) — bonvivāns, uzdzīvotājs.

114.  Ipp.

de bon goūt (fr.) — labas gaumes, labā toņa.

Riča (Ritz) viesnīca — viesnīcas ar šādu nosaukumu ir daudzās ASV pilsētās; Ņujorkā Karltona (Carlton) firmas viesnīca Ritz atradās Medisona avēnijā (nojausta 1950. g.).

Viens krēsls par maz — rotaļa, kuras dalībnieki mūzikas pavadībā virzās ap rindā saliktiem krēsliem, kuru ir par vienu mazāk nekā rotaļas dalībnieku; mūzikai apklustot, rotaļas dalībnieki cenšas apsēsties uz kāda krēsla, bet dalībnieks, kurš nav varējis apsēsties, izstājas no rotaļas, katrā šādā reizē ari krēslu skaitu samazina par vienu.

Manhatanas baznīca — stāsta varoņa izdomāts konfesija.

viss, kam pieskāros, kļuva… vientulība — alūzija par antīko mītu par frīģiešu teiksmaino valdnieku Midasu, kuram piešķirta spēja pārvērst visu, kam viņš pieskaras, zeltā.

115.  1pp.

Harvarda klasiķi — dažādu laiku un zemju literatūras izdevums piecdesmit sējumos; iznāca 1909.—1910. g.

pēc-jums-Alfons attiecības — pārspīlēti pieklājīgas divu cilvēku savstarpējās attiecības: Alfonss un Gastons ir amerikāņu ilustratora un karikatūrista F. B. Opera (F. B. Opper) humoristisku zīmējumu sērijas varoņi, kuri nepārtraukti saka viens otram «tikai pēc jums, mans dārgais Gaston» un «tikai pēc jums, mans dārgais Alfons».

116.  lpp.

fortement (fr.) — uzstājīgi, neatlaidīgi.

Les Amis Des Vieux Maоtres (fr.) — «Vecmeistaru draugi», šeit — skolas nosaukums.

Monsieur (fr.) — kungs.

directeur (fr.) —direktors.

H e r m e s-B a b y — portatīvās rakstāmmašīnas nosaukums.

M. (fr.) sais. Monsieur.

Nouveau riche (fr.) —jaunbagātnieks.

Gagner (fr.) — pelnīt, iegūt.

Ulcйration cancйreuse (fr.) — ļaundabīgs audzējs.

Rйsolution (fr.) — lēmums.

Trиs pressй (fr.) — šeit: steidzami.

Jean de Daumier-Smith — Zans de Domjē-Smits.

118. 1pp.

Mme — sais, madame (fr.) — kundze.

120. 1pp.

Sakša Romera Fu Mandžu sērijas darbi — S. Romera (Sax Rohmer), īstā vārdā — A. S. Vorda (Arthur Sarsfield Ward, 1883—1959), detektīvromānu sērija, kuru galvenais varonis ir nenotveramais ļaundaris ķīnietis Fu Mandžu.

Inscrutable (fr.) —neizdibināms.

Le pauvre Picasso (fr.) — nabaga Pikaso.

M. Picasso, oщ allez vous? (fr.) — «Kurp jūs ejat, Pikaso kungs?».

«Les Saltimbanques» — P. Pikaso glezna «Akrobāti» (1905).

122. lpp.

En ni a s s e (fr.) — šeit: kā viens liels kunkulis.

O u i (fr.) — jā.

Sulku kaklasaite — eksotisks rokdarbs; sulki — viena no Bismarka arhipelāgā dzīvojošajām papuasu tautām.

Non, non, madame — merci (fr.) — nē, nē, kundze — paldies.

Manilas (Manilla) aploksnes — aploksnes no stingra dzeltenbrūna papīra.

123. lpp.

Oui, monsieur (fr.) — jā, kungs.

126. lpp.

Piedod viņiem viņu grēkus — parafraze par Tēvreizes rindiņu «Piedod mums mūsu grēkus».

Ticāns — domāts Ticiāns, itāliešu gleznotājs.

«Sweet S ue» un «Let Me Call You Sweetheart» —

populāras estrādes dziesmas, kas uzrakstītas attiecīgi 1928. (R. Rodžersa mūzika, C. Ņūmena vārdi) un 1910. gadā (B. S. Vitsona mūzika un L. Frīdmana vārdi).

128. lpp.

Kristus pamešana uz kapenēm Arimatejas Jazepa dārzā sk.

Mateja ev. 27, 57—60; Marka ev. 15, 42—47.

… Divām ap galvu bija nimbi — sk. Mateja ev. 27, 55—56, Marka ev. 15, 40; Jāņa ev. 19, 25.

129. lpp.

Sans organes gйnitaux (fr.) — bez dzimumorgāniem.

180. lpp.

Antonello da Mesina (Antonello da Messina, Ist. v. Antonello d'Antonio, 1430—1479) — itāliešu gleznotājs.

132. lpp.

De plain air (fr.) — brīvā dabā.

«Harvarde klasiķu» 36., 44. un 45. sējums — 36. sējumā ievietotas M. Lutera «Deviņdesmit piecas tēzes», 44. un 45. sēj. satur dažādus reliģiskās literatūras tekstus.

139.   lpp.

Sorties (fr.) — šeit: izpausmes.

140.  lpp.

Tout le monde est une nonne (fr.) —■ burt.: «Visi cilvēki ir mūķenes».

TEDIJS

Pirmpublicējums: Teddy // New Yorker. — N. Y., 1953. — Vol. 28, January 31. — P. 36—38.

141.  lpp.

Gledstona ce|asoma — sekla ādas ceļasoma, kas nosaukta angļu politiskā darbinieka premjerministra V. J. Gledstona vārdā.

143. lpp.

«Queen Mary» — angļu okeāna laineris, uzbūvēts 1934. gadā.

146. lpp.

Leika (Leica) — pirmā sērijveidā ražotā (kopš 1924. g.) mazformāta (35 mm) fotokamera.

149. lpp.

Saflborda diski — koka diski šaflborda spēlēšanai; šai spēlē diskus ar nūju bīda numurētu kvadrātu virzienā.

Bekgcmons — spēle, kurā divi spēlētāji pa īpašu spēles dēlī pārvieto spēles kauliņus atkarībā no punktu skaita, kuru nosaka ar metamajiem kauliņiem; spēle vai tās varianti sastopami dažādās zemēs ar nardu, triktraka, pufa u. c. nosaukumiem.

155.  lpp.

Jeila (dib. 1701. g., atrodas Ņūheivenā Konektikutā, nos. angļu izcelsmes tirgotāja I. Jeila vārdā), Hāvarda (dib. 1636. g., atrodas Kembridžā Masačūsetsā, nos. angļu izcelsmes reliģiska darbinieka Dž. Hārvarda vārdā), Prinstonas (dib. 1746. g., atrodas Prinstonā Ņūdžersijā) universitātes — vecākās un reprezentablākās ASV universitātes.

156.  lpp.

Edinburga Skotijā…, Oksforda Anglija…, Stokholma Zviedrijā …, Insbruka Austrijā — ASV it bieži sastopamas pilsētas ar vienādiem, bieži arī Eiropas pilsētu, vārdiem dažādos štatos, tāpēc amerikāņi allaž pievieno pilsētas nosaukumam ari štata nosaukumu, šai gadījumā to aizstāj valsts nosaukums.

157.  lpp.

«Cirpstina cikādes…» , «Šis ceļš…» — japaņu dzejnieka Basjo haiku īsas liriskas trīsrindes, kas sastāv no septiņpadsmit zilbēm; cit. pēc: Zāles ēna, spāres ēna. — R.: 1986. — 38., 40. lpp. Atdz. G. Eglīte.

159. lpp.

Vēdiska reinkarnacijas teorija — senindiešu macība par «mūžīgu dzīves atgriešanos», virkni atkārtojošos dzimšanu un nāvju — reinkarnāciju, kurai pakļautas visas dzīvās būtnes.

Brahma — brahmanismā un hinduismā — pirmais no trijiem galvenajiem dieviem (Brahma—Višnu—Siva), Visuma un visa esošā radītājs.

FREN1JA UN ZUIJS

Pirmpublicējums: Franny and looey. — Boston: Little, Brown and Company, 1961.

170. lpp.

genius domus (lat.) — mājas gars, šeit: dvēsele.

FRENIJA

Pirmpublicējums: Franny // New Yorker. — N. Y„ 1955. — Vol. 30, January 29. — P. 23—43.

