Frensens Gustavs

Jerns Ūls

Gustavs Frensens. Jerns Ūls

Gustavs Frensens, kuram tagad jau pāri par 70 gadiem, ir visai īpatna, visai savdabīga figūra vācu jaunākā rakstniecībā.

Frensens dzimis 1864. g. Holstemas rietumdaļā, kādā jūrmalas ciemā, kā galdnieka dēls, un jau bērnībā sakrājis daudz novērojumu par dzimtenes dabu un turienes ļaudīm. Šī daba, kur pārsvarā jūrmalas kāpu smiltis un akmeņi, bet nostāk no krastmalas tā saucamās māršās (īpatni jūras sanesumi senlaikos), sagūsta Frensena sirdi kā varenākā skaistule. Kā cietums viņam tāpēc šķiet pilsētas dzīve, ko tas izbauda skolnieka un studenta gados. Tāpēc tūdaļ pēc studiju beigšanas tas pieņem mācītāja vietu dzimtenes ciema tuvumā. Mācītāja amatu tas pilda 10 gadus, vērodams tautas^1 dzīvi un rakstīdams. Pēc pirmajiem darbiem „Die Sandgrāfin" un ,,I)rei Gc-trcuen“ milzu panākumus gūst viņa lielais romāns „Jerns Ūls“ (1901. g.). Divos gados tas iziet 130.000 eks., tā kļūdams par visvairāk lasīto romānu. Tāpēc 1902. gadā Frensens atstāj mācītāja amatu, nopērk dzimtenē zemnieku māju un apmetas tur uz v:su mūžu, lai nodotos tikai rakstniecībai. Ar rakstniecības virzieniem, ar rakstniekiem, pat vispār pilsētu viņš sakarus nekādus nemeklē, bet paliek pilnīgi savrup. Viņa turpmākie darbi ir: „Hilligenlei" (kas frīžu izloksnē nozīmē Hei-ligenland), „Peter Moors Fahrt nach Sūd\vest“, „Unter-gang der Anna Hollmann“, Klaus Heinrich Baas“, „Bismarck", „Pastor von Poggsee", „Grubelcien", „Durnm-hans" u. c. Lasītāju Frenscnam netrūkst, kritika viņu novērtē ļoti dažādi, dažai grāmatai ir krietni panākumi, taču „Jerna Ula“ sekmes vairs netiek gūtas.

Gustavs Frensens ir savai dzimtai zemei (tā sauc. „di'tmāršām") un tās ļaudīm pieķēries kā neviens cits rakstnieks. To lasītājs redzēs jau pirmajās „Jerna Ula“ lappusēs. Šā apstākļa dēļ viņu var kvalificēt par dzimtenes rakstnieku. Kā tāds Frensens līdz ar citiem (F. Blunku piem.) pašlaik modē nāc.-soc. Vācijā.

Kritika loti bieži Frensenam pārmetusi pārliecīgu didaktismu. Tur daudz taisnības. Frensens ir mācītājs un, līdzīgi latviešu Neikenam, nešķiro daudz romāna vai stāsta tēlojumu no sprediķa. To viņš pats vairākkārt atzinis. Kad Frensena romāns „Hilligenlei" sasniedza 100.000 tirāžu, viņš jaunajam iespiedumam pievienoja šādu pantu:

„Aus Erbarmen malte ich dies. Es maclīe dich fāliig, Das Gesunde zu schn, das Natiirliche, und \vie es jammcrt Unter der Peitsche der Gier und dem Joche der engenden

Sitte,

Und zu stellcn dcin Leben auf Grand; der heilig und

cwig.

Gustāvs Frensens 1899. g. ir publicējis svētrunu krājumu ,,Dorfpredigten“, un par viņu paliek spēkā vācu paruna: „Einmal Prediger, immcr Predigcr“.

Bet lai mēs didaktisko romānu un stāstu vērtētu kā vērtēdami, neviens nevarēs noliegt, ka tas^1 var saskarties ar augstāko mākslu, Un taisni Frensena daži darbi der tam par labāko pierādījumu. Ja teic, ka lielā māksla arvien ir tikumīga, tad jāteic apgriezti, ka spēcīga tikumība ir reizē arī māksla. Viņas attēlojums mūs uzvar. Mūsu pārdzīvojumi un iespaidi nekad nedalās tā, kā psīcholofcijas grāmatu schēmas: tajos jo bieži ētiskais un aistētiskais krustojas un saplūst kopā. Labs pierādījums tam tas pats „Jerns Ūls“, resp. viņa ietekme uz lasītājiem. Un var apgalvot: bez ētiskā spēka un pozitīvisma šis romāns nekad negūtu tos panākumus, kādi tam bija. Uailda tīri aistēti&kajam „Doriana Greja portretam“ tādu arī nekad nebūs.

Bet pasvītrojot Frensena darbu ētisko pusi, neaizmirsīsim, ka viņa tēlotāja spējas arī ir krietnas un respektējamas. Viņa tēlojums šad un tad kļūst augsti mākslinieciski kvalificējams. Tā vācu kritiķi un literātūrvēsturnieki taisni par mākslinieciskā ziņā lielisku, savā ziņā klasisku atzīst dramatisko Gravelotes kaujas attēlojumu ,,Jernā Ūlā",kur rakstnieks spēcīgos vilcienos rāda, ka viga tautas kareivji asiņo cīņas un mirst bez liekiem, vārdiem, ka beidzot sajaucas vaidi vācu dialektā ar vaidiem franču valodā. Šo kaujas aprakstu līdzina Tolstoja Austerlicas un Borodl nas kauju vai Stendāla Vaterlo_ kauju tēlojumiem, kas ir pārākie visas pasaules literātūrā.

Lasot Frensena darbus, lai lasītājs domātu: mīlēšu arī es savu dzimteni, viņas dabu un ļaudis tā, kā šis hol-steinietis savējo.

J. G r.

I.

Šajā grāmatā mēs runāsim par pūliņiem un darbu. Nevis par pūlēm, kādas bij alus brūverim Jānim Torste-nam, kas bij saviem viesiem solījis celt galdā sevišķi izcilu Eidercs zivi, un solījumu^1 nevarēdams pildīt, kļuva grūtsirdīgs un devās uz Šlezvigu. Mēs nerunāsim arī par pūlēm, kādas bij bagātājam zemnieka puikam, kam, lai tas būtu cik dumjš būdams, izdevās sava tēva naudu izšķiest četrās nedēļās, to pa dāldera gabaliem vien mētājot pāri zivju dīķim.

Bēt mēs runāsim par rūpēm, par kurām dornaja Vejs-hāru māte, kad tai gadījās runāt par saviem astoņiem bērniem, no kuriem trīs dusēja kapsētā, viens dziļajā Ziemeļu jūrā, bet pārējie četri dzīvoja Amerikā, un divi no tiem jau gadiem nebij tai rakstījuši. Un par darbu, par kuru žēlojās Gcrts Doze (Gccrt Doose), kad viņš trešajā dienā pēc kaujas pie Gravelottes vēl nevarēja nomirt, lai gan mugurā tam bij briesmīgā brūce.

Un tomēr, lai gan mutms ir nodoms^1 šajā grāmatā stāstīt par tik bēdīgām un apnicīgām lietām — kā daži tās dēvē — tad tomēr mēs priecīgi ķeramies pie šīs grāmatas rakstīšanas, kaut arī sakniebtām lūpām un nopietnu seju, jo mēs ceram, ka varēsim_ visās lietās un vietās rādīt, ka pūles, ko mūsu ļaudis uzņēmušies, ir biušas šo puļu vērts.

*

* *

Vītene Penna (Wietcn Penn), lielā meita Ūlos, bij teikusi, ka šajā ziemā esot paredzamas lielas viesības. „Bet savādi ir“, viņa teica, „ļaudis sanāks kā uz lieliem svētkiem, bet mājās dosies kā no lielām bērēm.“ Tā _teica Vītene Penna. Viņa bij dziļdomīgas dabas un tādēļ to saukāja arī par Vīteni Gudro.

Kauss Ols, liclafe saimnicksi māršu zeme, stāvēja spīdošu, labvēlīgu seju, kreklos izmeties, durvju priekšā

un lūkojās maršā-, gaidīja viesus un apmierināts smaidija, domādams' par tuvajiem priekiem, par brašo karšu spēli, labo dzērienu un dažu labu kodīgu joku.

Mazā, bālā sieva bij nosēdusies krēslā pie baltās podu krāsns un pārlūkoja svētkiem pušķotās, plašās, istabas. Viņa gaidīja dzimstam piekto bērnu un bij piekususi no daudzajām dienas gai'tām.

Trīs vecākie zēni, lieli puikas — tuvu iesvētāmiem gadiem, gariem, nevīžīgiem locekļiem, šaurām, gaišmatainām, valdonīgām galvām, stāvēja pie kāršu galda_.

Viņi bij paņēmuši tur guļošo kāršu kaudzi, strīdējās, bieži vien skaļi un rupji, par spēles veidu un rāva jaunākajam — Ansim — kārtis no rokām, saukādami to par dumju puiku.

Durvis atvērās, un mazais' trīs gadu vecais Jirgens skrēja uz mātes pusi: „Māt, tie brauc. Es varu saredzēt jau ratus.“

,,Māt,“ teica Ansis, kas kādam gribēja atriebt viņam nodarītu pārestību. „Jcrns izskatās pavisam citāds kā mēs citi. Viņš ir tieši tāds kā tu. ar li'kpat garu seju un iekritušām aclni.“

Māte noglāstīja maza cietos, gaišos matus un teica: „Man viņš ir Skaists diezgan.**

Mazais lika rokas viņas klēpi un sacīja: „Klau, māt, Hinnerks saka, ka man drīz būšot mazs brālītis vai māsiņa. Es gribu māsu. Kad viņa nāks? Un kad viņa atnāk, tad tu tūlīt man pasaki.**

Abi lielie turpināja spēlē't, iegrūzdami viens otram sānos un smējās.

„Dzirdi, māt,“ teica Ansis, „puisis saka: šonakt zirgi esot bijuši ļoti nemierīgi. Nevarēdams aizklausīties, viņš cēlies augšā. Stallī nonācis, tas redzējis visus zirgus stāvam paceltām galvām, un staļļa galā kautkas skanējis, itkā kāds vilktu ķēdi gar zemi. Un tā muļķe — Vītene Gudrā, saprotams, ir sacījusi: „Tas kautko nozīmē. Diez’, kio gan tas nozīmē ?“ 4

'Pad tic uzmeta ašu skatu mātei un izgāja iegrūzdami viens otram sānos un mēģinādami valdīt smieklus,. .

Tagad viņa bij viena ar mazo Jirgenu, kas klusi bij nosēdies tai blakus.

,.Nav labi,** teica viņa kļūsi, „vēl tagad, kad pārējie jau tik lieli un gudri. Tic ir cieti kā tēvs, un viņu runas

un cietas, Viņi nenovēl mazajam dzīvību, pirms vēl tas li пае is pasaulē."

Viņa parlaida isikatu galdam, šķīvju kalniem, spīdoša jām glāzem un cauri istabām ar pa daļai lauku, pa daļai pilsētas gauķnē darinātiem greznumiem. Un atkal tai uzmācas izjūta, ka_ viņa neiederas šajā lielajā, skaļaja niaja, un viņas dvēsele, atraisījusies aizlidoja pāri zemajam, izkaltušajam silam uz veco .māju purvā. Jā — tur bij viņas īstā vieta.

Zem garā salmu jumta, kas atradās starp purvu un mežu, viņi bij bijuši četri: tēvs, māte, brālis Tīss un viņa. Tēvs un māte bij bijuši ērmīgi ļautiņi; tie bij ērmojušies viens ar otru līdz pat mūža beigām. Un kad tēvs ar vājajiem zirdziņiem pēc piektdienu 'tirgus atgriezās no pilsētas, tad viņš jaui no tālienes, ratos kājās izcelies, draudēja ar pātagu un sauca: „Bet šodien tu esi prātīga!" Jeb arī kliedza: „Iekšā! Te ārā!“ Bet māte tomēr nebij bijusi prātīga, kaut arī viņai toreiz bija jau četrdesmit gadu. Tiklīdz viņa kājas skāra zemi, turpat laukā, tā kā pat tas vīrs, kas strādāja Heeses purvā varēja redzēt, viņa palēcās uz augšu un mīlināja un skūpstīja. Un mazais vīriņš ar kalsno, smalko seju smējās. Viņi nekad nebij teikuši viens otram ļaunu vārdu; vienmēr tic bij bijuši tuvi un priecīgi, kā bezdelīgu pāris pavasarī. Tagad tie abi bij miruši. Un brālis Tīss, vecpuisis, ar tēva mazo seju un viņa laipno, jocīgo dabu, sēdēja aiz Hēžes meža viens pats. Bet viņa, vēl pavisam jauna būdama, bij nokāpusi treknajās māršās un tapusi Klausa Ula sieva.

Un nu stallī bij žvadzējušas ķēdes.

„Trīs lielie gan paši tiks galā. Viņi jau no manis atrāvušies, kā kumeļi, kas vaļā tikuši, savu māti vairs nepazīst." Bet mazais Jirgens un tas, ko viņa gaidīja nākam. „Vītcnei jāpaliek pie mazajiem."

Rati tuvojās: trīs, četri — vieni pēc otriem. Stiprie dāņui zirgi pacēla un nolaida galvas; un katru reizi, kad tās pacēlās, kāpa garaiņi uz augšu, un kad tie tās meta lejup, sidrabotie iejūgi atspīdēja skaidrajā gaisā. Tie bija Olu radi — kas ikgadus ap šo laiku devās uz dzimto māju. lai svētītu Ulu sanāksmi —- Olu svētkus.

Viņi bij jau tuvu, un Klauss Ols jau pašreiz smaidošu seju gribēja kāpt pa ļovenēm lejā, kad sētā iebrauc no ciema puses kādi vecmodīgi,graboši rati.

„Ak tā,“ teica Uls, „tu tur brauc, svaini?“

Tīss Tīsens apturēja un smējās: „Mans aizjūgs slikti saderas’ ar tiem citiem, kas tur brauc, arī es pats nesaderos ar tiem; es drīz atkal brakšu prom. Nopirku ciemā pāris teļu, tagad gribu tik aplūkot savu māsu un mazo Jernu.“

Ar varenu lēcienu mazais vīriņš bij no augstajiem ratiem ārā, apdomīgi ieveda pajūgu šķūnī un devās pie savas māsas. Tā sēdēja ar mazo Jirgenu dibens istabā un priecājās.

,,Nāc,“ teica viņa, „piesēdi mazliet! Te mēs esam drošībā. Tā ja — drošībā no varenajiem Uliem. Viņa smējās. „Nāc, sēdies te pie galda. Ko dara govis? Vai esi aizjūdzis lielo melni? Nu saki taču kautko? Tā itkā 'Г11 būtu visu hēzi atvedis līdz!“ tā teica.

Un viņš stāstīja un atbildēja. Tā bij mājīga, patīkama saruna, kamēr priekšistabās skanēja trauki, soļi un runas.

„Bet nu es paskatīšos, kas notiek virtuve un stallī. Vītene lai uzliek kautko ēdamu uz virtuves galda, un kalps lai nāk līdz parādīt tel;u:s un kumeļus. Лет nu es ņemšu līdz. Bet tu paliec tepat.“

Paņēmis mazo pie rokas,_ viņš izgāja. Pie virtuves durvīm viņam uz ceļiem uzgrūdās, mazs, plecīgs zēns.

„Tas ir no Kreijiem," teica Tīss, „to jau var manīt no iesarkanā pauja.“

„Tas ir iF,īte Kreijs," sacīja Jirgensi, „viņš vientner rotaļājas ar mani."

„Nu lai tad viņš nak kopa ar mulms est,“ teica Tīss nosēzdamies pie virtuves galda. Tie viņam iedeva šķīvi ar galu, ko Tīss Tīisens nolika sev uz ceļiem. Abi bērni sēdēja pie viņa.

„Vai tas tavs puika, Kreiju Trīne,“ tas sacīja.

Strādniece pagrieza balto seju no pavarda: ,,Ja,“ ta teica, „tas ir piektais. Pavisam man viņu seši.“

„Diezgan pūlu, Trine, strādiniekam, kas ziemu sien slotas un sukas.“

„Nekas,“ teica sieva, „es saņemu te šajā seta tik daudz.“

„Kad tik tu neaizej tukšā pa ceļu, Trīn?“

,,Nē.“

„Kas gan par to gadā, Гпп?“

„Tava masa, Tīs’ Tīsen.“

„Nu to es gribētu dzirdēt, meit! Gribētu dzirdēt!"

„Vai tu redzēji, Jern?“ skaļi kliedza Fīte Kreijs, „kā mana māte iegrāba tauku podā? Tādu gabalu kā imana galva!"

„Trin, zēns lūkojās uz augstām lietāim. Viņš būs īsts Kreijs un savas dienas nepavadīs zem tā salmu jumta vien, kur viņš tagad mīt."

„Viņam būs jāiet kalpot," teica māte, _„un viņš būs algādzis kā viņa tēvs, un ziemā — suku sējējs."

„Kas to zina?" teica Vītene.

„А, nu nāk Vītene!" sacīja Tīss Tīsens. „Nekļūdies tik Vīten! Pareģo tam labu, meit! Viņam ir gaišas acis apaļajā galvā un bagāta fantazija."

Vītene Penna bij parasti atturīga un klusa, bet ar Hēznieku, kas loti nopietni bij ziņkārīgs, ar to viņajab-prāt pārmija kādu vārdu. „Cilvēkam var gadīties visādi," teica viņa_domīgi. „Reiz kāds no VentorfaS Kreijiem aizgāja no tēva mājas; strādnieku bērns, nonāca pie pazemes gariem, kas dzīvo zem Hēzes eglēm. Tie apdāvināja viņu ar zeltu un izveda atkal atpakaļ, viņš atgriezās Vēn-torfā. Pašam tam likās, ka tikai vakar aizgājis, bet citi tam apgalvoja, ka viņš bijis prom veselus četrdesmit gadus. Un viņam bij jātic, jo kad viņš palūkojās spogulī, viņš redzeja, ka mati bij kļuvuši sirmi. Un drīz pēc tam viņš nomira. Teodors Štorms, kas domājās visu labāki zinām kā es, teica man toreiz:

šī 'stāsta nozīme esot, ka ja kāds svešu'mā rūpējoties un naudu pelnot, tas nekad netiekot pie miera, un tikai tad, kad dzīve jau pagājusi, tas iegūstot skaidru apziņu un mieru! Bet es to neticu. Tas notikums ir tāds, kā viņš patiesi bijis."

,,Jcrn!“ kliedza Fīte Kreijs^1. „Atkal tādu tauku piku! Jern, ķēniņš, ķēniņš... ķēniņš gan laikam visu dienu ēd taukus!"

„Puika, paliec klusu," teica Tīss Tīsens. „Pastāsti tu tagad ko, Jern."

„Ak, es tikai māku:

Svēteli, svēteli.

Ar savu mēteli Atnes māsiņu,

Atnes brālīti,

Kā mazu cālīti.

„Dziedāsim,“ teica Tīss un viņi dziedāja un sita ar papēžiem pret virtuves galdu. Tā darbodamies viņi nemanīja, ka Vītene, kaut ko sadzirdējusi, izgāja un ka mazā meita bij kaut kur aizsūtīta. Tikai kad Vītene Penna piegāja pie Kreiju Trīnes, kas čakli pie pavarda strādāja, un šī pa sievu modei sažņaugtās rokas sasita pie krūtīm, Tīss Tīscns uztrūkās.

,;Kas jums?“ viņš teica. „Vīten, kas notiek?"

„Svētelis jau stāv uz skursteņa."

„Ko—o?“ iesaucās Tīss... Ar ieplestām acīm viņš palūkojās uz Vīteni Pennu. „Svētelis ir klāt?" Vienā lēcienā viņš bij no virtuves galda zemē, atrāva durvis uz pagalmu un skrēja uz stalli.

Pēc divi minūtēm viņš atgriezās, tērpies savos vecajos, plānajos, brūni pelēkajos ceļa svārkos, lapsādas ausaini dziļi uz acīm uzvilcis. „Palīdziet labi manai māsai, jūs abas!" teica viņš steidzīgi. „Vai jūs' dzirdējāt? Esiet labas viņai. Viens dālderis vairāk vai mazāk — man tiešām nebūs svarīgi, lai gan torfs un teļi ir lēti."

„Vai tu labāk nepagaidīsi, Tīs’, kā viss beidzas?"

„Nē, nē ... sveicini viņu! Es jau iejūdzu, es... es to nevaru noskatīties. Visu labu! Visu labu!"

Viņš pagrozīja galvu — pats par sevi vai savu māsu, vai varbūt arī par visu pasauli un aizsteidzās. Palicēji vēl dzirdēja viņu tumšajā priekšnamā liekam soļus un klūpam ar smagajiem zābakiem.

*

*

Viņi bij sēdējuši un dzēruši, nu tie sēdēja pie kāršu galdiem. Lieli un braši, dažas lepnas un skaistās sejas; Trīs lielie puikas stāvēja aiz spēlētāju mugurām, un kad dažs vēlīgi tiem prasīja padomu, tie saprotoši māja ar galvu, smējās līdz un ielēja punšu.

Viņi kļuva jautri pa spēles laiku, sāka stāstīt stāstus un vieglprātīgi spēlēt. Lielas kaudzes sudrabnaudas tika ar smiekliem un bāršanos stumdītas pa galdu šurp un turp.

Tikai daži bij un palika skaidrā prātā un mierīgi. Tic bij īstie spēlmaņi, kas labprāt kādu naudas gabalu gribēja

arī mājā pārnest. Tie' sēdēja katrs pie sava galda, la, viens no otra neка neiegūtu. Divi no tiem bij gudri, Iru pialigi spēlētāji; vel tagad viņi dzīvo savās skaistajās, liepu apenotajas mājās!— klanos. Bet divi no tiem bll vil līgi tin ļauni; tic lūkojās vieglprāšu kārtis un tps apkrāpa. Viens no tiem vēlāk ar bērniem un māju nokļuva I lamburgas a&entu nagos, kas bij vēl ļaunāki un viltīgāki ka viņš pats; otrs, astoņdesmit gadu vecumā un pusakls būdams, spēlēja ar sava dēla kalpiem pa govju kūti „sešdesmit seši“ uz pusgrašiem un tika kārtīgi vien apkrāpts.

Vieglprātīgie gan zināja, ka spēlē ar krāpniekiem, tomēr tie bij plaša vēriena ļaudis, labsirdīgi un vieglprātīgi. Viens otrs, kas bij paspēlējis, šad tad ieteicās: „Paklau, tu, tev ir garas acis.“ Bet tad tie atkal smējās un spēlēja tālāk.

Runāšana mebij viņu lieta. Lai runā mācītājs un skolotājs. Tikai Klauss Uls, kals jaunībā bij mazliet ielūkojies latīņu skolā, mēdza šad un tad bilst pa vārdiņam. Piecēlies viņš runāja savā parastajā labvēlībā dažus vārdus. Sākumā viņš atvainojās, ka viņa sieva esot jau nogājusi gulēt. Bet lai nerūpējoties par to, bet lūkojot, ka katrs paņemot līdz kaudzīti dālderu uz mājām.

Smiekli. „Tas nu gan neiznāks.44

„Sevišķi man pašam, nama tēvam, varētu novēlēt labu vinestiyu: jūs. ēdat manus cepešus, dzerat manu vīnu, kā vienmēr, lieliem kumosiem un labiem malkiem. Zi-nait — es sagaidu piekto bērnu.14

Tad tie atzvēla savus varenos, smagos stāvus pret krēslu balstiem un kliedza cits caur citu un slmējās pilnā kaklā: „Tev jau zemes pārpārim! Un dālderi skapī! Un kviešu cenas ceļas. Lai puikas studē. Jā — Jerns. Lai Jems top par 1 a n d f о g t u.“

Klauss Ūls smējās un saskandināja ar viesiem. Augusts, vecākais, no punša noreibis, muļķīgi savā nodabā smaidīja.

Hinnerks, otrais, bij reibumā izgājis ārā un atgriezās ar mazo Jirgenu, ko bij izcēlis no gultas. Pacēlis to gaisā, viņš teica: „Tas ir tas landfogts.44 Viņš labprāt gribēja izpatikt viesiem un pazoboties par pastarīti Bet tie trošņodami piecēlās, smējās un sauca: „Tas tik ir mazs, brašs puika!44

No miega izceltais bērns berzēja acis un skatījās iz-brīnejies uz visām pusēm. īsi grieztie, stāvie mati pavisam gaiši, augstu pacēlās ap pieri, t'ā kā varēja redzēt pakausi.

„Tas kļūs reiz par landfogtu!“ Tie kliedza. „Land-fogtslai dzlvc>!“ Ansis, trešais, ienāca no priekšnama, sagulētu un pamuļķīgu sejas izteiksmi, piegāja pie tēva un teica^ „Vai tu neienākšot pie mātes.“

Uls nelikās zinot; puika laiski un vienaldzīgi izgāja atkal ārā.

„Viesiem ir taisnība,“ teica Kjauss Uls un lūkojās gudri smaidīdams pāri galdiem: „Es varēšu katram dēlam nopirkt pa mājai, kad tas būs vajadzīgs. Bet tikdaudz es torner esmu ielūkojies izglītībā un pietiekoši latīniski dzirdējis, lai zinātu: Izglītība ir pats vērtīgākais. Tādēļ es pateicos par jūsu novēlējumu. Cik lielā mērā es to varēšu veicināt, tad mazais Jirgens lai ir pirmais zemnieka dēls, kas apmetas landfogta namā. Mēs, zemnieki, gan varam sagaidīt un prasīt, lai kāds no mums arī par mums valda; un ja nu mēs to varam prasīt, tad labāku cilti kā Oļus es nezinu, no kā ņemt landratu."

Durvis atkal atvērās. Atkal tas bij Ansis, kas viņās staveja. Viņš palika durvīs stāvam un sacīja skaļi cauri troksnim: ,.Tevs! Māte teica, lai tu nākot pie viņas.“

„Puika, liec mani mierā! ... Vēlāk... Viņam būs viegla jaunība, diezgan naudas, viņš būs gudrs un stalts, jo citādi viņš taču nebūtu mans dēls. Dzīvi tas uztvers viegli kā es. Pūpju viņš nepazīs. Nāciet, saskandināsim par nākošo landfogtu! Jcrns Uls lai dzīvo!“

„Landfogts lai dzīvo."

„Tēvs, tā sieviete, kas ir pie mātes, lika teikt, lai mēs turot ratus braukšanas kārtībā."

Tas līdzēja.

„Zirgus?... Ejnu?...“

„Vai tad nav labi?"

„Tad liksim kārtis nost. Ir jau arī pāri vienpadsmitiem."

„Nāciet, es eju."

„Es arī."

„Palieciet taču," teica Klauss Ols, „tā tik ir sievu baiļošanās/'

„Ne. nē...“

„Nē... mēs tomēr iesim."

Viņi izgāja. Daži vēl spriedelēja par spēli uti nožēloja, ka tā tik ātri bijusi jānobeidz,

„Es vēl drusku iegriezīšos krogu."

„Es ari! Zināt, iesimt kājām līdz krogum, un lai ratus atbrauc pakaļ."

„Man ļoti žēl, ka nevaru \et ar jums," teica Klauss Ols.

„Ja tu nāksi līdz, tad gan pirms; rīta gaismas netiksim mājā."

„Nāc vien līdz! Mājā tev ļaužu diezgan."

Kāds piegāja taim klāt, sniedza roku un teica: „Ne, nenāc ar mums, paliec labāk pie savas sievas."

Iegājis pie sievas, viņš atrada to pietiekoši spirgtu un dzirdēja, ka esot cerība iztikt bez ārsta. Tad viņš atgriezās priekšnamā un klausījās caur vaļējām durvīm. Klusajā naktī vēl no tālienes varēja dzirdēt saucienus un smejošas atbildes. Vēl reiz tas aizgāja līdz priekšnama dibenam un tad apgriezās atkal apkārt, paņemdams no vadža līdz cepuri. Likās tā, itkā kāds stiprs vīrs aiz pleciem vilktu to ārā. Viņš izgāja ārā — pakaļ pārējiem. Virssvārkus tas iedams nekad nevilka, jo viņā bij tikdaudz dzīvības spēka un karstuma, ka svārku nevajadzēja.

Tūlīt pēc tam Augusts ar Hinrichu iegāja ar punša boli ļaužu istabā. Parasti tie uzvedās kā kungi un bija ar ļaudīm strīdus stāvoklī, bet tādā dienā kā šī, viņi bij pilni labvēlīgas uzticības.

Lielais puisis, jau sirms vīrs, bija izvadījis pēdējo pajūgu un ienāca iekšā. Smagi viņš apsēdās un izdzēra glāzi, ko viņi tamoliķa. Mazais puisis ar nazi graizīja galda virsu un mēģināja mazajam Eitem Kreijam atņemt naudas gabalu, ko tas bij dabūjis no viesiem. Fite bij nolicis galvu uz galda un iemidzis, naudu viņš cieši turēja rokā un reižu reizēm miegā ierunājās: „Lai paliek, Jern," un pavilka roku atpakaļ.

Otrā kalpone, kas parasti bij jautra, ienāca iekšā uztraukta, un viņas acīs atspoguļojās lielas 'Sievišķīgas bailes. „Vai tas tiesa, Dītrich, ka zirgi bij nemierīgi pagājušajā naktī?"

Lielais puisis pamaja ar galvu. „Es tur, diemžēl, nekā nevaru grozīt, Jūle," tas teica. „Es to dzirdēju. Ko tas nozīmē, to es nezinu."

„Ar to Vīteni arī vairs nevar izturēt," viņa teica. G. Frensens. Jerns Ols — 2 17

„Tā ir bāla kā mironis un apgalvo, ka šonakt vel notikšot kāda nelaime. Es negribu šeit vairs palikt. Ne stundu es te nepalikšu, ja ies greizi." Viņa tvēra pie galda malas un smagi apsēdās, tik vāji bij viņas ceļi.

„Hallo," teica Hinrichs, „āitstaj nu tās runas. Ēdīsim, dzersim un būsim priecīgi, jo rīt jau mēs biīsiim miruši." Viņš tai piestūma pilnu glāzi; drebošām rokām tā to apgāza, viņš piepildīja atkal no jauna. „Nāc tuvāk šurp. Jūle!"

„Pateicos," teica meitene, „citādi juisi mani nepazīstat. Es nevēlos ar jums ielaisties) un jūsu punšu dzert."

Augusts pacēla smago galvu. „Nesmejieties, es te esmu mājas kungs!"

„Tu nekas neesi," teica Gertu Jule. „Tu eisi tikai muļķa palaidnis."

„Muļķa palaidnis? ... Par to tu cietīsi."

„Ko Vītene tev teica, Dītrich? Viņa esot aizdegtas sveces redzējusi? Vai tas ir tiesa?" Un bailēs ieplēstām acīm viņa lūkojās puisī.

Tas rādīja nelaipnu seju. Viņš ar Vīteni mīlējās un tie būtu arī precējušies, bet runas par to, ka viņa varot pareģot, kad tuvojas nelaime, to ļoti kaitināja.

„Ko tad viņa īsti esot redzējusi?" prasīja meitene otro reizi. Viņai bij baigi, un lai gan viņa skaidri zināja, ka bailes augs augumā, tā tomēr nevarēja rimties visu nedzirdējusi.

„Kad priekš astoņām dienām Vītene vakarā deviņos atgriezusies no ciema, tā viesu istabā redzējusi gaismu. Bet sveces nav bijušas kā parasti — uz kāršu galda, bet tā, kā tās mēdz sakārtot ap zārku; un liesma bijusi sarkana. Viņai bijis bail ielūkoties iekšā, bet savādas domas tai tomēr uzmākušās. Nu, tagad tu to zini."

„Muļķīgi nieki, blēņas viss!" teica Hinrichs un valstīja galvu. Durvis tika ātri atvērtas. Gērtu Jūle pietrūkās kājās un skaļi iekliedzās. Un arī vēl tad, kad viņai jau pašai bij bērni, viņa arvien vēl bij bailīgas dabas. Un kad viņas bērni jau bij lieli, un sākās^1 dažādās vecuma vainas, sāpes mugurā, tad viņa mēdza apgalvot, ka sākums šīm sāpēm esot meklējams tās nakts nobilī, kad Krciju Trīnes seja parādījusies durvīs. „Tā izskatījās kā spoks," viņa sacīja:

„Dītrich, jūdz! Ātri! Un brauc pēc ārsta."

„Taisies ka tiec no mājām!" kliedza Hinrichs. „tu un tavs puika, prom no mājas!" Viņš pagrūda mazo, tā ka tas atmodas.

„Visnabagākā sieviete visā zemē nav tik atstāta ka jūsu māte." Lielais puisis jau bija ārā. Geertu Jūle trīcēdama izgāja tam pakal.

Steidzīga skraidīšana pa visu māju. Virtuvē no jauna lika uzpūsta uguns. Lielajā priekšnamā vējluktura uguns atspīdums lidoja kā liels, sarkans putns šurp un turp, kas bailēs meklē izeju. Te tas atsitās pret staļļa koka sienu, te atkal pret zirgiem — tā kā tic kļuva nemierīgi, te šaudījās pa stiprajām sijām; tad devās uz augšu pa salmu kaudzēm. Staļļos nemierīgie kustoni žvadzināja ķēdēm. Lielos vārtus atrāva vaļā, un rati izauloja sniegainajā naktī.

Slimā nemierīgi grozīja galvu no vienas puses uz otru, klausījās un prasīja pēc vīra.