171. lpp.

Jeilas spele — sk. piez. par 155. lpp.

Berberija lietusmētelis — lietusmētelis no blīva ūdensnecaurlaidīga kokvilnas auduma (pēc firmas Burberry nosaukuma).

Kristīgā zinātne (Christian Science) — Mērijas B. Edijas (Mary B. Eddy, 1821—1910) nodibināta reliģiska mācība, kura cenšas atjaunot virkni agrā kristietisma principu.

1pp.

«Maigais Adoniss…» — citāts no Sapfo dzejoja.

… retiscents (pareizr.?) — acīmredzot domāts «reticcnts» (no lat. reticentia — noklusēšana, klusu ciešana) — noslēgts, nerunīgs; pati varone apšauba pareizrakstību.

Ipp.

XX… — krustiņi apzīmē skūpstus.

«Duīno elēģijas» («Duineser Elegien», 1912./1922.) — R. M. Rilkes elēģiju cikls; «Ceturtajā elēģija» dzejnieks izklāsta savus filozofiskos un estētiskos uzskatus; Duīno (Duino) — pils Adrijas jūras krastā, kurā 1911./I912. g. ziemā viesojies dzejnieks.

175. Ipp.

… smitiete… vasariete … beningtoniete … lourensiete … —

attiecīgi Smita koledžas Northemptonā Masačūsetsā, dib. 1871. g., Vasaras koledžas Pougkīpsijā Ņujorkas štatā, dib. 1861. g., Beningtonas koledžas Beningtonā Vermontā, dib. 1925. g., un Sāras Lourensas koledžas Bronksvilā Ņujorkas štatā, dib. 1926. g., studentes; divas pirmās ir elitāras sieviešu mācību iestādes ar augstu prestižu, kuru programmas stipri līdzīgas mācību programmām Hārvarda un Jeila universitātēs (sk. piez. par 155. Ipp.); divas pārējās — sieviešu mācību iestādes, kuru programmas ir arī tēlotājas mākslas un teātra mākslas kurss.

177. Ipp.

… sasodītu sešpēdu «A» apakšā — «A» ir visaugstākā atzīme.

184.  Ipp.

Tādība (angl. suckness, sanskr. tathata) — hinduismā un budismā — vienota pasaule, esība tīrā veidā, absolūts, visu lietu patiesība; autoritatīvākajā amerikāņu valodas skaidrojošajā vārdnīcā Webster's Third World Dictionary šā vārda šķirklī lietošanas piemērs minēts tieši no Selindžera «Frenijas».

185.  Ipp.

Qui vive (fr.) — «Kas nāk?» (sargkareivja uzsauciens).

…gliemežus …gliemenes… — Frenija cenšas izteikties pēc iespējas precīzāk (gliemenes un gliemeži — divas dažādas čaulgliemju klases). Oriģinālā Frenija vārda octopus (astoņkājis) anglisko daudzskaitļa formu octopuses aizstāj ar latīniskajā tradīcijā veidoto formu oetopi.

188. Ipp.

«Varonis» — īru dramaturgs Dž. M. Singa luga «Rietumu piekrastes varonis» («The Playboy of the Western World», 1907).

191. 1pp.

«Piligrlma ceļš» (The Way of a Pilgrim) — anonīma krievu XIX gs. autora reliģiskā sacerējuma «Patiesi svētceļnieka stāsti savam garīgajam tēvam» «Откровенны рассказы странника духовному своему отцу». angļu tulkojuma nosaukums.

192. 1pp.

…garā allaž jālūdz Dievs — sk. Pāvila vēstuli efesiešiem (6, 18).

… nemitīgi jālūdz — sk. Pāvila 1. vēstuli tesaloniešiem, 5, 17.

Starecs (starets, no кг. старец) — pareizticīgajā tradīcijā — cilvēks, kas ar gadiem sasniedzis īpašu garīgās attīstības pakāpi.

«Philokalia» — pareizticīgo baznīcas tēvu sacerējumu antoloģija, kas izdota 1792. g. Venēcijā, kr. pazīstama ar nosaukumu <rДобротолюбие» (sensl. 1793. g., kr. 1877. g.).

194.  Ipp.

Jēzus lūgšana: Господи Иисусе Христосе, сын Божий, помилуй мя, грешного. īpaša lūgšanas forma, kuras tehniku izstrādājuši pareizticīgo baznīcas tēvi.

195.  Ipp.

Nembucu (jap. ncmbutsu) — amidaismā, viena no japāņu budisma novirzieniem, nozīmē «domāt par Budu», domās atkārtot Būdas Amida vārdu.

…Namu Amida Butsu Пар.) — «Glāb, buda Amida!».

«Nezināšanas mākonis» («The Cloud of Unknowing») — anonīma angju viduslaiku autora reliģisks traktāts.

Om, ari aum — hinduismā svēts vārds, ar kuru sāk lūgšanas un reliģiskas ceremonijas, svinīgas uzrunas un svētības došanu.

ZЬIJS

Pirmpublicējums: Zooey // New Yorker. — N. Y., 1957. — Vol. 33, May 4. — P. 32—139.

200.   Ipp.

«Lielais Getsbijs» — amerikāņu rakstnieka F. Skota Ficdžeralda romāns.

201.   Ipp.

Badijs (Buddy) — Glāsu ģimenes locekļa Obadaja (pēc Bībeles trad. — Obadija, no ivr. Obadhyah — «dieva kalps») Glāsa iesauka, kas pēc rakstības un izrunas sakrīt ar sarunvalodas uzrunvārdu buddy, kas šeit tulkots ar «bucīti». Tas ir ari H. R. Gerisa (sk. piez. par 20. Ipp.) stāsta varoņa vārds.

202L Ipp.

«Mūžīgais prieks» — alūzija par angļu dzejnieka Dž. Kītsa poēmas «Endimions» sākumu.

Esprit (fr.) — gars, garastāvoklis.

203. Ipp.

Benkvo gars — aluzija par V. Šekspīra traģēdijas «Makbets» III cēliena iV ainu.

205. Ipp.

Mērija Beikere Edija — sk. piez. par 171. Ipp.

205.   1pp.

18/3/51 — 1951. gada 18. marts; jauna datuma pierakstīšanas forma ASV, kas tika ieviesta tieši šajā dienā.

«Daily News» (pilns nos. «Daily News Record» — laikraksts, kas iznāk Ņujorkā kopš 1892. g.

Jama — senindiešu mitoloģijā mirušo valdnieks, nāves un taisnības dievs.

206.   Ipp.

Apašu dejotājs — «apašu deja» (apache dance) — balles deja, kas izveidojusies Parīzes pagrīdē un kas tika parodēta vodeviļās un rēvijās; raksturīga ar asām kustībām, partneres sagriešanu u. trnl.

206.   Ipp.

Kibucis — no kibbutz (ivr.) — komūna.

P h. D. (saīs. Doctor of Philosophy) — augstākais zinātniskais grāds visās zinātņu nozarēs ASV.

Pensilvānijas vācieši — XVIII gs. Pensilvānijā apmetušos vāciešu pēcteči, uz kuru valodas bāzes izveidojies Pensilvānijas austrumdaļā lietots vācu valodas dialekts.

207.   Ipp.

B. A. (saīs. Bechelor of Arts) — humanitāro zinātņu bakalaurs.

Būkers T. Vašingtons (Booker T. Washington, 1856—1915) — ASV politisks darbinieks, topošās nēģeru buržuāzijas ideologs, kurš nevairījās ne no kādiem darbiem, lai tikai iegūtu līdzekļus izglītības turpināšanai.

207.   Ipp.

Dimanta Sūtra — senindiešu teksts ar Būdas mācības izklāstu.

Ekharts (Johann Eckhart, arī Meister Eckehart, 1260—1327) — panteismam tuvs vācu reliģiskais mistiķis.

208.   Ipp.

Mundaka upanišada — viena no upanišadām; tajā aplūkots ari vārds «om» (sk. piez. par 195. Ipp.)

Dmitrijs Popkinss — izdomāts komponists.

Miltons Bēris (Milton Berle, ist. v. Berlinger, 1908) — amerikāņu operets aktieris.

Gubernators Djūijs (Thomas E. Dewey, 1902—1971) — Ņujorkas gubernators.

Senators Dirksens — izdomāts senators.

žaža Gābora (Zsa Zsa Gdbor) — ungāru izcelsmes amerikāņu kinoaktrise un rakstniece.

Geilords Hauzers (Gayesord Hauser) — amerikāņu dietologs, dabas produktu lietošanas ieteicējs.

Džordžijs Džesels (Georgie Jessel, 1824—1883) — plaši pazīstams angļu tiesnesis.

Ri as Čārlzs — izdomāta titulēta persona, kuras tituls — ironisks atgādinājums par Riča viesnīcām (sk. piez. par 114. Ipp.)

209.   Ipp.

Bekbeja (Back Bay) — rajons Bostonā.

Skvērs (Square) — rajons Hārvardā.

211. Ipp.

…izglītībai butu daudz saldāks aromats… — aluzija par V. Šekspīra lugas «Romeo un Džuljeta» II cēliena otro ainu.

Dr. Sudzuki (Daiseisu Teitaro Suzuki, 1870—1960) — ievērojams budisma pētnieks, strādājis Japānā un — galvenokārt — ASV.

Arhati — budismā «atbrīvotie» — būtnes, kas sasniegušas apskaidrību.

Bodisatvas — mahajanas budismā — būtnes, kam «piešķirta skaidrība»; atšķirībā no arhatiem šis būtnes nenostada sevi pretstata parastajiem cilvekiem, bet, būdamas «pilnīgas», apzināti uzturas laicīgajā pasaulē, lai palīdzētu cilvūēkiem atrast ceļu uz «glābšanu».

Dživaninukta — cilvēks, kas vēl laicīgās dzīves laikā sasniedzis pilnību un dvēseles glābiņu, iznīdēdams sevī egoismu.

Gautama (623. g. — 544. g. p. m. ē.) — Būdas dzimtas vārds.

Šankaračarja — Sankaras (Shankara, 788—820), indiešu reliģiskā filozofa, mūku kopienu vadītāja, tituls.

Laodzi — senķīniešu filozofs, kanoniskā daoisma traktāta «Laodzi» autors (IV—III gs. p. m. ē.)

Huinens (Hui-neng, 637—713) — pirmais dzenbudisma patriarhs Ķīnā.

Sri Ramakrišna (Sri Ramakrishna, īst. v. G. Chatlerjee, 1836—1886) — indiešu reliģiskais domātājs un sabiedriskais darbinieks.

…Džordžs Vašingtons ar viņa ķiršu koku… — alūzija par hrestomātisko nostāstu par Dž. Vašingtonu, pirmo ASV prezidentu, kurš bērnībā esot pats atzinies tēvam, ka nocirtis ķiršukoku.

Nirvāna — budismā kaislību, naida un maldu izdzīšana, miers un svētlaime, saplūšana ar dievišķo substanci.

212. Ipp.

Maksa Millera «Austrumu svētas grāmatas» — angļu reliģijas pētnieka Maksa Millera (Max Mueller, 1823—1900) izdots daudzsējumu darbs ar reliģiskiem tekstiem («Sacred Books of the East»).

215.   Ipp.

… esinu viena no tām mazajam lapsām, kas izposta vīna dārzus… — sk. «Zālamana Augstā dziesma» 2, 15.

216.   Ipp.

Hopa dimants — 44,5 karātus smags dimants, kas parādījās tirgū 1830. g.

217.   Ipp.

coup de grāce (fr.) — nāvējošais (burtiski: žēlastības) sitiens.

C h e z elle (fr.) — šeit: kā tāda.

Lorda un Teilora veikals — sk. piez. par 23. Ipp.

Sakša veikals — sk. piez. par 7. Ipp.

Bonvita Teilora veikals — sk. piez. par 11. Ipp.

O'Konela iela — viena no centrālajām ielām Dublinā.

Melndzeltenais (the Black and Tans) — Īrijas Karaliskās policijas dienestā esošie angļu karavīri 1920.—1921. g. periodā (nicinoša iesauka).

222. 1pp.

«Piters Pens» («Peter Pan, or the Boy Who Wouldn't Grow Up» — «Piters Pens, kas nevēlējās kļūt pieaudzis») — skotu dramaturga Džeimsa Berija luga.

223. lpp.

S с h n u к (angl., jid.) — nepraša.

228. lpp.

«Queen M а г у» — sk. piez. par 143. lpp.

Voldena dīķis — neliela ūdenskrātuve tāda paša nosaukuma rezervātā Masačūsctsā. Voldena dīķa krastā mazā namiņā vairākus gadus nodzīvoja amerikāņu rakstnieks un filozofs Henrijs Deivids Того (1817—1862), vēlāk aprakstot savu dzīvi filozofiskā sacerējumā «Voldens vai dzīve mežā».

233. lpp.

«Efejas līgas» — amerikāņu futbola komandu liga, kurā pārstāvētas universitātes ar visaugstāko prestižu.

Bronksas sveiciens — sk. piez. par 87. lpp.

235. lpp.

«Piligrims turpina ceļu» — sk. piez. par 191. lpp.; minētas grāmatas «Piligrima ceļš» turpinājums.

238. lpp.

Četri Lielie Zvēresti — budistu lūgšana.

240. lpp.

«Variety» — Ņujorka iznākošs nedēļas izdevums, kas veltīts teātra, kino, televīzijas un radio kritikai.

«Life» — ilustrēts iknedēļas žurnāls, kas iznāca Ņujorkā 1936,—1972. g.

«Times», pilns nos. «New York Times» — amerikaņu laikraksts, kas iznāk Ņujorkā kopš 1951. g.

Vestporta un Oisterbeja (Westport, Oyster Bay) — nelielas kūrortvietas Ņujorkas štatā; Vestportā atrodas arī mākslinieku un rakstnieku kolonija.

242. lpp.

«Lūdziet bez mitēšanās» «Vēstulē tesaloniešiem» — sk. piez.. par 192. lpp.

«Vēstule Timotejam» — sk. I vēstuli Timotejam, 2,8.

«Cilvēkam allaž jālūdzas…» — sk. Lūkas., 18, 1.

Jēzus lūgšana — sk. piez. par 194. lpp.

244.   lpp.

Cakras, anahata, adžna — psihiskās aktivitātes centri cilvēka ķermenī saskaņā ar jogu mācību.

«Trešā acs» — budisma terminoloģija «dharmas acs».

Džapama (japam) — hinduismā čukstama lūgšana (atšķirībā no domās skaitāmas).

245.   lpp.

545

«Dievs ir mans vaļasprieks» — izdomāta autora darbs.

35.t-916

248.   1pp.

Valhalla — skandināvu mitoloģijā dziru telpa, kurā pie dieva Odina salasās kritušie karavīri.

«Drakula» — angļu rakstnieka Brema Stokera (Bram Stoker, 1897—1915) šausmu romāns.

«Zēns armijā pie Sornmas» («The Boy Allies at the Somme»)— bērnu grāmata no rakstnieka S. V. Heiza (C. W. Hayes) sērijas «Zēns iestājas armija» («Boy Allies with Army») par I pasaules karu.

«Nensija Drjū un noslēptās kāpnes» («Nancy Drew and the Hidden Staircase») — amerikāņu rakstnieces Kerolainenas Ķīnas (Carolyn Keene), bērnu grāmata.

«Bailes un trīsas» («Frygt og baeven») — dāņu filozofa Sērena K'rkegora traktāts.

«Grandošās melodijas» («Bolts of Melodies») — amerikāņu rakstnieces E. Dikinsones (Emily Elisabeth Dickinson, 1830— 1886) līdz 1945. g. nepublicēto dzejoļu krājums.

«Slepkava ar skarabeju» («The Scarab Murder Case») — V. Raita (Willard Huntington Wright, 1888—1939) detektīvromāns.

Vedžvudas zilais marmors — firmas «Werdgwood» ražotais marmors maigi zilganā tonī.

249.   Ipp.

Sardī (Sardi) teatraļu restorāns — restorāns starp Brodveju un Astoto avēniju, kurā pulcējas aktieri un kura sienas izrotātas ar saržiem par pastāvīgajiem apmeklētājiem.

250.   Ipp.

Stūpbols — bērnu spēle ar bumbu.

251.   Ipp.

D a n s e u r (fr.) — dejotājs.

Pan a tela (no sp.) — kantains cigārs.

256.   1pp.

«Kinkažū» — dziesma no 1927. g. ārkārtīgi populārā mūzikla «Riorita».

«Sanremo» — restorāns Vilidžā (sk. piez. par 102. Ipp.)

257.   Ipp.

Demoinas ekspatriants Ņujorka — šeit: provincialis (Demoina — Aivovas štata galvaspilsēta).