„Svešiem ļaudīm iman jāpalīdz, kad man kas vajadzīgs... Vai bērni guļ?... Mazo Jirgenu viņi iznesa istabā. Tas klāšot landfogts?... Lai viuš top taisns vīrs ar skaidru galvu. Vienalga — landfogts vai algādzis...“

Pirmos trīs zēnus viņa bij saņēmusi no sava vīra, bez pašas gribas, kā dāvanu; un zēni bija tēva dabā. Un tad bij pagājuši desmit gadi, kuros viņa bija no tā vairāk un vairāk novērsusies un kļuvusi patstāvīgāka. Viņa vairs neuzlūkoja pasauli un dzīvi ar vīra lielajām acīm. Nedroši un lēni bija nākusi skaidrā atziņa, ka viņas pasaules uzskats ir daudz jaukāks, tīrāks un skaidrāks. Tie četri cilvēki, kas kādreiz bij mituši klusajā Morhofā, tie bij bijuši laimīgi, skaidri un gudri; bet tie te — Ulos — tie bij uz maldu takas ...

Aizkavēt viņa to vairs nevarēja. Viņas vīrs tai blakus bij kļuvis pārāk stiprs. Pat savu triju bērnu dabu viņa vairs nevarēja veidot: tie bij viņu pārauguši. Bet arī viņai vēl tika taisnība: tā_dzemdēja vēl vienu mazu, smalku puisēnu. Un viņa varēja_ klusi un laimīgi smaidīt, kad vīrs, pirmo reiz zēnu redzēdams, teica: „Tas nav tāds kā pirmie trīs, tas ir tavā dabā; tas būš Tīlsens."

Un tas, kas šajā naktī nāks pasaulē, to viņa zināja skaidri — tas arī būs Tīsens.

Bet Tīsenicm ir grūti pasaulē dzīvot, jo tie ir savdabīgi, dziļdomīgi ļaudis.

„Gan -trīs lielie ar elkoņiem izcīnīs ceļu cauri dzīvei, bet abi mazie — vai par tiem, ja man jāmirst." Viņa lūkoja salikt rokas un lūdza karsti, rūktās bailēs par savu dzīvību. Sviedri gaišās, lielās pilēs izspiedās uz viņas pieres.

„Lai Vītene ienāk," viņa teica.

Meita piegāja pie gultas.

„Vīten, man šķiet, ka es ilgi būšu slima, varbūt pat nekad vairs netikšu vesela. Ja tu gribētu palikt vienmēr šeit — man liekas, arī tev pašai būs labāki, ja tu neprecēsies. Nerūpējies par lielajiem, ar tiem tu tik un tā netiksi galā. Bet gādā par maniem .mazajiem. Pasaki arī manam vīram: tas ir mans lūgums, lai viņš mazos ļauj audzināt pēc taviem ieskatiem."

Vīitene Penna, lai arī viņu sauca Vīteni Gudro — bij daudz ko paredzējusi, — laimi un nelaimes brīžus, tomēr šo jautājumu gan nē. Neviens to neizpratis, arī viņa pati ņē, kā viņa, ātri izšķirdamās, izārdīja savu nākotni. „Es palikšu pie bērniem," viņa teica, „tik tiešam kā es te stāvu!" Par to viņa var būt droša, Ola kundze.

Viņa atkāpās no gultas, izgāja virtuvē un klusi un nekustīgi nostājās pie pavarda.

Tad ienāca Dītricbs un savā vienkāršajā, sausajā veidā teica: „Vai tad tev visa nakts jāpavada pie uguns. Puiši sēž priekšistabā; ienāc mazliet mūsu istabā."

Bet viņa kratīja galvu: „No mums abiem tikpat nekā nebūs, Dītrich, ļauj man pašai iet savu ceļu."

Uz pirkstu galiem viņš atstāja virtuvi un labu laiku vēl grozīja galvu. Bet drīz viņš samierinājās un palika vecpuisī.

Tad uzbrauktuvē rībēja rati. Ārsts gāja pa priekšnamu, izdarīja izmeklēšanu un iekārtojās uz palikšanu. Tad viņš vēlreiz iznāca virtuvē un jautāja pēc vīra.

„Krogu spēlē kārtis," atbildēja Kreiju Trīne. „Mēs jau divreiz sūtījām viņam pakal, bet viņš nenāk."

Izbrīnējiesi ārsts paskatījās uz to un izgrūda dažus dzīvnieku vārdus. Tā vēl neviens nebij iedrošinājies nosaukt lielo, lepno un vienmēr priecīgo vīru. Tad viņš uzrakstīja trīs vārdus un sūtīja mazo meitu uz krogu: „Bet skrieniet!"

Priekšnamā pustumsā, ņemot lakatu no vadža, Gertu Jūle izlasīja vārdu „operācija". Tad viņa trīcēdama un elsodama drazās prom, arvien palūkodamās atpakaļ, itkā laimi jrari (ai dzītos pakal.

Uz rīta pusi viss bij galā.

* *

♦

Kalpi darbojās ap putās sabrauktajiem zirgiem. Vī-tene Penna stāvēja pie pavarda, roku pār galvu pārlikusi un lūkojās ugunī; yiņa redzēja vienīgi liesmas, jo viņas acis bij asaru pilnas. Gertu Jūle sēdēja uz soliņa pie ūdens toveriem; viņa neatkāpās un arī negrīlojāsi, bet bail viņai bija ir no Vītcnes, ir no katra tumša kaktiņa mājās un visvairāk no mazās, apklusušās, saimnieces.

Olām. ārsts bij teicis: „Ja es būtu atvests stundu agrāki, varbūt tad vēl varētu līdzēt. Bet kādēļ man nesūtīja agrāk pakal.

Atbildes vietā Klauss Uls grieza zobus un necilvēcīgā balsī brēca. Tagad viņš vaimanādams bij nokritis pie viņas gultas un kliedza; „Māt, māt!“

Maza nozīme tai bij bijusi kā viņa sievai. Viņš to sauca mātes vārdā! Šajā vienā vārdā viņš izkliedza to trūkumu, kas būs viņu bērnim.

Blakus istabā stāvēja Vītene ar jaundzimušo rokās.

„Maza, bet spēcīga meitene,“ teica Kreiju Trine. „Var jau atgad skaidri redzēt: viņai ir tieši mātes seja, pat viņas tumšie mati.“

„Bet viņa neraud, viņa taču arī nebūs mirusi?" teica Vītene. „Padod šurp," un paņēmusi mazo uz rokas, apgrieza to apkārt un pāris reizes tai plakaniski iesita.

Bērns iekliedzās.

„Vai mēs viņu nevarētu ielikt manā gultā?" teica Vītene.

„Es jau iesildīju savu istabu. Arī Jerns tur jau gul."

Iegājušas istabā, viņas atrada mazo Jcrnu mierīgi gultā guļam. Tur viņš gulēja saritinājies kā ezis, galvu uz krūtīm noliecis. Mazā sejiņa tikko bij redzama, bet varēja redzēt pakausi ar stāvajiem, gaišajiem matiem. Un blakus viņaīn. bij nolicies Pīte Kreijs, apģērbies. Segu viņš bij pasitūmis sānus un ērti ierīkojies.

„Ak tu, guļa," teica Kreij'u Trītie, „arī tas tepat palicis.

„Lai viņš gul,“ teica Vītene, „es nolikšu mazo kājgalī."

lā bērni šajā naktī gulēja vienā gultā, divi galvgalā, un maza meitenīte pie viņu kājām.

II.

Mazo spuraino puiku sauca Jirgens un mazo meiteni Hlsabe. Tā mācītājs ierakstīja krustāmo grāmatā. Krustāmā grāmata runā rakstu valodā. Bet pieaugušie ap bērniem runā izloksnē, l ie sauc viņu par Jernu un meiteni par Elzbi. Un tie ir vii.ni vārdi, kuros viņus sauc vēl šodien — Jerns un Elzbe Uli.

Jerna Ola acīm māja šķiet liela un plaša. Stāvēdams lielajā priekšnamā, vai klupdams cauri šķūnim, viņš visur redz tumsu. Viņš ari netic, ka tur ir gals. Priekšnams ir liels kā visa pasaule.

Lielie ļaudis staigā gan pa vienām, gan otrām durvīm un tiem vienmēr ir kaut kas darāms'.

Visi ir citādi kā viņš, tikai balatis spicis, kas kopā ar to iet pa plašo pasauili, tās ir tāds pat kā viņš. Tie ēd kopā, tie guļ tuvu kopā. Un laiku pa laikam Vītene viņus abus iebāž veļas toverī, līdz pat ausīm ūdenī.

Viņi visi ir citādi. Zirgi, ļaudis, govis. Tikai viņš un spicis ir gluži vienādi.

Reiz jau tie cerēja atraduši domu biedri. Kumeļš kopā ar māti ganījās pagalmā. Ka ķēve savādi nopietns radījums, to viņi tūdaļ saprata. Bet ka kumeļā mīt radniecīgi pasaules uzskati, to viņi manīja. Bet tiklīdz spicis pardaudz tuvinājās kumeļam, tas spēra. Ai, kā tas spēra! Brēkdami tic abi iemuka šķūņa durvīs. Tur viņi stāvēja, lūkojās bailīgi kumeļā un rēja. Proti, tā viņš sacīja. Nevis: Vītene rājās, bet: Vītene rēja. Tik lielā mērā spicis bij viņa draugs un domu biedrs^

Nebij neviena cilvēka, kas Jernu Ulu paņemtu aiz rokas un tam paskaidrotu apkārtējās parādības. Vītenci nebij laika, citiem nekādas patikšanas. Bet kā bij, tā bij labi. Jo nu viņam bij jāizsaucas kā Robinsonam: Celies, meklē pats sev zemi, ūdeni, darba rīkus un barību!

Kādā saulainā dienā skali klaigādami un dauzīdamies viņi ķēra pa grāvi ūdensžurku. kas tur peldēja. Viņus

abus izvilka, un viņi abi dabūja no Vītļenes pelnītos cirtienus; abus kopā tos iebāza gultā, un tuir nu viņi sarājas. Tāds bij viens pētniecības ceļš.

Kas ir pagrabs, to viņi nezināja. Tiem šķita, ka pagrabs ir dzelme bez dibena un ka baļķu un balstu vietā tur ir lielas ķirzakas. Kādu dienu, kad viņi bij saderējuši, kurš pirmais sasniegs priekšnama otru galu, pēkšņi viņu priekšā no pazemes atskanēja draudoša balss. Lieli runkuļi lidoja pa labi un kreisi. Parastā vienprātībā abi uzvēlās kalpam uz galvas. Pēc tam viņi abi kaukdami un riedami sēdēja pie zirgu kūts pieslietajām kāpenēm un stāstīja par briesmīgajām lietām, ko bij redzējuši.

Tā viņi kopā izpētīja visu, kas bij ap tiem un ieguva vērā liekamas atziņas.

Bet kādā dienā attiecības ar spici tapa citādas.

Līdz šim tie trīs, četrreiz dienā bij ieskrējuši dibens istabā, paglaudījuši un apluncinājušies ap mazo meiteni, kas gulēja šūpulī jeb sēdēja krēslā, un tālāk par bērnu nerūpēdamies, bij devušies ārā. Bet kādā dienā, kad pašā jaukākajā saulītē viņš ar spici atgriezās no ganiem, mazā meitene stāvēja virtuves durvju priekšā un bailīgām acīm lūkojas apkārtnē. Nekad vēl neviens nebij tā brīnījies, kā Jerns Ols un spicis. Kur tas bij redzēts? Viņi paņēma mazo vidū un izgāja uz ceļa, kur renstelēs bij jauks, mālains ūdens; un tie sāka rakt grāvjus un būvēt slūžas..

Spiča nozīme no tā laika mazinājās. Jerns tagad visu dienu rotaļājās ar mazo meiteni. Suns arvienu mazāk bij biedrs, bet arvienu vairāk kļuva par spēļu lietiņu.

Meitene ar apkārtni iepazinās agrāk, kā savā laikā zēns. Zēnu bij vadījis, spicis — vadonis bez uzticības un paļāvības, bet mazo meiteni vadīja brālis. Tas zināja un varēja visu. Viņš vadīja to cauri visai mājai uz ceptuvi, šķūni un pāri laipai uz ganībām, kur skraidīja teļi. Un kādu dienu viņš teica: „Nāc, mēs iesim augšā uz Ringels-hcrnu.“

Viņš ņēma to pie rokas; spicis riedams skrēja pa priekšu. Tā viņi devās pa braucamo ceļu uz augšu, līdz viņu priekšā pacēlās vecaine.

„Tā, un nu uz priekšu!“

Ar pūlēm viņi kāpj augšā. Kāpšana ir grūta un stāva cauri viršiem. Pa ceļam viņiem jāatpūšas. — Tad Jernam rodas doma, buru audeklu, ko viņš nesa kalml.t, pit siet pie u/.kakles spicam, kas tam vienmēr iskrlen pa priekšu. Lai tas viņus velk augša. Та viņi kāpj augstāk, vienmēr augstāk. Te smilšu bedre, te atkal virši; tad augsti irbenāji, pie kuriem viņi var pieturēties. Tur viņi drusku atpūšas. Beidzot viņi ir augšā un grib rokas pa cēluši saukt: u—u. Te tos sagrābj rītenis, kas lejā nemaz nebij manāms. Te augšā tam ir brīvības. Tasi iedrāžas mazās meitenes matos un svārkos, pagrūž un apgāž viņu. Jerns piesteidzas un grib palīdzēt tikt viņai uz kājām, bet spicis to visu pārprot. Viņš ir par dumju. Tam šķiet, ka viņi grib rāpties atkal lejā, un tas drāžas pa pakalnu uz leju.. Jerns sapinas auklā, un visi trīs tie ripo un veļas pa nogāzi uz leju, līdz nākošajā smilšu bedre tie guļ visi kopā. Bet augšā stāv rītenis ar apaļajiem vaigiem, pārliecas malai un smejas.

,,Tā!“ saka Jerns, pēc tam kad viņi kādu laiku krietni izbļāvušies. „Tas vēl labi beidzies,41

Un viņi kāpj atkal augšā. Bet suns vairs negrib līdz. Viņu labina; ar smagiem vārdiem mēģina kustināt viņa goda prātu; viņa dvēselei draudot tiek celti priekšā bada laiki; viņu apmētā ar smiltīm un zemes pikām. Viņš to saprot, jo viņš luncina asti, trīc un riedams žēlīgi lūdzas piedošanu. Bet viņam trūkst drosmes. „Liec viņu mierā, Elzbc, viņš ir zaķu pastala.11

Augšā aukstajā vējā tie nosēžas viršos un labu laiku klusēdami lūkojas lejā plašajās! līdzenājās māršās un uz Olu ēkām pie viņu kājfmn

„Klausies,11 saka mazā, „kāpēc mums nav mātes? Visiem ir māte, tik mums nē ... Tu. Jem, ko māte dara?11

„Kā tu to domā?11

„Jā — es domāju ar bērniem?11

„Viņa dara tā, tā ... vienumēr tā šurp un turp, uz rokām, un tad viņa saka; „Manu mazulīti, manu mazo pum-pulīti. Un tā.11 Es vēl vakar to redzēju, .kad gāju pēc Hi-nerka zābakiem pie kurpnieka.11

„Mātei nevajadzētu nekad būt mirušai,11 teica Elzbe.

„Tā jau arī nav. Tikai tad, kad viņu labi neuzrauga.11

„Kas tad viņu neuzraudzīja?11

„Ne tēvs, ne arī tie citi! Mājās esot bijuši daudz ļaudis, bet tie tik ēduši un par ēšanu vien domājuši.11

„Tēvs arī?“

„Vai tu to droši zini, Jern?"

„Jā, Fīte Krcijs man to teica.“

Elzbe sper kāju pie zemes un ir tik dedzīga, ka nespēj izrunāt pirmo balsienu: „V---vai tu to droši

zini? Tikpat briesmīgi droši, 'kā es te stāvu?“

,,Zinu.“

„Bet kādēļ viņš neuzraudzīja?"

Jerns nolec drusku lejāk viršājā un seju prom aizgriezis, saka pavisam skali: „Tāpēc, ka viņš esot bijis apdzēries."

Pavisam Skaidri viņi abi vēl nezina, ko šis vārds izteic. Bet bieži vien viņi mājās no brāļiem ir dzirdējuši tādus vārdus: „Apdzēries kā lempis," „Tu pats arī vakar biji apdzēries." Viņi sajūt, ka tas ir kaut kas nejēdzīgs,

un nerunā tālāk, un Jerns saka: „Tu____vai zini ko? Kad

šovakar Vītne ienāks pie mum's istabā, tad teiksim abi reizē: „Gudrā māfmiņa".

„Jā! ... Un kad atnāks: Fīte Kreijs, tad teiksim: „Tētiņ Kreij."

Tad viņi smiedamies un turēdamies pie viršiem kāpj no ciņa uz cini pa kalniņu lejā.

# *

*

Kad viņi top vecāki, tad vakaros tiem sākas jauna dzīve: pēc vakariņām viņi drīkst vēl pāris stundas palikt augšā. Tad viņi sēž Vītenes istabā ap četrkantaino galdu. Un visas galda malas ir aizņemtas: vienā malā sēž Vī-tenc, otrā Jerns, trešajā Elzbe. Un ceturtajā mļalā starp Jernu un Elzbi, sēž Fīte Kreijs.

Pa dienu Fīte Kreijs nevar atnākt. Tad viņam ar suņiem jābūt ceļā uz tālajiem, māršas ciemātielm: viņam jāpārdod ļaudīm sukas un slotas un strīķi. Pa reizei viņš iet arī skolā. Bet vakaros viņš ierodas.

Viņš nāk katru vakaru. Ziemā mazliet nosaļis, vasarā drusku noguris; bet viņš vienmēr ir labā omā. Sevišķi ziemā ir patīkami.

Un vienmēr sākums ir tāds pat. Vītene noliek zeķu kaudzi, kamolus un lāpāmās lupatas uz galda, nostāda lampu vidū un pabīda lāpātoios piederumus pie malas. Un

lad Fites Ki'oija priekšā stāv liels gabals maizes ar spēcīgu speķi. Un viņš tver to. Jerns Ols nekad neaizmirsa šo ātro, spēcīgo tvērienu un vājo, nosalušo, ne vienmēr tīro, zēna roku.

Ienāk kāds no brāļiem, Ansis vai Augusts: „Pīte, tev jāspēlē ar mulms kārtis. Mums trūkst ceturtā spēlmaņa."

Bet Jerns un Elzbe kliedz: „Nē, nē!“ un tur viņu ciet.

Tad Ansis pienāk pie galda un saka draudēdams: „Ja tu nenāksi, es pateikšu tēvam, ka tevi te katru vakaru baro. Tava vieta vispār ir laužu istabā."

Bet tad Vītenc pāri brillēm uzlūko garo, dumjo, nepieaugušo puiku un rāda uz durvīm: „Taisies kā tiec! Te ir mana valstība. Un ja tu vēlreiz te rādīsies, tad es pateikšu tavam tēvam, ka tu, jaunais biedēkli, pagājušā naktī biji ceļā, tu palaidni. Tu vēl būsi tas ļaunākais no visiem trim." Un pa reizei viņa draudīgi pacel roku un saka: „Es to zinu: tev un taviem brāļiem, jums vēl būs maize pa rugājiem jāmeklē."

Tad viņš smejas un baras, un aiziet. Un tad viņiem ir miers.

„Bet nu lai Fīte stāsta, ko viņš piedzīvojis," saka Jerns.

,,Nē,“ svarīgi nosaka mazā, „vispirms lai stāsta Vītenc, un tad es pati stāstīšu, un tad lai stāsta Fīte."

„Nu, lai tad iet vaļā!"

Vītene vanda lāpāmo kaudzi, tver vienu, otru kamolu, velk pavedienus pāri caurumam, kas pavēries zeķē, un stāsta rītu to stāstu, šodien šo:

„Kad es biju Šenefeldā, tad kundze stāstīja: Tur reiz esot bijis» zemnieks, kas kopā ar velnu nonomājis uz divi gadiem birzumu zemes. Tad velns teica zemniekam: „Tev jāapstrādā zeme. Bet metīsim kauliņus, kam pienākas tas, kas aug virs zemes un kam tas, kas aug zem zemes." Tad nu meta ar! Velnam, protams, bij vairāk acu, un viņam nācās dabūt to, kas auga virs zemes. Tad zemnieks nogāja un sastādīja laukā runkuļus no vienas vietas. Un kad rudens bij klāt, velns dabūja lapas.

Labi, labi... Nākošajā gadā tic met kauliņus par jaunu. Velns, protams, met tā, ka viņam^1 ir mazāk acu, un viņam nākasi viss, kas ir zem zemes. Tad zemnieks nogāja un sēja laukā kviešus vien. Un kad pienāca rudens, velns saņēma saknes.

Nu, protams, velns nolamāja zemnieku no galvas līdz papēžiem. Beidzot viņš teica: „Rīt es nākšu atkal. Tad iesim kasīties." Zemniekam nu sirds saplaka.

Bet viņa sieva manīja, ka tas^1, vicnumēr kasīja aiz auss un bij nobažījies. Šī nu viņam' jautā: „Kas tev sa-gfi I is virsā?" Viņš tai saka: „Та un tā. Un rīt man būs jāiet ar velnu kasīties." Sieva uz to: „Esi tikai mierā. Gan es ar viņu iztikšu."

Ka to nu izdarīs? Viņa nosēžas un gaida un liekas tāda, ka kad gribētu kādam iedzelt.

Tiešam, vēlusi nāk un jautā: „Sieviņa mīļā, kas tad tev nokaitējis?" — „Paskat tik dziļo dobi manā skaistajā ozola galdā! Mans vīrs saka, viņam jācjot ar kādu citu vīru kasīties. Mēģinādamies, viņš ar mazā pirkstiņa nagu ierāva šo plaisu."

Velns skatījās, kur sienā caurums un prasīja: „Kur tad šis tagad noskrējis?"

„Kur tad šis nu biis," teica sieva, „būs aizgājis pie kalēja likt sev nagus uzasināt."

Velns virzījās lēnam uz durvju pusii, un pielūkoja, kā tiek projām.

Fīte Kreijs^1 un Hlzbe sēdēja, mierīgi vērsdamies uz Vīteni; Jems vairs neklausījās. Viņš mēģināja uzstādīt divus vilnas 'kamolus vienu uz otra, un mēģināja to allaž par jaunu, un uzelpoja, kad viņaimi tas bij izdevies.

„Ja viņš būtu nācis," teica Elzbe, „tad gan zemnieks viņu būtu krietni sakasījis. Tā!" Viņa vilka ar pirkstu pa galdu un rādīja niknu seju.

„Ar velnu nieki vien ir," teica Fīte Kreijs, bet pazemes gari, tie gan ir labi un laipni ļaudis. Tie. jau dažu labu ir padarījuši bagātu; bet savāda lieta, ka man neviena no viņiem nav gadījies redzēt. Nevienu pašu ar’ nē. Es dažu labu reizi viens pats ar suņiem esmu braucis pa silu. garām gar Vodāna kalnu. Un dažreiz es atstāju ratus uz ceļa un ielīdu mežā; bet es nekā neesmu redzējis."

„Vodāna kalnā, tur viņi mīt," teica Elzbe.

„To es neticu," teica Jems.

„Tu jau ar’ neko netici." teica Vītcne.

„Reiz bij ļoti karsts," teica Fīte Kreiijs. „Es atstāju un suņu ēnā, netālu no Vodāna kalna, tur kur ceļš nogriežas uz Aklo purvu. Es iegāju drusku meža, atguļos sausajās lapās, netālu no lielas lazdas, un biju laikam iesnaudies. Es atmodos no tam, ka lapas čabēja. Un kad es atvēru acis, man likās, ka trīs, četri vīriņi, vaverītes lielumā, ieskrēja lazdas krāmā. Tūlīt pēc tām bij dzirdams, ka no knīļma kāds saka: „Miega pūznis.“ Es skatījos visapkārt un izvandīju visu lapu kārtu; bet ne tur bij zelts, ne nauda.“

Domīgi Vītene uzlūkoja stāstītāju. Eites Krcija stāsti viņai dara rūpes. Viņš katrreiz domā par savu labumu, kā visi Kreiji. Viņam nav diezgan ar to, ka kāds pārtrumpojis velnu, vai ka kāds kādreiz kautko ieguvis no paslēptiem dārgumiem, bet viņš, Fīte Kreijs, gaida, ka pats šāda ceļā iegūs naudu. Viņš gulstās aiz katra krūma un glūn gar katru celmu, un gaida spožo naudu parādāmies.

Pilns šaubu Jerns paceļ acis no rotaļas un saka domīgi:

„Tas droši vien bij vaverītes, un ko tu tur sadzirdēji, tā būs bijusi peļu pīkstēšanai

Dziļā nicināšanā Fīte Krijs krata galvu. „Kad tik es zinātu, kā viņiem piekļūt,“ tas teica.

„Kundze Šencfeldā, pie kutas es kalpoju, 'kad biju jauna, sacīja, ka tie visi esot aizceļojuši, ar visu savu mantību, sievu un bērniem,“ teica Vītene.

„Ak tā gan?“ teica Eāte. „Uz kurieni?" _

„Droši es to nezinu^1. Man liekas. uzVāleras purviem Vilstermāršas apkaimē; varbūt pat pāri Elbai. Bet Teodors Štortms, tas vienmēr apgalvoja, ka viņi esot nogājuši uz Ditmāršu."

„Teodors Storms, to tu vienmēr piemini. Kas tas tāds bij?"

„Kas viņš bij? Viņš pats teicās esām students. Viņš toreiz bieži vien iegriezās Senefeldas apkaimē. Viņš un vēl kāds Mīlenhofs. Viņi zaga Dievam dienas, mitinājās pa ciemiem un labprāt klausījās šādus vecus nostāstus. Un sevišķi mani viņi bij noskatījuši, jo zināja, ka mana kundze māk daudz šādu stāstu. Bet šiem viņa nekā negribēja stāstīt. Tad viņi nāca pie imanis. Katru vakaru, kad gāju uz aploku un slaucu govis, viņi tur jau stāvēja un gribēja dzirdēt stāstus. Un turklāt viņi izdzēra pusslauceni piena."

„Un ko tad viņi sacīja?"

„Es jau' tev teicu. Viņi domāja, ka zinot visu labak. Katru parunu Storms zināja citādi; un katru stāstu viņš stāstīja citādi. Viņš teica, ka gribot no šiem stāstiem sarakstīt grāmatu. Dažu labu reiz es viņu nosaucu par dumju puiku un atstāju stāvam., 'kur viņš stāvēja, un aizgāju ar slauceni proim."

Piemiegtām acīm Eīte Kreij's viņu uzlūkoja: „Kādas tad bij viņa domas, kur tie pazemieši palikuši?“

„Ko viņš domāja? Kas man daļas? Es par to nedodu ne pieci. Mana kundze Šencfeldā stāstīja tā:

„Honeras pārceltuves plostnieku kādu nakti sauc, bet kad viņš iziet ārā, tad tur neviena nav, viņam šķiet, ka viņš sasapņojies, un viņš liekas par jaunu gulēt. Bet tad pret logu sviež zemi vai smiltis, un viņš ceļas atkal un iziet ārā. Un no viņa mājas līdz pat ūdenim čum un kust mazi pelēki ļautiņi. Un viens no tiem, ar garu baltu bārdu, saka plostniekam, lai šos pārceļot pāri Eide-rai, jo zvanu skaņas un dziedāšanu baznīcā ilgāk vairs_ tie nevarot cievt; viņi gribot izceļot uz māršām: jo tur" vēl toreiz baznīcu nebijis. Plostnieks atsēja plostm un nu viņi tika celtuvē iekša; viri un sievas, un bērni, ar gultām un vārāmiem traukiem, ar zelta un sudraba mantām, visi cieti kopā saspiedušies, tā kā celtuve ir līdz malām pilna. Un tā visu nakti cauri, šurp un turp, plosts pēc plosta, un katru reizi celtuve bij pilna. Kad nu beidzot viņi visi ir pāri un viņš pats atbraucis atpakaļ, tad otra mala pilna mazu uguntiņu. Tie visii bij iededzinājuši savus vējlukturus, un tā viņi devās tālāk uz rietumiem. Bet kad plostnieks otrā rītā noiet pie celtuves, uz akmens malas guļ daudzi tūkstoši mazu zelta feniņu. Tur katrs pazem-nieks bij nolicis savu braukšanas maksu. Storms toreiz apgalvoja, ka viņi situši pie loga; bet es teicu: svieduši ar Smiltīm. Par to mēs strīdējāmies. Es viņu atstāju stāvam, kur viņš bij, un lai viņš sauca kā saukdams, nelikos ne zinis.“

„Vītcn, kā tad viņš sauca ?“ jautāja Elzbe.

„Viņš gribēja mani kaitināt un vienā gabalā sauca: „Negories tā! Negories tā!“ Bet kad jāncs divi spaiņi piena, un nēši un spaiņi ir apkalti ar misiņu, tad gan soļi top smagi.“

„Un kur tagad šis Storms' mīt?“ jautāja Fīte.

„Nez’ kur viņš ir. Man šķiet, viņš teica, ka gribot

kļūt landfogts. lads — nu landfogts! No viņa, droši, nekas nav iznācis."

„Vai tad grāmatu viņš ari nesarakstīja?"

„Šis? Viņš jau; bij tik slinks, ka reiz kādu pēcpusdienu nogulēja pļavā veselu cēlienu. Viņš gan teica, ka darot to meža dēl, tas izskatoties^1 tik jauks pirmajā zaļumā. Grāmatu viņš droši, nav sarakstījis, un landfogts viņš arī nebūs tapis."

„Jerns jau nemaz neklausās!" teica mazā Elzbc un pagrūda viņu. „Klausies taču, Jern!"

„Paskat!" teica .Icrns. Viņš no trim šķērēm un Vī-tenos briļļu maksits bij no šujamā groziņa uz leju līdz galdam uzbūvējis tiltu, un spieda to ar roiku, rādīdams, cik stiprs tas bija, un lepni uzlūkoja pārējos.

„Tu, Vīten, ko tad Štorms teica par mūsu Goldzotu? Vai viņš atstāstīja to pašu ko tu, vai viņš stāstīja citādi?"

„Es jau manu gan," viņa teica un asi uzskatīja Eīti Kreiju. „Tu tam Štormam tici vairāk kā man. Tev arvien vajag ko jaunu ... Par Goldzotu ... par to es vēl toreiz nekā nezināju. Par to es dabūju dzirdēt tikai tad. kad atnācu uz šejieni un to šeit redzēju."

Eīte Kreijs atbalstīja galvu rokās un lūkojās taisni uz Vīteni. Ar savām apaļajām zēna acīm, ar kurālm tas parasti pārgalvīgi un pārdroši lūkojās pasaulē, viņš tagad raudzījās domīgi. Goldzots nebija tālu no ciema; kāda iedobumā gestas malā. Tā bij viņa lielā un slepenā cerība. „Tu, Vīten, izstāsti to vēlreiz!"

„Kam tad tu ticēsi — man vai tam garajam huzumie-tim?"

„Tev!" dūri uz galda sizdams, teica Eīte Kreijs.

„Nu tad klausies! Tas ir bijis tā... Šajā apkārtnē esot dzīvojis kāds ļoti bagāts vīrs; tas nomiris, neatstādams neviena bērna. Bet priekš tam viņš kādā tumšā naktī nogājis pie iedobuma gestas malā un sametis visu savu naudu avotā. Tagad stāsta, ka ja ar spieķi 'tur pabakstot, tad esot dzirdama tukša skaņa; un daži saka, ja iclūkojoitcs avota dibenā, tad tur šad un tad varot redzet mazu pelēku vīriņu ar trijstūrainu cepuri sēžam. Tā tas ir... Un reiz trīs vīri naktī sarīkojušies izrakt avotu; klusēdami uzrakuši brūvējamo katlu. Viņi pārlikuši bedrei pāri vindu, apmetuši valgus katla osām un gribējuši to jau patlaban vilkt ārā. Te viņiem garāim aizdrāžas no māršas uz Ringelshernu milzīgs siena vezums, ko velk sešas pelēkas peles. Viņi, zobus sakoduši cieš klusu. Viņi pievelk un nu jau tie katlu uzvilkuši gandrīz līdz pašai malai, te no māršas izjāj kāds' pelēks vīrs uz veca sirmīša un viņiem garām jādams novēl labvakaru. Bet tic paliek pie pilnas samaņas un neatbild neviena vārda. Tad vīrs ar sirmīti apstājās un prasīja, vai viņš vēl vārētu panākt siena vezumu? Tad viens no trijiem kļuva nikns un teica: „To velnu! Tu biedēkli?" Tai pašā acumirklī vinda salūza; katls iegāzās dziļumā, u:n pelēkais vīrs bij pazudis."

„Bet viņreiz," teica Elzbe, „Fīte dabūjis zeltu no raganas, kas mīt Hoperu eglēs!" Viņa meklējās pa savām drēbēm, izvilka spožu naudas gabalu un nolika to savā priekšā uz galda.

Stīvu skatu Fīte Kreijs lūkojās uz naudas gabalu; tad, kā spaidu kārtā, kā noziedznieks, ko aiz pleca pievelk klāt, lūkojās Vītenei acīs.

Viņa pacēla roku un teicaj: „Ja tu vēl darīsi muļķības, tad es tev sadošu ar zeķēm pa ausīm; un reiz pār visam reizēm — sviestmaizēm tad arī beigas."

Viņš lūkojās , savā priekšā galdā un vienu acumirkli bij nospiests un domīgs. Tad viņš iesāka izrādīt Elzbci savas kabatas saturu. Un tad viņam vajadzēja izrādīt savas mākslas.

Jērus visas savas rotaļu lietas — auklas, šķēres un koka gabalus pastūma nost un teica? „Sāc, Fīte!"