Koleta (Sidonie Gabrielle Colette, 1873—1954) franču rakstniece, Gonkuru akadēmijas locekle.

258.   Ipp.

Frenča katalogs — ieteicamās literatūras katalogus publicē firma «S. Frenčs un dēls».

259.   Ipp.

Endrū Džeksona mūžamežos sameklētā sieva — ASV prezidenta Endrū Džeksona sieva bija kāda Ziemeļkarolīnas pioniera meita.

260.   Ipp.

Schnorrer (angl., jid.) — krāpnieks.

Lenormāns — visticamāk — franču dramaturgs Anrf Renē Lenormāns (1882—1951).

262.   Ipp.

Tetoveta Sieviete — tradicionāls gadatirgu izrāžu personāžs.

263.   Ipp.

Kalijuga (Kaliyga) — dzelzs laikmets, hinduismā ceturtais un pēdējais pasaules eksistences laikmets tās pārvērtību ciklā.

Kerola Lombarda (Carole Lombard, 1910—1942) — amerikāņu komēdiju aktrise.

264.   Ipp.

Džuandzi — sk. piez. par 307. Ipp.

265.   Ipp.

Restaurācijas laikmets — periods, kad Anglijā pec revolūcijas karaļa Čārlza II (1660—1685) vadībā tika atjaunota karaļa vara.

267. Ipp.

…kur zagļi to neizrok… — sk. Mateja; 6, 19—21.

270.   Ipp.

…gandrīz tai pašā sarkanaja tonī… — alūzija par Vinsent» van Goga gleznu «Guļamistaba».

271.   Ipp.

Karina — hinduismā un budismā — visu kāda cilvēka labo un slikto darbu summa, kas nosaka viņa nākošās reinkarnācijas raksturu.

272.   Ipp.

Kilverta «Dienasgrāmata» — angļu garīdznieka R. F. Kilverta (Robert Francis Kilvert, 1840—1879) pēc nāves publicētā dienasgrāmata.

272. Ipp.

Meiferas akcents — aristokrātiska izruna, kas raksturīga vienam no Londonas rajoniem ar visaugstāko prestižu — Meifērai Vestendā.

275. Ipp.

…tēlot Martu blakus Marijai… — sk. Lūkas, 10, 38—42.

…šis Kamillas stils… — alūzija par Kamillas atmaskojošo monologu franču dramaturga Pjēra Korneija traģēdijā «Horācijs».

278. Ipp.

…viņa ierašanos sinagogā… — sk. Mateja, 21, 12—13.

«Skatieties uz putniem gaisā…» — sk. Mateja, 6, 26.

282. Ipp.

Mozus… lieliski sapratās ar savu Dievu… — Dievs uzrunāja jūdu tautu ar Mozus muti, sk. II Mozus grāmatu.

… kad Pilāts pieprasīja paskaidrojumus… — sk. Lūkas; 23, 1—3.

S5» 547

283.   Ipp.

… tev-par-svētu… — sk. Mateja, 6, 26.

Weltschmerzen (vāc.) — pasaules sāpes.

284.   1pp.

Stens Mjūziels (Stari Musial, dz. 1920) — slavens amerikāņu beisbolists.

285.   lpp.

«Puki» — angļu rakstnieka A. Milna bērnu grāmatas «Vinnijs Pьks» un «Mājas Pūka stūrī».

286.   lpp.

… vai uguns un sera — sk. I Mozus gr., 19, 24.

Kempenas Toms (Thomas а Kempis, apm. 1380—1471) — augustīniešu mūks, sarakstījis darbu «Sekošana Kristum» («De imitatione Christi»).

287.   lpp.

Bhagavadgīta, II nodajas 47.—49. Sloka.

Turies tikai pie darba vien

ne pie aug|iem, ko ienes darbs;

Augjus tev nebūs iekārot,

vēl jo mazāk — no darba bēgt.

Lai tu vienādi vienaldzīgs

esi veiksmēs un neveiksmēs;

Lai tev nerūp, kas pašam tiks,

darot to, ko tev joga liek.

Brīvs no alkām un apskaidrots

dari, samaksu neprasot;

Nožēlas vērts ir tas, kurš grib,

lai to augli pie darbiem dzen.

(Tulkojis A. Linkevičs)

Marks Aurēlijs — romiešu filozofs un Romas imperators; citāts no darba «Vienatnē ar sevi».

Isa (īsa, īst. v. Yataro Kobayashi, 1762—1827) — japāņu dzejnieks; haiku tulkojusi G. Egiīte.

288.   !pp._

Rings Lārdners (Ring Lardner, 1885—1933) — amerikāņu rakstnieks; citāts no autora ievada stāstu krājumam «Kā rakstīt īsos stāstus».

7.. P. de Kosads (Jean-Pierre de Caussade, 1675—1751) — franču jezuīts mistiķis; citāts no darba «Garīgas pamācības».

«Sri Rāmakrlšnas Sprediķis» — citāts no Mahendranāta Guptas sarunu pierakstiem ar Sri Rāmakrišnu 1882. g.

«Vai nevēlaties…» un «Laime…» — citāti no Kafkas dienasgrāmatas.

Svētais Sāles Francisks (Franзois de Sales, 1567—1622) — šveiciešu teologs.

«Mjū meņ guaņ» («Mu-Mon-Kwn>) — Huikaja (1183—1260) sastādīts budistu tekstu krājums.

290.   1pp.

… sasnieguši vecumu, kad jau var piedalīties velēšanās — līdz 1971. g. balsstiesības ASV tika iegūtas, sasniedzot 21 gada vecumu (Džordžijā — 18 gadu vecumu).

Kolumbija — šeit: Roluīnbijas universitāte (dib. 1754. g. Ņujorkā).

291.   lpp.

«Abdul A b u I b u I A m i r» — populāra divdesmito gadu nogales estrādes dziesma.

Vils Mehonijs (Will Mahoney) — amerikāņu muzikālā teātra aktieris.

297. lpp.

«Dombijs un dēls» («Dombey and Son») — angļu rakstnieka Čārlza Dikensa romāns.

lpp.

Pjērā (Pierre) Dienviddakotā — šeit: kaut kur ļoti talu.

lpp.

Jorika galvaskauss — alūzija par V. Šekspīra lugas «Hamlets» V cēliena I ainu.

CELIET SPĀRES AUGSTĀK, NAMDARU

Pirmpublicējums: Raise High the Roof-Beam, Carpenters. — New Yorker. — N. Y., 1955. — Vol. 31, November 19. — P. 51—116.

Latviski: Augstāk spares, namdari! // Uz kraujas rudzu laukā. — R„ 1961.

Stāsta nosaukums ir rindiņa no Sapfo epitalāmijas.

307. lpp.

Daosu leģenda — viena no daoisma mītiem, šīs senas Ķīnas filozofijas postulāti izklāstīti traktātos «Ledzi» un «Džuandzi»; par tiem sk.:

Džuandzi — senās Ķīnas filozofs (apm. 369—286 p. m. ē.) traktāta «Džuandzi» autors, daoisma aizsācējs.

Завадская E. В. Культура Востока в современном западном мире. — М., 1977. — С. 106.

309.   lpp.

Fortebeninga (Fort Benning) atrodas liela kājnieku karaskola.

BASD (WAVES) — Brīvprātīgais armijas sieviešu dienests (Women Accepted for Volunteer Emergency Service), brīvprātīga sieviešu organizācija, kas sniedza palīdzību jūras karaspēkiem; eksistē kopš 1942. g. 30. jūlija; kara laikā šīs organizācijas loceklēm bija piešķirts militārpersonu statuss, taču, saskaņā ar pastāvošo likumdošanu, līdz 1944. g. tās varēja norīkot dienestā vienīgi ASV kontinentālajā daļā, Aļaskā un Havaju salās.

310.   lpp.

Marejhilas viesnīca (Murray Hill Hotel) — viesnīca, kas atrodas netālu no lielu Ņujorkas universālveikalu grupas.

B-17 (Boeing-17) — smagie bumbvedēji, kurus dēvēja ari par «lidojošajiem cietokšņiem»; saka uzlidojumus Vācijai 1942. gadā.

«Loengrīns» — kāzu maršs no Riharda Vāgnera tāda paša nosaukuma operas.

Rodžerss — Bendžamins Rodžerss (Benjamin Rodgers, 1614— 1698), angļu ērģelnieks un baznīcas mūzikas komponists.