„Mākslas darbs!" teica Fīte Kreijs. Un kamēr viņš ar savām veiklajām rokām darbojās pa pagaldi, divi raibi akmentiņi, ko viņš bij atradis pa ceļam smilšu kaudzē, lidoja pa galda virsu šurp un turp.

„Vēl kādu."

„Mākslas darbs!" teica Fīte Kreijs. Viņš_ parādīja savas tukšās rokas un pabāza tās. atkal pagaldē, un tūliņ pa galdautu uz EIzbes pusi līda_ pelēks zvēriņš ar garu asti, tā kā mazā izbijusies atliecās atpakaļ. Bet kad tas otrreiz līda garāJm, Jerns tvēra pēc tā, pacēla to smiedamies gaisā un teica: „Tas jaui ir Elzbes vecais kabatas lakatiņš!"

„Tā," teica Vītene, „nu mēs šovakar būtu diezgan mākslas darbu redzējuši. Nu jums jāiet gulēt."

Nemaz pretī nerunādami, visi trīs iegāja kakta, kur stāvēja gulta, un viņi abi sāka noģērbties. Fītem bij mazajai japalīdz atraisīt ņiebura lentas un novilkt zeķes. To darot viņam bij jāstāsta, ko vitiš šajā dienā braukdams piedzīvojis: vai lielais suns bijis pagalmā, vai viņš kadas mājās pusdienu: ar’ dabūjis, vai māršas ciemātu zēni viņa suņus kaitinājuši un vai viи11 pašu apmētājuši akfneņiem.

Klusā balsi viņš stāstīja, ka zēni marša viņu atkal aizskāruši.

„Vai tu varēji aizstāvēties?" jautāja l'.lzbc.

„Nevarēju. Viņi nāca patlaban no skolas un uzreiz stāvēja visi ap maniem ratiem."

„Vai 'tie bij Oli?" jautāja Jerns.

„Skaidrs, tikai Oli. No Dikhūzenas, no Neudeichas un apkārtnes."

„Vai tu nevarēji izmukt?" prasīja Elzbe.

„Groži bij sapinušies, un suņi tādēļ nevarēja paskriet."

„Ko tu darīji? Vai viņi tevi sita?"

„Pavisam droši viņi nedrīkstēja man tuvoties, jo mani suņi bij gatavi lēcienam. Tо es jums saku, tie būtu koduši, ja viņi mani aiztiktu. Bet tomēr aplstākļi man bij nelabvēlīgi: akmeņi tā vien lidoja ap manu galvu.

„Puis’, puis’!“ teica Elsbe. „Ko tad tu darīji?"

„Es ātri apdomājos un teicu: „Puikas," es teicu, „vai jūs zināt stāstu par Oļiem un Kreijiem?"

„NezināJm," viņi sacīja.

„Tad es saku: jā, redziet. Reiz bij četras vārnas (Kreihen). Tās sēdēja gobā pie kādas vecas zemnieku mājas. Nebij nemaz ilgi jāgaida, kad pūce, kas tur dzīvoja, palūkojās pa pažobeles durvīm un teica: „Labdien!"

„Labdien," sacīja vārnas.

„Vai jums ir laiks?" jautāja puce (Die Uhl). „Jūs varētu kādu grasi nopelnīt."

„Labprāt," šīs četras atbildēja; jo biezs, vecs sniegs pārklāja visu zemi un maz varēja nopelnīt.

„Mans kompanjons, vecais Toms Gels ir miris," teica pūce. „Es domāju, jūs varētu viņu aiznest uz kapiem. Kad mans vecais draugs vēl bija dzīvs, viņš_dažkārt man teica: „Jāni 01," viņš teica, „liec mani kārtīgi apglabāt. Ar godu dzīvoju, ar godu kapā," viņš teica, jo bij izglītots vīrs. Nu redziet, jums ir labi, melni svārki un jūs esat cienījami ļaudis.11

„Sāksim!“ teica vārnas да slalīda pūcei pakal viņas caurumā.

Bet namaugša bij krēsla. Salmu jumts bij zems. Tomēr drīz tās ieraudzīja veco Tomu Gelu guļam: viņš gulēja sienā, visas čertas kājas izstiepis, neelpoja un nekustējās. Pūce nostājās viņa galvgalā un vārnas islīpi pielēca klāt, itkā lēkādamas pa vējam jaunos kviešos.

„Dažu labu peli mēs kopā šeit namau'gšā_ esam ķēruši, 'Гот Gēl, to tu zini," teica pūce. „Mes vienmēr esam bijuši labi draugi, un dažu joku esaim kopā piedzīvojuši. Bet nu viss tas ir beidzies un pagājis.. Puisi’, puis’, Гош Gēl! Kā tu dzīvodams priecātos, un lektu gaisā, ja es tev teiktu: Tam, četras, dumjas melnas vārnas stāv ap 'tevi...“

Te runcis lēca augšā un sakāsi trakas vārnu medības.

Bez acīm viena, un otra bez ciskas Un trešai svārki — tīrās driskās Un ceturtā — nabadze — kur tā 'spruks?

No pūces midzeņa ārā tā muks.

„Un tas es esmu!" teicu. Ks biju sakārtojis grožus, ielēcu ratos un pazudu."

,,Tā,“ sacīja Vītene, „tagad ej mājās, Fīte."

Fīte Krcijs aizlavījās caur virtuves durvīm pāri ceļam, uz sava tēva māju ar zemo salmu jumtu.

Tad arī Vītene Penna ict_ gulēt.

Ap pusnakti, vai arī vel vēlāk atgriežas tēvs un brāli no palaidnīgām viesībām. Bērni jau tad sen guļ mierā.

III.

Kad skolotājs Pēterss lūkojās uz simts viua audzināšanā nodotiem Sankt-Mariendomas bērniem, kas īlivi rindās — zēni pa labi un meitenes pa kreisi sēdēja pie viņa kājām, un kad ziemā tā ap trijiem pēcpusdiena tapa krēslains, tad skolotājs Peterss jo skaidri redzēja, ka Donnā dzīvoja divi sugas [aužu. Salmu jumts ka smagi acu vāki gulās pāri logiem; loti slīpi un maz iespīdēja dienas gaisma. Un šajā klusi-slīpajā krēslā bērnu rindas izraibināja daudz apaļu galvu, kuru mati bij tik sarkani kā uguns, un vasaras raibumi tik spilgti sarkani, ka izstaroja gaismu. Un vēl spilgtāka kļūst gaisma un raibāks spīdums, ja viuu acis gudras un mundras, nepastāvīgi un slepeni, lēkā kā jauni kaķeni saulē. — Tie ir Kreiji un viuu radi.

Bet, otrkārt, starp sārt- un apalgalvjiem, ne gluži tik lielā, skaitā, starp zēniem un meitenēm, redz ari šauras, gaiši blondas sejas: mati kā rudzi pļaujas laikā, sejas labi veidotas, cēliem vaibstiem, mierīgām, lepnām, skaidrām acīm. Un kad kāds gaišais iziet no sola, tad parādās šaur stiegrains bērna stāvs. Tie ir Uli uņ viuu ģints.

Mācītājs Petrus Moimme Lobedancis, kas apmēram priekš simtu piecdesmit gadiem bij bijis amatā Sankt-Mariendomā, jau par šo lietu bij brīnījies. Kristāmo grāmatā, ko viņš bij piepildījis ar vārdiem, pēdējā lapas pusē viuš bij ierakstījis šādas domāsi:

„Mazie ciemi, gestas malā, parasti tiek saukti Donnas. Izšķirības dēl dažus no vipiem sauc, kā lielās bagātās māršu mājas viuu, priekšā, dažus, kas vecāki un kur ir baznīcas, pēc katoļu svētajiem. Tā šo ciemu sauc Sankt-Mariendonna.

Pa labi un kreisi no ciema stāva un vesela paceļas kāpa, apaugusi viršiem un zemiem ozoliem; bet tur, kur ciems, kāpa nojaukta. Kā bērni rotaļādamies izjauc smilšu kopu, kamēr tur no kalna vairs nekā nav, tikai plašs paaugstinājums, tā Kreiji pa gadu simtiem ir nojaukuši šo milzīgo smilšu kalnu, jo viņi ir nemierīga cilts.

Proti, zeme ,kur viņi dzīvo, ir viegla un smiiltaina, un bieži vien sausajā laikā viss dārzs, kā lidojošs sniegs lido pret mājas sienu, un tā kā viņi no tās nevar iegūt sev pārtiku, un pastāvīgai kalpošanai viņiem nav izdevības un vajadzīgās pastāvības, tad viņi tirgodamies ceļo pa apkārtni.

Katru pirmdienas rītu, kad saule lec, es stāvu uz Ringelslierna un noskatos uz Sankt-Mariendonnu un redzu Kreijus izejam. Daži no tiem nes saiņus un kurvjus uz pleciem, augšā uz — gestas ciemiem; salīkuši viņi dur savā priekša zemē lielo nūju, uz kuras viņi atbalstās. Daži ar suņu pajūgiem brauc lejup uz māršas ciematiem. Bagātākie iejūdz zirdziņu, cietiem sariejm, klabošos vāģos. Nedēļas beigās tie atkal salaižas ligzdā, vienmēr visu pārdevuši un parasti šo to klāt piepirkuši. Tas, kas devies ceļā ar sikprecēm, pārved klibu zirgu; cits', kura vezumā rēgojās dažadas sukas, atgriežas ar vezumu pilnu garu kārkla klugu kurvjiem. Trešais, kas bij braucis lejup uz Vatu krabjus zvejot, bij māršas ciematam cauri braucot nopircis vecu šķirstu.

Tie ir mundri ļaudis, es tiem nekā nepārmetu, jo arī manī no manas vecmāmiņas, kas dzinmsiNuttelmane, rit Kreiju asinis.

Par viņiem gan stāsta, ka ārpusē, savās tirdzniecības gaitās, tie neesot tik godīgi kā svētdienās mājā. Jo, proti, savā ciemā viņi ir godīgi, sātīgi ļaudis, lielās ar dievbijību un čaklo' baznīcā iešanu, un slavina manā priekšā savu dzīvo prātu uz Dieva vārdu. Bet e'si esmu vājš Cilvēks un nevēlos lielībniekam spīdošajās, gudrajās acīs teikt: vai tu zini, ka visa apkārtne runā: „Godīgs kā Krcijs svētdienā?"

Apkārtnes ļaudis saka, ka vēl neviens Donnu Kreijs neesot savam zirgam pircis sienu un auzas: viņi gana savus zirgus vientuļās vietās ceļmalā un pļavās, kamēr tie paši zem ratu kulbas tur dienasvidu. Un kad kādam Krci-jam jāiet pie tiesas, tad vienmēr citurienes tiesā, un vienmēr viņš ir apsūdzētais, ne sūdzētājs. Bet kad apsūdzētais^1 atnāk pie manis pēc kristāmās zīmes, ko tam vajag uzrādīt tiesai kā pierādījumu, un es viņam prasu, kādas lietas dēļ viņš apsūdzēts, tad vienmēr tas ir sūdzētāja ļaunums un pārpratums. Un kad apsūdzētais no tiesas nepārnāk, bet dažas nedēļas ir pazudis', itkā zemē to. būtu aprijusi, un es sievai pie baznīcas durvim prasu: „Antje Katrine, kur tavs vīrs?" Tad viua gaiši atver acis un saka: „Uz Hamburgu aizbraucis mācītāja kungs! Viņš iepērkas." Tad es atkal esmu vājš un nedrīkstu nekā teikt. Bet^1 ja kāds' sēž cietumā, tad māršā zobodamies saka: „Hamburgā iepirkties."

Tas viss man loti gul uz sirds, et aniīni semper aeger sum. Un jo nepatīkami man ir tādēļ, ka māršā runā, itkā es būtu saistījies nekad Kreijiem neteikt, ka viņi ir negodīgi ļaudis. Par to es saņemot no visa, ko viņi no savām tirdzniecības gaitām pārvedot, desmito dalu. Un dzird valodas klīstam : „To izlaidīsim, sacīja Mariendonnas mācītājs, kad puika gribēja atbildēt 'Septīto bausli."

Kur gan rodas_ šāda animi rectio un domāšanas veids? Te apkārtnē runā, ka tas tādēļ, ka Krcijos ritot čigānu asinis. Viņu sencis, kas bijis liels, bezbailīgs cilvēks un lielībnieks, esot ielaidies ar kādu čigānu meiču no bara, kas savu uguni bij iekūris smilšainā pakalnā, Vodana klajuma mala, pie liēzes eglēm. Tam sekojošā laulībā varbūt la arī nemaz nav bijusi laulība viņš neesot varējis mēroties ar savu čigānu^1 kārtas laulāto draudzeni un esot dzīvojis apspiestu un notrcnkatu dzīvi. Viņam bijis ar viņu jadzivo ala, jo dzīve kārtīgā mājā tai bijusi pretīga. Kamēr viņa kārtis likdama, tirgodamās un nabagodama staigājusi pa māršas ciemiem, viņam bijis jāvāra ēst, jābaro kazas un, lai ziemā būtu ko kurināt, jā-plauj virši. Bet viņa to citādi nav saukusi, kā vienīgi: „Mans jērēns"; tik rāms tas bij kļuvis. No šī savādā pāra kā stāsta, esot cēlušies Kreiji.

Bet es apgalvoju: šis apgaismojums ir māršas laužu bezprā'tībaun Ulu brēka; jo cik ilgi vien iespējams atcerēties, Oli ienīst Kreiijus.

Vairāk ticams man šķiet, ka tie atzaro no vendu celma, kas agrāk esot nākuši lielos kara gājienos līdz pat mūsu zemei. Uz šīm domām mani pamudinājis sekošais: visupirms — apaļās, sarkanās galvas un greizās acis, kādas viņiem ir gandrīz visiem; otrām kārtām, tas, ka cie-ma rietumu gala, Vodāna klajuma pusē, Ringelsherna pakāje, atrodas savrūp trīs mājas: skola, Olu dzimtsmāja un Sīmaņa Krcija būda. Šīm mājām ir kopīgs nosiaukums Ventorfa, kasviegli vedams sakarā ar vārdu Venducicms. Beigās, treškārt — ka pie Ventorfas blakus Ringelsher-nam atrodas veci zemes vaļņi — apcietinājumu paliekas — mea opinione — kuros vēl tagad Olu un Kreiju bērni karo.

Par Oļiem nav daudz sakāms, vienīgi, tikai tas, ka viņi mīt marša plašās mājāsi, mati viņiem tik palsi kā rudzu salmi, kas sieviešiem bieži vien izskatās loti skaisti, un ka viņi ir lieli, stipri un iedomīgi ļaudis. Vēl nesen kāds no viņiem Mēldorfas tirgus dienā kādā krogu sastrīdējies, un kad tam teikuši: „Jā, tu esi Ols! Tu esi Ols! Tu vari darīt, kas tev tīk!“ Tad šis nostājies plānā vidū, sitis sev pie krūtīm un teicis: „Jā, es esmu Ols, un par to es pateicos Dievam!“

Oli ienīst Kreijus un nesveicina tos visu cauru gadu, nr -r roku mādami, ne cepuri celdami. Tikai reizi gadā, par? Vastlāvjicm, kad visa zeme nonāk bēdīgā ģeķībā un Ijļicšanā, Oli jūdz zirgus, sakrauj ratu salmos speķus un : viesāt kublus, un tad ar vai bez sievām brauc uz Saukt iViariendomui un plītē un plosās ar Kreijiem; iet roku rokā no mājas uz māju un sauc šo staigāšanu: ,,jorten“. Astoņas dienas skan Maricndonnā klaigas un dziedāšana. Turklāt visi ir tik laipni savā starpā un tik omulīgi, ka arī man grūti nākas atturēties, un tā arī es dažu reizi, tā ap stūri, esmu ar tiem mazuliet papriecājies, in finibus pa-storalibus. Bet septītajā vai astotajā dienā sākas briesmīga izkaušanās. Pēdējā cīņa notiek uz Ringelsherna; no turienes pēdējie Oli nolido maršā. Kreijiem tad atkal pieder Sankt-dVlariendonna.

Es neciešu Oļus. Man katru reiz ir bailes, kad kāds no viņiem atnāk mācītāja muižā, 1111 es priecājos, ka manā draudzē viņu nav pārāk daudz. Visi pastores', kas mīt maršā, sūdzās par viņiem. Bet es, qualmquam saepe ab his collegis vexatus, priecājos, kad svētdienā no kanceles lūkojos uz sarkanajām, apaļajām galvām, uz tirgotāju tautu — kas tirgojas pa lielākai daļai ar lupatām, sukām un viršu slotām, — uz Kreiju cilti.“

Tas stāv krustāmo grāmatā. Par mācītāja_ Pētera Mommes Lobedanča raksturu un spriešanas spējām tagad vairs nekas nav zināms.

♦ *

*

fricis Kreijs reti ieradās skola. Viņa tēvarti Jaspe-i.1 in Kreijam. vienmēr bija kāda izruna vai taisnības iemesls. Te zēns tam bij nepieciešami vajadzīgs, te tam nebij zabalui. Tā viņš uz skolu tika tikai ziemā, tad, kad, vel rītā tumsā, Vītene noskrēja Kreiju mājā un teica: „Sniegs ir tik dziļš, ka es nevaru bērnus vienus laist: Pītēm šodien jāiet viņiem līdz.“ Fīte tad tūlīt lēca kājās, uzģērba salāpīto kamzoli un sāka grūzdams un spārdīdamies pie krāsns vilkt lielos zābakus^1 kājās. Bet vecais ņurdēja: ,,Hs nu gan bez tā puikas šodien nekā nevaru iztikt."

,,Nē?“ Vītene kodīgi prasīja. „Vai tad tieši šodien tik nepieciešami? Tad jau man viņu vajadzēs atkal atķēdēt?" Viņa nolika trīs, jau gatavībā turētos, grašus uz galda, no kuriem, pēc kāda veca līguma', dēls saņēma vienu, bet tēvs paturēja divus, un gāja ar zēnu uz Uliem.

Tad šie trīs brida pa sniegu. Fricis Kreijs, ceļvedis, pa priekšu. Gandrīz pie katra soļa tas pagriezās atpakaļ. Tik bieži viņš griezās atpakaļ, ka lielāko ceļa dalu nogāja iedams atmuguriski, ne nz priekšu. Tikdaudz viņam bij ko runāt.

Nu viņi visi bij klāt: simts bērnu, un vecais skolotājs Peterss stāvēja aiz pults. Viņi bij dziedājuši un lūguši. Un nu bij jāsāk. Te zēnu pusē, pašā galā, kur daudzie Kreiji radīja biezu sarkanu spīdumu, izcēlās nemiers.

„Kas tur ir?" jautāja Pēterss.

„Viņš ir izmežģījies."

„Ko viņš ir?"

„Tcnjes Kreijs no Zīderdonnas lūkojās ārā pa logu un nevar vairs galvu atgriezt taisni."

„Ej nu ej?“

Zēns sēdēja tur, galvu pavisam sāņus noliecis, radīja nelaimīgu seju, ieplēta un atkal aizvēra muti, un ieplēta to atkal.

Katrā ziņā ir jāpiemetina, ka vakarvakarā māte viņam bij stāstījusi par kādu zēnu, ko viņa jaunībā pazinusi: tam reizēm mēle izslīdējusi no rīkles, kā sunim, kas skrien sausā rīta vējā, un viņš to varējis tikai tā iedabūt atpakaļ, ka sagrābis pie rīkles un rāvis spēcīgi uz leju. Saprotams, šis savādais zēns bij bijis Kreijs.

Skolotājs Peterss nav tas vīrs, kas lautu sevi jokot; viņš ņem puiku tūlīt priekša:

„Puika,“ viņš draudīgi saka, „griez galvu atpakaļ!"

Tas uzlec stāvus kājās,* raugās. stīvi un slīpi uz logu un kliedz: „Es nevaru! Es nevaru?"

Peterss purina galvu šīs jaunās Kreiju mīklas priekšā un bez padoma lūkojās apkārt.

Te viņš ierauga, ka.Fjte Krcijs, ko viņš vēl nemaz nav redzējis, stāv solā stāvus. „Es to varu!" viņš saka.

„Tu, Fīte? Jā, manu zēn, tad aizej turp."

Fīte Kreijs izgāja no sola. Visu skati bij vērsti uz viņu. Viņa apģērbs bij no angļu ādas, pelēki brūns un salāpīts; bikšu gali sabāzti trānoto zābaku stulmos. Viņš nostājās sava brālēna priekšā, itkā gribētu to svinīgi uzrunāt. Uzreiz tas pacēla roku un deva viņam ti:k spēcīgu pliki, ka galva — vai nu viņš to gribēja, vai nē — pārbijusies atgriezās un kļuva tik kustīga, ka tās īpašnieks viņu varēja sakampt rokā un skali brēkt. Mierīgiem, smagnējiem soļiem Fīte Kreijs gāja savā vietā.

Zinībās Fīte Kreijs skolā nebija nekāda zvaigzne. Dzīves^1 gudrības, ko viņš bij sakrājis tirgodamies maršā un gestā, bij reāla, parupja manta; to nevarēja lietāt skolā, kas kopj ideālo. Tas, ko viņš vakaros dzirdēja no Vītenes Gudrās, bij veca, raiba tautas gudrība, ko skolotājs Peterss, būdams praktisks cilvēks, un kam nauda gulēja uz proccntēm, nesaprata. Bez tam, tautas gudrībām, ko saņēma Fīte Kreijs viņa dvēselē pielipa mežonīgi romantiskā indiāņu nokrāsa, tā kā tās ieguva īstu Kreiju raksturu. Bet tā kā viņš ar tēvišķu gādību visus savus praktiskos piedzīvojumus lika lietā par labu apspiestai taisnībai un apdraudētai kārtībai, tad neraugoties uz viņa robainajām zināšanām un vājo skolas apmeklēšanu, viņš stāvēja cienā ir pie skolotājiem ir skolniekiem.

Lielie slīpi gulēja uz savām tāfelēm, klusi klabinājās, sačukstējās, rēķināja un rakstīja.

„Trešā nodaļa! Darināsim teikumus. Kas darinās pirmo teikumu?"

Kāds mazs Kreijs pieceļas: „Mums mājās ir viena govs."

„Visi kopā!"

Viņi visi to saka, augstā, skanīgā balsī, balsienus atdalīdami. Kam govs nav, tas saka: „nav govs."

Tā tas turpinājās. Nabadzība runā: „nav". Labklājība saka: „viens".

To darot .lemsi Ūls drīz nomana, ka viņš vienmēr saka „viens", bet nekad ,,nav“l Ari kad Petera Vīķa dēls, viens no Oļiem, darina teikumu: „Mums nav ērzeļa", un visi to atkārto, tad viņš, Jems Ūls, viens pats visā skolā — un skola ir tik liela — var sacīt, un viņš saka skali un spēcīgi: „Mums ir ērzelis... un viens' bullis." Ar pielikumu viņš, protams, novēlojās. Toimēr radās liela ievērība, sevišķi tādēļ, ka daudzbērnu tēva Lorenča Krcija mazā meitene 'tūlīt pēc tam darināja teikumu: „Mums tīnē nav

mil tu."

Pēc tam skolotājs Peterss ierosināja darināt citādus teikumus. „Bībeles stāstos mēsi esam dzirdējuši par ķēniņu Dāvidu. Kā sauc mūsu ķēniņu?"

Piecēlās atkal mazā snaudule Zīderdonnas Lorenča Kreija meita. Viņa, skaidri sakot, uzšāvās no sola un teica: „Mūsu ķēniņu sauc Klauss Ūlsi."

Ērzelis bij darījis lielu iespaidu. Lielie smējās, mazie bij samulsuši. Nevienam nebij ko iebilst. Parastā veida teikumu visi atkārtoja.

Bet kad skolotājs Peterss bija aizgriezies^1 un gāja pa eju, bērni sauca: „Landlogts piecēlies." 'Гиг stāvēja Jerns Ūls, taisni izslējies, dusmīgu seju.

„Ko tu gribi, Jirgen?"

„Mans tēvs nav ķēniņš."

„Tev tasi jāzina," teica vecais.

Kad bērni devās ārā, skolotājs redzēja, ka mazais tumšmatainais radījums, Elzbe Ula, palika solā sēžam,: viņa bij nolikusi galvu uz galda un rūkti elsoja. Viņš piegāja pie tās un jautāja: „Kādēļ tu raudi, Elzbe?" Ar lielām pūlēm viņa teica: „Mans tēvs taču nav ķēniņš." Kad viņš smaidīdams no viņas aizgriezās, viņa priekšā dusmīgu seju stāvēja Jērus ūls. Viņš aizkāra zēna stingros, gaišos matos un teica: „Kādēļ tu saki, ka tavs tēvs nav ķēniņš?"

„Viņš dažreiz nevar nostāvēt."

„Ko tu stāsti? Viņš nevar nostāvēt?"

„Nē, jo viņš dažreiz ir piedzēris."

Vecais iekoda sev lūpā un ar žēlumu nolūkojās viņa. „Tā! Tādēļ viņš nav ķēniņš? Tā, bet to tu nedrīksti citiem bērniem teikt. Bet vai zini ko? Pielūko pats, ka esi vienumēr čakls un sātīgs'."

* *

*

Gadskārtējie bērnu svētki bij liela diena, vēl lielāka ka ziemas svētki. Uli, kas piederēja pie draudzes, sevišķi labprat gribēja svētīt svētkus, un arī Krciji bij gatavi to darīt.

Kas ir svētījis līdzi šos bērnu svētkus Sankt-Marien-donnā? Vai Uls vai Kreijs, lai tas pieceļasl ,un liecina, ka nēkur visa dzimtenē tas nav piedzīvojis kautko tik lielu un skaistu.

Vispirms Pīte Kreijs bij lūdzis Zēmaņu Annu iet ar viņu blakus cauri ciemam uz Ķēniņu deju, bet vēlāk Bī-stcrfeldu Trine no Zīdcrdonnas bij dabūjusi zināt, ka Fītem К re i jam bērnu svētkos būšot īsti labs apģērbs, ko viņa tēvs kādās mājās pa vecam lēti nopircis. Tad viņa piesolīja Fītem Kreijam trīs grašus, ja tas atstātu Zēma-ņu Annu un ietu ar viņu Kad viņa pievienoja vēl labu kabatas nazi, kas tai piederēja, 'tad viņš to arī darīja. Bez tam viņai bij jasola viņam uz svētkiem izgatavot zilu lentu. Bet kad il'ite Kreijs, savas darīšanas labi nokārtojis, sekodams saviem ieradumiem, savu degunu iebāza arī svešās lietas, it sevišķi gribēdams palīdzēt savam draugam un kaimiņam Jernam Olām sagādāt brūti, tad viņam nelaimējās. Viņam nelaimējās ue pie viena, ne otra. Rotaļu stundā viņš runāja ar mazo resno Dīku Doru, solīja viņai brašo Jirgenu Olu un lika manīt, ka viņš par savām pūlēm sagaida dažus grašus pateicības naudas, ja lieta izdotos! Bet viņa teica, ka par savu naudu labāk pērkot limonādi nekā iegādājoties līgavaini. Lai gan Fīte Kreijs izplūda daiļrunībā, viņa tomēr palika pie sava.

yēlāk, divdesmit gadu vecumā, viņā notika vērtību pārvērtēšana. Tā apmeklēja visus apkārtnes tirgus un dejas grīdas, meklēja un neatrada sev līgavaini.

Bet arī Jerns Ols pilnīgi atteicās: Pirmo reiz viņš liedzās klausīt savam patronam un brīnum noteikti teica: viņš neļaušot sev pierunāt: līgavu, viņš pats kādu uzrunāšot.

Viņš stāvēja trīs vakarus no vietas stiprā lietū skolas nama, paspārnē un gaidīja skolotāja Petersa mazmeitu Junkeru Līzbeti iznākam. Viņš to gribēja uzrunāt.

Trešajā vakarā viņa tiešām iznāca ārā, pa lietu aizskrēja līdz augļu pārdevējam, tā kā viņas salmu gaišie mati un īsā kleita plīvojās un tika redzami viņas zilie zeķturi. Atgriezdamas viņa to redzēja un jau no tālienes

sauca: „Kādēļ tu stāvi lietū, Jern? Vai tu biji atstāts, pēc stundām?"

,,Nc,“ viņš teica. „Es tikai gaidīju tevi, gribēju tev ko jautāt."

Viņa pieskrēja un lai nekļūtu slapja, piespiedās viņam tuvu klāt. Un viņa piespiedās tam tik tuvu, ka bij ja-pieturas pie viņa rokas, un skatījās uz viņu.

Kāds svešs vīrs brauca pa ceļu, redzēja abus bērnus, nopriecājās par tiem, un, ļaudams zirgiem iet lēnāki, aizbrauca garām.

„Ko tu man gribēji prasīt?"

„Jā, sakarā ar Putnu šaušanu, tu zini? Drīz jau būs Putnu šaušana, vai nē?“

„Nu, un tad?"

„Jā ... Un tad taču man arī vajag kādu meiteni, un es nu nezinu. Es nezinu, kuru lai ņemu. Ir jau arī vienalga, kuru es ņemu. Kā tu domā?"

„Un ko tu man gribējis jautāt? Jā, to nu es nezinu. Tu esļ liels... Zini ko? Ņem Zīmu Trini, jeb ne — ņem Olu Jūli, Jeb ņem... Nē, tā tev ir vēl par mazu."

„Kuru tu domā?"

„Ak, tā bij tik tāda iedoma, tā, tiešām, ir tev par mazu."

„Tas tavu vienalga, saki vien! Maza vai liela. Un ja ari viņa būtu tik maza kā tu. Kuru tu domā?"

„Es vairs nezinu," viņa teica.

To teikusi, viņa atlaidās no viņa un izskrēja lietu, paskatījās vēl reiz atpakaļ, aizgriezās, itkā kādsi 'to būtu aprāvis apkārt un aizskrēja prom.

Viņš bij iekarsis uz Junkeru Lizbeti un baidījās, ka kāds tam nepasteidzas priekšā. Un viņam nebij drosmes prasīt; viņam šķīta, ka viņa smietos un teiktu: „Nē, Jern, vai tu domā, ka es to darīšu? Es taču nekad neeju uz ķēniņu deju līdz." Tā viņš nokavēja īsto laiku. Un kad dažas dienas priekš svētkiem viņš un mazais kautrīgais Dīrks Dīrkscns bij skolā uz privātstundu, skolotājs Pe-terss teica: „Tu, Dīrk, es gribētu lai Lizbctc parīt piedalās gājienā. Es domāju, viņa varētu iet tev blakus." Laukā Dīrks Dīrkscns saņēma no Jcrna Ola dažus belzienus, bet tas visā lietā nekā negrozīja.

Viņš tā tad bij bez līgavas, un svētku dienā tam bij jāiet blakus mazai, ar vasaras raibumiem nosētai Kreijai,

kas arī bij atlikusi pāri. Viņa tēvs, soļodams blakus Rājienam, to ar izsmieklu uzlūkoja, un viņa lielie brāļi_dusmojās par viņu. Viņš Rāja klusēdams, sakostām lūpām un lepnu seju.

Saule spīdēja un pūta lēns vējiņš. Apaļas gaišas un dzeltenas liesmas spiedās cauri biezajām liepām un rotaļājās un dzenājās! pa ielu un meiteņu vaļējiem matiem. Un pār gājienu lēni bira liepu ziedi.

Kas ir svētījis līdz bērnu svētkus Sankt-Marien-donnā? Lai tas būtu kas būdams — Uls vai Kreijs — lai tas pieceļas un runā? Kuri bij tie māti, kas visvairāk vizēja? Tie bij tumši un atkal gaiši, ikreizes kā gaisma krita; seja balta un sārta, kā sniegā iekritis asins pilļcns. Tā bij Junkeru Līzbete. Viņa soļoja gājienā Jerriam Olām pa priekšu un šad un tad palūkojās atpakaļ uz viņu: un uzsmaidīja tam. Un viņš teica: „Daudz liepu ziedu ir sabiruši tavos matos.“

Kas ir mazā tumšmate, pilna nehniera un nesavaldīgas laimes, drusciņ par mazu, drusciņ par platu, drusciņ par mežonīgu, drusciņ par skaļu. Tā ir Olu Elzbe: viņa soļo Fītam Kreijam pa priekšu, dažreiz viņa palūkojas atpakaļ uz viņu un smejas un māj ar galvu. Bet šodien tā ar viņu nerunā jo šodien viņa ir saimnieku meita. Un blakus viņa] viņas pāri soļo lielais, staltais Harro Heinsens, viens no Oļiem. Viņam jau ir četrpadsmit gadu, un viņš jau mazliet nicina bērnu svētkus un katru teikumu sāk vārdiem: „Kad es būšu iesvētīts!“ Savai mazajai līdzgājējai viņš kavē laiku ar pārgudrām runām.

Kas ir svētījis līdz bērnu svētkus Sankt - Marien-donnā? Lai tas būtu kas būdams, Uls vai Kreijs — lai tas pieceļas un runā! Kur virzījās gājiens? Pa ciema lejas ielu tas virzījās. Tur ir laba māršas zeme, un abās pusēs aug jaunās, spēcīgas liepas, viena otru gandrīz skardamās saviem vaiņagiem. Kas soļoja gājiena priekšgalā? Bundzinieks un stabulnieks. Viss apgabals tos pazīst. Parasti viņi tirgojās ar žāvētām siļķēm.

Kas soļoja blakus gājienam? Tas bij skolotājs Peterss ar baltajiem matiem. Garš un vājš un nopietns.. Kas gāja pa ceļmalu zem liepām? Tie bij varenie Oli ar vīna sārtotām un svētku priekā, mirdzošām sejiālm.

Kas gāja otrā ceļmalā? Tic bij Krciji, vīri un sievas un visi lepni par saviem bērniem.

Kad gājiens tuvojās, kas tad stāvēja krogus priekšā, zem veca salmu jumta? Tur stāvēja draudzes krodzinieks krusts Rapps, un pa pusei sakšu, pa pusei lejas vācu izloksnē, jo viņš bij ieceļotājs — dedzīgi sauca pa durvīm uz iekšu savām dēlam: „Frici, nāc tak lejā. Tev jāpuš, zemnieki nāk!" Un resnais, četršķautnainais Fricis Rapps uz trompetes pūta priecīgu gabalu. Tā viņi iegāja svētku namā. Visiem papriekšu bērni, tad Uli. beidzot Kreiji.

Labības daļā namaugšā, virs staļļiem, juku jukām dejoja bērni, un meitenes atkal baidījās: jo jau divdesmit gadus runā, ka namaugšā esot nedroša un kādu dienu varot ielūzt.

Abi siļķu pārdevēji tricina un pūš.

„Ar kājām..trip trap trap."

Trīs reizes zēni ar smagajiem zābakiem daudza pa grīdu. Meitenes iekliedzās: „Puikas! Vai tad jūs nedzirdat kā brīkšķ? Nevajag tiik stipri spert.11 „Ar rokām ... klip, klap klap ...“

„To diara Kreiji! Tiem trānainie zābaki ar naglam un pakaviem. Tie ir kalti kā zirgi!“

Meitenes izslien pirkstus un savā nevainībā pašas' nezina, ko dzied:

„Puika, ja. tev tīk!“

„Puika, ja tev tīk! “

„Ar kājām ... trip trap trap ...“

,,Nē!“ saka meitenes. „Lai puikas 'tā nespārdās ar kājām, citādi mēs bēgsim prom. Natnaugša ielūzīs, un mēs uzkritīsim uz zirgiem.**

„Kreiji to dara.“ _ .

„Mēs darām, ko mes gribam," saka Fīte Krcijs. „Gar Oļiem mums nav daļas."

„Ar kājām____ramms! ramms!..."

Visos stūros brīkšķ; no sienām birst kaļķi.

Pāri visai zālei bailīgu seju pie Jēma Ula skrien Jun-kerui Līzbete: „Kā tu domā, Jcrn, vai mēs ielūzīsim?" „Ko nu!" viņš lieliski nosaka. „Nāc, dejosim."

Viņi dejo labi ilgi kopā un neredz un nedzird nekā cita. Beidzot tiem kļūst tik karsts, ka viņi izbeidz.

„Nē," viņa saka, „cik man ir karsti!" Un viņa vēdinājās ar baltu kabatas lakatiņu, smejas un purinājās savā baltajā tērpā.

„Tagad es tev nopirkšu kaut ko dzeraimu," viņš saka.

Roku roka tie izspiežas cauri drūzmai, kur aiz visu visādām glāzēm stāv Fricis Rapps, un viņš nopērk glāzi !imonādes_1 ko viņi par abiem izdzer. Viņa iespiež tam par to piparmētru bonbongu rokā un arī pati ēd no tām. Turklāt viņi visu laiku slauka ar kabatas lakatiem sakarsušās sejas. Bet tagad rokas ir tik lipīgas: ,,Nē,“ viņa saka, „tā tas neiet, palūko tik! Rokas gandrīz salīp kopā; un kad tu mani aizkārsi, arī kleita taps netīra.*1 Viņa paņēma savu kabatas lakatiņu, ar smailu muti drusku tajā iespļāva, noberza paprickšu viņam, tad sev rokas. Tad viņa tam ierādīja, kā turēt kabatas lakatiņu zem rokas, ar kuru tas viņu aptver. „Nu, un tagad dejosim atkal.**

Viņi dejoja atkal abi, kamēr viņa pavisam apgura, elsodama apstājās un atbalstījās mazliet pie viņa. Ar to bij sasniegts draudzības kalngals.

Viņš 'to mīli un laimīgi uzlūkoja savām klusajām, gudrajam acīm un teica: „Vai tu labprāt dejo ar nrani?“

,,Jā,“ viņa teica., „citus jau es tā nepazīstu. Bet tevi es pazīstu, jo tu taču vienmēr nāc pie vectēva uz papildu stundām. No visiem tu esi pats maigākais un gudrākais.**

Viņš tapa gluži sarkans un teica: „Tu esi visu maigākā, tas gan ir tiesa.**

„Luk!“ viņa sacīja. „Vai tu redzi Elzbi? Elzbe ir tik nevaldāma, tas man netīk.**

„Jā, ar Harro Heinsenu,“ teica viņš. „Tas man nav piemēroti; tu man patīc tādēļ, ka vienmēr esi tik klusa un kārtīga.**

Tā bērni dejo kopā, kamēr sanāk pieaugušie jaunieši un viņus pamazām padzen. Ap desmitiem, kad jau tumšs, bērni atstāj kaujas lauku. Līzbete ar savu vectēvu jau aizgājuši. Jerns uzrunā Fīti Kreiju. „Es gribu iet mājās, kur Elzbc?“

,,L)icz kur tā ir?“ saka dusmīgi Fīte. „Aizlaviju-sies ar Harro Heinsenu.**

Viņi iziet cauri bumbotavai līdz ieejai dārzā, kas ir tulmšs kā naktī, un sauc viņas vārdu; bet viss paliek kluss.

Tad Fate Kreijs saka klusi bet skaidri: „Ja tu tūliņ nenāksi, tad es pateikšu skali, ka tu ar Harro Heinsenu esi dārzā.**

Tad dzird klusus solus; tūliņ pēc tam parādās Elzbe un nevērīgi saka: „Vai jūs tur esat? Es dzirdēju ūkā saucam.**

Tad no kokiem iznāk Harro Heinsens:

„Svētdienasi pēcpusdienā mēs iesim uz Ringelshernu!" viņš draudziņi nosaka. „Tad jūs, Kreiji, atkal reiz dabūsit brāzienu, ko šodien te esa't sapelnījuši/4

Atgriezdalmies viņš vel reiz draudēja un teica: „Gredzenu paglabā labi!“ Tad viņš pazuda mājā, bet šie trīs rīkojās mājup.

„Viņš tev iedeva gredzenu?" jautāja l'Me Ereijs. Un tad turpināja īsti līdzjūtīgi: „Vai tas ir sudraba?"

„Kas tev daļas," viņa teica lepni.

„Tev man tas jāparāda, Elzbe."

„Redzi, tas ir zelta."

„Ak, meitēn! Tāds gredzens? Tu domā, ka tas ir īsts zelts? Ko tu domā, cik tas vērts. Maz. Ne vairak ka pieci grasi!

„Та!" saka Elzbe. „Tas ir daudz vairāk verts. Tas ir desmit mārku vērts."

„Tāds dumjš puika! Dāvā tev gredzenu! Ko tu darīsi ar gredzenu? Būtu viņš tev vismaz pāris trusīšu iedāvinājis! Mīlā, baltā, vai esi redzējusi manus jaunos trusīšus? Zini, tos zili pelēkos?"

Savās bailēs viņa pieskrien blakus Jernam: „Paklausies, Fate jau atkal grib tirgoties."

* *

#

Visu cauru pēcpusdienu, kamēr bērni dejoja, Ūku un Krciju dzimtas sekodamas vecai ierašai, sēdēja abās istabās, kurās vienoja platas durvis. Bet kad berili bij aizgājuši mājās um punšs, ko Oli paši dzēra un arī tiem otrajā istabā sūtīja, sāka darboties, tad lielākais Kreiju droši-nieks paņēma savu glāzi, izgāja otrajā istabā un nosēdās Ulu barā.

Šogad pirmais bij Jochens Kreijs. Sarkani nokarsušu seju viņš lepni aplūkoja Ulu rindas, un tad klusi un lepni nosēdās blakus, savam kaimiņam, lielajam Olu Klausām, nolika glāzi ar sitipru triecienu uz galda un teica: „Es te gribu drusciņ pasēdēt!"

Oli smējās, daži kliedza: „Pirmais Kreijs atlaidas." Citi tam tad pamazām sekoja; un nu viņi sēdēja juku jukām, viens caur otru.

Katru gadu reiz, proti, šajā nakti, Ūli un Kreiji sēž kopā, uzrunā viens otru ar ,,tu“ un „mans mīļais kaimiņš", ir mīli kā brāli, dzied kopā vecāsi dziesmas, un daži ap-kaimpjas. Tā tas turpinās trīs līdz četras stundas.

Bet tad kāds Kreijs sāk trokšņot. Kāds Krcijs sāk savam kaimiņam „teikt taisnībuacīs", ил drīz tur ir visi Kreiji, ar ātru runu un asu mēli; kā vērši kūtīs ar purniem izārda tiem priekšā samestos salmus, tā viņi plucina Ulu apstākļus. Visas dusmas un ienaidu, kas viņiem gada laika sakrājies — un tas nav mazs — viņi cel gaismā. Te katram ceļ priekšā to, ko tas gada laikā nogrēkojis. Vienam tie saka, ka tā sieva esot' skopule, kas veselu stundu tirgojoties ap viršu slotu un meldru paklāju — otram tie aprada, ka tas gada laikā ne reizi neesot ne mājās ne tirgū prātīgi tirgojies; trešam tie atgādina vecus, smieklīgus nostāstus, tā kā šiem asinis sakāpj vaigos.

Beidzot tie pasludina visai Olu dzimtai nāvi un pazušanu. „Neviens no jums nesasniegs ceļa galu savās mājās. Tik tiešām, ka mēs esam Kreiji, jus izdzersities un iztirgosities no savām mājām."

Tad Oli lec kājās; arī Kreiji salīdo aiugšup. Glazes un punša traukus k’ricis Rapps jau pie laika ir aizvācis drošībā, un nu aizmugurē priecīgi nolūkojas burzmā.

Bet ko tas viss līdz? Jau nākošajā pēcpusdienā Kreiji jautā: kur pārdot viršu slotas, zirgu sukas? Un tas pats, kas svētku naktī bij sevišķi trokšņains, stāv sevišķi nopietnu seju lielājos Ulu priekšnamos, un kautrīgi piedāvā savu preci. Un ja arī sākumā kāds uz to rūc, viņš tomēr nāk atkal. Visi pamazāim naidu aizmirst. Tikai dažs visu gadu nerādās kādā sētā, kuras īpašnieks sevišķi spēcīgi triecis dūri uz galdu un zvērējis: „Ja tas puisis rādīsies manā pagalmā, tad ar visiem saviem suņiem ieripos vaļņa grāvī."

IV.

Skali Vītene Penna sauca pāri pagalmam: „Bērni atkal grib iet pie Tīsa Tīsena.“

Klauss Uls, ratos sēdēdams un uz pilsētu braukdams, kā katru pēcpusdienu, smējās un teica: ,,1.auj tiem skriet, kur viņi grib! Ja liesais purvs lienu mīļāks ka treknā mārša, tad neturi viņus, Vīten.“

„Vismaz tik ilgi jūs varētu pagaidīt, kamēr es julms sarīkoju sviestmaizes.11

Bērni mīņājās no vienas kājas uz otru, tik nepacietīgi tie bija. Nu jau Vītcne nāca ar maizi.

„Fīte!" viņa teica, „panāc šurp!" viņš piegāja tai klāt, un viņa, pacēlusi sažņaugto roku, teica klusāki: „Liec aiz auss: nestāsti bērniem nekādus niekus!" Tad viņa iebāza Jernam maizi kabatā. „Jern, tu esi prātīgākais. Kad jūs nonākat tur, tad tu tūlīt pasaki Tīšam, lai viņš par daudz ar jums neniekojas un laikā atkal sūta rnājup.“

,,Tā!“ nosaka Fīte. „Nu beidzot sāks kustēties!" Divus pirkstus mutē iebāzis, tas griezīgi uzsvilpa meitenēm, kas jau kāpa augšā pa Ringelshernu. No abām meitenēm viena palūkojās atpakaļ uz māju, un tā bij Elzbe Ola. Bet otra turpināja mierīgi rāpties un lūkojās, lai viņas tērps netaptu netīrs; un tā bij Junkeru Līzbete.

Viņa gāja skolā kopā ar citiem bērniem, bij mazliet atturīga un runāja augšvācu izloksni. Fītcm Kreijam tas nebij pa prātam, ka viņa nāca līdz. „Viņa ir pārāk smalka," viņš teica. „Kad es kādreiz izsaku kādu rupju vārdu, viņa tūlīt pīkst: „Ak, Fīte, ko tu tur saki?" Viņai vienmēr bailes, ka viņas rokas varētu kļūt netīras vai mati sajukt."

Bet Jemam viņa patika, un viņš gribēja, kā tā nāk līdz. Viņa bij drusku jaunāka par Elzbi un vienmēr pašā sākumā iekļuva kādā klizmā. Tad viņa_ savā smalkajā balstiņā lūdzās: „Jern, vai tu man palīdzēsi?" Un tas laikam viņam tā patika.

,,Tā,“ noteica Elzbe, kad zēni bij augšā viršos, „nu tik uz priekšu! Uz kuru pusi, Fīte?“

„Vienmēr tik tur, kur deguns rāda'.“ sacīja Fite Kreijs* „Iesim tieši uz to koku." Un viņš rādīja uz kādu koku pašā apvāršņa malā.

Viņiem ir pilnīgi neizprotami — un tas ir Fītes Kreija lielais lepnums — ka viņi vienmēr, tā uz labu laimi iedami pa virsāju bez ceļa, tad cauri mežam, kuir tas pagadās pa cēlām, tomēr nonāk pie Tīša Tīscna, kas kautkur purvā aiz meža dzīvo.

Kad viņi tik nenonāk pie cilvēku ēdājiem! Jeb neiekļūst laupītāju alās, kas atrodas meža ziemeļu daļā! ... Fīte Kreijs savās tirdzniecības ceļos jau divi reizes uzskrējis šādai alai virsū, reiz pat tiešām, melnā Margreta bij stāvējusi alas priekšā. Viņu bij pamanījusi un taisījusi zīmi, viņu uz vietas piekalt pie zērties, par laimi viņš zinājis burvības vārdus, kas to atsvabinājusi no viņas varas. „Trīs reizes tie jāskata,“ viņš teica un skaitīja tos trīsreiz. Tas bij loti rupjš teiciens.

„Ak, Fītc!“ iesaucās Līzbete. „Ko tu tur runā?“

Fīte noraidīdams pamāja ar roku.

„Mežonīgā sieva kļuva nikna un svieda man. Panāciet tik līdz! Tur! Es jums parādīšu akmeņus, kas tur vel gul“

Bet Līzbete negribēja iet.

„Droši jūs varat nākt līdzi,“ teica Fīte Kreijs.

Viņi gāja tam pakal, bailēs ieplēstām acīm; Līzbete tālāku par visiem.

„Es neeju tālāk,“ teica viņa.

Jems atgriezās pret viņu un vilka viņu aiz rokas līdz. ,.Tu jau pīksti kā putniņš,"

„Tu man vairs nemaz neesi mīļš,“ sacīja viņa, „es griezīšos atpakaļ."

„Mēs tūlīt atkal nāksim," teica viņš, „paliec te stāvam."

Viņa nosēdās uz zemā valnīša, bet citi pārkāpa pāri un, patiešām, atrada viršos paslēpušos akmeņu kaudzi, ko saule,vēji un lietus bij izbalinājuši.

„Puis! teica Jērus. „Tai ir bijusi gan krietna ķepa, ja viņa varējusi mest šos akmeņus."

„Kā tāda paprāva miesnieka galas muldiņa!" nevērīgi teica Fīte Kreijs.

Te no katitknricncs' mežā nāk vēja pūsma. ,,Žigli!“ viņš uzsauc uiu viyi izklīst par viršāju un bez elpas pienāk pie valpa, uz kura bailīgi stāv Junkeru Līzbete, sagatavojusies mukšanai. Tad viņi smējās par Līzbeti, un nogulas visi pie vaļņa.

„Kas tur īsti bij ar veco Margretu?" jautāja Elzbe.

,,Jā,“ teica Fīte, „tas. notika jau priekš dažiem gadiem; es bijiu ar sukām un veļas knaibliem nobraucis uz Kudeni un I3okholtu un netiku pirms vakarā mājās. Pavisam klusu es gāju gar eglēm. Tām cauri iet es negribēju,jo starp kokiem bij viss melns; un starp stumbriem kustējās kautkas tik tievs un garš kā šūpuļu līkstis ... un tik lēni, kā mācītājs uz altāri nākdams. Tā cs nonācu pie lielās smilšu kaudzes, jūs zināt — netālu no Grosenrādes, tur, kur tas mācītājs stāv.“

„Kas tas ir?“ prasīja Elsbe. „Kurš mācītājs?“

„Nu... ta jūs to papriekšu gribat dzirdēt, tad jau cs to otru stāstu varu izstāstīt citā reizē... Jā tad: Kudenes mācītājam jāpieņem pie dievgalda kāds slimnieks Gro-scnrādē. Nonācis līdz smilšu bedrei, viņš neviļus paskatās atpakaļ. Tai vietā var tālu redzēt — līdz pat Hamburgai. Reiz, skaidrā laikā varēju saredzēt, cik Hamburgas. baz-nācas tornī pulkstenis rādīja. Tā tad — mācītājs paskatās atpakaļ — un domājiet — ko viņš redz? Viņa mājas deg] Pilnās liesmās! Bet viņam ir mājās grāmatas, kādas visa pasaulē nav dabūjamas. Proti: ir grāmatas, kuras ir rakstīta slepena māksla, ar kuras palīdzību var kļūt loti gudrs un bagāts. Šādas grāmatas bija mācītājam. Tur nu viņš stāvēja. Ko viņam bij darīt — griezties atpakaļ un glābt grāmatas, vai sniegt slimajam svēto vakariņu? Nu labi. Viņš tur savas grāmatas par sevišķi lielu vērtību, griežas atpakaļ un tās paglābj; un slimais nomirst nebaudījis svēto mielastu. No tā brīža mācītājs vairs nevar gulēt, un drīz pēc tam viņam jāmirst, un viņš nonāk elle. Bet velns viņu negrib un noliek to lielajā smilšu bedrē.

Nu, kā es; tur nu pieeju pavisam tuvu. Bail man bija gan. Vispirms ķērca kāda vārna; tā sēdēja kada egle un ķērca: „Marks, marks! Bet cs neko nemanīju. Tad brēca pūce; tā sēdēja kādā bērzā. Zini, no tām mazājām; skali un stipri tā kliedza: Hīīt, hīīt! Bet es domajuj „Garam man jātiek.“ Tad ņaudēja kaķis; tas sēdēja uz sētas staba un teica: ņau ņau! Bet es domāju: „Lai nāk, kas nak-darns." Tad, patiešām, augšā pie smilšu bedres stāvēja mācītājs. Viņš runājās no vienas kājas uz otru; un kad viņš mina uz kreisāsi kājas, tad lūkojās uz Kudeni, un kad viņš mina aiz labās, tad skatījās uz Rādi.“

Tīīte Kreijs noskatījās no viena uz otru.

„Tagad tu gribēji stāstīt par veco sievu?"

„To es pastāstīšu citā reizā," viņš teica. „Tagad mums nešaubīgi jādodas tālāk, citādi nonāksim par vēlu Hēzltofā. Kur lai mēs griezāmies mežā iekšā? Cauri mums tam jātiek! Bet kur?"

.la, tagad bij atkal tāpat kā parasti. Kad tiem bij jāiegriežas mežā, tad viņš tos laimīgi bij novedis tik tālu, ka meitenes tikai lielās bailēs devās tur iekšā un pat Jerns bij nedrošs. Tuvu viens pie otra piespiedušies viņi devās tam cauri. Ar pētošiem skatiem Pīte Kreijs lūkojās tumsā, itkā katru acumirkli sagaidīdamsl traku garu uzbrukumu. Elzbe bij satvērusi viņa roku un bailīgi to uzlūkoja. Junkcru Līzbete gāja tik cieši aiz pārējiem un tik dedzīgi lūkojas uz visām pusēm, ka kāpa priekšējiem uz papēžiem. Jerns gāja pēdējais. Viņš tiecās Pīteči Kreija stāstus atzīt par nepatiesiem, jeb vismaz par pārspīlētiem. Viņš tikai neuzdrošinājās! to izteikt, jo nevarēja mēroties ar Pītes Kreija piedzīvojumiem un runas dāvanām. Bet savu nicināšanu viņš tomēr gribēja izrādīt, tādēļ teica Līzbetei: ,,Kj, pa priekšu. Es iešu pēdējais." Tomēr bieži vien viņš palūkojās atpakaļ, jo skaidri dzirdēja aiz sevis soļus.

Beidzot viņu priekšā, cauri koku stumbriem, atspīdēja klajuma gaišums. „Skrienot nu!" teica Pīte. Un cik ātri spēdami, viņi skrēja cauri kokiem, sasniedza klajo ceļu, redzēja purvā Hēzhofu un kliedza, un brēca, un māja ar cepurem un kabatlakatiņiem.

Līču loču kā varena čūska aizvijas starp laukiem uz purvu zemju vaļņis. Pa to ir grūti iet. Cieši pāri tam vijas virši, irbenāji un kazenāji, liet taisni tādēļ viņi iet pa to lejup uz purvu. Beidzot, kad lieta kļūst pārāk grūta, viņi, pārdroši lēkdami, ielec krūmos, Junkeru Līzbete — Jcrnarn palīdzot, un dodas uz torfas kaudžu irusi, kas atrodas pie platiem melniem grāvjiem.

Un tur, zālē, torfas kaudzes; ēnā, šauteni sev blakus nolicis un cepuri uz acīm, guļ Tīss Tīsens.

Uz pirkstu galiem viņi pielien tam klāt un nostājās apkārt.

„Viņš ir gribējis iet mums pretim.“ klusi saka Hlzbe.

„Viņš ir drusku atlicies un aizmidzis. Tas ir gan viens no septiņiem gulētājiem un visu izdara ačgārni."

„Iekliegsimies labi stipri visi reize." saka Jerns, „tad viņš krietni nobīsies. Uzmanību!"

„Hallo ... o!“

Ka zaķis no migas, ne, tieši stāvus, kā miets, ceļus nemaz nesaliekdams, tā Tīss Tīscns uzšaujas no zemes.

,,Ko?“ viņš kliedz.

,,Tīs’!“ kliedz Elzbe, „rādi citādu seju. Та tas nevar turpināties."

Tad viņš расе! šauteni un atgūst atkal valodu: „Es gribēju jums iet pretī; bet šī vieta mani kā sauktin sauca: ,,Tīs\ viņa teica, „viņi jau vēl nenāk! Atliecies te mazu brītiņu." Viņa sausā,'gudrā vēvera seja laistās, un mazās, spožās acis spīd un mirdz. „Cilvēka bērns, Fīte, tas ir lieliski, ka jūs esat šeit."

,,Tīs\ vai maize gatava?"

„Pilnīgi gatava," viņš saka, „un smalka maizīte... Es, bērni, patiesībā gribēju kļūt jūrnieks! Bet mani sagrāba jūras slimība jau tad, kad stāvējiui uz dambja un nolūkojos Elba. Tad es gāju mācībā pie kuģu būvētāja Klau-sena Brunsbitelē; viss būtu bijis labi — man tagad būtu liela kuģu būvētāva un es patsi bagāts vīrs, ja nebūtu tās sasodītās miega vainas. Nesmējies, Fīte, tu vēl esi muļķis. Es labi izprotu to, ko pasakā stāsta par Erkšķurozīti, kā viņi visi tur simts gadus gulējuši. Par to es arī kādu dziesmu protu dziedāt. Turklāt vēl gadījās, ka šajos gados es augu neapstādamies, bez vidukļa garš un tievs nevis pamazām, bet taisni ar varu, stiepos kā šūpļa kārts, lai tik drīzāk sasniegtu griestus.

Kamēr stiepām ķīli, vel šā tā gāja: es vel turējos puslīdz moži. Bet tiklīdz pirmā planka piegūlās! Kad planka liecās, tad bij tā, Fīte, itkā viņa manā vietā norīkotos un man teiktu: „Atgulies, Tīs’ Tīsen!" Lieta negāja, ar to diezgan! Tajos gados tas negaja. Man vēl ir ta liecība mājās, bērni, ko Klausens’ man deva līdz. „Slimīgās miegainības dēl u>. t. t.“ Iekams es sasniedzu šo veco salmu jumtu, trīspadsmit stundas es nogulēju Hēzes mežā zem kazenājiem.

Vēlāk cs domāju, ka gribu iet latiņu skalā, jo es katrā ziņā gribēju doties pasaulē. Es domāju: mācītam cilvēkam visa pasaule ir atvērta: kad tu tiktu skolā, mācītos latīņu, tas būtu tikpat kā izmācīties peldēt. Tā tad turp! Ne jau nu tieši! Paprickšu privātstundās pie mācītāja Frīdela. Gāja diezgan labi, jo viņš pazina manu dabu un iekārtoja stundas no sešiem līdz astoņiem rītā un četriem līdz sešiem vakarā, kad biju vismožāks. Es tiešām kautko iemācījos — jūs to zināt. Es varu vēl dažu labu vārdiņu latīniski pateikt."

„Adsum!" teica EJ te Kreijs, „tas esmu^1 es.“

„Tev par to nemaz nav jāzobojas, Fīte. Vai tu ar to gribi, sacīt,_ ka tas mans vienīgais latīņu vārds?... Bet vēlāk, skolā! Jus nepazināt veco Clmlibeju. Chalibejs — tas ir no dzelzs, bite. Vai nu tu redzi! Dažu labu reizi viņš mums teica: „Jus, ditmārsieši, esat pavisam bez dzīvības." Bet par mani, Eītc, viņš dažkārt teica: „Tīšā Tī-senā ir dzīvība, bet tā gul." īsi saņemot, bērni, tā lieta negāja. Šīs zinātnes... Par tām jau ir pavisam ačgārns priekšstāts. Ļaudis domā, ka tas' ir tā, kā — kā lai es to izsaku ka tas ir kā ar ceļu, pa kuru ejot kļūst arvicnui gaišāks. Bet! taisni otrādi: man šķita, ka tas bij tāds kā tunelis, kā lapsas ala. Ielien kā āpsis alā, pats nemaz nezinādams, vai un kur izkļūsi malā. Un ... es metos atkal atpakaļ: „Tas ir tīrais atvieglinājums," teica lapsa kūmiņš, atstājis vienu pakaļkāju dzelžos un klibodams prom uz trim kājām. Es dabūju atkal papīri; man tas vēl ir. Ko redzet tur nav.

Nu es atkal biju Hczhofā, stāvēju te pie virtuves durvīm, te uz austrumiem zem sienas un izprātoju tālus ceļus un gribēju pasaulē; bet manam tēvam bij diezgan. Viņš sagrāba mani aiz apkakles, iedeva spriguli rokā un nolika mani blakus mūsu vecajam algādzim Zumu Klā-varm kas pašreiz dauzīja garos auzu kūļus, augušus purvainā atmatā. Un kad es vēlāk kādreiz ierunājos par ceļojumiem, tad viņš man tūlīt turēja dūri acu priekšā.

Un tā visi ceļošanas nodomi bij pagalam, un tā nu ir iznācis: man, kam visvairāk būtu paticis kājām doties cauri Krievijai un Ķīnai uz Bangoku, bij jāpaliek sēžot Hczhofā, un es neesmu dabūjis redzēt ne Hamburgu, pat arī ne Rendsburgu. Cik spēdams, esmu līdzējies ar lasīšanu. Es nopirku Stīlera skolas atlasu, Grūbes rakstura lolojumu*. (ierstekcra romānus un dažādus ceļojumu aprakstus, un visus savus ceļojumus, kuros domās esmu bijis, esmu uzzīmējis savā guļamajā istabā uz baltās kaļķu sienas. To jūsi zināt, bērni."

„Lai nu paliek tavas runas!" teica Klzbe. „Mēs gribam iet ш lapsu alu."

„Jā, lapsu ala! Tad žigli, bērni! Mums jāpaātrina soli. Trīnei ēdiens ir, droši, gatavs. Būs cūkas galva ar miltu klimpām."

Tad viņš atrada dzeltnajās smiltīs abas zem viršiem pa pusei paslēptās lapsu alas.

„Jāšauj iekšā," sacīja Llzbe.

„Tas ir velti, bērns!".

„Tas taču ir vienalga," teica viņa un dusmīgi to uzlūkoja, „iešauj taču iekšā!"

Tīšam Tīsenam, diemžēl, vienmēr bij jādara tas, ko mazā Elzbe noteica. Tāpat kā viņš pirms divdesmit gadiem bij visur iztapis savai māsai — viņas mātei — tā viņš tagad darīja pa prātam viņas mazajai meitiņai vistu, ko viņa gribēja. Viņš ielika šauteni alā. Tur viņi visi stāvēja, domīgi lūkojās smiltaini dzeltenajā caurumā un gaidīja šāvienu. Līzbete atkāpās drusku atpakaļ. Jerns, kas vienmēr redzēja, ko darīja Līzbete, ķircināja to: pieskrēja pie viņas, satvēra tās rokas un gribēja vilkt pie citieim.

Lai viņa nodomu izjauktu, tā apskāva lūgdamās abas rokas viņam ap kaklu, bija pavisam klusa un turēja viņu tā cieti. Viņš nezināja, ko darīt, kad viņa ar savām krūtīm, viņam tā piekļāvās. Neveikli viņš aplika rokas viņai apkārt un to uzlūkoja.

Ja skolas pagalmā rotaļās ejot kāds puika viņu saķēra, tad viņa vairākkārt bij skali kliegusi un bailēs izrāvusies. Viņš viņu vēl nekad nebij tā aizkārisi

„Tu- vienmēr esi pavisam citāds, kad mēs esam pie Tīša," viņa teica un pamāja viņam ar galvu. „Mājās tu dažreiz esi tik nopietns un tūļīgs; bet te tu esi jautrs. Tu man šodien patīc."

Viņa tam siptri piekļāvās. Viņš nemaz neizlietāja visus savus spēkus, bet tam bija brīnums, ka viņas smalkajos loceklīšos bij tik daudz spēka. Viņš bija apjucis, ka viņa tam tā uzmācās, maigi turēja to un teica: „Tagad es tevi vienmēr saukšu par tātiņu."

„Kāpēc?" viņa jautāja.

„Tāpēc, ka tava balss ir augsta un smalka kā lauku tātiņam ... Tu taču zini? Augšvācu izloksnē viņu sauc par lietus putniņu. Tā tu čivini."

Viņi vēl turējās kopā un smaidīdami viens otru uzlūkoja. Te likās, ka kādā no tuvējiem kokiem sāka svilpot zīlīte. Viņa svilpoja tik skaļi un bailīgi, ka visi tapa uzmanīgi un sāka pēc tās lūkoties. Viņa tupēja mazās prie-dītes augstākajā zarā, mētājagalvu šurp un turp un lūrēja slīpi uz leju. Un kad viņi palūkojās turp, tad gaišajā, sausajā zālē Sftāvēja kautkas brūni-dzeltēns. Bezgala gudri divas dedzīgās acis no trijstūrainās galvas uzlūkoja lapsu medniekus; tie stāvēja vaļā mutēm. Tīss turēdams šauteni stīvi izstieptajā rokā tālu nost un savilcis seju, nevaldāmi šāvā smiltainajā alā. Fīte Kreijs ķēra ar abām rokām savu dzelzīm kalto, pelēko zābaku, norāva no kājas un ar sparu svieda pakaļ.

„Kad tevi!" teica Tīss. „Tam bij varena aste!"

EIzbe sasit plaukstās: „To tu atgad saki! Bet tā jau iet vienmēr, kad mēs esam šeit: viss, ko tu tik iesāc, iziet greizi!"

,,Nu,“ noteica viņš. „tad nāciet! Ēdīsim."

* *

*

Mājai, kurā Tīss Tīsens bij nodzīvojis gandrīz visu milžu, un galvai, ko Tīss Tīsens nesa uz saviem pleciem, bij nenoliedzama līdzība. Kurš kurām garajos gados bij piemērojies — vai Tīša galva mīļajai mājai, vai māja Tīšam. tas palika uz visiem laikiem neatrisināts jautājums.

Tīša Tīsena māja bij gara un tieva; augstais, tumšais salmu jumts zelmu pārkārās pār mazājiem, spožajiem lodziņiem. Priekšpusē bija maza, pārdroša gēvelīte. Tīša Tīsena galva bjj ļoti gara un šaura, un garie tumšie mati sniedzas tālu pāri ausīm un pierei — līdz mazajām, spožajām actiņām. Viņa deguns bij mazs, un ja nu ne tieši pārdrošs, tad tomēr drošs; smalks, labi veidots deguns mazā, sarukušā, sakaltušā un krunkotā vēvera sejā.

Bieži Elzbe to viņam teica: „Tava galva ir taisni tāda, ka tava maja."

„Nevar jau arī citādi būt," viņš tad teica. „Māja un es — mēs esam kopā jau pāri par četrdesmiit gadu, un vienmēr mes esam vieni."

Tuvu kopu saspiedušies, viņi sēdēja ap apaļo galdu, tajā pašā lielajā istabā, ar baltajiem podiem par sienām, turpat, kur šie paši cilvēki divdesmit gadus: vēlālk svētīja skumji-priecīgo Zic'masskvētku vakaru.

„Bērni!" viņš teica, „izstaigāties pa silu un tad ēst ditmārsiešu klimpas ar cūkas galvu tas ir tas labākais pasaulē." Viņš pamāja tiern ar galvu un uzlika pirmo gabalu uz Elzbcs šķīvja.

„Ak tā gan?" jautāja EIzbe, „tas labakais pasaulē? Nu manu zēn’, skolotājs Petcrss to gan zina labaki! „Labākais pasaulē," tā viņš saka, „ir mīlestība", ari es tā domāju."