Hārts — Čārlzs Hārts (Charles Hart, 1797—1859), angļu ērģelnieks un komponists, himnu un oratoriju autors.

314. lpp.

Bcau geste (fr.) — skaists žests.

335. lpp.

«Mužu mūžos «Zvaigznes un svītras»» («The Stars and Stripes' Forever») — Dž. Sūza (John Philip Sousa, 1854—1932) maršs; «Zvaigznes un svītras» («The Stars and Stripes») — amerikāņu karoga nosaukums.

«Jenkiju stadions» (Yankee Stadium) — stadions Ņujorkas rajonā Bronskā.

Arinagedona — trokšņaina vieta, sk. Atkl., 16,16 un 16,18..

Šrafta restorāns — sk. piez. par 81. lpp.

339.   lpp.

Longšampa (Longchamps) restorāns — vienam īpašniekam piederoši vienveidīgi restorāni, kas atrodami visā Ņujorkā.

340.   lpp.

Emilijas Postas smaids — loti pieklājīgs un gadījumam atbilstošs smaids; Ernilija Posta (Emily Post, 1873—1960) uzrakstījusi vairākas grāmatas par labo toni.

«Vediet mūs, Makdaf!» — neprecīzs citāts no V. Šekspīra lugas «Makbets» (5. cel., II aina).

344. lpp.

S u m in a-c u m-1 a u d e (lat.) — ar augstāko izcilību.

348.   lpp.

«Zvaigžņotais karogs» («The Star-Spangled Banner») — ASV himna ar F. Reja (F. Rey, ?—1843) vārdiem.

349.   lpp.

Grīra Garsona (Greer Garson, 1908) — slavena amerikāņu kinoaktrise.

M e t r o-G o 1 d w y n-M a y e r — slavena Holivudas kinostudija,, viena no lielākajām pasaulē.

R. H. Blaits (Ronald Horace Blyth) — mūsdienu amerikāņu orientālists.

349. lpp.

Saigjo (īst. v. Sato Marikijo, 1118—1190) — japāņu dzejnieks.

353. lpp.

«Getisbergas runa» — runa, ko Ābrams Linkolns teica 1863. g. 19. novembrī pie ziemeļnieku un dienvidnieku brāļu kapa, kas kļuvusi par klasisku oratora mākslas paraugu.

354. lpp.

Lēva (Loew's) . ..ķinītī — šāds nosaukums ir vairākiem Ņujorkas kinoteātriem.

358. lpp.

Stupbols — sk. piez. par 250. lpp.

SĪMORS: IEVADS

Pirmpublicējums: Seymour: An Introduction // New Yorker. — N. Y., 1959. — Vol. 35, June 6. — P. 42—111.

370. lpp.

…pasistie dharmas meklētāji… — alьzija par amerikāņu rakstnieka Džeka Keruaka (Jack Kerouac, 1922—169), «satriektās paaudzes» (Beat Generation) līdera, romānu «Dharmas klaidoņi» («Dharma Bums», 1958).

373.   lpp.

Attrait (fr.) — dziņa, tieksme.

374.   lpp.

Dichter (vāc.) — dzejnieks; alūzija par J. V. Gētes cpigrāfu piezīmēm «Rietumu—austrumu dīvānam» («•West-цstlichen Divan», I d., 1814./15.): «Kas dzeju grib saprast, tam dzejas pasaulē jāieiet.»

Echt (vāc., jid.) — īsts.

375.   lpp.

Libido — libido ir viens no Z. Freida psihoanalīzes pamatjēdzieniem, ar kuru viņš apzīmē neapzinātu dzimumdziņu.

376.   lpp.

Mukta (sanskr.) — vinduismā: «no reinkarnācijas atbrīvotais».

378. lpp.

…trapistu klostera muks… — trapistu ordenis izveidojās 1665. g., kad Lebutiljē de Ransē (Le Bouthillier de Rancй, 1626— 1700) reformēja 1140. g. dibināto cisterciešu Latrapas (La Trappe) klosteri (Omas departamentā Francijā), ieviešot stingru grēku nožēlošanas un klusēšanas režīmu.

380. lpp.

… manā vienīga ja publicētājā romānā — domāts Selindžcra romāns «Ķērājs rudzu laukā» («The Catcher in the Rye», 1951; latv. «Uz kraujas rudzu laukā», 1969).

380.   lpp.

Vecais Vīrs no Kalna — tēls amerikāņu rakstnieka V. Ervinga darbā «Rips van Vinkls», kurš varoni aizvilina kalnos un apdzirda ar burvju dzērienu.

381.   lpp.

Faux pas (fr.) — kļūdains solis.

382. I pp.

Grovers Klfvlends (Stephen Grover Cleveland, 1837—1908) — ASV 24. prezidents (1885—1889, 1893—1897), panamerikānisma apoloģēts.

Kartēziešu ordenis (lat. Ordo Carthusiensis) — katoļu askētuordenis, kuru Lielās Sartrčzes (La Grande Chartreuse) klosteri netālu no Grenobles 1084. g. nodibināja Sv. Bruno no Ķelnes (Hl. Bruno von Kцln, 1030—no1); mūki dzīvo atsevišķās mājiņāsar dārzu, veģetārieši, sarunājas vienīgi iknedēļas pastaigās un svētdienās; nodarbojas ar šartrēzes izgatavošanu.

«Queen Elisabeth» — Kjūnarda (Cunard) kompānijasokeāna laineris ar 83 673 t tilpumu; nolaists ūdenī 1938. g.; 1971. g. nodedzis un nogrimis Honkongas ostā.

386.   lpp.

īsa — sk. piez. par 287. lpp.

Busons — Busons Taņiguči, kopš 1757. g. — Busons Josa (1716—1783), gleznotāja pseidonīms — Cjosjo; japāņu dzejnieks un gleznotājs.

Siki — Sīki no Odži (?—716), japāņu dzejnieks, tiek uzskatīts par sešu dzejoļu autoru,

vai

Siki — Siki, īstajā vārdā Masaoka Noboru (1867—1902), japāņu dzejnieks, tiek uzskatīts par ceturto lielo japāņu dzejnieku.

Basjo — sk. piez. par 157. lpp.

Tans Li jeb Sigu (1716—1783) — ķīniešu gleznotājs, ainavu«Templis pie upes vasarā» un «Vakara ņirba rudenīgā upē» autors.

387.   lpp.

Go Huans (725—816) — ķīniešu dzejnieks, izcilā dzejnieks Dufu (712—770) skolnieks un sekotājs.

Pangs — Pangjuns (IX gs.), ķīniešu dzejnieks un čaņa (dzenbudisma ķlniskais nosaukums) piekritējs, sarakstījis dzejoli par šuņjatas (tukšuma) jēdzienu, t. i., par mahajanas budismā radītodoktrīnu par psiholoģisku tukšuma izjūtas stāvokli, kas līdzvērtīgs «esības-neesības» un «subjekta-objekta» pretrunas atrisināšanai, kuras ir galvenās «atbrīvošanās» stāvokļa jeb nirvānas pazīmes. Selindžers raksta, ka Pangs dzīvojis XI gs., taču Sudzuki (sk. piez. par 211. lpp.) atzīmē, ka Panga daiļrades uzplaukums noticis 806,—821. g. (sk.: Suzuki D. T. Essays in Zen Buddhism (Second Series). — L., 1974. — P. 341). Sk. arī: P'ang: A Man of Zen. The Recorded Sayings of Rayman P'ang. — N. Y., Tokyo, 1971.

395. 1pp.

Verstдndlic h-z u t (vāc., jid.) — protams.

… Kristus nav ļāvis nevienu saukt par muļķi — sk. Mat., 5, 22.

397.   lpp.

Toro — sk. piezīmi par 228. lpp.

Zeitgeist (vāc.) — «laika gars», Hēgeļa filozofijas termins.

398.   lpp.

«Ozimandiass» («Ozymandias») — angļu dzejnieka Persija B. Sellija poēma, kas vēsta par aizgājušiem slavas laikiem un par «karaļu karaļa» Ozimandiasa statuju, kas sadauzīta guļ tuksneša ■smiltīs.

«Frankenšteins» («•Frankenstein, or the Modem Prometheus», 1818) — Persija B. Sellija sievas Merijas Volstonkrāftas Sellijas fantastisks romāns.