Tīss apturēja, dakšiņu, puslcelā. Viņš izpleta mazās acis, un uzacis pazuda zem matiem uz pieres. Viņš domāja: taisni tā runāja arī tava māte. Jau divpadsmit gadu vecumā viņa runāja par mīlestību. Mīlestība viņai bij dārgi jāsamaksā... „Mīlestība?" viņš teica, „pret ko tad?"

Viņa gan nebij neko noteiktu domājusi. Bet veikla, kāda viņa bija,'tā teica: „Mīlestība uz Dievu."

Tagad viņš bija uzvarēts: ,,Jā,“ viņš teica, šūpodams galvu šurp un turp. ,.Man šķiet. EIzbe," viņš teica, „ar to tev būs grūti ko iesākt. Mīlestība uz Dievu? Kā tu viņu mīlētu, ja viņš tev šeit sēdētu blakus!" ...

„Kā tas ir?" teica EIzbe. „Vajag mīlēt visu to, kas ir labs. Tā tas ir."

„Šī cūkas galva ir laba, EIzbe," viņš teica. „Esmu ar tevi vienis prātis." Viņa acis šajā brīdī ir kā mazi, tīri, spoži lodziņi gaišajā rīta saulē.

,,.lern,“ viņš teica, „saki tu, ko tu domā. Fīte Kreijs tādēļ klusi sēž, ka viņu interesē vienīgi cūkas galvas, viršu slotas un vecas vecenes, kas mētājas’ akmeņiem. Bet tu, Jem, esi pārdomu cilvēks, ja arī tu nevari mēroties ar indiešu fāķīriem, kas ilgi tup kaktā un skatās uz savu vēderu, kamēr redz vistrakākās parādības. Runā, Jem!"

„Vislabākaisi pasaulē ir darbs," teica Jerns, „vai tu to zini?"

Tīss lāva dakšiņai noslīdēt, un nospiests viņš lūkojās savā priekšā. „Jem 0l!“ viņš teica, „visu ko es no tevis sagaidīju, bet to gan ne. Darbs? ... Kas tad ir rakstīts: bī-belcs otrajā lapā, pēc tam, kad tic bij izdzīti no paradīzes? Kā sikan tie vārdi, kas tiem abiem lido pakal, kā krū-sas negaiss. Vaiga sviedros tev būs savu maizi ēst! Vai tā ir svētība, Jcrn, vai lāsts? Darbs ir lāsts, Jern. IJn tu to sauc par labāko pasaulē? Es visu savu nulžu neesimu nekā karstāki vēljies, kā nokļūt Pesandru salās, vai ka būtu dzimis Surukā Molukas jūrā, kur strādāt ir noliegts. Noliegts, Jern! Jo, proti, citādi tur izaug pārāk daudz ba-nānu! un katru dienu es pateicos Dievam, ka man ir Hēz-hofa, un ka es esmu pa daļai brīvs no šī lāsta; tik siena laikā un kad mēs torfu kaltējām, tad man arī jāpieķeras. Un lu saki: darbs ir labākais pasaulē!"

Viņi visi klusēja, kad tas viņiem itkā ar bībeli svieda pa galvu.

liet nu Tīss Tīscns kļuva pārgalvīgs un no sava cietā pamatā nogāja muklājā. „Bērni,“ viņš teica, „kamēr vien varu atcerēties, es lasu „lcehocras Ziņas". Vai jūs arī zināt, kadri es katru reizi kļūstu ziņkārīgs, kad Pēters Sī-mens nāk ap stūri цп saka: „Ziņas"? Tādēļ, ka darbs mazinoties! Ka darbs pavisam izbeigšoties! Ka mēs visi tiksim vaļa ПО ši lāsta! Tā!"

„Та!" noteica Jcrns, nolikdams dūri uz galda, „Tā tik būs smalka lieta! Stāsti tik nu tālāk!"

„Kas tik jau nav izgudrots! Un katrs! jzgudrojums ir mazinājis darbu. Vērpjamā mašīna! Es vēl tagad redzu savu veco māti sēžam pie ratiņa, visu garo ziemas dienu. Kuļamā mašīna! To es jums saku: klonu mēs iesitām zemē, es un Klauss Zūms. Ja es saku, ka Klauss Zūms savā dzīvē ietriecis zemē divdesmit klonus, tad tas vēl ir maz teikts. Tagad atbrauc mašīna, un pa vienu dienu labība ir izkulta un izvētīta! Un dzelzceļi un telegrāfi! Agrāk runāja tā: Līz; kur mani smērētie zābaki? Krišjān, iejūdz! Bet tagad, es jums saku: darbs iet mazumā. Ziemā ' Klauss Zūms cēlās divos, un trijos viņš dauzīja pie mana loga. Kur tagad tā notiek? Bet brīnumi man ir — nevaru izteikt cik lieli — ka darbs nav vēl vairāk mazinājies un drīz netaisās izmirt."

„Nu? Un ko tad?" sacīja Jerns liekdamies pāri galdam. „Kad tas samazināsies? Ko tu domā darīt brīvajā laikā?"

„Katrs to, kas viņam tīk," teica Tīss Tīsens. „Es no savas pusesi atzīstu saldu dusu torfa kaudzes paēnā."

,,Tā,“ teica Jerns. „Un citi," viņš sacīja, „citi" — viņš drusku apjuka — „tie visu dienu slaistīsies pa krogu."

Viņš purināja gaišo galvu. „Tu vispari esi par dumju. Vai tad tu domā, ka pirms grēkos krišanas Adams un Ieva nestrādāja? „Un Dievs tas Kungs ņēma cilvēku un to ielika Ēdenes dārzā, lai tas to koptu un sargātu,“ tā tur stāv rakstīts, un viņi rotājās'. Mēs arī stradalu un rotātos, vai nē Līzbet? Bet daudzi ir nerātni un laimi. Un tādēļ mums visiem jāiet skolā, un kad būsim lieli darbā. Un tev, tev būtu jāiet un jāpārsien brūnais zirgs: tur augša pie eglēm viņam vairs nav zālcs.“

Mazā Līzbete nesaprazdama, pa pārrunn laiku nepārtraukti bakstīja Jerna plecu: „Palūkojāties taču viņa acīs!“ viņa teica. „Tāsi tup kā lapsas alās un glim, un mati tam sacēlušies kā ezim.“ Un žigli viņa no muguras puses pielēca tam klāt un pieglauda savu galvu. Un viņas mati bija tikpat gaiši.

,,Tā,“ teica Elzbe. Palieciet klusu. Es vairs negribu šo balamuteŠanos dzirdēt.41

Tīss lēni pamāja un teica Pītēm: „Man vienmēr ir labi, kad jūs ātnākāt, Pīte. Tas man ir kā iegrūdiens no muguras puses. Patiešām, pārvedīsim zirgu. Bet vispirms jums jāredz, kādos lielos ceļojumus es šinīs nedēļās esmu bijis.44

Viņi tam sekoja guļamajā istabā. Tā bija liela, kaila telpa ar balti kaļķotām sienām; tur nebija nekā vairāk, kā vien Tīša Tīsena gulta, lāde un divi krēsli. Spēcīgiem zilu zīmuļa vilcieniem no augšas līdz apakšai uz sienām bij uzzīmētas piecas pasaules dāļāsi un abas zemes puslodes. Uz krēsliem bija grāmatu kaudzes. Šeit Tīss Tīsens devās savos tālajos ceļojumos, tā apmierinādams savu kāri pēc svešuma. Viņš tiem noturēja īsu' priekšlasījumu, rādīdams, kā viņš šajā nedēļā kopā ar Livingstonu ceļojis cauri Vi-dusafrikai, dažu labu nakti nosēdējis pie ugunskura un vilcis dzīvību ēzdams žāvētu kazas gaļu. Viņš paņOma grāmatu un izlasīja tiem priekšā ceļojuma galveno sasniegumu — vietu, kur angļu misionārs un pētnieks noslēdz mieru ar briesmīgo un mežonīgo nēfeeru ķēniņu. Viņš lasīja, rokas pacēlis, svinīgi stieptā balsī.

Bet tas neko nelīdzēja. Elzbcs interese bij jau atkal gabalā. „Ja mēs tā turpināsim muršķēt,44 viņa neatzinīgi teica, „tad līdz vakaram nekā nepanāksim/4

Viņi izgāja ārā un noveda zirgu uz apakšējām ganībām, saspriezdami žogā vārtās, jo gribēja visi reizē kopa ar jauno bruņo iziet tielm cauri. Bet brūnais bija rāms un nedarīja nekā un nekļuva nemierīgs arī tad, kad mazā Līzbete, kad tas bija viņai pārāk tuvu piegājis, iekliedzās.

„Bet tagad iesim pie laivas!"

„Tā ir simalka laiva, bērni. Tā ir labākā un lielākā, kādu esmu būvējis."

Tā atrodās brūngani tumšajā purva ūdenī, kārtīgi pieķēdēta, un tā mazliet līdzinājās teļu barojamai silei un jau pa desmit soļiem ta oda pēc darvas, kas bij salieta visās šķirbās. Pāri vidusdeķim pacēlās masts ar dzeltena zīda karogu, kas bij izgriezts no vecmāmiņas plecu lakata, un uz deķa bija četri lielgabali, ko ciema kalējs bij salodējis no vecām caurulēm ar spoži izvīlētiem degļa caurumiem.

Tas bija lieliski. Visi slavēja Tīšu un atzina, ka viņš arī reiz esot kaii'tlko labu pagatavojis. No priekiem Jems sev sita pa ceļiem un gribēja tūlīt kāpt iekšā. Tikai mazā Līzbete neuzticīgi aplūkoja stipri raibi lāpīto mantu, staipīja savu mazo gaišo galviņu un teica: „Es tur nekāpju iekšā."

Tā ka Jcrnaun bij prieks viņu aizkārt, tad viņš gribēja to atkal satvert, bet viņa atkāpas un tik nopietni un mīlīgi lūgdamās purināja galvu, ka viņš tūliņ aprima.

Tīss jutās kā uzvarētājs. Viņš negribēja ļaut mazināt savu slavu un teica: „Pirmo reiz es braukšu viens."

Apdomīgi viņš iekāpa un ļoti uzmanīgi nosēdās laivā, pabāzdams izstieptās kājas zem vidus deķa.

Elzbe bij apsēdusies uz vītola stumbra, kas karājās pāri ūdenim un sāka kurkstēt kā varde. „Kad tu apgāzīsies, ko tad? Tad tik tu jauki karāsies :galva uz leju; kājas laivā iekšā!"

„Es? Apgāzties?"

„Puis’ Tīs’! Izies slikti."

„Tīs’! Tu taču zini: Tev vienmēr uzbrūk nelaime!"

„Nelaime? Greizi? Man ne savu mūžu nav gājis greizi."

Viņš pagrābstīja vestes kabatā un nolika savā priekšā uz deķa trīs melnganus sērkociņus.

„Puika, Tīs’! Lai nu paliek! Katrreiz, kad tu gribi izrādīties, tu piedzīvo piķi."

„Liec viņu mierā! Viņš jau sēž piķī!"

Tīss mazu drusciņ pacēlās: bij dzirdama savāda lipīga, netīra skaņa. Bērni saskatījās, pamāja viens otram ar galvu un smējās. Fltc Kreijsi, visskaidrāk redzēdams nelaimi tuvojamies, locijās smieklos. ,.Tls’, tas ir pilnīgi droši, ka tu apgāzīsies."

Ar divi uzmanīgiem grūdieniem, Tīss patiešām atvirzījās no krasta tumšajā ūdenī. Apdomīgi vii.iš nolika airus savā priekšā un sniedzās pēc sērkociņiem! Kuģis viegli līgojās, itkā tam būtu tieksmes ieņemt citu stāvokli. Tīss mēģināja uzraut sērkociņus uz vidusdeķa, bet tie neaizdegās.

Kā ieradis, viņš pacēla vienu kāju, lai parastajā un īstajā vietā modinātu gulošo uguni. Sile līgojas. Pazibēja liesma. Pie degļa un degošās malkas! Sile līgojās. „Bērni! Tā 5. aprīli bij pie Hkernfoerdcs." Viņš gribēja vēl ātri pavirzīties sānus, jo tas bij loti vēlams. Iiurni un zibens! Vēl reiz! Tīss nevar pakusltēties; viņš sež piķi. Sēra dūmos laiva apgāzās, un Tīss Tīsens ar to līdzi.

Līdz ceļiem Jērus Uls stāvēja ūdenī.'pīte Krcijs klusi teica: „Vēl burbuļo." Llzbc noteica: „Ak tu piķis!" Līzbete raudādama aizskrēja. Iestājās smacējošs klusums. Purvs un cilvēki aizturēja elpu.

Te ūdens sāka mutuļot un vārīties. Apaļi vilni klīda uz visām pusēm. Parādījās kautkas līdzīgs dūņainai, melnai lielas zivs mugurai. Spļaudīdamies, stenēdams, rīstīdamies un šķaudīdamies Tīss četrrāpus tuvojas krastam. Vipš purinājās un spārdījās un nometa svārkus un zābakus; bērni, sastājušies ap viņu, lūkojās lielām, bailīgām acīm. Fīte Kreijs vāļājās pa zemi šurp un turp un smējās. Līzbete, kas tikko bij stāvējusi mierā, apgriezās un skrēja prom.

,,Na,“ viņš nospļaudamies teica: „Šoreiz bija tā kā gadās vislabākajiem kuģiem: dabīga apsviešanās, visiem kuģa ļaudīm laimīgi izglābjoties. Vispār, tā bija jauna konstrukcija, Jern. Liekas, drusku par šauru. Lai būtu kā būdams, mēs tomēr esam kautko redzējuši, izbaudījuši un piedzīvojuši."

„Ko gan tu redzēji!" teica Flzbc.

Viņš palūkojās atpakaļ ūdenī, kur laika gulēja kā peldošs bruņu rupucis. „Tur nu tev ir taisnība," viņš teica un atkal nospļāvās. „Tur apakšā ir briesmīgi. Man acu priekšā viss tūlīt aptuimšojās un man bij sajukuši visi virzieni. Tikai pa maldu ceļiem es beidzot aptvēru, kur atrodas virspuse. Padomājiet, ka man bij jācīnās ar visiem četriem elementiem: vispirms ar uguni, piķi un zēveli, lad ar ūdeni un zemi.. Visa kā bij par daudz. Beidzot vēl ar gaisu: tā man bij par maz. Ja tā man nebūtu bijis par maz, tad es nebūtu vēl atgriezies, jo jums izliekas pavisam neticami, kādus kāju mežģijumus es tur apakšā izdarīju, lai tiktu no kuģa ārā.“ To pateicis viņš nospļāvās vel reiz un devās mājās pārģērbties.

Kad viņš bij nozudis aiz virtuvņs durvī'm, Jerns teica: „Ir jau ari vienalga: lai mēs nāktu’kad nākdami, Hēzhofā vienmēr ir joki.“ l ad viņš tecēja pakal Līzbctei, satvēra to pie rokas un tik ilgi labināja, kamēr tā atkal smējās.

Bet viņa bija vēl bailīga un gribēja uz mājām. Kopā ar viņu tas nogāja pie citiem un to pateica.

„Te nu bij. Vai tu nu redzi?11 teica Elzbe, „vienmēr Līzbete grib par agru uz mājām."

„līs katru reizi saku," sacīja Pīte, „viņai nav jānāk mums līdzi. Viņa ir par mazu un vārīgu. Bet tu viņu katrreiz gribi ņemt līdz."

Izrātā nostājās blakus Jcmam uin raudāja.

„Es iešu ar viņu mājās," teica Jerns. „Tūliņ! Jūs varat darīt, kā julms tīk."

Tad viņi tomēr gribēja labāk iet visi kopā. Viņi pagaidīja kamēr Tīss atgriezās. Tas pavadīja viņus cauri mežam līdz sila malai, un,_ roku pār acīm pārlicis, viņš lūkojās tiem pakal, kamēr vakara saule, spīdēdama cauri miglai un mākoņiem, viņam apžilbināja acis.

Bērni uz viņu atpakaļ vairs nepalūkojās; klusēdami un steidzīgi viņi gāja cauri silam Ringelsherna virzienā.

V.

Klauss Ūls bij vienmēr un visur par t<> runājis, ka viņa jaunākais būšot mācīt» vīrs. „Tas ir pals par sevi saprotams,“ viņš teica, „Jcrns studēs." Un kad viņš, drusku iereibis, bij vislabākajā gara stāvokli un saka lielīties, tad viņam atgriezās vecā lieliskā doma. „Viņaan jātop landfogtam," viņš teica. Zemnieki un tirgotāji, kas ar viņu kopā sēdēja pie galda, smējās un sacīja: „Viņš bus tāds pat goda vīrs kā zemes landfogts Lornsens voii Silts. Tāds vīrs lai viņš top! Sveiki, iedzersim uz zemes fogta Jerna Ula veselību!"

Tā šie vārdi bij tikuši vienmēr teikti; un pati lieta bij kļuvusi Klausa Ula goda lieta. Tomēr pilsētā pie alus galda bieži satikdams latīņu skolas skolotājus, viņš nekad tiem neprasīja padomu un aizrādījumus. Jo viņa atziņa vel nebij pilnīgi droša. Viņam bij bail dzirdēt, ka šo mērķu sasniegšanai esot vajadzīga gudra galva, ka zēnam jau pa LieldienāVn vajadzētu salkt iet skolā, vai ka rastos izšķirami vēl šādi vai tādi nepatīkami jautājumi. Viņš negribēja, ka kautkādā veidā traucē viņa ērto dzīvi un parašas. Tikai reiz, nejauši, īstā zemnieka vienaldzībā, viņš par to ieminējās skolotājam Petersam. Un viņš bij loti priecīgs, kad tas labprāt vēlējās zēnu īpaši pamācīt u;n sagatavot ģimnāzijai, un viņam pagaidām nebij izdarāmi nekādi nepatīkami gājieni.

Tā nu Jirgens sēdēja dīvānā blakus vecajam skolotājam Petersam, un viņa gaišie, īsi apcirptie mati staveja gaisā, un viņa acis skatījās angļu grāmata, raudamas no tās gudrību; tā kā lapsas lūkojās no alām. Proti, skolotājs Peterss bij tajos uzskatos, ka angļu valodas zināšana esot pirmais kāpiens pie visām citām zinībām, un tai esot sevišķi liela nozīme pasaulē. Dažreiz, kad atlika laika, viņi drusku nodarbojās arī ar latīņiui valodu; bet to viņi drīz atmeta.

Bij skaista vasaras diena; spīdīgs un kluss aizvijās baltais lielceļš starp zaļajiem kokiem. Liepas tuvējā ielas malā aizēnoja logus. Istaba bij pildījusies tumši sarkanu, mierīgu gaismu.

„Jirgen!“ teica vecais. „Man žigli jāpalūkojas ko bites dara. Tulko mierīgi tālāk; es tūlīt nākšu.“

Jirgens, turpināja tulkot. Pa vaļējo logu ielidoja kāda bite, lidoja pa istabu un sīca, bet manīdama, ka tā galīgi nomaldījusies, sāka dūkt niknāki un izlidoja ārā, paņem-dama_ līdz arī zēna domas, tā kā viņš brīdi kā sapņos lūkojas pa logu laukā.

Ziņkārīgām acīm viņš skatījās pasaulē un viņa mīlestība uz grāmatām auga augumā, sevišķi uz tām, kas pauda stingras, skaidras atziņas, vēlāk arī uz tādām, kurās bij atturīgas un mierīgas pārdomas. Toreiz viņš teica Tīteni: „Es vēlētos izprast visu pasauli." Un viņš tiešām, savu dzīvi dzīvodams, izprata labu daļu no tās. Fīte Kreijs ateica: „Es gribētu iegūt simtu tūkstošu dālderu, nopirkt Ulus un dzīvot tur, līdz (miršanai."

Tagad viņi abi centās pārvērst savas ilgas īstenībā. Fīte Kreijs, kas bij jau iesvētīts, un bij salīdzis Ulos par puisi, rāva stalli zirgiem sarus no astēm un pārdeva tos par labu naudiņu, bez tam viņš vēl patstāvīgi tirgojās ar zirgu sukām un patagu auklām. Jirgens Uls sēdēja pie angļu grāmatas un brīnījās, ka bij ļaudis, kas prot runāt šo savādo valodu.

Logi bij vaļā, liepās dziedāja putni, zeltaini krēslainajā gaisa, kas bija redzams starp logiem un liepām, duča bites.

Te gar mājas^1 sienu tuvojās klusi soļi, un Junkeru Ljzbctes gaišā, šaurā galviņa parādījās logā: „Še tu nu sēdi!" viņa sacīja, „nāc ārā."

„Ko tu dari? Makšķerē?"

„Man Jau ir desmit pamatīgu resnīšu. Nupat viņi nokoduši tārpu. Nāc ārā. Vectēvs tevi jau sen aizmirsis."

„Kādi tavi mati izskatās," viņš teica.

„Kādi tad? Izspūruši, vai nē?" Viņai bij brīnums^1, ka viņš atrada pie viņas ko smādējamu. Bet tad viņa uzreiz viņu saprata: „Ak tu domā: tādi saules apspīdēti?" Viņa žigli pagrieza galvu: „Vai tu redzi? Mazs stariņš spiežas cauri liepai, taisni šurp uz manu galvu, kā gribēdams mani šaut. Vai tu redzi? Bet izpēruši tie droši vien arī ir; es jau nu trīs reizes esmu līdusi cauri sētai un skatījusies te pa logu iekšā."

„Man liekas, tu esi saulei cauri līdusi."

„Nāc droši laukā!" viņa teica. „To niekujau tu viegli iemācīsies; nevar taču nemaz but tik grūti klāt par landfogtu."

Tad viņš atstāja grāmatu un izgāja pie viņas lauka.

Viņš tai arvien bij pakalpīgs un nevarēja tai nevienu lūgumu nepildīt, jo viņa tam šķita loti smalka un dižciltīga un kā gudrības iemiesojums. Viņš bij draudzīgs un uzmanīgs, ka gudrs un prātīgs cilvēks, sadraudzējies ar pārāku. Viņš vairījās kļūt viņai nepatīkams, un viņam nebija drosmes viņu vēl reiz saukt par tātiņu, ja arī tas viņam likās sevišķi mīlīgi, jo viņas balss bij tik skanīga un gaiša, kā no skaidra sidraba. Attiecības bērnu starpā ciemā toreiz bij sikalas un parastas, un tēva mājās viņš dzirdēja daudz rupjību. Tā bij izcilus laime, ka savus bīstamos gadus viņš vadīja kopā ar šo bērnu, kas viņā modināja un stiprināja visu labo un cēlo.

Cauri sētai viņi izlīda pie dīķa. Būdams trīspadsmit gadu vecs, viņš jau bij pārdzīvojis kazragu. ķeršanas laikmetu: bet viņa visu pateica tik nepārprotami, ka viņš nevarēja to noraidīt. Viņš jutās arī vienmēr laimīgs, darīdams to, kas viņai patika. Un viņš arī varēja darīt visu, kas viņai patika un ko viņa tam lūdza. Ja arī prasītais kādreiz drusku skāra zēna cieņu, tad tomēr tas nekad nebij neizprotams. Elzbc gan dažkārt prasīja neizprotamas lietas.

Viņi klusi sarunājās sēdēdami kopā zālītē zem krūma. Viņa apjautājās par Elzbi un Fīti. „Dzirdi, par ko tad Fīte grib tapt? Tirgotājs, tāpat kā viņa tēvs un pārējie Kreiji?"

„Nē, to nu gan nē.“

„Ko tad?"

„Redz, dažreiz viņš grib doties uz Kalifomiju zeltu rakt, dažreiz atkal, tā man šķiet, tikt par landfongta kučieri." I

„Ak tā, pie tevis! Labāk lai viņam tas izdodās, nekā zeltu rakt... Šodien ir briesmīgi karsts."

Ilgu laiku viņa klusēja. Saulīte spīdēja; putni dzie-daja, pamazām, palēnām viņas makšķeres kāts slīdēja uz leju, miegs viņai uzmācās un galva noslīga uz viņ.i pleca..

Viss bija pārvērsts un apburts. Tas likās vairs neesam īstas mājas, kuri mūri un durvis rēgojas liepu starpa, un ari ne īstas liepas ar sulīgām, zaļām, mierīgām lapām, bet šķita, ka mājas; un koki un dīķa spogulis un bērni dīķa malā, viņu makšķeru kāts, viss tas būtu smalki un skaidri ar lielu mīlestību uzgleznots, un tādēļ vajadzētu klusi un mierīgi sēdēt, tāpat kā nav parasts, ka gleznā kautkas kustētosi. Šī glezna visa bij izpildīta tīrās krāsās, ar lielu mīlestību, drusciņ vientiesīgi un pa godam, bet ar dabīgi skarbu auglību un karājās Dieva labākajā istabā.

Makšķeres kāts gulēja zem ūdens', un meitene gulēja atspiedusies uz zēna pleca; zēns nekustējās — dziļu skatu viņš raudzījās gleznainajā apkārtnē, kā daļa viņš bija, am tas sajuta matu un vieglās, skaistās elpas pieskāršanos vaigam.

No tālienes pa lielceļu atuvojās viegli rati un apstājās uz ceļa pie skolas. No dārza tālākā stūra šurp steidzās skolotājs Peterss un izbrīnējies uzrunāja sirmu, salīkušu vīru, kas jau stāvēja pie dārza vārtiem; „Vai jūs neienāktu, landfogta kungs?"

„Paliksiam dārzā un pastaigāsim mazliet šurp un turp," teica zemes padomnieks. „Mani sūta mana sieva, viņa vēlas atkal dabūt no jums ziemas ābolus."

Kādu brīdi viņi vēl sarunājās» par šo lietu, tad lan-drāts pēkšņi atstāja vieglo sarunas veidu un teica klusi un lēni: „Es nāku arī vēl citā nolūkā. Pazīstu jūjs jau ilgus gadus un zinu, ka jums ir drošs spriedums par ļaudīm un lietām. Jūs esiet apdomīgs savās^1 atziņās, kā tie, kas no laika gala ir mierīgi, skaidri raksturi un, tautas vidū savu amatu kopdami, ir ieguvuši dažu atziņu un arī druiSku mantas." Viņš mazliet pasmaidīja: „Mantu es neturu par nesvarīgu," viņš teica. „Tautsaimnieciskos jautājumos esi nevēlētos dzirdēt tāda vīra padomu, kas nav kondensējis savu čaklumu, t. i. nolicis naudu uz procentiem. Es jūs gribētu iztaujāt par šejienes māršas saimniekiem, par Uliem"

Uzitraucies par parādīto godu un priecīgs, ka var darīt labu darbu, vecais klusinātā balsī informēja: „No visiem, ļaunākais barvedis un citu maitātājs ir Klauss Uls. Būdams labvēlīgas un miermīlīgas dabas, viņš tomēr ir augsipraligs nelga. Bērni — rotnladamies atdarina viņa skatu, to skalu, ar kādu viņš apskata mazos laudis_ no «alvas lidz kajani. „Neskaties jau nu. kā Klauss Uls,“ viņi saka, ja kāds ir lepns. Runa ari, ka viņš mazajiem ļaudīm algu maksājot ņemdams no vestes kabatas, ja ari Initu jāmaksā simtiem mārku.11

Viņi abi gāja runādami tālāk pa celiņu gar māju uz leju un atkal atpakaļ.*1

„Ko var ražot tādas mājas, kur īpašnieki tā dzīvo? Visu dara nolaidīgi, Ļaudis nogul laiku, lopus pavirši apkopj, lauki panīkst. Bet ļaunākais ir tas, ka augošie bērni redz savu vecāku palaidnīgo dzīvi, nolaidīgā saimniecība viņiem šķiet kārtībā esam, un tā viņi skrien nelaimē kā teli tukšu vēderu pret sienu.**

„Un sievas? To es gribētu zināt.**

„Ko tās saka? Ir dažas, kas savus vīrus pamudina, drīzāk sākt mežonīgo trakulību, kad tie kļuvuši miegaini. Kāda sieva, astoņu bērnu māte, pateica man acīs, ka pagājušajā nedēļā viņa septiņas reizes, ikkatru vakaru — līdz rīta stundai bijusi viesībās, un es pazīstu vēl kādu, kas braukdama cauri pagalmam un segdama rupjo lielību ar nozēlām, likusi savu seši gadi veco bērnu iecelt ratos un strādniekam klātesot teikusi: „Es šo mazo tārpiņu jau astoņas dienas neesmu dabājusi redzēt; rītos, kad es ceļos, viņš jau aizgājis uz skolu, un vakaros, kad tas nāk mājās, tad māte jau izlidojusi. Bet ko būs darīt? Viens ielūgums seko otram.** Un tas taču, landfogta kungs, arī jums ir zināms: ja sievietes top negudras, tad viņas tādas top tūliņ pavisam. Saprotams, dažas sievas sēž klusas un norūpējušās mājās, dara savu darbu, gādā par māju un rūpējas nākotnes dēļ.“

„Nu, tad sakāt vēl vienu lietu! Diemžēl es to nevaru aizkavēt, ja kādsi sevi uin savējos no pārticības noved trūkuļmā. Bet es esmu pa draugam dabūjis zināt, ka šīs draudzes slava pievilinājusi apšaubāmus naudinie-kus un aģentus, kas šeit manīti un pavedinot ļaudis spēlēt Ultimo.**

Vecais apdomīgi lūkojās uz laipām. „Tagad es atminos, ka pēdējā krājkasēs sēdē Klauss Uls ar Kārstenu Rīvertu runāja par dažādiem papīriem, un ka tika minēts arī vārds Ultimo. Landfogta kungs, kas tas īsti ir? Ultimo?**

„Jā... ja zemnieks sāk spekulēt ar naudu, vai tad viņš to nezaudē?“

„Jā... vienmēr! Jochcns Mills pazaudēja trīs nedeļu laikā visas savas 150.000 markasi."

„Nu redziet! Un ja kāds spēlē Ultimo, tad viņš vēlāk pilnīgi noteikti var pateikt, kad viņš savu naudu pazaudējis. Tā ir izšķirība ... Kas tur bij ar Jochenu Millu? Trīs nedēļu laika, jus sakat?“

„Jā. Viņš pārdeva savas mājas un devās uz Ham-burgu, lai tur, kā viņš pats teica, triju gadu laikā kļūtu desļmitkārt bagātāks. Viss esot risinājies kā medībās ar dzinējiem. Visi tie seski, kas ložņā ap biržu, metušies virsū nabaga zemniekam. Jau laukā, baros sastājušies, tie viņu sagaidījuši, līdzēdami tam no zirga nokāpt; jo viņš bij pārāk lepns sava gara, lai ietu kājām. Katru reiz esot bijusi liela brēka. I >aži pat pārspīlējuši tik tālu, ka novilkuši svārkus un izklājuši tos halļe uz trepēm, lai viņš kāju zemei nepieskāris, varētu iekļūt iekšā. Bet viņš nemanīja, ka to izsmēja. Viņa domas bij tikai: „Kāds gods, kāds gods!“ Astoņu nedeļu laikā visa nauda bij zaudēta; radi viņam llamburgas tuvumā nopirka mazu saimniecību, kur viņš tagad izdāvina savu mantu pa krikumiem, kā tie tur mēdz teikt."

,,Nākiet,“ teica landrāts. „Iesim tagad dārzā un priecāsimies skaidrā priekā."

„Nekā, landrāta kungs, kāpuri un lapu tinēji ļoti kaite ābolu ražai."

„Tomēr tas dod mieru," teica landrāts, „no cilvēku maldiem pievērsties dabai un nolūkoties, kā tā cieš un cīnās, varonīgi, bez skaļuma, tāpat kā godprātīgs cilvēka bērns cīnās līdz kapa malai."

Viņi nogāja lejā uz dārzu.

„Tā!" sacīja zēns un nolika makšķeri. Nu es iešu atkal iekšā un mācīšos. Angļu gabalā ir nu kāda briesmīgi grūta vieta."

„Viņš izspiedās cauri krūmam, iegāja istabā, un skatījās atkal grāmatā. Drīz pēc tam rati aizbrauca, un vecais ienāca iekšā.

„Vai tu vēl esi tepat?" viņš sacīja. „Vai tu visu laiku tepat biji? Pie atvērtā loga?"

„Nē; es sēdēju pie Līzbctes."

„Kur?"

,,1.ojn pie dīķa. Mēs ķērām к az ragus."

„Та! la!...“ Viņš staigāja Šurp 1111 turp, paskatījās pa logu ara un паса atkal atpakaļ. „Nu tad uz priekšu! Vai lu zini? Zēnam jāprot klusēt, citādi no viņa nekad neiznāk krietns vīrs."

„Es jau arī varu klusēt," teica Jems Uls, un ilgi un asi lūkojās savā priekšā.

„Nu! ... Tā kā man tieši_ tagad nāk tas prātā, tad es tev ko izstāstīšu; tas tev nebūs par ļaunu ... Redzi, veci ļaudis, kas jau sen atdusas, man jaunās dienās stāstīja, ka tavs sencis ar varenu bozi lēcis pāri grāvjiem un šķērsām pāri laukiem nācis uz ciemu, baznīcā; viņš esot bijis garš, kalsnējs, salīcis vīrs un, sekodams tā laika ieradumiem, nēsājis^1 augstu, melnu cepuri. Pie šī Jcrna Ola — tava senča — toreizējais ķēniņš bijis divi dienas ciemā. Vai tu to zini?"

„Jā, Vītcne man to ir stāstījusi."