… kāda cita noslīcinājusies… — Persija B. Sellija pirmā sieva H. Vestbruka izdarīja pašnāvību. Starp citu, noslīka arī viņa otra sieva M. V. Sellija (Specijas līcī Itālijā, 1851. g.).

400.   lpp.

Betsija Trotvuda — angļu rakstnieka C. Dikensa romāna «Dāvids Koperlīlds» varone.

Le i ka — sk. piez. par 146. lpp.

401.   lpp.

…vecais sarkanais paklājs… — senindiešu simbolikā sarkana ikrāsa tiek saistīta ar nāvi.

405.   lpp.

Intactes (lat.) — neskarts.

406.   lpp.

Molto agitato (it.) — «ļoti satraukts», mūzikas termins.

408. lpp.

Lie der (vāc.) —dziesmas.

410. lpp.

«Die ZauberflSte» (vāc.) — «Burvju flauta», V. A. Mocarta opera (1791).

…četrās inkarnācijās pēc kārtas… — sk. piez. par 159. lpp.

lpp.

Sērens K. — Sērens Kirkegors.

lpp.

Kosher (jīd., no ivr. kāšēr — īsts, piemērots) — šeit: ēdiens, kas pagatavots atbilstoši rituālajām prasībām.

lpp.

Oui (fr.) — jā.

417. lpp.

Mme (fr., sais, madame) — kundze.

420. lpp.

Padmasana (sanskr.) — «lotosa» poza jogu vingrinājumos.

Cher maоtre (fr.) —dārgais skolotājs.

Kubisms — domāts kubisma piekritēju literārais stils (piem., franču rakstnieks Zans Kokto, spāņu rakstnieks Gomess de la Serna, franču dzejnieks Makss Zakobs, franču rakstnieks Alfrēds Zarī un citi literārā sirreālisma pārstāvji).

Ciltsmāte — mājiens par vissenākajiem Magna Mater — Lielās Mātes kultiem.

421. 1pp.

Bar Mitzvah (ivr. bar miswвh, burt. «dievišķā likuma dēls») — rituāls, ar kuru trīspadsmitgadīgi zēni tiek atzīti par pilntiesīgiem veikt reliģiskos pienākumus un uzņemties reliģisku atbildību.

424. lpp.

Sirano — franču rakstnieks Sirano de Beržeraks; tekstā iek|auta alūzija par franču dramaturga Edmona Rostāna lugu «Sirano de Beržeraks» (Cyrano de Bergerac», 1897).

426.   lpp.

Gaffes (fr.) —kļūmes.

Faux pas (fr.) — sk. piezīmi par 381. lpp.

427.   lpp.

Pāters Viljatnss — alūzija par L. Kerola grāmatā «Alise brīnumzemē» («Alice's Adventures in Wonderland», 1865) V nodaļā iekļauto dzejoli «Tu esi vecs, pāter Viljams», kas ir parodija par angļu dzejnieka Roberta Sautija didaktisko dzejoli «Veca vīra mierinājums».

431. lpp.

Brahmačarja (sanskr.) — šķīstībā pavadīti jaunības gadi (hinduismā), šeit: inūks, kas nav stājies laulībā.

435. lpp.

K o 11 e g e n (vāc.) — kolēģi.

434. lpp.

Māte Kali — hinduismā viena no lielās dievietes mātes Mahadevi hipostāzēm; Kali — viena no četrām ļaunajām hipostāzēm; viņu parasti attēlo ar astoņam rokām, rotā ar galvaskausiem un dēvē par «Kali — grāvēju».

440. lpp.

Pentimento (it.) — burt. «grēksūdze», šeit: apakšējā gleznojuma slāņa parādīšanās cauri virsū uzklātam jaunam slānim.

442.   lpp.

Džuandzi — sk. piez. par 307. lpp.

443.   lpp.

Advaitavedanta un klasiskais daoisnis — Advaitavedanta ir absolūti neduālistiska upanišadu filozofijas sistēma, kuras galvenais pārstāvis ir Sankara (sk. piez. par 211. lpp.).

Daoisms — mācība par Dao; radusies Ķīnā 4.—3. gs. p. m. ē.; par pamatlicēju uzskata Laodzi. Sk. arī piezīmi par 307. lpp.

Džņanajoga — jogiskās izpētes ceļš pārdomu un filozofēšanas veidā, viena no trim Sankaras Advaitavēdas pamatkncepcijām.

445. lpp.

Fortinbrass — V. Šekspīra lugas «Hamlets» varonis, norvēģu princis, kas ieradās mantot karaļa troni pēc karaļa, karalienes un dāņu prinča Hamleta nāves.

HEPVERTA 16. 1924

Pirmpublicējums: Hapworth // New Yorker. — N. Y., 1965. — June 19. — P. 32—113.

450.   1pp.

Vice versa (lat.) — pretēji, otrādi.

451.   1pp.

«Lepnums un aizspriedumi» («Pride and Prejudice») — Džeinas Ostinas romāns, sk. piezīmi lpp.

456. lpp.

Entree (fr.) — šeit: pazīšanās aprindās ar augstu prestižu.

460. lpp.

Dйgringolade (fr.) — krišana.

465. lpp.

Soft-shoe (amer.) — īpaša veida steps, ko dejo ar kurpēm bez metāla plāksnītēm.

472. lpp.

Hektors — Trojas varonis Homēra «Iliādā», Trojas valdnieka Priama vecākais dēls, kurš gāja bojā divcīņā ar Ahilleju, kas atriebās par sava drauga Patrokla nogalināšanu.

475. lpp.

Cjans Samdups — Li Sisjuns (651—716), ķīniešu mākslinieks, «grafiskās» ainavas pamatlicējs Tanu perioda.

493.   lpp.

Cajatri lūgsna — hinduismā lūgsna, ar kuru attiras no tīšiem un netīšiem grēkiem.

494.   lpp.

Radža joga un Bhakti joga — divas no trim Sankaras Advaitavēdas (sk. piez. par 443. lpp.) pamatkoncepcijām; tekstā tiek runāts par Svāmi Vivekānandas darbiem par šīm koncepcijām.

496. lpp.

«Tāpēc esiet pilnīgi…» — sk. Mat., 5, 48.

Vorviks Dīpings (George Warwick Deeping, 1877—1950) — populārs angļu piedzīvojumu romānu rakstnieks.

498.   lpp.

Ežēns Sī (Eugиne Sue, 1804—1857) — franču rakstnieks, garu tin patētisku romānu autors.

499.   lpp.

«A 1'Oinbre des Jeunes Filles en Fleurs» (fr.) —

Marscla l'rusta romāna «Ziedošu meiteņu ēnā» oriģinālnosaukums.

«On ne trouve jamais…» (fr.) — tik augstas, kā cerēts, ucincdz būt ari nedz katedrāles, nedz bangas vētrā, nedz dejotāja ledeni.

505.   lpp.

Šeikeri (shakers) (angl.) — XVIII gs. Anglijā izveidojusies sekta, kas 1774. g. pārvietojās uz Ameriku; uzskatīja, ka Dievs ir reizē vīrišķs un sievišķs; viņu rituālā sākotnēji ietilpa dejas ar īpatnējām straujām kustībām.

… bizantiešu ietekme uz trubadūriem… domāts acīmredzot franču viduslaiku romāns dzejā «Fluāra un Blanšflors» («Floire et Blancheflor»), kura ģenēzei ir bizantiskas saknes; lai gan daudzi autori apstrīd šā romāna bizantiskos pirmsākumus, «tiem vispār nepievērst uzmanību nedrīkst»

Михайлов А. Д. Средневековый французский роман о Флуаре и Бланшефлор, его источники и судьба // Флуар и Бианшефлор. — М., 1985. — С. 25.

Bra|i Ceni — brāļi Cens Hao (1032—1086) un Cens I (1033— no7), ķīniešu filozofi konfūcieši, neokonfucianiskā objektīvā ideālisma (li mācības) nodibinātāji; saskaņā ar šo mācību principam (li) salīdzinājumā ar matēriju (ci) ir primāra nozīme.

506.   lpp.

Carte blanche (fr.) — neierobežotas pilnvaras.

509. lpp.

Par V. R. Hamiltonu sk. pēcvārdā.

511. lpp.

Au revolr (fr.) — uz redzēšanos. 512. lpp.

Leonine (lat.) — 1. lauvas-, lauvai raksturīgs; 2. tāds, kas raksturīgs attiecībām (leonina socielas), kurās viens no partneriem ir atbildīgs par zaudējumiem, taču nav tiesīgs iegūt labumus.

SATURA RADĪTĀJS

Deviņi stāsti………………………………………………………….

īstā diena banānzivīm…………………………………………

Klibais Vectētiņš Garausis Konektikutā . Tieši pirms kara ar eskimosiem .

Smejošais cilvēks……………………………………………….

Lejā, dingija……………………………………………………..

Veltīts Esmē — ar mīlestību un derdzību . Jauka mute un zaļas man acis . De Domjē-Smita zilais periods .

Tedijs …………………………………………………………….

Frenija un Zūijs………………………………………………………

Frenija……………………………………………………………

Zūijs……………………………………………………………….

Celiet spāres augstak, namdari!………………………………….

Sīmors: ievads………………………………………………………..

Hepvērta 16. 1924 ………………………………………………….

I. Gajinska. Dž. D. Selindžera filozofiskā proza Piezīmes un komentāri

Джером Д. Сэлинджер МОЛОДЫЕ ЛЮДИ

Рига Авотс 1991 На латышском языке Перевод с английского Иниса Якобсона Художник Эрнест Зариньш

HB № 2109 Džeroms Deivids Selindžers JAUNIE CILVĒKI

Redaktors U. Tīrons Mākslinieciskais redaktors E. Zariņš Tehniskā redaktore A. Gerbaševska Korektore L. Bumbura

Nodota salikšanai 28.09.89. Parakstīta iespiešanai 15.11.90. Licence Ns 000024 20.04.90. Formāts 84 X 108; 32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 29.40 uzsk. iespiedi.; 29.82 uzsk. kr. nov.; 32,93 lzdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasut. № 961-5. Cena 4 rbl. 90 kap. izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. lzdevn. № 152/ Ft-73. Iespiesta Latvijas Republikāniskās izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības ražošanas apvienības cLitta» tipogrāfijā «Rota», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vaks iespiests ofsetā Rīgas ParaugtipograflJā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Selindžers Dž. D.

Se 406 Jaunie cilvēki. — R.: Avots, 1991. — 557 lpp.

4703040100-152 873

M803( 11)—91

Izdevniecības «Avots» gatavo izdošanai

Filozofijas un tiesību literatūras redakcija gatavo izdošanai Teodora Celma grāmatu

«TAGADNE UN ŠĶITUMS»

Latviešu filozofs Teodors Celms (1893—1989 ) ir viens no ievērojamākajiem mūsu tautas domātājiem, kura vārds republikā ilgstoši ticis noklusēts. Krājumā ietverti neatkarīgās Latvijas laikā izdotie raksti filozofijā, psiholoģijā, socioloģijā («Kas ir patiesība?», «Ciešanas», «Vīrieša un sievietes psiholoģiskās atšķirības» u. c.). Plašam lasītāju lokam, kas interesējas par humanitāriem jautājumiem.

Izdevniecības «Avots» Filozofijas un tiesību literatūras redakcija gatavo izdošanai Kārļa Kundziņa grāmatu

«KRISTUS PERSONĪBA, DZIVE UN MĀCĪBA»

«… Dievs ir mūsu patvērums un stiprums, tiešām ■spēcīgs palīgs bēdu laikā.

Tāpēc mēs nebīstamies, kaut arī zeme zustu un kalni pašā jūras vidū nogrimtu.»

Latvijas Universitātes profesora K. Kundziņa 1931. gadā iznākusi grāmata «Kristus personība, dzīve un mācība» būs interesanta daudziem lasītājiem, galvenokārt tiem, kuri pagaidām vēl neizprot kristīgo dzīves skatījumu.

4,90

The young Meņ

Amerikāņu rakstnieka Džeroma Deivida Selindžera (1919) un viņa grāmatu liktenis ir leģendārs. 1951. gada iznākušais stāsts "Uz kraujas rudzu laukā" autoram atnesa pasaules slavu. Taču, kopš 1965. gadā tika izdots pēdējais Selindžera stāsts Glāsu ģimenes ciklā, rakstnieks vairs nav publicējis ne rindiņas.

Viņš dzīvo noslēgtībā savā mājā Kornisa, Ņūhempširā, un neviens nezina, ar ko viņš nodarbojas. Tomēr Selindžera bēgšana neapšaubāmi ved uz Glāsu pasauli, un šajā pasaulē tiek aicināts arī latviešu lasītājs.

«Avots»

[1] man šķiet, ka tāds estētisks netikums kā zemsvītras piezīme šeit būtu īstajā vietā. Visā tālākajā vēstījumā tieši redzēt vai dzirdēt varēs tikai divus jaunākos no septiņiem bērniem. Taču pārējie pieci — pieci vecākie — bieži vien norēgosies sižetā un atkal izzudis no tā kā tādi pieci Benkvo gari. Tāpēc lasītājam var rasties vēlēšanas jau sākuma stadijā uzzināt, ka 1955. gadā vecākais Glāsu dēls Simors jau septiņus gadus vairs nebija starp dzīvajiem. Viņš izdarīja pašnāvību, kad atpūtās kopā ar sievu Floridā. Ja viņš būtu dzīvs, 1955. gadā viņš būtu sasniedzis trīsdesmit astoņu gadu vecumu. Otrs vecākais bērns, Badijs, strādāja kādā divgadīgā meiteņu koledžā Ņujorkas štata ziemeļos par, lietojot universitāšu štatu sarakstu terminoloģiju, «rakstnieku-literatūras pasniedzēju». Viņš dzīvoja viens mazā, ziemas apstākļiem nepiemērotā mājiņā bez elektrības apmēram ceturtdajjfidzi no visai populāras slēpošanas Irases. Nākamais bērns pēc vecuma — Bubū — bija precējusies un kļuvusi par triju bērnu māti. 1955. gada novembrī viņa kopā ar vīru un visiem trim bērniem apceļoja Eiropu. Nākamie pēc vecuma Bubū sekoja dvīņi Volts un Veikers. Volts bija miris tieši pirms desmit gadiem. Viņš aizgāja bojā kaut kāda stulba sprādziena rezultāta, dienēdams okupācijas karaspēkā Japānā. Veikers, kas bija par kādām divpadsmit minūtēm jaunāks, bija k|uvis par katoļu mācītāju un 1955. gada novembrī atradās Ekvadorā, kur piedalījās kaut kādā jezuītu konferencē.

[2] laikam jau šis vieglais pliķis ir pilnīgi nevietā, taču fakts, ka dižais Kirkegors nekad nav bijis kirkegorists, nemaz nerunājot par to, ka viņš varētu būt bijis eksistenciālists, bezgala iepriecina jebkura kaktu intelektuāļa sirdi un allaž no jauna apstiprina viņa ticību kosmiskam poētiskajam taisnīgumam, varbūt pat tādam kā kosmiskam Ziemassvētku vecītim.

[3] tā kā šī ir tāda kā atskaite, man tieši šeit būtu jāieminas, ka ķīniešu un japāņu dzeju viņš lasīja galvenokārt oriģinālā. Citā reizē un vietā es grasos, iespējams, garlaikojoši un plaši — pat manis paša izpratnē —, pievērsties kādai dīvainai un zināmā mērā visiem mūsu ģimenes — sākotnēji septiņiem — bērniem piemītošai spējai, kas trijiem no mums izpaudās spilgti kā klibošana: spējai ārkārtīgi viegli apgūt jebkuru svešvalodu. Bet šī piezīme ir domāta galvenokārt jauniem lasītājiem, un, ja, pildot šo savu pienākumu, es nejauši būšu pamodinājis kādā gados jaunākā lasītājā interesi par ķīniešu un japāņu dzeju, būšu ļoti priecīgs par to. Lai nu kā tas būtu, Iudzu jaunos cilvēkus iegaumēt, ka diezgan daudz pirmklasīgas ķīniešu dzejas jau ir tulkots angļu valodā, un to ar lielu godprātību un dvēseliskumu atdzejojuši vairāki izcili cilvēki: Viters Bainers un Laionels Džailss ir pirmie, kas iešaujas prātā. Labāko īso japāņu dzejoļu — konkrēti haiku, taču arī senrjū — lasīšana sagādā īpašu baudu, ja tiem roku pielicis R. H. Blaits. Blaits dažkārt kļūst bīstams, un tas ir dabiski, jo viņš pats ir kā sens cēls dzejojums, bet viņš ir arī cildens — un kurš tad galu galā dzejā meklē pēc drošības? (Sī pēdējā pedantiskā piezīmīte, atkārtoju, domata tiem jaunajiem cilvēkiem, kuri sūta vēstules rakstniekiem un nekad nesaņem no šiem nezvēriem atbildes. Daļēji es šobrīd rīkojos arī šim stāstam nosaukumu devušā varoņa vietā, kurš arī — nabaga cilvēks — bija skolotājs.)