„Tā! Tavs tēvs nē? Līdz vēlai naktij ķēniņš ar Jernu UIu bijuši vieni istabā, runādami par zemes sjāvokli, un Jerns Uls esot runājis ļoti skaidru valodu. „01,“ ķēniņš teicis,“ „Viņš aizmirst, ka runā ar savu zemes tēvu!" Bet Jerns Uls skāņi atbildējis: „Ja Jūs būtu zemes levs, tad jūs šādas nelikumības redzētu un nederīgos ierēdņus neciestu." Ķēniņš aizstāvēdamies teicis: „Valsts ir pārāk liela, Ul, Es^1 nevaru visu pārredzēt." Bet vecais atbildējis: „Aizdambējumi vasarā arī ir plaši, un tomēr es tur pazīstu: katru straumi un katru vērsi, kas tur ganās."

„īsi un skaidri: nākošajā dienā zemes pārvaldes namā notikusi revīzija un tiesa, trīs apgabala draudžu priekšnieki, kas savu amatu bij nelietīgi valkājuši, lai iedzīvotos, e:s!ot ar kaunu no saviem amatiem padzīti. Tava vectēva tēvs saņēmis galvenās pilnvaras, un apciemojuma laikā pierunājis ķēniņu būvēt jaunus dambjus, šim nolūkam aizdodams ķēniņam, kam trūka naudas, trīsdesmit-tlīkstošu dālderu. Tas viss noticis tā, kā es tev to stāstīju."

Dažus gadus vēlāk, kad šis čaklais un taisnīgais ķēniņš bij miris, un viņa vietā pie stūres nāca cits, kas daudz nerūpējās par savu pienākumu pildīšanu:. Valsts dzīve gāja atpakaļ; turklāt vēl bij izcēliesl ilgs karš. Tā notikās, ka tavs vectēvs nesaņēma procentcs un drīzi vien nomanīja — jo viņš bij manīgs un^1 gudrs vīrs, ka viss viņa kapitāls bij briesmās. Ātri lietu pārdomājis, viir devies uz galvas pilsētu."

Tālāk es nu vairs sīkumos nezinu, kā notikumi risinājusies; varu atstāstīt tikai to tā, kā šejienieši to mēdza stāstīt. Tava vectēva tēvs, jau tad būdams vīrs baltiem matiem, noiet ķēniņa pilī un pieklājīgi lūdz sarunu. Kad sulainis viņu no augšas uzlūkodams teic, ķēniņš neesot runāja|ms, tad viņš saka: „Jerns U!,si no Ventorfas esot atnācis. To lai viņš ziņojot." Kad sulainis vēl jo projām negrib kustēt, vecais žigli ievelk pāris dūmu no savas jūras putu pīpes un pacel teķi dzenamo bozi, ko viņš bieži lietāja nūjas vietā, un patiešām nokļūst līdz ķēniņa durvīm, viņu pieteic, tas noliek nūju un pīpi kaktā un grib doties iekšā. Raibos rīta svārkos tērpies, lielu spožu ordeņa zvaigzni paceltajā rokā, laipni smaidīdams viņam pretī nāk ķēniņš. Bet tajā pat acumirklī Jerns Ūls jau ir apgriezies un savas lietas no zemes pagrābis. Un kad ķēniņš tam vēl seko, viņš vairīdamies pacel pīpi гш rungu un sauc: „Ordens, un ne nauda? Ordcns, un ne nauda?" un taisās kā tiek pa trepēm lejā. Viņš iet pie ministriem. Gan viņš zaudēja loti daudz, jo visa valsts bankrotēja, tomēr viņš cieta mazāk kā pārējie.

Tad viņa dēls, tavs vectēvs... Jā! Tas bij labsirdīgs un laipns vīrs! Bet, Jirgen, tas arī ir viss, kas par viņu sakāms! Un tas ir maz, Jirgen. Manu zēn, ir slikti, ja par kādu vīru nav nekas vairāk sakāms, ka tikai tas, ka viņš bijis labas dabas. Mīksta un viegla bij viņa runa, mīksti un viegli viņš vadīja arklu. Es viņu labi pazinu.

Nu — un tad mājas mantoja tavs tēvs. TavS tēvs ...

Zēns palūkojās uz augšu un ieskatījās vecajam spītīgi acīs, itkā gribēdams teikt: „Es zinu skaidri, ko tu teiksi. Bet, ka es to ticu, to es neizrādīšu."

Kad vecais redzēja šo izteiksmi, viņš vilka pirkstu cauri bārdai, itkā gribēdams veco kažokādu izstiept līdz krūtīm, apklusa, un turpināja sastingušajā, skaļajā skolotāja balsī: „Ko saka mūs gadu simta herolds, lielais dzejnieks Gēte? „Ko tu no tēviem esi mantojis, to iegūsti, lai īsti tavs tas būtu."

Tagad ej, Jirgen! Man jādodasn® krājkases sēdi.

Nākošajā rītā agri, kad zvaigznes tikko bij pazudušas pie zili pelēcīgajām debesīm, zens uzcēlās, gāja svilpodams un dziedādams un durvis sizdams cauri visam priekšnamam un nonāca stallī. Vītene ar piena spaiņiem stāvēja ejā. ,,Zēn’“ viņa teica, „kas tev nāk prātā, pulk-stens vel nav četri ?“

Viņš izlikās vientiesīgs, smējās un sacīja, ka neesot vairs gribējis gulēt, viņam esot bijis karsti. „Kur Fītc." viņš teica.

„To es jaimīgi izcēlu," viņa sacīja. „Tas jau vēl ir mana varā."

Skali svilpodams, viņš gāja pa priekšnamu šurp un turp un nogājis atkal pie Vītenes Pennas stallī, jautāja, kur esot meitas.

„Man liekas, manu zēn, tās abas vēl gultās. Jcrn, tu taču neiesi viņas apciemot?"

„Bet tu taču esi saimniece. Tu vari pavēlēt."

„Tas nav tik vienkārši," viņa teica. „Viņas sevišķi draudzējās ar Augustu un Hinrichu: tādēļ viņas var arī ilgāk gulēt."

Tad viņš iegāja ejā, kas savieno vairāk telpu un, garām iedams, iesvieda kādus malkas gabalus, kas gulēja pie virtuves ieejas, 'meitu istabas durvīs; viņš dziedāja un sivilpoja, un viņa svaigā zēna balss gaiši skanēja cauri rīta klusumā dusošai mājai. Viņš dziedāja kā pirmais putns agrā rītā dārzā, bfidams kautrīgs un tomēr lepns par savu dziesmu.

Gribēdams paiet garām logiem, viņš izgāja dārzā. Te viņš pamanīja savu brāli Ansi, kas pirms trīs gadiem bij iesvētīts, pāri ganībām no ciema nākam. Viņa seja laistījās, kad viņš tam pretī ieda'ms smējās un priecīgi teica: „Puika, Ansi! Tīs domāju, ka tu vēl esi gultā! Vai tu jau biji dzirnavās, vai pie kalēja?"

Tad brālis pienāca tam tuvāk un sita viņu. „Tu, lempi," viņš teica un viņa mele bij stīva no dzeršanas; sakampis krūtīs viņš to grūda zirgu stallī. Viņš gribēja vēl reiz sist, viņam vīlās un viņam vajadzēja atbalstīties uz zirga; zirgs kļuva nemierīgsl un sāka spārdīties. Starp zirgiem parādījās (Fīte Kreijs ar suku rokā. „Kas te notiek? Vai tu siti Jernami? Neaizskar viņu, tu! To es tev sakm, es un Jerns, mēs abi tevi tā piekausim, ka tu nespēsi ne iet, ne stāvēt."

Pēcpusdienā, kad tēvs, kā ieradis, gribēja braukt 11/ pilsētu, Jerns pieteicās aizjūgt zirgus un piebraukt durvju priekša. Kad viuš visu žigli un kārtīgi bij padarījis un ar abiem skaistajiem brūnajiem zirgiem, lepni apbraucis ap mājas sluri. viuš nokāpa no ratiem un zirgu priekšā nostājies, turēja zirgiem aiz pavadas, viegli aizkārdams to purnus un dudināja: „Ultimo ir niekošanās.**

Klauss Uls priekšnamā to dzirdēja un teica: „Vai tu dzirdi. Vīten, to līdēju? Ko viņš domā?** un viņš smējās.

„Viņš dzied jau visu rītu,** sacīja viņa.

Nelikdamies traucēties, viņš turpināja dziedāt: „Ultimo ir niekošanās.**

„Ko tu tur dziedi?** jautāja Klauss Uls.

„Aк," viņš vienaldzīgi noteica. „Landrātsi vakar bij pie skolotājā Petersa, un es nejauši dzirdēju: „Visi, kas spēlē Ultimo, izput.**

„rij nu ej? ...“ Viņš iekāpa ratos, sirsnīgi nosmējās un teica: „Puika, .lem! Nesāc tik tu spēlēt Ultimo.**

Zēns gaisi iesmejas, un tēvs aizbrauca. Ilgi vēl atskanēja viņa gaišie un sirsnīgie smiekli, plūzdami viegli no viņa krūtīm.

Celšanas viņam bij grūta, jo šajā laikā viņš strauji stiepās garumā, tomēr Pītēm Kreijam viņu katru rītu bij jāmodina, tad viņš, ka nejauši, izgāja cauri kūtij, stallim, laukiem, tā kļūdams pārējiem par nemierīgu un staigājošu sirdsapziņu.

Kad reiz divi zirgu tirgotāji, tēvam mlājā neesot, stalli tirgojās ar vecāko brāli Augustu, viņš stāvēja klāt u.n neatkāpās ne soli. „Tu, puisi, izej paskaties, vai mūsu zirgi pagalmā ir mierīgi,“ teica viens tirgotājs. Tad viņš gāja ar. Vēlāk šis pats teica otrajam: „Savādi, zēna skats mani traucēja. Viņš mani uzlūkoja kā zirgu zagli." Otrs smējās: „Arī man izlikās savādi. Viņš mūs ar acīm kā naglot pienagloja. Visu laiku man bij uz viņa jāskatās. Ncrn vērā, tas ir vienīgais Klausa Ola bērns, kas dzīvē kautko sasniegs. Tas redz tālu.

Kādu dienu, kad brāļi kādam uzpircējaim svēra siena vezumus, viņš atkal stāvēja klāt un beidzot sāka pelt svaru. „Viņš dabū vairāk, kā tam pienākas!" viņš teica. Brāli, būdami piedzēruši, un uzpircējs, gudrs jokdaris būdams, smējās. Bet kad uzpircējs manīja, ka zēns pelšanu ņēma nopietni, viņš cienības pilniem vārdiem aizrā-ilija, ka viņam šādus piezīmes neesiti tīkamas, sevišķi no zaļa puikas; tailas lietas viņš vel neesot piedzīvojis. Brāli iedegās dusmas un ar grābekļiem izdzina viņu no šķūņa. Izgājis uz lauka, viņš daudz stundu soļoja blakus Pītēm Kreijam, kas ara.

Kad pienāca rudens, Elzbe un I г/.brte pie Pctersu vecmāmiņās mācījās šūt un franciski nuiul. Viņa bij veca, laipna sieviete, kas jau četrdesmit gadu bij dalījusies ar savu vīru priekos un bēdas. Tikai svešvalodu i.nilajumā viņi nevarēja vienoties. Sieva jaunībā bij macijir u s franciski, slavēja un mācīja šo valodu. Bet viņš bij angļu valodā tiktālu ielauzījies, ka šajā valodā varēja lasīt ne visai grūtas grāmatas; dažreiz tam arī radās izdevība sarunāties ar angļu jūrniekiem. Viņi gan bij mēģinājuši piemauties viens otra valodu, tomēr bij to atkal atmetuši, l ādei bieži šie laipnie ļaudis sēdēja katrs savā iemīļotajā vie tiņā pie loga, darbojās katrs ar slavu valodu, viens otru lejas vācu izloksnē pārtraukdami un nerrodami, otra va lodu nolikdami, un izrunādamies par to tautu, kas šo valodu runāja.

Ulu Elzbe, par kuru viņam māte bij samaksājusi ar savu dzīvību, bij pilna spēcīga dzīves prieka, viņa bij tāda, kādi mēdz būt ļaudis, dzimuši no lieliem, stipriem vecākiem, paši palikuši maza auguma. Ar saviem vienpadsmit gadiem viņa bij maza; bet viņa bij stipra un spēcīga un turklāt smuidra kā jauna apse. Vecākie brāli viņu pilnīgi neievēroja; bet ar Jirgenu un Fīti Kreiju viņai bij vienas jūtas un vienas domas. Bieži vien, kad viņa pēcpusdienā atgriezās pāri pļavām no ciema, tie abi stāvēja staļļa durvīs un lūkojās viņu gaidīdaimi. Viņa pacēla grāmatu somu pāri galvai un māja ar to, un kad viņa sadomāja, tad jokodamās nolieca galvu sānis un savilka iedomīgu seju. Šādu rīcību viņa sauca: „rādīt profīlu". Proti, Pīte bij apgalvojis, ka no sāniem, sevišķi kreisajiem, viņa izskatoties skaistāka kā no priekšas. Visa mazā persona bij kustības stāvoklī, kājas soļoja un slīdēja; apģērbs sitās ap ceļiem un augumu, rokas kustējās tā, itkā tām vajadzētu izlauzt ceļu cauri augstiem kalniem, nevis cīnīties ar smago vēju. Pienākusi pie grāvja laipas;, viņa sauca cauri vējiem un koku šalkoņai: „Iet vai lekt?“

,,Lekt!“ kliedza puikas.

Virtuves logs tika raušus atrauts, un Vītcne sum a „Neatļauj, ka dumjie puikas tev ko iestāsta.**

„Vlten, vai tu duslmosies, ja es lekšu?**

„Ne, nepavisam! Posarg’ Dievs! Dari, ko gribi." Viiļa aizcirta logu.

Vispirms pārlidoja grāmatas, tad, īsi un spēcīgi ie-skrājusies, viņa pati. Tikusi pāri, viņa drusku nokrita uz ceļiem un sauca: „Vai tas nebij smalks lēciens, iko?“ Fītc pamāja ar galvu, meta ar acīm un aizsūtīja Jernu uz virtuvi ])ēc launaga. Kad tas bij prom, viņš skatījās debešos un klusi svilpa. ,,Zini,“ viņš teica, „es tevi te pa ejui dažreiz nēsāju uz rokām, kad tu vēl biji tik maziņa.** „To tu melo.**

„Bet ja es saku, ka tu noķēri varenu zivi, un ka tev abas kājas slapjas, tad es nemeloju vis.“

Tad viņa smējās: „Vītenei tu to neteiksi! Pagaidi, es tūlīt atgriezīšos.**

Pēc kāda laiciņa viņa atgriezās: „Man tiešām izdevās dabūt zeķes, ka viņi to ndmaz nemanīja. Es viņas te ātri apaušu.**

Viņa iegāja tukšā zirga stelliņģī, ātri apāvās un iznāca atkal ārā. „Tagad uzmanies!“ viņa teica. Tāpat kā pir-mit pie grāvja trakulīgi ieskrējusies, viņa ieleca tam atplēstajās rokās, spārdījās rokām un kājām pie viņa krūtīm un smējās, un viņš to turēja cieti.

„Kāda tu esi draiskule,“ viņš teica.

„Mierā, laid mani vaļā! Jerns nāk.“

Viņš to ātri atlaida vaļā, un kad Jirgens ar maizi tuvojās pa eju, viņi izlikās, itkā nekas nebūtu noticis.

Tas bija labi stiprajai, dzīvības pilnajai meitenei, ka nākošajā gadā viņas draugā, Fītē Kreijā, modās pirmais vīrišķības lepnums, un viņš bērnu, kā viņš mēdza teikt, nobīdīja drusku' sānis, dāvādams) savu sirdi mazajai, glītajai kalponei, kas Vītcncs vadībā strādāja virtuvē, bij vienos gados ar viņu, un pievērsa savu mīlestību arī tam. Bet viņš bij šķelmis, kā visi Kreiii, un galīgi nepārtrauca satiksmi arī ar mazo Elzbi.

Kādreiz, tā ap Visu svēto dienu, atgriezdamās no šūšanas stundas, viņa iegāja stallī un tiem abiem teica: „Skolotājs Peterss, kas gan visām blēņām dalās, šodien teica, daudziem ļaudīm tagad esot grūti laiki, jo tiem jā-lotiiaks&jot savii parādu procenti, līs tik gribētu zināt, vai pie mums ari nāks ļaudis un nesīsi tēvaim procentes."

Jirgena skats bikli klīda apkārt, kite Kreijs svilpoja.

Neilgi pce tam, kad viņi bij ieturējuši launagu, pāri pagalmam tiem trini tuvojās mazs, vecs vīriņš, taisni iz-slējies, mati viņam bij īsi un balti ka sniegs un cienīga, gudra seja, jautādams, vai saimnieks esot mājā. Viņš esot aizgājis uz_ ciemu, bet drīz būšot mājā, teica Elzbe.

„Es vēlētos ar viņu rimāt,“ teica vecais.

Visi trīs viņu uzlūkoja, un tā kā viņš šķita ceļā noguris, tad Fīte vēlīgi teica: „Ieejiet drusku istabā, kamēr kungs pārnāk!“

Abi bērni gāja ar viņu pa laipām un gribēja patlaban ieiet priekšnamā, kad Hinricbs un Ansis iznāca no virtuves. Hinrichs teica: „Na nu? Ko jūs tur vediet?“ Un viņi no augšas nolūkojās uz mazo vīriņu. Viņam bij gari, zili pašausti svārki, kādus vēl šobaltdien gestās valkā; viņa zābaki bij smilšaini un pelēki, un savu launagu viņš bij iesējis sarkani rūtainā kabatas lakatā. Bērni teica, ka šis vīrs vēloties runāt ar tēvu.

,,Nu,“ teica abi lielie, „kādēļ tad viņš tūlīt jāved labajā istabā? Lai viņš iet 'Fates Kreija kambarī.“

Vecais ar tiem abiem iegāja kalpa istabā, apsēdās un laipni teica: „Vai jūs esiet Klausa Ula jaunākie?"

,,Jā,“ teica Elzbe, „man ir jau divpadsmit, un Jernam četrpadsmit gadu.“

„Jūs esiet laipni bērni,“ viņš sacīja. Tie citi skatījās tūlīt uz svārkiem un ievēroja, ka es esmu no gestiem. Launagu es sev vienmēr ņemu no mājām līdz, tad man nav jāiet krogū un jātērē nauda."

Ar nopietnu uzsvaru balsī Jems teica: „Es un Elzbe, mēs abi, arī esam ļoti vienkārši un arī nekad neiesim krogū.“

„Uz balli tomēr!" sacīja Elzbe.

„Es nekad," viņš teica, „visu savu dzīvi nē."

„Tas ir pareizi," sacīja vecais smaidīdams. „Tad tev vecumā nebūs jācieš trūkums, un tu varēsi dzīvot mierā pārlikdams no procentēm." Sevī iecirtics, Jirgens apgriezās un izgāja no kambara. Itkā kāds to trenktu, yiņš drāzās pa laipām laukā, ieskriedams krūtīs tēvam, kas atgriezās ar jautru sasarkušu seju.

„Tur ir viens mazs vīriņš no gestiem, viņš grib ar tevi runāt. Viņš ir puišu kambarī/*

„Ko? Puišu kambarī?** Steidzīgi viņš pa laipām devās uz kambari. Kad Ansis tam šķērsoja ceļu, viņš tam deva tādu pļauku pa ausi, ka tas atvēlās pret dēļu sienu, tad viņš iegāja kambarī; bij pagājuši gadi, kad viņš pēdējo reiz tur bij bijis. Kāda daļa viņam bij gar puišiem, vai viņam rūpēja Pīte Kreijs? Tur sēdēja vecais un Hlzbe nostājušies, tuvu viņa priekšā, sarunājās ar viņu par I'isu Tisenu, ko tie abi labi pazina.

„I j ārā!“ teica Klauss Uls. „Man ir ļoti nepatīkami, Marteuss, ka muļķa puikas jūs šeit ieveduši.**

Vecais noraidoši pamāja ar ro'ku: „Es neesmu atnācis, lai tiktu godināts, bet tādēļ, lai uzteiktu savas 80.000 malkas. Mana meita taisās precēties.**

Pa laipani Jirgens bij atskrējis atpakaļ virtuvē, stāvēja blakus Vilenei pie mazgātuves, un bij satvēris viņas priekšautu, ka lo dara mazi bērni; tā viņš stāvēja tik ilgi, kamēr viņa teica: „Puika, kas tev nāk prātā? Taisies, kā tiec!** Bet viņš lo la uzlūkoja, ka viņa klusēja, noglāstīja viņa gaišos matus un teica: „Jā, tiešām ir labi, ka tava māte vairsi nav dzīva.“

Tā vai līdzīgi viņa mēdza runāt, ja mājās notika kas sevišķs. Viņš to pilnīgi neizprata; bet viņš izjuta, ka māte bij pretrunās ar to garu, kas valdīja mājā, un lai gan nebija nevienas mātes ģīmetnes, un viņa fantazija bij diezgan nabaga, viņam tomēr bij noteikts priekšstats, tam šķita, ka māte mirušu, dziļi bēdīgu seju iet cauri mājai. Viņš to iztēlojās garu un slaiku, lai gan viņa bij bijusi maza un apaļa, tāda, kāda vēlāk izveidojās Hlzbe.

Šajā vakarā, kad tēvs agrāk kā parasts, bet arī stiprāk piedzēries atgriezās Ulos, Jirgens, kreklos izmeties, grābekļi pār plecu, itkā no staļļiem nākdams, satika viņu uz laipām, un teica aizraudamies: „Tēvs, ja mums ir tik-daudz parādu, vai tad mums mājas nebūs drīz jāpārdod,“ uin viņš skaļi ieraudājās. Bet tēvs viņam iesita un aizdzina no sevis. Viņš icskrējna kalpu kambarī un izgulējās tur pie Fītes Kreija.

Sākot ar šo dienu viņš nogāja sāņus, kad dzirdēja tēvu bezbēdīgi smejamies; kad viņš vairs nezināja, kurp iet, tad viņš nogāja šķūņos, vai dārzos, pie radības un tie viņu atrada kādā stūri iespiedušos vai uz kāda koka

Vili balls a sēžam un angļu vai k;ul.» skolas grāmatā iedziļinājušos. Viņš panāca arī to, ka Vikaie arī uz priekšu atļāva vilnim gulēt pie Fītes Kreija puišu kambarī, kas atradās pa labi no laipām, vidus eja, pirti virtuvei, ar skatu uz ābelu dārzu. Tur viņš dzīvoja vienpadsmit gadu, proti līdz tam laikam, kamēr viņš precējās, atieķinot nost divi gadus karadienestā ш vienu gadu kaisi laukā pret Franciju.

VI.

Pie kumeļu staļļa, netālu no āra durvīm, stāvēja veca zemnieku lāde, kurā bēra lopbarību. Tā bij izgatavota no ozola un rotāta griezumiem. Pa kreisi pazudušais dēls, dodamies prom no tēva mājas, ar smagu naudas kuili, pa labi, las pats dēls atgriežas skrandās tērpts.

Pāri bildēm stāvēja teikums, ko atslēga dalīja divi

dalās:

„I )ieva svētība dara bagātu bez pūlēm.“

Apakša stāvēja: „Klāvs Uls 1624.“

Trīssimti gadu atpakaļ šī Jāde bij bijusi pats galvenais greznuma gabals Klāva Ula saimniecībā, vēlāk bij atnākuši bagaluki laiki, bet garša kļuvusi sliktāka. Lāde bij pārkrāsotā vairak reižu, kamēr figūrām bij zudusi izteiksme, bij atstata novārtā un šajā stāvoklī viņu vairs neparkrasoja: bieza krasas kārta šur un tur atlupa, un tika redzams pelēkais, cietais koks. Neviens cilvēks nenojauda» ka viņai bij kāda vērtība.

Ja šī vecā lāde varētu stāstīt! Dvēsele taču viņai bija, tik ilgi cilvēku starpā dzīvojot! Bet viņai nav mutes. Sēdēdami uz šīs lādes, bērni kala stiprus un smagus dzīves pjanus; _ tas notika tajos_ divi gados, kad Pīte Kreijs, pēc iesvētīšanas, kalpoja Ulos. Gaišās bērnu balsis un smiekli skanēja no staļļa pagalmā, kā gaiši, skaidri āmura sitieni pie smēdēs uguns.

„Nāc šurp, Fīte!“ teica bērni. „Te ir launags.1* Jems nolika grāmatu uz lādes, maizes kaudzi blakus un apsēdās. Elzbe jau tur sēdēja, nepacietīgi kājas šūpodama. Fītc nolika staļļa spaini un nosēdās ar vienu lēcienu blakus. „All right! “ viņš teica. Viņš katrreiz kautko uztvēra, ja tik viņam vārds patika.

„Tas nu būtu norunāts,“ teica Jerns; „ja es tagad no majā'm aizeju, tad tev jāpaliek šeit un tā būšana jāuzrauga. _ Citādi es_ negribu tapt landfogts.**

„Jā, jā!“ lēnām un apdomīgi teica Fīte, runādams

vīrišķīgā krūšu balsī: „Grūti man bij par to izšķirties; bet es to darīšu; es palikšu šeit. Agrāk man bij galva pilna niķu, sevišķi es visos kaulos sajutu' Kaliforniju, bet ar gadiem nāk arī saprašana. Diezgan, es palieku šeit.“

„Dažus gadus tu paliksi šeit par kalpu,“ teica Jcrns, „vēlāk arī tavs tēvs kļūs vecs. Tad tu iesi pie viņiem, apņemsi sievu, būsi šeit algādzis uti rūpēsies par visu saimniecību. Tev nevajag sākt tirgošanos ar sukām un slotām; tev nav nekas cits darāms, tev tik jarupejas un jāstrādā Uliem. Vai tev sieva jau ieiet ela?“

„Nāks laiks, nāks padoms," teica liile Kreijs. „Pasaulē sieviešu diezgan!"

Kādu brīdi viņi ēda, un pārmaiņu*, dzeru svaigo ķērnēs pienu no brūnās bļodas, kas slavēja starp lietu.

„Kad tik tu jau būtu skola!" savija l'.l/be nepacietīgi sizdama papēžiem pazudušo dēlu.

„To jau es izdarīšu," ieu.i lems, kratīja dūri un nopietni locīja galvu. „Iis la priecājos! Zemkopis es negribu. nepavisam art ne. liet ar grāmatām es gribētu: strādāt vienmēr. Tikai viena dēļ ir rukti jāpārdomā:. ja tik te viss ir kartība, un tādēļ I item japalieķ šeit."

Muti slaucīdams Tīle ar troksni nolika tukšo bļodu uz lādes. „Tu vari mierīgi kļūt landfogts: esi palikšu te un apkopšu visu to būšanu, par to tu vari būt drošs."

Jernam bij grāmatas jau rokā, un, domās nogrimis, viņš gāja prom.

,,Tā,“ Elzbe teica, „nu mes esam vieni. Iedomājies, es redzēju Harro Heinsenu; viņš negrib iet vairs skolā, jo palicis trešajā klasē sēžam. Es ar viņu gāju pa kapsētu. Ko viņš man stāstīja! Es tev saku, tas ir gudrs."

„Neielaidies ar viņu pardaudz," teica Pīte. „Tu taču zini, kas mēs viens otram esam."

„Ak, to es visu zinu."

„Vai tu to netici? Jerns būs landfogts un nav mums ceļā. Augusts drīz apprecēsies un dabūs citas mājas. Hinrichs jau tagad ir kareivis, un Ansim jāvelk nākošajā gadā raibie svārki mugurā; un visi tā runā: „Kad vecais ķēniņš mirs, bus karš." Vienu no tiem droši nošaus; otrs dabūsi citas mājas. Kas tad vēl atliek? Saki, kas tad vēl atliek? Tikai tu! Tu viena pati! Es tad būšu Oļos lielais puisis. Un tad tavs tēvs kļūs vecs un teiks: „Precaties, bērni, lai man vecumā ir micrs.“ Tā tam jānotiek, un tā notiks."

Izklaidīgi pamājusi ar galvu, viņa sāka atkal runas par llarro Heinsenu; „Viņa māsa jau ir līgava un tikai astoņpadsmit gadu veca. Kad būšu seši gadi tikusi uz priekšu, tad es arī gribu būt līgava; ja tu tad mani nevarēsi precēt, tad es apņemšu citu.“

„Neļaujies nu, ka Harm Heinsens tev ko iestāsta, Hlz.be; viņš ir dumjš puika.“

„Лк," viņa teica locekļus izstaipīdama. „Labāk pastāsti man kautko. Harro Heinsens vienmēr zin tikdaudz ko stāstīt par lielajiem, ko tie dara. Vīderholdu Llschena tirgus dienā jau dejojusi un viņai tikko sešpadsmit. Aizej taču tu arī kādreiz uz daņčiem, lai tu man vari ko pastāstīt. Man šķiet, kad es būšu tik liela, es nodejošos līdz nāvei; es dejošu, kamēr apkritīšu^1. Kad mēs būsim vīrs un sieva, tail tev ar mani būs jāiet uz visiem dančiem.11

„I чип ar mieru,“ teica Fīte Kreijs, „uz visiem dančiem. BOZ vaida runas.“

„I ’apliekšu noliksim bērnus gulēt, un tad iesim."

„Tas ir tiesa."

Smiedamas viņa spārdīja lādi kājām un locījās šurp un turi). „Tā tik bus dzīve!" viņa teica.

„Tagad ej," teica Fite Kreijs. „Nu man vēl žigli jāpastrādā. Man dūšīgi ja rauj, ja es īsā laikā šai sētā gribu būt pirmais."

Kad mazā bij pazudusi, viņš devās mierīgi svilpodams kapainī, ko apgaismoja mazs, augsts lodziņš, un, mīksti nosēdies, domāja; „Mazā kļūs mana sieva, tik tiešām, kā es te sēžu. Bet Ulos es tad nepalikšu ne dienu ilgāk; es uzsākšu lielu tirdzniecību, vai došos ar viņu un viņas naudu pasaulē, dzīvošu Hamburgā un nopirkšu sev kādu viesnīcu vai ko līdzīgu. Kam ir nauda, tas var visu ko. Dumjā, mazā meitene! Nu gluži tik dumja kā Jerns viņa nav. Lai es visu mūžu strādāju par algādzi Oļos? Kāda iedoma?"

Viņš papurināja galvu, uzcēlās, paņēma no loga malas biezu, savalkātu grāmatu, ko kāds kalps bij atstājis ļaužu istabā, nosēdās mīkstajos sakapātajos salmos un lasīja to, kas grāmatā bij stāstīts, par lieliem ūdensplūdiem, senajiem ģermāņiem, par melno nāvi un kariem un pārdabīgiem notikumiem. Tā bij daudzpusīga, krietna grāmata. Vāki bij pazuduši, bet titula lapa vēl bija; uz tās stāvēja: Gnomons no Klausa Manna.

Kustoni staļļos tapa nemierīgi, teli brēca pēc barības. Grāmatu nolicis, Pīte Kreijs sēdēja sevī ierāvies, brauca ar visiem desmit pirkstiem pa saviem iesarkanajiem matiem, domāja smagas domas, runāja klusu pie sevis un prātoja, kā izvest vienu vai otru no visiem šiem lielajiem plāniem.

Lielāko dienas dalu Klauss Uls pavadīja krogu vai zemnieku viesībās, nododamies jokiem, politikai un kāršu spēlei, un tās nedaudzās stundas, ko viņš pavadīja mājās, viņš jokojās jeb nemierīgs staigāju pa saimniecību, ilgo

damies pēc savu prieku vietas. Viņš m ini iiipejies par sava jaunākā mācībām un nezinādams ka tam izies uz

ņemšanas pārbaudījumos, viņš hnldil.r. no • ,w dienas. Nekas viņam liebij tik briesmīgi, ka imklul smieklīga stāvoklī. Tā manos nu spožuma dzīvodams, viņš (oli izbijās, kad .lēnis lain kādu dienu Idea: „Skolotājs l’eterss saņēmis veslnli, ka man parit Jalerodas pārbaudījumos. Skola sāksies tikai pec 1 leldlcnatn. Vai lai es braucu kopā ar tevi parit uz. pilsētu?" Klauss Uls rādija domīgu seju, tad tas atmirdzēja jaukākajā saules gaisma. Vai zini, ko es izdomāju? Ls domāju: Tīss Tīscns lai tevi noved. Viņam tas darīs lielu prieku."

Tā tad trešajā dienā pagalmā iebrauca Tīss Tīsens ar saviem vecajiem lielajiem ratiem, kuru abi sēdekli bij vienā augstumā un teica: „Tev jāsēž uz otrā sēdekļa, Jcrn, lai Tu pa ceļam vēl vari pārdomāt. Vai tu savu garīgo mantiņu esi labi savācis. Jēru? Brauksim pa smilšu celli, lai nekas neizbirst. Tā es daru, kad kurināmo torfu vedu uz pilsētu."

„Nav īstais laiks," teica īsi Vītene, „muļķīgas runas turēt; un nožēlojams ir tas, kam jau ir drīz piecdesmit gadu, bet vēl nav prāta."

Tad viņš klusēdams skatīja» uz saviem zirgiem, kamēr Jerns uzrāpās otrajā sēdeklš aiz viņa un, nolicis savas grāmatas vienā pusē, otrā pusē nolika divus sviesta podus, ko Vītene tam pasniedza.

„Tīrais posts," teica Vītene, „ka Uls pats nebrauc ar to zēnu. Es gan zinu, kādēļ viņš tā dara."

Jerns arī to zināja. Bet tam šī diena un viņa paša stāvoklis likās loti grūts, bīstams un apkaunojošs, un viņam

Šķita saprotami, ka viņa lielais, vienmer priecīgais un smaidošais tēvs, šodien no viņa atkāpās. Vēlāk, kļuvis vīrs, viņš par šo atturēšanos domāja citādi. Vēlāk, četrdesmit gadu vecumā, viņš nosarka tēva vietā, atcerēdamies šis stundas kaunu.