[4] normāls un vienīgais racionālais solis būtu šeit vienkārši likt galdā kādu no viņa simt astoņdesmit četriem dzejoļiem vai pat tos visus, lai lasītājs spriež pats. To es nevaru. Neesmu pat drošs, vai man ir tiesības par tiem šeit runāt. Es drīkstu sēdēt uz tiem, rediģēt un sargāt, un galu galā pat izvēlēties tiem pienācīgu izdevēju, taču šo dzejoļu likumīgā īpašniece — dzejnieka atraitne — dziļi personisku iemeslu dēļ ir man aizliegusi šeit citēt kaut vai rindiņu no tiem.

[5] iespējams, ka šajā gadījumā savas studentes esmu mulsinājis velti. Skolotāji tā ir darījuši arī pirms manis. Bet varbūt es neesmu izvēlējies īsto dzejas darbu. Ja nu tas tiešām ir tā, kā es neglīti esmu pieņēmis, ka «Ozimandiass» uz manām studentēm nav atstājis pienācīgu iespaidu, iespējams, ka tur daudzējādā ziņā vainojams «Ozimandiass» pats. Iespējams, Trakais Sellijs vienkārši nav bijis pietiekami traks. Katrā ziņā viņa trakums, pilnīgi droši, nav bijis sirds trakums. Manas jaunās dāmas, bez šaubām, zina, ka Roberts Bērnss dzēra un ālējās bez mēra; tas viņas varbūt iepriecina, taču esmu tāpat pārliecināts, ka viņas visas zina ari par lielisko peli, ko lemesis izaris no alas. (Un es prātoju — vai nav pat iespējams, ka «divas milzu akmens kājas», kas stāv tuksnesī un kam blakus karstās smiltīs «kāds notriekts koloss atradis sev mājas», nav paša Persija kājas? Vai ir aptverams, ka viņa dzīvesstāsts pārdzīvo daudzus no viņa labākajiem dzejoļiem? Un, ja tā ir, vai tas nav tāpēc, ka… — labi, lai paliek. Bet piesargieties, jaunie dzejnieki. Ja jūs vēlaties, lai mēs atceramies jūsu labākos dzejoļus tikpat pamatīgi, kā atceramies jūsu Pilnasinīgās. Daudzkrāsainās dzīves, būtu labi, ja arī jūs katrā savā pantā atstātu mums pa dažai labai lauku pelei, kas sasildīta pie sirds.)

[6] Бк.: Лидский Ю. Я. Очерки об американских писателях XX века. — Киев, 1968; Морозова Т. Л. Образ молодого американца в литературе США. — М., 1969; Оленеоа В. И. Современная американская новелла. — Киев, 1973; Петровский Ю. А. Творчество Сэлинджера и традиции мировой литературы // Ученые зап. — Изд. Новгородского гос. под. ин-та. — 1967. — С. 96—108; Сучок Б. Л. Исторические судьбы реализма. — М., 1967. — С. 294; Хомяков В. А. Соотношение реализма и модернизма в новеллах Сэлинджера // Проблемы реализма в русской и зарубежной литературах. — Архангельск, 1965. — С. 98—100.

[7] sk.: Галинская И. ji. Философские и эстетические основы политики Дж. Д. Сэлинджера. — М„ 1975. — С. 28—29, 106.

[8] pirmā sclindžera novele i («jaunie cilvēki») iespiesta 1940. gadā, bet lidz 1965. gadam viņš bija publicējis trīsdesmit noveles (no kurām daļu bija atlasījis 1953. gadā iznākušajai grāmatai «Deviņi stāsti») un sešus garstāstus: «Uz kraujas rudzu laukā» (1951), «Frenija» (1955), «Celiet spāres augstāk, namdari» (1955), «Zūijs» (1957), «Sīmors: ievads» (1959) un «Hepvērta 16. 1924» (1965). Pēdējos piecus garstāstus literatūras kritikā apzīmē kā stāstus par Glāsiem (vai Glāsu ciklu), jo tie vēsta par šīs ģimenes dzīvi. Stāstus «Frenija», «Zūijs», «Celiet spāres augstāk, namdari», «Sīmors: ievads» rakstnieks vēlāk apvienoja divās grāmatās: «Frenija un Zūijs» (1961) un «Celiet spāres augstāk, namdari», un «Sīmors» ievads» (1963).

[9] citēts pēc: Ж -Ф. Фожель. Где эта пропасть во ржи // Ровестник. — 1983. — № 12.

[10] pat amerikāņu literatūrzinātnieks Vorens Frenčs, kura monogrāfija par Selindžera daiļradi piedzīvojusi divus izlaidumus un kurš daudzus gadus dzīvojis vienā pilsētā ar rakstnieku, ar viņu tomēr nav pazīstams. (French W. J. D. Salinger. — Boston, 1976, — P. 10) 1987. gadā Džeroms Selindžers tomēr uz īsu brīdi atstāja savu nocietināto mītni Kornišā, lai piedalītos tiesas procesā, kuru viņš ierosināja pret angļu rakstnieku I. Hamiltonu. Procesā Selindžers no jauna apliecināja, ka nevēlas, lai parādītos biogrāfiska rakstura darbi par viņu, un protestēja pret viņa vēstuļu izmantošanu bez atļaujas. (Литературная Газета. — 1987. — № 14.)

515

[11] citēts pēc: О'Коннор Д. Дж. Д. Сэлинджер: Писатель религиозной проникновенности // Америка. — 1981. — № 301. — С. 54.

[11] Vispār par dzen(čaņ)budisma lomu Selindžera daiļradē sk.: Rahesoo J. Idamaisest mojudest J. D. Salinger. // Orientālistikā Kabineti. — Tartu, 1968; Goldstein В. and S. Zen and «Nine Stories*. — Milwaukee, Renascence, 1970. — Vol. 22. — N 3; Завадская E. В. Культура Востока в современном западном мире. — М., 1977; Завадская Е. В., Пятигорский Л. М. Отзвуки культуры Востока в произведениях Дж. Д. Сэлинджера // Народы Азии и Африки. — 1966. — № 4.

[12] kants rakstīja: «uz daiļajām mākslām jāskatās ka uz dabu, kaut arī apzināmies, ka tā ir māksla.» (Кант И. Сочинения: В 6-ти т. — М„ 1963—1966. — Т. 5. — С. 322.)

■ 1934. — С. 289—326.

[14] Литературная теория немецкого романтизма. — С. 137.

[18] Махабхарата. — Кн. 5. — Ч. i. — С. 102.

[20] sk. 2. piezīmi 527. lpp. — 51. lpp.

[22] sī ietekme notika arī pastarpināti — caur Kanta filozofiju, kuras atziņu viena da|a sasaucas ar hinduisma doktrīnām, un caur F. H. Jakobi misticismu.

[25] sk. sīkāk: Галинская И. Л. Философские, религиозно-этические и социальные воззрения колонистов Брук-фарм // Современные зарубежные исследования по истории американской философии (XVII — первая половина XIX в.). — М., 1981. — С. 180—191.

34—916

[26] CoBpe.vieiiHbie 3apy6exHbie HCCjie/iOBaHHH… — C. 125—126.

Content

Selindžers Džeroms Deivids Jaunie cilvēki

Deviņi stāsti

ĪSTĀ DIENA BANĀNZIVĪM

KLIBAIS VECTĒTIŅŠ GARAUSIS KONEKTIKUTĀ

TIEŠI PIRMS KARA AR ESKIMOSIEM

SMEJOŠAIS CILVĒKS

LEJĀ, DINGIJĀ

VELTĪTS ESMĒ AR MĪLESTĪBU UN DERDZĪBU

JAUKA MUTE UN ZAĻAS MAN ACIS

DE DOMJĒ-SMITA ZILAIS PERIODS

TEDIJS

FRENIJA UN ZŪIJS

CELIET spĀres AUGSTĀK, NAMDARI

SĪMORS: IEVADS

HEPVĒRTA 16. 1924

Džeroma Deivida Selindžera filozofiskā proza

PASKAIDROJUMI

SATURA RADĪTĀJS

Izdevniecības «Avots» gatavo izdošanai