Nospiests un kluss viņš sēdēja aiz Tīša Tīsena. Trīne KīL. kites Kreija mīļākā, stāvēja virtuves durvīs, un ari abas, lielās meitas, iznākušas ārā, smējās par Tīšu Tī-senu un teica viena otrai par Jemu: „Gan viņam izies lal>i.“ Nelūkojot uz viņa kluso un neveiklo dabu, visi viņu labprāt ieraudzīja, apbrīnoja viņa grāmatu mīlestību un sagaidīja no viņa lielas lietas. Fīte Kreijls stāvēja staļļa durvīs, māja ar grābekli un sauca: „All right, Tīss!“ Stāvēdama pie ratiem, Elzbe smējās par augsto, meln-brinio cilindri, ko Tīss valkāja un teica: _„Jīss, tu visu dari ačgārni. Šitādu cepuri valkā tikai berēs.“

„Un ari par godu landfogtam, bērns. To es tev saku, šī mana cepure ir pirmveids visām tām cepurēm, kas guļ lādes un skapjos Llzbas un Kēnigssanas starpā. Viss, kas citām cepurēm ir tikai apaļīgs, šai cepurei ir gluži apaļš, un viss, kas cepurei ir stūrains, šai cepurei ir taisnstūrains. Mana galva ir mazliet iegarena; tādēļ man jāliek zem zoda gumijas lenta.”

,,Tā,“ teica Elzbe, „apvaldies, nu tu atkal sāc pļāpāt."

,,Jā,“ teica Vītene, „nu brauciet, lai troksnis beidzas un mēs varam sākt strādāt... Lai tev labi klājas, Jern! Man šķiet, ka šī diena tev nesīs labu. Bet es labi nezinu... kautkas tomēr nav kārtībā."

Kad viņi lejpus Ringelshcmam iegriezās mīkstajā smilšu ceļā, slīpi pa Ringelshernu lejā skrēja Jumkeru Līz-bete un māja. „Tīss, pieturi! Tīss, žigli pieturi!"

„Kas ir, princese?"

„Es tikai gribēju Jernam vēl ko iedot," viņa teica. ,.Tc\ gar to nav daļas." Veikli uzlēkusi uz kāpšļaL viņa iespieda noskumušajam Jernam rokā lielu, skaistu ābolu. „Tas ir pēdējais ābols visā mājā," viņa sacīja, „vienmēr es viņu dabūju. Bet tagad lai viņš tiek tev." Žigli viņa atkal nolēca, atkāpās sāņus silā, un kautrīgi roku pacēlusi, māja tam šķelmīgi.'„Ujā!.. Kad tu būsi landfogts! Nu, sāc braukt, Tīss!"

Lēnos rikšos viņi brauca pa dziļajam smiltīm cauri silam. Tas nebij nekāds triumfa brauciens. Tīss sēdēja priekšā, lūkodamies zirgu mugurās. No viņa mazajām, gudrajām aclkn un mazās vājās scjiņaisl, zem augstās, stīvās bēru cepures, mirdzēja un smaidīja tā gudrība, kas runā uz ciešanām: „Es klusi par jums smiešos," un uz priekiem: „Es klusi par jums raudasu," gudrība, kas runā: „Cilvēka dzīve ir neizprotama. Slēpies, putniņ, un nebaidies: viss ir Dieva lielajā roka." Hu aiz viņa sēdēja Jerns, ar savu svaigo jaunību un iiinulii, pa kreisi sviesta podi, pa labi zinātnes, un lūkojas nopietni gudrodams savā priekšā, itkā visu dzīvi tam Initu jaseko brūnajai bēru cepurei līdz pat kapam.

Tad viņu priekšā augstāk un augstak paceļas vecā baznīca, tad koka tilts pāri Vindbeigeiauai, tail daudzie nami, viens pie otra, ar smailajiem, gaiši sarkanajiem dakstiņu jumtiem. Tā ka parasta viesnīca, kur satikas mazie torfas zemnieki, tērpušies zilas uu pelekas pašaustās drebēs, tika pārbūvēta, viņiem bij jābrauc uz pilsētas lejas dalu un viņi nonāca kāda viesnīcā, kur parasti iegriezās tikai bagātie māršas saimnieki.

Rūpēs un bēdās viņi abi pavadīja divi stundas krogus lielajā istabā. Jerns stāvēja pie loga ārā skatīdamies. Tīss staigāja šurp un turp, pielikdams pie lūpām ķimeļa glāzi, ko bij sev pasūtījis, divreiz piepildīja pīpi no tabakas kastes, kas, pa vecam paradumam, stāvēja uz māla sola, katra viesa brīvai lietāšanai. Tad viņi pa mazām, klusām ieliņām gāja uz ģimnāziju.

Tīšam, viņa pazemības dēt, bij paradums, nekad neieiet mājā pa lielo un galveno_ ieeju, bet viņš vienmēr gāja pa blakus durvīm, virtuvē vai stallī; tā arī šoreiz viņš apmeta kautru līkumu lielajām ļovenēm un laimīgi atrada sānos ieeju, kas veda apkalpotāja pagraba dzīvoklī. Apkalpotājs bij kurpnieks, sēdēja pie sava darba galda, viņa priekšā stāvēja rīta kafija, un rīta saule mirdzēja un rotājās spožajā metalla statnī un stikla bumbā virs tā, un katrā baltajā smilšu graudiņā, ar kuriem, bij tikko izkaisīta mazās istabiņas baltā grīda. Patīkama, svaiga darvas, ādu un kafijas smarša piepildīja istabu, iepriecēdama Tīša Tīscna vientuļo dvēseli.

„Te es vedu vienu jaunkareivi," viņš laipni teica. „Aritmētiķis Peterss no Ventorfas viņu gatavoja. Angliski viņš prot. To citu, kas vajadzīgs: citus svešvārdus un stilu, to viņš te grib mācīties, proti, viņš grib tapt land-foirts.“

l’ari brillēm kurpnieks to palūkojas un teica: „Es vii.ni tul11 uzvedīšu augšā: viņi jau ir sanākuši.*1

„Nu, Jēru, dari savu darbu labi. Tu zini, klimpas un » ūkas galva ir labas lietas, tāpat labs, izturīgs apģērbs . n inai un vasarai un laba, droša pajumte virs galvas. I as ir labas lietas, Jern! Tas viss tev mfižā būs, ja kļūsi landfogts."

Tie abi aizgāja, un Tīss, saulē nosēdies, cepuri uz ceļiem uzmanīgi nolicis, cerēja patīkami aprunāties. Kurpnieks atgriezās, nolika tasi sāņus un sāka strādāt.

„Sakait, meistar, cik ilgi jāiet skolā, kamēr tiek ar visu galā?**

„Jā ... tas ir tā, vai zēnam jāsāk no pašas apakšas, vai viņš pārlec dažas klases."

„Es domāju." teica Tīss, „viņš dažām cirtīs pāri; jo pirmkārt viņš jau divus gadus ir mācījies pie Petersa, un otrkārt, viņš ir Klausa Ula dēls."

„Klausa Ula no Ventorfas?"

„Ja, ta paša. Skolotāji gan zinās, ka dažas glāzes groka un daži šķiņķi tam nav svarīgi; un man — to es tik tā garām ejot gribēju piezīmēt — nav svarīgs kāds vezumiņš labas, melnas dedzināmās torfas. Es esmu Tīss Tīseus. Parasti mēdz teikt: „Tīss astotais purvā." Kā jums šķiet?"

_„Jā, redziet, Tīscn, tas ir tā: kad nesen pie mana brālēna, manas mātes jaunākā brāļa dēla ... Viņa ir dzimusi Enervalser.a no Ventorfas. Ziņait, no Zīderdonnas Kreijicm?"

„Zinu," teica Tīss, „vecais Hinriks Kreijs! Viņa otrā sieva bij kurla uz abām ausīm un varēja sadzirdēt tikai to, ko gribēja."

„Pareizi, to es domāju. Mans brālēns agrāk bij kurpnieks, tagad viņš ir ormanis. Nu, un tad kristībās bij četri kurpnieki un: kā jūs domājiet, cik no viņu vidus bij krituši no bukas?"

,,Nu?“

„Visi četri. Atstājuši kurpnieka amatu., iesākuši citu darbu, un viņiem visiem gājis labi... Tā tas ir arī ar ģimnāziju: no četriem, kas ieiet, labi ja viens tiek līdz galam."

„Jerns Uls tiks līdz galam!" teica Tīss. Katru dienu viņš sēž līdz ausīm ieracies grāmatas un ne redz, ne dzird ko. Viņš ir apņēmies: viņš grib tapt landfogts.4*

Te Jerns stāvēja durvīs; viņa šaurā seja bij pabāla un gaišie mati tam bij saslējušies, itka katrs matiņš vēlētos redzēt, kādu seju rādīs Tīss Tīsens.

„Man vienalga, Tīss, lejā vai augša! Es gribu mācīties!4*

Tīss turēja cepuri abām rokām, il'ka gaidīdams, ka kāds tur iemetīs grasi. „Vai tad šie b tev vairāk nekā nespēj mācīt?44 viņš kliedza, „vai tu I.hmi.i ceļā klusi par landfogtu?44

Jerns pakratīja galvu, tā ka saule Iekala viņa matos. „Viss ir pavisam ačgārni. Vn.iad/e|u maeilu latiņu... Cik veci ir puikas jaunākaja klase?"

„Tu būsi garākais sava danga,44 teica kurpnieks.

„Redzi nu, Tīss? Visgūtākais Ja 111 la к a Ja klase! Katru dienu viņš brauca 11/ pilsētu; bet uepaiautaja, vai titān vajadzēs latiņu vai auglīt valodu... liet es tomēr gribu tikt par landfogtu. Tu 1 augša es viņiem teicu, ka pēc Lieldienām atgriezīšos."

„Puika, Jēru! Ko teiks Līzbete un Pīte Kreijs!44

„Vienalga! Man galīgi vienalga! Pēc Lieldienāim, kad skola sāksies, es atgriezīšos. Sākšu no pašas apakšas un sēdēšu kopā ar iesācējiem. Nāc līdz!44

Lēnām Tīss piecēlās un pakratīja galvu: „Jern, dēls. tā ir ļauna lieta! EIzbc atkal teiks, ka visi mani pasākumi beidzas greizi, un tavi lielie brāli smiesies, mutes plati atplētuši. Bet ko tas viss līdz? No angļu jau latīņu neiznāks. Nu, tad nāc, Jern!44

Tā viņi devās ceļā un nonāca atkal krogu. Tīsis izdzēra ķimeļa glāzi, kas pusē stāvēja uz māla sola, trešo reiz piepildīja savu pīpi ar krodznieka tabaku, lēnām un tūļīgi uzlika lielo cepuri un jautāja, cik tas esot parādā. Bet saimnieks negribēja nekā ņemt, būdams dusmīgs par mazo rēķinu un jautrs par lielo tabakas patēriņu; viņš teica: „Tu esi ar pīpēšanu atpircies Tīsen.44 Tā, vismaz naudā zaudējumus necietuši, viņi pa silu brauca atpakaļ. Šoreiz viņi sēdēja tuvu viens otram. Daudz viņi nerunāja, tikai Jerns dažas reizes teica: „Man vienalga! Es tomēr to panākšu!44

Kad viņi no melnalkšņu gatves iegriezās pagalmā, pa virtuves durvīm iznāca EIzbc, saraudātām acīm, karsti un bieži šņukstēdama; viņa bij tā saraudājusies, ka pleci tai raustījās.

Ja Tīšam Tīsenam bij jānolūkojas kādā nelaimē, tad viņš uztraucās, paplēta acis un purināja rokas un kājas.

Nepavisam viņš nevarēja redzēt Elzbi raudam: „Vismaz pasaki, kas tev kait? Kas tev ko nodarījis?" Bet viņa nevarēja parunāt, tik stipri tai bija jāšņukst.

Te ap stūri nāca Vītcne un pie ratiem piegājusi teica: „Iedomājaties tik! Nejauši Uls ieiet zirgu stallī, tur saķērušies uz barības lādes sēž Elzbe un Bite Kreijs, un Uls dzird, ka tas palaidnis viņai iegalvo, ka viņš to gribot precēt un kļūt Ulu saimnieks. Pašā runas karstumā Uls sagrābj puiku aiz apkakles, noper un izsviež pa staļļa durvīm ārā. Tagad tas savā kambarī sēdēdams kārto savu bagātību, un meitens gaudo."

Vaļā muti Jerns lūkojās lejup Vītenē: „Vai Fītem mājas tagad bus jāatstāj?"

„Pats par sevi saprotams!" teica Vītcne, „tūlīt! Tāds vīzdegunīgs un ļauns cilvēks. Kur tik viņš tos niķus ņēmis?"

Pa staļļa durvīm iznāca Fīte Kreijs, nesdams padusē svētdienas kārtu ietītu raibā lakatā. „Kur es toS' ņēmis? No tevis man viņi ir." viņš mauroja pilnā balsī. Visa vīrestība viņa bij zudusi. „Nu man jādodas tik tālu uz Ham-burgu. Uz karstam pēdām. Un es pat nezinu kur tā atrodas. Tu vienmēr stāstīji par Laimes Ansi, un zelta lādēm un par slotu sējēju, kas tika par ķēniņu."

Tīss bij izkāpis no ratiem: „Kāp lejā, Jern, ko tu tur sēdi! Nāc Elzbe. Esi klusa, mazā meitiņ."

Bet šī izrāvās, izskrēja iuz ceļa pie Fītes Kreija un, saķērusi to aiz rokas, skaļi brēca: „Lai viņš neiet prom, lai viņš neiet prom! Man viņš ir tik mīļš, man viņš ir tik mīļš!"

Bet Fīte Kreijs, viņu no sevis atstumdams^1, kliedza un brēca: „To jūs redzēsiet... es atgriezīšos, un tad es te Ulos dzīvošu. Es te ierīkošu lielu suku sietuvi ar tvaika 'mašīnām."

Viņš izslēja dūres, tā kā nastiņa tam nokrita; tad noliecās, pacēla to un pāri ceļam iegāja sava tēva mājā.

Tur stāvēja Vītene, sasita rokas, apgriezās, iegāja savā istabā, apsēdās pie darba un sākumā pārdzīvoja karstas dusmas un lielu kaunu. Pusbalsī, klusās stundās viņa šīs lietas bij stāstījusi bērniem, kas brīnīdamies viņās klausījās, viņa tās bij attēlojusi kā gudrību no citas pasaules, kas citiem bij slēpta, bet viņai mazliet pazīstama. Viņai likās, ka šī veco lietu vērtība bij šī, ka, tālāk stāstītas, tās pildīja dvēseli ar bijību un šausmām, mīlestību un prieku. Bet šis zēns ar tām rīkojas kā ar lāpstu un sprunguļu, gaišā dienas laikā izkliegdams pa visu_ sētu.

Viņa lāva rokām ar rokdarbu ieslīdēt klēpī, lūkojās uz galdu savā priekšā un kamēr ta tur nekustīgi sēdēja, kāda neredzama roka viņas priekša radīja vienu pēc otras dažādas ainas, un visi šie skali atgādināja daudz rūpju un bēdu, kādreiz pazīstamu cilvēku nāves stundu; un nākošo_ ainu stāsts bij bēdīgāks ka iepriekšējo. Un tad viņa redzēja Fīti Kreiju, bez vadilaja. raibu domupilnu, aizejam pasaulē. Un apskatīdamas apkārt, un būdama viena istabā, viņa klusi raudaja. aizkla.iusi seju ar roku.

Kad saka tumsi, l'ite Kreijs i/uaca no Ieva mājas, savus darbdienas svārkus viņš nesa nastiņa padusē; aizkrāsnē sēdēja raudādama viņa mate. ,,Fītc,“ viņa tam nosauca. pakal, „‘Fate, tu esi tikai septiņpadsmit gadu vecs; neaizej tik tālu.“ Viņai bij jādomā par citiem Krci-jiem, kas bij tik tālu aizlaidušies, ka vairs nepārnāca, uz Ameriku, un Dievam vien bij zināms, kādām vēl zemēm. Skolā viņa bij gājusi pie vecā Štibcla, kas bij godā kā labs bikšu skroderis, bet baudīja maz atzinības skolotāja amatā. Turklāt viņai bij bijusi grūta galva.

„Līdz pasaules galam,“ teica Fīte Kreijs. „Ar suņu pātagu viņš mani sasita, tas rīkļu rāvējs!" Viņš sāka atkal skali raudāt, vicinādams dūri pret lielo, veco māju, augstajiem šķūņiem, kuru varenie salmu jumti dusēja klusi un tumši papeļu un ošu paēnā.

Klauss 01s būtu sirsnīgi smējies, ja viņš būtu redzējis šo raudāšanu un dusmas, un ar saviem: papildinājumiem stāstītu to visos krogos.

Jaspers Kreijs bij iznācis līdzi durvju priekšā: ,,lr pavisam viena alga, kurp tu dodies," viņš teica, „tikpat tu nenomaldīsies. Un tas jau ir ko vērts, ja cilvēks nenoklīst. Ar mantu apkrauts tu arī neesi: ja ir vajadzība.

u vari arī šķērsu iet, tam ari ir sava vērtība. Pielūko, ka no tevis kas krietns iznāk. Nenāc atpakaļ būdams plukata. I iet paskaties, kādreiz, kā mums klājas, ja esi ko sasniedzis.“

Viņš bij jau ceļā, tik tikko vēl krēslā saredzams: „Vari būt drošs, tēv’, es atgriezīšos."

Kad viņš apgriezās! tālāk iešanai, ceļa malā stāvēja Jērus Uls: „Augšā pie eglēm stāv Tīss ar pajūgu," viņš klusi teica. „Šonakt tu pārgulēsi pie viņa Ilēzhofā."

Viņi gāja kopā gar pakalniem, līdz tai vietai, kur pa kreisi starp divi pakalniem bij slīpa ieleja, pieaugusi viršiem un ozolsūnāim. Ieleja bij tik plata un dziļa, ka tajā ērti varētu atrasties krietna zemnieku māja, bet augstāk tā tapa seklāka un šaurāka, izbeigdamās viršu laukā.

Klusēdams Pīte Kreijs gāja pa priekšu, tikai pa retam elsas vēl spiedās tatn rīklē nodrebinādamas visu viņa ķermeni. Pusceļā uz augšu, blakus šaurajai takai, atradās apaļa peļķe, ne lielāka par ratu; riteni, pilna svaiga. skaidra ūdens. Tas bij Goldzots. Tecēdams no augšas, kāds neredzams avots to allaž pildīja līdz malām; tas, kas plūda pāri, klusi burbuļodams pazuda krūmos. Pāri tam divas, trīs zvaigznes pie debesīm, atspoguļojās ūdeni; daži kaili krūmu zari karājās pāri tā malai; viņu atspulgs ūdeni bij kā slīpi, asi šķēpi, kas sargā ieeju. No juras piita vējš pāri krūmiem, kas bij sausu pērno lapu pilni. No lejas un augšas, un no visām pusēm čabēja un grabēja, čaukstēja un čukstēja.

Pīte stāvēja klusēdams un domīgi lūkojās ūdenī. ,,Ps gan gribētu zināt," viņš teica un elsa pārtrauca viņu, „kā izskatās dibenā un vai pamats ir sataustāms."

Jerns, viņu drusku iepriecinādams un mierināt gribēdams, teica: „Vai tu labāk neietu uz akmens! kalnu liēzcs malā, par to tu vienmēr runāji? Tu teici: „Tur guļ kaudzēm zelts, gabali kā bērna galva."

Pīte Kreijs purināja spēcīgi galvu. Šīs bērnu galvas bij radušās viņa pašā galvā; viņš bij patīs saviem speķiem ievērojami paplašinājis to lauku, kuru dažu labu vakaru lampas gaismā Vītene čakli bij kopusi; to viņš bij darījis ar tādu dedzību un izgudrotāja līksmi, ka dažu labu reizi viņš nezināja, ko bij Vītene stāstījusi un ko pats bij piegudrojis. Bet šinī vakarā šķīrās^1 dzeja

un īstenība: Bērnu galvas silā bij izdoma. Bet Gold zois bij īsts.

Viņš cieši lūkojās ūdenī; tad viņš lēni gāja tālāk uz augšu. Kad tie bij uzkāpuši augšā, viņš runāja; „Ej nu mājās. Tālāk es gribu iet vicns.“

Ne roku spiedis, ne atvadu vārdu teicis, Jerns gaja pa silu.

Bet Eīte Kreijs palika augšā sausajā sila stāvam. Kad Jerns palūkojās atpakaļ, tas kā melns stabs stāvēja pie apvārkšņa.

Lēni Lite Kreijs' apgriezās apkārt, nogāja atkal ielejā, nolika savu nastiņu ūdens malā, novilka svārkus, un zālē nogūlies sniedzās ūdenī, cik dziļi spēdams. Tā viņš, nekā neatrazdams, rāpoja apkārt ūdenim. Tad žigli izģērbies un kails būdams, viņš satvēra dažus stiprus zarus ūdens malā, kāpa uzmanīgi aukstajā ūdenī un sataustīja pamatu. Ūdens viņam sniedzās līdz krūtīm. Uzmanīgi viņš lika kāju šurp un turp, bet tas ncļmanīja nekā cieta. Viss bij mīksts, smiltis un trūdošas lapas. Trīs reizes viņš ienira, meklēdams gar malām, bet arī tur nebij nekā, tikai slidena māla siena, pārklāta ūdens augiem.

Tad viņš atmeta ar roku. Viņš izkāpa no ūdens un brītiņu pastāvēja, iekams ķērās pie krekla. Viņš stāvēja klusi un taisni. Viņš manīja griezīgo aukstumu, kas to pēra kā smalkiem ledus žagariem. Viņš stāvēja skatīdamies ūdenī, kas to uzlūkoja klusām, skumjam acīm, itkā grūtu sirdi glabādams savu noslēpumu.

*

Zirnekļu tīkli lido pa visu zemi, un ziedu smarša un nezāļu sēklas ielido kaimiņu dārzā; un dažkārt gudra un domīga acs dabū redzēt lielo, skaisto un briesmīgo likteni, atspiestu galvu un grumbās savilktu pieri, uz mūžīgā akmens sēžam, tas zīmē smiltīs līnijas, mezglotus ceļus, pa kuriem mums cilvēkiem jāstaigā. Pītes Kreija dēka šinī aprīļa naktī nebij viņa vien.

Notika, ka šajā laikā ciemā dzīvoja kāda meiča, zemnieka meita. Viņa bij jauna un skaista un apkārtnes jauniem ļaudīm tīkama. Bet viņa līdz savam divdesmita-jam gadam bij vairījusies no tuvākas satiksmes; rell viņi gāja dejot, un ja arī viņa kādreiz tur bija, tad viegli vn rēja gadīties, ka jau pēc pirmās dejas viņa druiiui s. Ju atstāja zāli, aizjūdza zirgu un viena pati nakts laika brauca mājās. Viņai nebij draudzeņu, jauno jmcllcņn starpā; bet šajā ziemā viņa bij sadraudzējusies ar kliiNu. glītu sievu, kas bij jauna precējusies un gaidīja pirmo bērnu. Pie šīs viņa sēdēja dažreiz krēslas stundā; un kādu dienu viņa jautāja kautrīgā veidā, kā tā esot spējusi kļūt kāda vīrieša sieva, tam pilnīgi atdodoties. Kad draudzene, jautājuma pārsteigta un samulsināta, tūlīt nemācēja atbildēt, viņa, asarām acīs, stāstīja, ka viņas sirdi esot mīlestība, bet viņa nespējot sevi pārvarēt un viņai esot nepārvarama kautrība; laucinieka meita būdama un uz laukiem izaugusi, viņa zinot, kas laulība esot. Jaunā sieva viņu mierināja klusiem, nedrošiem vārdiem, apgalvodama, ka ja vien esot mīlestība, tā liekot aizmirst visu nepatīkamo.

Tomēr arī šī saruna nemainīja nekā viņas būtībā. Savā klusajā istabā viņa apraudāja savas nelaimīgās tieksmes, kaisi tai neļāva būt ne sievai ne nonnei, un ka viņa darīja nelaimīgu savu mīļoto un arī pate sevi.

Pēc kāda laika, proti šajā pašā aprīļa vakarā, pilsētā atkal bij balle. Tikko bij beidzies jauns mēness. Vairāk dienu viņa bij bijusi sliktā omā. Juzdamās balles priekšvakarā spirgta un vesela, viņa nolēma, saņemties un braukt, izmantodama labo un priecīgo prātu. Viņa cieti apņēmās būt laipna, pārs'pēt nepatiku dejot un izrādīt sevišķu sirsnību, dejojot ar mīļoto.

Zālē ieiedama, viņa to_ tūlīt ieraudzīja pie loga stāvam. Likās, ka tas viņu būtu gaidījis; tas viņu uzlūkoja laipnu un vaļsirdīgu skatu. Viņš bij cēlies no krietnas zemnicku_ dzimtas, līdzīgi tai, un viņa dvēsele bij rada viņas dvēselei, ceļa un šķīsta. Patiesā priekā viņa aplūkoja tā glīto stāvu un stiprinājās apņēmībā rādīt tam, ka to labi ieredz.

Kad mūzika sāka spēlēt un jauni ļaudis tuvojās jaunavu rindai, viņa plakstiņus nolaidusi, vairāk juta kā redzēja, ka mīļotais viņai tuvojās, tad viņa sevi pārspēja un dejoja ar to. Bet deju starpbrīdī, kad tas viņu uzrunāja, viņas^1 seja bij bāla, lūpas trīcēja, acu izteiksme bij auksta un lepna, un jaunā, glītā seja šķita ledū sastingusi.

Iii I nan i« l.i 111-. Iin pa vacllja viņu vieta, kuru viua niliu .ilsl.ijn nn ili v.r. ii.i no /.ales, gribēdama brauki lulii mfljfls.

I’li et'lnin. biidama viena ratos, plašās dabas nakts klusuma, la sakuma rādija to pašu seju, ko zāle. Abās puses ceļam bij zemi vaļņi un izpletās leznie гт pazemīgie virsu lauki: viņa jutās pāri dabai. Sēdēdama augstu ratos, viņa savu lepnumu izrādīja valdonīgā sejas izteiksmē, un apzinājās, ka ir vienīgā tik šķīsta meitene.

Ratiem naktī bez trokšņa pa smiltīm ripojot, viņa dzirdēja tālumā kādu putnu savu biedri saucam. Klusi ritošie rati to laikam bij smagajā miegā iztraucējuši. Drīz tuvumā atskanēja drošinājuma sauciens. Tuvu kopā putni pārlaidās ceļam, salda balsī sasaukdamies.

Novērsusi acis no putniem un lūkodamās atkal uz ceļu, meitene pēkšņi manīja, ka apkārtne bij baismīga un tukša un gaiss nespožas, un tukšas tumsas pilns. Viņas līdzšinējais lepnums, vientulības izjūta, vērtās bailes. Viņa atkal skaidri izjuta, ka būtu vieglāki rīkoties tā, kā rīkojās viņas māsas, nepretoties tam, ko daba reizem smaidīdama, reizēm nopietnā, gandrīz draudzīgā balsī no viņas prasīja. Iegrimdama šajā izjūtā, viņa nolieca galvu un sāka klusi raudāt.

Mīļotā tēls, kam viņa savā lepnībā bij nolaupījusi visu krāšņumu, bij atkal labs un jauks. Viņa sirdī izprata tā cēlo dabu, kas bij manāma visā viņa būtnē un viņa cienīgajās kustībās, un viņas' sirds sauca to. Viņa sarauca pieri un sāka sevi mocīt domām par to, kas viņai būtu darāms, lai varētu pārvarēt kautrību satiksmē ar viņu, ko viņa tik loti mīlēja. Viņa pārdomāja dažādus planus, kā sevi tā sakot apmuļķot. Beidzot viņa nolēma gaidīt viņa vārtu priekšā līdz rīta ausmai. Plans bij izvedams, jo viņa mājas atradās diezgan vientiiļi._ Viņai bij iemesls cerēt, ka arī viņš būs devies uz mājām pēc tam, kad viņa bij atstājusi zāli. Tad, kad viņš bus pienācis, viņa gribēja saņemties un viņu uzrunāt. Viņa vēlējās tam teikt, lai viņš tai piedod viņas kautrību; un ka viņš tai mīļāks par visu pasaulē. Cieti apņēmusies savu nodomu pildīt, viņa brauca pa ceļu 'tālāk.

Bet vēl viņa nebij tālu tikusi, kad, savu stāvokli pārdomādama manīja, ka viņā pamodās vecā spītība un nepatika. Velti viņa pulējās atturēties un viņa jau gandrīz bij vecajās sliedēs. Skaistais acu inirdzimr. Ы1 izdzisis: viņa bij sasniegusi savā ceļā to vietu, km ņ spējams sāņusi lakoties ielejā, kur, pusceļa, ne divdesmit soļu slīpā attālumā, ozolu krūmos atrodas (ioldzols, ic viua nejauši palūkojās dziļumā. Mazās ielejas mijkrēšļa gaismā vii.ia ieraudzīja blakus apaļajai, spožajai ūdens ripai gaišu cilvēka stāvu; nekustēdamies tas stāvēja un lūkojās ūdenī. Viņa ļoti izbijās, parāva grožus un gribēja jauno, ugunīgo ķēvi ar parasto saucienu uzmudināt rikšot; bet sirds viņai dauzījās kaklā, balss neklausīja, un tādā kārtā ķēve izprata, ka grožu raustīšana ir pavēle stāvēt, un stāvēja tādā pat mierā, kā gaišais zēna stāvs ūdens spoguļa rnalā un meitene, smagi elpodama, raitos.

Tad kā apgaismodama viņu pārņēma skaidrā, varonīgā atziņa, ka šī parādība nav nejauša, bet tur nolikta, iai tā viņu ved pie dabas. Viņa redzēja tēlu, cik viņš bij smalki, cēli un stipri darināts, kā auguma posmi brīvi un spēcīgi slējās uz augšu, vispirms līdz ceļiem, tad jaunā spēkā stipri briezdami, līdz gurniem, vareni kā trauksmē un gavilēs līdz krūtīm, un tad galva, kas bij noliekta. Tikai vienu mirkli turp lūkodamās, viņa dvēseles dziļumos, kur vēl mita īstā patiesība, kur Dievs un daba vēl dzīvoja skaidrā, netraucētā saderībā, atzina savas dziļākās būtības draugu, ar kuru kopā, dodot un ņemot katram savas īpatnās dāvanas, paša nepilnīgākā būtne kļūtu vesela un noapaļota. Liela prieka vilnis strāvoja viņas locekļos; viņas acis pildījās asarām, un viņa nekā vairs nevarēja saskatīt. Par visu to viņai bij klusi un skanīgi jāsmejas. Ķēve sāka vilkt, zēns ūdens malā izbijās. Bet arī tas, kas visu laiku drūmu domu pilns un galvu noliecis, bij soļojis pa ceļu pakaļ ratiem, dzirdēja šos smieklus^1.

Viņš dzirdēja un pazina šos smieklus. Viņš sāka iet ātrāk un drīz vien soļoja blakus ratiem. „Tu brauc lēni,1' viņš teica.

Viņa atkal klusi iesmējās un šķelmīgi teica: „Es gribēju lēni braukt, lai tu mani varētu panākt. Tev taču vēl svārki bij jāuzvelk.“

Tas neklausījās vairs tālāk viņas runā. Viņš domāja, ka tā būs, no zāles iziedama, redzējusi, ka arī viņš posās pēc saviem virssvārkiem. Bet no viņas balss skaņas tas manīja, ka pienācis īstais brīdis, tas bij ļoti laimīgs, un viņa sirds gavilēja.

I 'iiliи Min mmI.ii м/licis, viņš Rāja blakus un runāju l<in ni .h iI lii.inci prom?“

I*.I In *1*1111.1 kādēļ Isti?“ viņa teica.

..I •• <I*hii.ijn. I,и mēs varētu te satikties."

„Та ...........mis, tu esi gudrs zēns un tev nav vairs

Ilgāki jnlcl in.in blakus. Nāc, lec iekšā!" viņa sacīja.

Viņa apturēja ķēvi, un viņš atsita ratu ādas segu.

IIrt pirms iekāpšanas, viņš apcerēja, ka būtu pareizi drusku palepoties. Šis būtu īstais brīdis palepoties, tas domāju, lai viņas trauslo dabu vēlāk nenomāktu apziņa, ka viņas mīļais nav pietiekoši lepns un atstājis nestodītu biežo noraidīšanu. Viņš sacīja lēni un mierīgi, itkā tas būtu pats par sevi saprotams: „Tādu seju, kā tu pirmīt zālē rādīji, es vairs redzēt negribu. Es braukšu ar tevi, jn būsi piekļāvīga."

Viņa pamāja ar galvu uz viņa pusi un smaidīdama leica: „Kāp tik iekšā, labums būs tāds, kā tavi nopelni." Un viņa uzlika savu roku tam uz pleca.

Viņš iekāpa un, ne vārda neteicis, izņēma grožus viņai no rokām. Viņa bij mierā, atspiedās un teica: „Brauc lēni!"

„Kadeļ?" viņš prasīja.

„Tik gudrs būdams to vēl nezini?"

„Zinu," tas teica, „lai mēs ilgāk būtu ceļā."

Tā teikdams, viņš to apkampa un sirsnīgi skūpstīja, un no šī brīža tā bij viņam laba sieva. Viņš turēja grožus; bet viņa vēlējās kā braukt, ātrāk vai lēnāk.

* *

*

Ātri nabaga zēns ūdens malā apmeta drēbes un uzkāpa augšā, kur patlaban pazuda rati ar abiem laimīgajiem jauniešiem. Vēlreiz viņš palūkojās atpakaļ uz ciemu. Plašā kāpa, ko bij savandījuši un dzīvodami nolīdzinājuši viņa senči, vāji atmirdzēja.

Tālāk viņš par to vairs nerūpējās, bet gāja taisni cauri silam, virzienā uz divi zemajiem ozoliem, ar platajām lapotnēm, kas auga krustceļos. Zem viena ozola stāvēja gaidīdama Trīne Ķīla, jaunākā kalpone, tāpat nastiņu padusē, par daudz īso iesvētāmo kleitu mugurā. „Kur tu biji?" viņa teica.

Vliiš neatbildēja, bet ttilil jautāja: „Vni ln |m||> nu nopietni uribi nākt man Mz?"

им

„< i ribu," viņa teica, „kādēļ кап ne? Klauvi ПК n паЬаки priekšnieks, viņš patur manu algu pats vai ,m nogulda to draudzes kase, tādēļ, ka es esmu izaui’.ii.i na bagu mājā; un tad viņš prasa, lai esmu pateicīgi, la in esi ar mieru ņemt mani līdz, tad es došos ceļā un 'nn KI> ai darbu Hamburgā. Bet kur tā atrodas, to es nezinu. Man tas ari man vēl labāk jāiesaiņo.“ Ceļos nometusies, viņa sakārtoja darba drēbēs, trīs kreklus, trīs pāri zeķu un pāri ādas čību._ Tad_ viņi gāja kopā pa pakalni. No inn guras puses pūta vējš, sakaltušas ozolu lapas un smiltis riņķoja ap tiem. Lejā kāpdami, viņi pakalna otra pusē, pasargātu no vēja, redzēja Tīša Tīsena pajūgu. Iemaukti karājās un zirgi pie vaļņa ēda zāli. Ērtajā sēdeklī gulēja miegā sakņuņis Tīss Tīsens. „Mosties, Tlss!“ teica Pīte Kreijs. Ķīlu Trine arī ir te, viņa grib braukt līdz. Lai paliek runāšana, Tīss, tā neko nelīdzēs! Vispirms mēs gribam nokļūt Hamburgā, un tad jau redzēsim, kur paliksim.

* *

#

Dažas, dienas pēc Lieldienām, kad drīz bij jāsākas skolai, tēva mīļākais un lepnākais dēls Hinrichs teica tam: „Zini, tēvs, tas puika Jērus, tā savādi muld: man tā liekas, ka viņš negrib iet skolā; viņš taisās palikt mājā. Viņš taču ari nevar palikt zemnieks, kur tad tu dabūsi tik daudz māju? Tev katrā ziņā ar viņu jārunā.“ Kad tēvs Jernu pasaucis tam noprasīja, tad tas atbildēja, ka gribot palikt mājās un strādāt. Viņš nepiekāpās arī tad, kad tēvs to rāja un beigās pat ar pātagu nopēra. Sava nodoma iemeslus viņš neminēja.

Bet vakarā, kad viņš bija apgūlies savā kambarī, kurā pēc 'Pītes- Kreija aiziešanas tas mita viens pats, ienāca pie viņa Vītene Gudrā, gribēdama to mierināt un lūdza, lai taču viņai pasakot, kādēļ tasi savu nodomu grozījis ; viņš taču tik ļoti gribējis ko mācīties. Sākumā viņa no tā nevarēja izdabūt ne vārda, tik stipri un karsti viņš raudāja. Vēlāk, pa grūdienam, nāca gaismā viss, ko viņa jau bij nojautusi: Visu nedēļu neesot_ bijis neviena, kas pielūkotu kumeļus, ja viņš pats to nebūtu darījis. Un pir-niais puisis padalīšot trakus un samaitāšot visus /.linus, tos kājām spmlums, ja viņš šad un tad neieiešot stalli Hrunājam Jau lagud pie ceļa esot brūce. Flte Krcijs Jau nu ari vieniner neesot visu kā nākas ievērojis, bet |нч ta aiziešanas, un ja nu viņš arī vēl aiziešot, būšot pāvi sairi briesmīgi.

Kad viņa to mierināt gribēdama viņa asos matus glāstīja, teikdama: „Ir jau viss labi, neraudi tik vairs, manu mazo puisīt,” tad viņš sāka raudāt vel stiprāk un teica saraustītā balsī: „Tu laikam domā ... ka es to daru labprāt:... Nu es vairs nekā nevarēšu mācīties. Netikšu nevienai grāmatai klāt! Tagad es palikšu tāds pat muļķis, kā visi citi.”

Otrā dienā agrā rītā Jērus Ūls uzvilka Fītes Kreija atstātos zilos lina_ staļļa svārkus. _

Viesulis sagrāba Ventorfas bērnus, aizraudams svešumā to, kas bij palicējs un aizsizdams durvis deguna galā tam, kas gribēja doties svešumā; algādža dēlu tas izmeta kailajā silā, rādīdams viņa dzīvajam garam miglainajās tālēs pasaules_dārgumus un varenību, bet kunga dēlam nometa pie kājām zilos linu staļļa svārkus.

VII.

Otrā rītā Jerns uzvilka tos staļļa svārkus, ko Fīte Kreijs savās dusmās bij metis pret sienu.

No šī brīža viņš netiecas vairs uz skolu, kuras mācību plans viņam nekā jauna vairs nesniedza. Iesvētāmo maeiba, kur kāds čakls un laipns vīrs cēla priekšā veco baznīcas gudrību, tam bij nesaprotama un tādēļ arī viņu mocīja, /.eiis ar praktisko un skaidro prātu nevarēja sa-prasl ik- grēku, ne žēlastību, ko tur mācīja, jo viņš visu attiecināja uz Oļiem un uz ciema apstākļiem. Grēks sākas parak vēlu, un apžēlošana pārāk drīz. Grēks sākās tikai ar zagšanu, laupīšanu un slepkavošanu, un apžēlošana bij tul11 rokā, jo proti: ja tik kāds savu grēku „meta uz to Kungu." .lems Ols nespēja šo mīļo Dievu saprast. Dievs viņam rādījās but nepraktisks aprēķinu cilvēks, kas savā istabā sēdadarns, lepni turēja grāmatas kārtībā, bet laukā viņa ļaudis to nejēdzīgi krāpa.

Saimes ļaudis viņu labi ieredzēja: viņi to turēja sev līdzīgu. Tomēr bij kāda grūtība, viņš gribēja būt pārāks pār tiem: lai viņi sajustu bijību viņa priekšā, un viņa dēl katrs darītu savu darbu. Viņš tiem bija mīļš, turēdamies pie tiem un viņu darbu darīdams, bet arī netīkams, jo ik-reizes tūliņ manīja, ja tālu laukā apstājās arkls, vai meitas, pie govīm sēdēdamas^ pļāpājot aizmirsa slaukšanu. Lieliem soliem viņš tad šķērsoja lauku, rokas kabatā sabāzis, itkā viņam tur nejauši būtu gadījies iet; viņš izlikās ļaunu nedomājam un smējās. Savās sarunās tie viņu saukāja par landfogtu un daži teica: „Tas; ir tālpētis“. Bet viņu izsmiekls to neskāra, ja tik lopi un zeme Ulos dabūjasavu tiesu, pārējais tam bij vienaldzīgs. Tālāk viņa rūpes nesniedza; tālāk viņš nedomāja. Tas bij ieguvums visai dzīvei, ka jau agrā jaunībā viņa prāts bij ievirzīts aptvert kautko lielu.

Tādēl_arī divi gadus pēc iesvētīšanas viņa augstākais piemērs bij vecais zemkopis Vilhelms Dreijers. Viņš

Ml к I'........ шип |rl< pavisam bez kā, četrdesmit gadu

Mil nu laupiri il/ivuiis, un tagad, būdams pāri septiņ-• .nulli in puv и11iu vecuma dienas skai'sltā mājāciema 11 la mala lau radiem viņš bij naidā ar Klausu Ulu, un nr svēli Inaia in un uzlūkoja viņa vecākos bērnus. Gutf-iain. ve11gani ai un viņš vienmēr bij lūkojies pasaulē un las pa/ina šo muļķības, vieglprātības, mazdūšības un ••liktas sirdsapziņas kopoto nemieru, kasi beidzot ņem galu nelietība, ļaunumā un iztmisumā. Vecais ar gudro, bezbardaino seju un iesirmajiem matiem, kas sniedzās viņam līdz apkaklei, ar pāris lēcieniem bij pāri krietniem grāvjiem, kad ar savu aso skatu: manīja tīrumā garo lernu, stāvēja tam blakus, augsitā un apdomīgā balsī jau-ladams un mācīdams pārbaudītas zemkopju gudrības; Jerns klausījās tā, kā pat baznīcā reti kāds klausās. Šajos gados tas bij viņa evaņģēlijs. Strādāt un sātīgi dzīvot, taupīgi un gudri saimniekot — tā bija viņa priecāšanās „lielā prieka".

Kad daudz gadus vēlāk viņa ceļš gāja gar Olu laukiem, un kāds no viņa bērniem gāja tam blakus, tad viņš dažkārt, spieķi pacēlis, rādīja gabalu aramzemes: „Palūk, dēls, tur trešajā platumā; tur vecais Dreijers man mācīja ap vagot." Un citā reizē: „Redzi, dēls, tur kur tagad aug pupas, tur es pirmo reiz pats nopļāvu gabalu labības; un netālu no tās vietas no vecā Dreijera mācījos kāpināt izkapti. Toreiz man vēl nebij septiņpadsmit. Kvieši sāka dīgt, bet strādnieku trūka. Vecais toreiz teica; „Tev pašam, Jēru, jāķeras klāt." Uti kad es biju sācis, viņš nāca pats ar savu izkapti, tā bij sarūsējusi, bet viņš pļāva kopā ar mani līdz saules: rietam. Un viņa izkapts bij spoža. Vēlāk viņš smiedamies teica: „Es negribēju tev palikt iepakaļ." Un es smējos pretī, sacīdams: „Es negribēju Jums palikt iepakaļ." Visu savu mūžu neesmu tik cieti gulējis, kā tajā naktī."

Tēvs un brāli viņu ienīda arvien vairāk. Viņš tiem bij ikdienas ļaunā sirdsapziņa. Nedrošība spriedumos, kada sešpadsmit gadu vecumā mēdz būt jauniešiem pretī pieaugušajiem ģimenes locekļiem, pasargāja to no atklātas necieņas izrādīšanas. Taisni otrādi: viņš kautrīgi no tiem vairījās, neatbildēja ne vārda, kad tie viņu izsmēja, un nosarka, kad tic nolūkojās, kā viņš strādāja darbu, ka's tiem būtu bijis darāms. Bet taisni šī kautrā, nospiestā atturība modināja viņu dusmas, itkā tie tur suskulilii slēptu apsūdzību.

(iadijas, ka viņš kādreiz gāja no mājas uz šķinu, zilgani pelēkās darba drēbēs karājās uz viņa izstīdzējuša un kalsnā auguma; bet tēvs, ratos sēdēdams, bij ceļa uz pilsētu; pacēlis pātagu, tas vecākajiem dēliem rādija jaunāko, saukdams savā mīkstajā, pilnskanīgajā un smieklu pilnajā balsī: „Tas tik ir vīrs! No tā tik būtu iznācis īsts landfogts! Ja man kāds maksātu desmit dālderus, tad es arī to lempi neņemtu sev ratos bļakus braukdams uz pilsētu! Vai tāds ir Olu saimnieka dēls?“

Kad tēvs bij aizbraucis, Ansis teica: „Es domāju, ka es papūlēšos tikt Oļos par saimnieku. Meitenes tu neciet, visu mūžu tu paliksi vicnjūdznicks, čāpa un darba zirgs. Paliec mājās te pie manis! Es tevi uzturēšu, cik labi vien In pats gribēsi, un apkopšu, kad būsi nostrādājies līks.“

Bet liinrichs īsi noteica: „Nākošajā gadā iztiksim ar vienu kalpu mazāk un algu varēsim nodzert."

Vakarā Jerns un Elzbe ar Vīteni sēdēja istabā pie vidējas ejas. Pēdējos gados Vītene bij tapusi daudz klusāka un nospiestāka, sevišķi no tās dienas, kad Eīte Kreijs savus pārmetumus izkliedza pa visu pagalmu. Viņas iedomu spēja bij tik stipra, ka viss, ko viņa savā dzīvē bij redzējusi un dzirdējusi, tēlu veidā nostājās ap viņu, tikpat skaidrs un nekad nobālēdams, un viss likās notiekam šinī acumirklī. Agrāk, kad viņa vēl bij jauna, jaunība un dzīves prieks palīdzēja valdīt šos tēlus, kas bij ap viņu; gaišos un priecīgos viņa spēja_ nostādīt priekšplānā, bet tumšos un bēdīgos nobīdīt malā. Bet pamazām, vecumam tuvojoties, tumšie traucās uz priekšu. Stundām ilgi, kamēr čaklās rokas darbojās, viņa varēja ar bēdīgu un klusu seju, mēmi lūkoties savā priekšā. Šajos brīžos viņa staigāja pagājušās dienās, no teļa pie tēla, redzēdama, kā ļauns darbs vienā dienā izposta ģimenes laimi, ka smagas rūpes gadiem ložņā pa namu, kā mīļas, skaidras acis pildās asarām un cieta seja uzliesmo mežonīgā naidā. Viņu kautkas vilka pret pašas gribu no tēla pie tēla. Vēlāk, kad viņa dzīvoja mierā klusajā Hēzhofā un nāca vecākos gados, tēli tapa bālāki un ciešanas mazinājās.

Truls un bezjūtīgs Jerns tur sēdēja, bij līdz nāvci^ noguris no smagā darba, runāja niaz un drīz devās gulēt.

Tie bij nepiemēroti biedri mazajai, dzīvības^1 pilnajai

I l/lici; hr мы izteiktā doma: „Маи kautko vajag mīlēt, viņa lapa arvien stiprāka, karstāka nn skaidrāka.

Vecākie hrali bij salūguši draugus priekšējas mājas i labas. I lažas pavieglas meičas ari ln.i ieradušās. Kad no priekšnama līdz klusētājiem atskanēja skaļš sauciens jeb apspiesti meiteņu smiekli, bērns pacēla skaisto tumšo galvu ar kuplajiem, matiem, jaunības zieda maigajam līnijām, un. nemierīgi lūkojās uz durvju pusi.

Jerns bez trokšņa mainīja savu stāvokli jeb izteica kādu domu, lai viņas prātu novērstu no durvīm. Bet viņa nemierīgi piecēlās un staigāja no loga uz durvīm. Dažreiz viņa, durvis pavērusi, lūkojās ara. I ad no galda puses atskanēja abas bailīgās balsis: „Hlz.be, paliec tepat! Idzbc, taisi durvis cict!“ Liektu galvu viņa atgriežas pie galda un domāja: „Kaut taču es beidzot būtu liela, kaut lāču beidzotbūtu liela!“

Visu svētdienas priekšpusdienu Jerns nostradaja staļļos, un iegājis istabā paskatījās, kur palikusi masa. Tikai vakarā, kad viņa bij nogājusi pie draudzenēm viņas vc cumā,_tam atlika trīs, četri Stundas no darba brīvas. Tad viņš sēdēja vai nu savā kambarī, vai pāri ceļam pie Jas-pera Kreija zemās mājas sienas.

Jern Ūl! Kas veidoja tevi šajā laikmetā, kad cilvēka gars ir vaska mīkstumā un gaida, ka kāds to veidos? Kas tevi vadīja šajā laikā, kad vecāki mūs vairs nespēj saturēt un citi ļaudis netver grožus, tie šļūc mums pakaļ pa to ceļu, kas ved uz dzīves tirgus vietu, tur, kur liktenis tik nopietni jautā: „Kāda ir tava vērtība?14 Jo dzīvē ir tā: Visos dzīves posmos mums ir pasūtīti padomnieki un vadītāji, vecāki, skola un likumi, piedzīvojumi, sievietes, rūpes un trūkums; bet laikā, kad ziedoņa vētras joņo pāri jauno, ļoti slaiko koku galotnēm, tad mēs esam. bez atbalsta un padoma. Kas tā bij par krakstēšanu! Kā lapas klīda? Mūsu dvēselē ir rētas un zaros kailas vietas.

Praktiskajā darbā visās lietās Jcrna Ola skolotājs bij vecais Dreijers; Jaspers Krcijs viņu vadīja pa vispārīgās dzīves gudrību plašājiem laukiem, kuros nav iemītu ceļu. Klauss Uls sēdēja krogū, runāja gudrus vārdus, zināja un izprata visu. Viņa dēlam bij jāiet pie mazā, sprogaina Kreiju Jaspera un tur salmu jumta paspārnē viņu vadīja uz patstāvīgiem pārdomām, tur viņš smēlās pirmo dzīves gudrību. Bet šo stundu nozīme bij jo liela, jo šeit satikās zēna un vīra gadi, tādēļ ka vii.ii viens otru prata cienīt un tā viņi tieši un godīgi izmainīja domas. Kur mēs visvairāk mācījāmies? Skolās? Priekšlasījumos? No profesoriem? Visvairāk mēs mācījāmies iedami plaša laukā, mēģinādami pacelties spārnos, cik labi spēdami.

Jasperam bij savi piedzīvojumi pagatnē, kā jau visiem Kreijiem. Jaunos gados viņš bij bijis augšā Vācijā, tas biļ tajos gados, kad tauta trauksmīgi prasīja, lai tai ļauj līdz-valdīt. Kreiju Jalspcram nebij laimējies palikt vienaldzīgos skatītājos. Neitrāliem būt, tas Kreijiem nav vēlēts. Mazliet iekarsis, mazliet bez elpas, mazliet apjucis, īsi sakot, tāds, kā no dejas zāles izvilkts, kas drusku paskatās apkārt un iet tālāk, itkā nekas nebūtu noticis: tāds viņš atgriezās Vcntorfā.

Ja viņš būtu palicis vecpuisī, jeb precēšanos pavilcinājis, tad viņš droši būtu par jaunu devies svešumā, ar labam veiksmēm kautko uzsākdams, varbūt būtu pat tapis turīgs; bet, savas nožēlojamās atgriešanās iespaidā, viņš apprecējās, un neskaidri apzinādamies, ka grib slevi iegrožot, ievemja kādu visvienkāršākās dabas meiteni, kas tik loti bij saistīta ar Sant-Maricnu, ka nevarēdama vairs saredzēt tēva mājas skursteni, jau ilgojās pēc dzimtenes. Nāca bērni; nāca slimības; sukas ikdienas rūpes. Viņš bij algādzis Oļos un sen zināja, ka tas nekas cits- arī nc-bus. Ziemā, bezdarba laikā, viņš sēja viršu slotas, sukas un zirgu susekļus; arī ārēji viņš bij tapis kā visi citi.

Bet reizumis vecais nemiers izlauzās. Katros bērnu svētkos uz rīta pusi, kad viņš bij pateicis savam kaimiņam Klausām Ulam galīgo patiesību acīs un pareģojis bēdas un nāvi, viņš sāka dziedāt veco dziesmu, ko bij dziedājis iedams pa Ceilas ielu Frankfurtē, un vēlākos gados, kad biļ reichstags jāvēl, viņš bij apstaigājis sešas vai astoņas mājas, kur mita ļaudis, kas nesaprata vai bij vienaldzīgi pret politiku, apmācīdams un asinādams viņu garu.

Arēji viņš bij kā pārējie; bet iekšienē viņš vēl loloja vecās, raibās domas. Tā kā šīs domas bij stiprā pretstatā pieticīgājai, rūpju pilnajai īstenībai, tad viņam bij jāizšķi-ras, vai nu ar rūktumu sirdī lūkoties pasaulē, padarot dzīvi skābu sev un savējiem, vai ar labu un smaidīgu humoru izsmiet savas kļūdas, jādelēt pa ci'tu laukiem, un katram īpašniekam sacīt, cik ačgarui tas ved savu saimniecību.

Dažu labu svētdienas vakaru, sēdēdami zemajā paspārnē viņi pārrunāja pasaules gaitas. Sieva sēdēja istabā pie vaļējā loga, bērni atgriezās no rotaļām Ringcls-liernā un klusu gāja pie miera. Vecākais dēls, Augusts, kam bij grūta valoda un skolā neveicas, sēdēja uz krēsla pie durvīm, visapkārt tam bij baltās skaidas un viņš drāza veļas knaibļus un desu irbulīšas un tirgojas ar tiem uz savu roku. Viņam bij mātes aprobežota daba, un viņš neinteresējās par to, ko tēvs ar Лепт Ulu pārrunāja. Pēc savas iesvētīšanas viņš baznīcā nebij bītls, nebij arī nekad vairs ielūkojies avīzē vai grāmata < iat īgi viņš iztika ar to, ko bij mantojis no senčiem un ai to, ko redzēja un dzirdēja tirgodamies. Tādā kaita savus gaia speķus taupīgi lietādams, un virzīdams tos u/ lietam, kas bij viņa tuvumā un divu jūdžu apkārtne, visu pareju, piemēram: reliģiju, polītiku, dienas notikumus uo sevis nost bīdīdams, viņš pamazām ieguva skaidru skatu par lietam, kas mazumā bij tam ienesīgas; velak viņš uzturēja sevi un savu ģimeni un. netapdams ne ļauns, ne bezdievis pārspēja daudzus savus skolas biedrus, kas gan daudz zināja, bet izraustīja sevi uz visam pusēm, dalīdamies par katru jaunumu, kas avīzēs bij izlasāms vai ciema ielā saklausāms.

,,Jern,“ sacīja Kreiju Jaspers, „kas ir rakstīts Vecajā Derībā? Protams, tu to nezini! Jūs Uli to nezinait. Tur ir teikts, ka ik pa piecdesmit gadiem visa manta tiks par jaunu sadalīta! Jūs Uli pardaudz ilgi sēdiet uz savas zemes; tagad mūsu Kreiju kārta reiz iesēstiets jūsu trek-nājās mājās. To es tev saku: mēs jūsu sētās saimniekotu labāk, kā jūs mūsu smiltainē. Jums reiz vajadzētu tikt smiltainē par saimniekiem, Jcrn! Iedomājies vien kā būtu, ja tavs tēvs brauktu ar suņu pajūgu. Patiešām! Tad ' viņš iebrauc manā pagalmā: „Kreija kungs priekšā,

Kreija kungs pakaļā.** Tad es viņu aplūkoju no galvas līdz papēžiem un nosaku: „Man nav laika krauties ar tādiem niekiem, ej pie manas sievasi, Ul!“

Sieva sauca no istabas: „Jasper, tu palaid muti.**

„Mierā, Trine! Redzi, Jern, ja tu nostājies pretī vakara vējam un muti ieplētis ķer iekšā, cik tev nepieciešams iztikai, tad neviens tev neteiks: „Hallo, ej nost! Tas mans vējš!** Bet ja tu nostāsies un vaiga sviedros sāksi ar lāpstu rakt zemi, lai varētu paēdināt pats sevi un savus bērnus, tad ļaudis teiks: „Ej prom! Tā ir mana zeme!**

Dievs ir devis tiesību plaušām un vēderam tikt apmierināmiem. Ja tev ir apģērbs un pārtika, tad esi miera. Ja kāds grib iemantot vairāk kā pārtiku un apģērbu, tad nevajag likt tam šķēršļus ceļā.“

„Tā gan,“ teica Jērus, „bet es nespēju to līdz galam izdomāt."

„Nespēj? Bet tavs deguns taču ir diezgan garš un domīgs. Vai zemes nav diezgan un vai valdība nav kā stiprs vīrs? Cik daudz Slesvig-Holšteinā ir zemeis, ko slikti apar? Tā dotu divreiz lielāku ražu, ja tā būtu strādnieku rokas."

„Tev nevajag jau* tūlīt domāt," teica Jems, „ka visi strādnieki būs čakli, taupīgi un sātīgi. Vai tad tu esi aizmirsis, kā tev gāja ar tām 1200 markārn?"

.,Puika, kas te ies runāt par veciem laikiem!"

„1л!“ sacījia Jerns, sizdams ar savu slaido roku uz ceļa. „Ja es šodien saņemtu 10.000 mārku, vai tu domā, ka es kaut vienu mārku izlietātu nevietā, kaut man arī ir tikai septiņpadsmit gadu?"

„Paliec miera," noteica Kreiju Jaspers, „runā ko citu."

Te no gultas puses istabā atskanēja stipra dunoņa, kā pērkona rūciens, kad vakarā tuvojas negaiss. Tūlīt pa logu izliecās naktsjaka tērpusies Kreiju Trītie. „To es tev pavisam skaidri izstāstīšu, Jern."

,,Nu_tik klausies!" teica Kreiju Jaspers, pamādams Jernam Olām ar galvu.

„Mēs patiesi mantojām tās 1200 markas no mirušās krustmātes Trīnes. Viņas māsa, vecā Frīne, vēl dzīvo. Mēs paši aizgājām naudai uz iecirkņa tiesu pakal, to es * zinu, ik-tā tas būtu vakar noticis: viņš bij iesējis skaistus zelta gabalus un dālderus kabatas lakatiņā. Pie Guden-dorfas nosēdāmies viršos un naudu pārskaitījām; jo iecirkņa tiesā mums tā nozibēja tikai gar acīm, kad mums to skaitīja priekšā.

„Nu nekas, sākumā viņš bij tīri prātīgs. Bet pēc dažām dienām es nomanīju, ka viņam vairs ēdiens neiet pie sirds, dažreiz viņš pašā darba laikā pārskrēja mājā, atrāva lādi vajā un skaitīja naudu. Naktīs viņš nevarēja gulēt.

Tā tas turpinājās astoņas diena» un tapa arvien ļaunāki. Stundām tas gultā sēdēja sēdus; beidzot tas cēlās

augšā un uzsēdās lādei virsu. Es aizmigu par jaunu. Kad es ritam austot atveru acis, viņš sēdēja uz lādes, to es tev saku, pa pusei apģērbies Un ar lielo cirvi klēpī.

„Nu, tu gan vari iedomāties, ka man palika bail. Es bijos, ka viņš nesašķobās prātā un pierunāju viņu nest naudu uz krājkasi. Tad tam nebūtu vairs iemesla baidīties; viņiem tur esot dzelzs naudas lāde ar septiņpadsmit atslēgām, un ko es vēl viņam neicgalvoju. Sākumā viņš ilgi nebij mierā; beidzot viņš toiuci lo aiznesa nn saņēma mazu dzeltēnu grāmatiņu.

Bet nu tik bēdas sākās. Ko es cirlu ši cilvēka dēļ, Jcrn! Vienā gabalā viņš lasīja šo granulu un stāstīja, ka viens teikums spļaujot otram seja. Visam pamata esot krāpšana, un vispār, ja tā liela bulu godīga, tad granula būtu vismaz dziesmu granulas bic/.unu, nevis lada lupatiņa vien. Beigās, kada nakti, kad viņš uzcelies meklēja grāmatu, un to tūlīt neatrazdams, man uzbruka, sacīdams: Es esot to nozagusi. Tad es viņam devu padomu: Izņem naudu. To viņš ari izdarīja.

Bet nu. Jēru, ko tu domā? Dzēra! Sita trumpas, kliedza, strīdējās ar mani, ar Olu, ar skolotāju Petersiu bērnu dēļ, liela brēka mājās. Vai tu vēl atceries, kā tu stāvēji mēslu kaudzes galā pie Uliem, vicināji grābekli ap sevi un kliedzi vienā gabalā: „Es esmu Kreiju Jaspers no Ventor-fas!“ Un vai tu vēl atceries, ka tu atgriezies no pilsētas ar vīnu kasti mugurā un gribēji noturēt politisku sapulci? Mēs —. vīns un politika! Un vai tu vēl zini, kā tu siti ar naudas kuli pa sētas stabu kliegdams: „Kreiju Jasperam tik ir nauda!“ Tas tik bij gads, Jern! Es dzīvoju vienās bēdās un bailēs. Vēlāk, kad nauda bij nodzīvota un viņam par to vairāk nebij jārūpējās, un kad viņš zināja, ka tam atkal jāstrādā, tad jau varēja ar viņu atkal tīri labi iztikt: viņš gādāja atkal par sievu un bērniem, kā jau kristīgs cilvēks. Fjītc toreiz bij pieci gadi vecs, Jern. Ak, Jern, diez’ kur Eītc tagad mīt!“

Viņa aizcirta logu.

„Esmu ar mieni derēt,“ teica Kreiju Jaspers, „ja kāds viņai teiktu: Te būs tas 1200 markas un te tas notikums ar šīm 1200 markām, tad viņa ņemtu notikumu. Es reizēm esmu augstprātīgs, Jērus, un sevišķi augstu nevērtēju Trīnes gara spējas. Bet kad es par šo lietu domāju, un sevišķi, ja viņa man šo stāstu no jauna ceļ priekša, tad es

esmu pieticīgs vīrs. Tas man nāca pārāk pēkšņi. Bija arī par daudz: 12G0 mārku. Es nebiju sagatavots. Kad nomirs otrā krustmāte, kas jau ari ir ap astoņdesmitiem, tad tik tu manīsi, kā es ar naudu protu rīkoties.'*

„Ievēro, labi," teica Jērus, „tad tu atkal būsi bailēs, un gribēdams tikt no šīm bailēm vaļā, tu to atkal nodzersi."

„Ко?" sacīja Jaspers Kreijs, kā sodīdams plati uzlūkoja savu sola biedri. „Ar laiku jau nāk ari prātiņš!"

„Daudziem," teica Jerns, „bet ne jau visiem." Smagu domu pārņemts, viņš noskatījās uz Uliem otrpus ceļa, melnalkšņu un papeļu ēnā.

Tā runādami, viņi pavadīja dažu vakaru. Kā divi nevienādi suņi, kas kopā skrien pāri laukam. Kreiju Jaspers arvien papriekšu, visur degunu bāzdams un skali riedams. Jerns Ills viņam pakal, ņurdēdams un dažreiz lādinādams un vienmēr skubinādams' būt uzmanīgiem, modriem un apdomīgiem, tāpēc, ka tas otrs bij tāds kauslis. Jerns Uls ir palicis vienmēr tāds pat uzmanīgs un apdomīgs.

Tad, krēslai iestājoties, lielais: puisis ar abām meitām pārnācu pāri ceļam. Lielais puisis — Harke Sīms, kas vēlāk tapa par dzelzceļa sargu un aizkavēja nelaimi pie Hamburgas, skriedams vilcienam pretī ar degošiem svārkiem rokā, apturēdams to mazu gabaliņu no salauztās sliedes, šim Harkem Sīmam bij harmoņikas padiuisē, un viņš norīkojās uz sola, kaut arī viņa roku kustības bij ierobežotas^ Meitas nometās zaļajā zālē ceļmalā. Un Harke Sīms spēlēja, galvu slmagi taktī kustinādams un acis aizvēris, un viņš izskatījās tik dumjš, ka viņš nekad nespētu veikt ātri darāmu darbu.

Tad viņi aprunājās par kaimiņu labību un kaimiņu meitām. Tad par skolotāju un mācītāju, tad runāja par Hamburgu, pēc tam par ķēniņu un beigās, par nāvi.

Meness spīdēja papeļu zaros, un pāri ceļam tecēja zebiekste. *

* *

Šinī pašā vakarā stundā kādsi jauns cilvēks sēdēja Hamburgā kādā ielā ar augstiem namiem, tuvu Pētera baznīcai, kādā grāmatu veikalā, vecākais māceklis, kas pēc pabeigta dienas darba palicis veikalā, lai apkalpotu vēlinos pircējus. Māceklis bij kāda Lineburgas sila mācītāja dēls, brīvībā izaudzis, tas agri bij jau sanīdies ar latīņu valodu. Bet vācu grāmatas viņš lasīja mīlu prātu, sevišķi raibākās. Tad tēvs viņu bij nodevis grāmatu piekrautajā veikalā pie Pētera baznīcas. Viņš labprāt bij tur iegājis; bet drīz tapa redzams, ka ari šis vēl nebij viņa dzīves ideāls. Grāmatu bij pārpilnība, viņš drīkstēja arī tās daudz kravāt, un vakaros viņš drīkstēja izmeklēt tīkamu grāmatu un to lasīt; bet pāreja Iruka; varētu teikt -- īsto grāmatu sējumu: plašais sils un tinušus sienaugšas un rotaļu laukums pie smilšu paugura. I ml jauno puisi satvēra negantas ilgas pēc mājām.

Tā tad arī šinī vakarā viņš sēdēja veikala dibenā, dziļākajā stūrī, nošķirtnē, kas radus trepju slīpumu un lasīja grāmatu, kam bija virsraksts: „Zvirbuļu Ielas kronika", to bij sarakstījis Vilhelms U’abe. nu viņš lasīta viena lasīšanā, un viņš vairs nebija I lanibui ga. viņš bij tālu un Pētera baznīcas, viņš rapas ber/.a, vaļņa mala. un lūkojas pāri plašajām laukam uz tuvāko baznīcas torni. Te kāds vēra veikala durvis, un kāds jauns strādnieks, viņa vecumā, pelēkas darba drēbes, spēcīgs, plecīgs puisis, ar apaļu, svaigu seju, apņēmības pilnam acīm un iesārtiem matiem, stāvēja pie galda lūkodamies uz viņu: Kad line-buricietis lēnām piecēlās, pircējs nolika uz galdu krietnu grēdu sudraba, teikdams: „Par šo es gribu pirkt grāmatas."

„Grāmatas?"

„Protams, grāmatas! Grāmatas! Vai jus varbūt būtu dzirdējis, vai kāds zināms Teodors Storms ir sarakstījis grāmatu?"

„Storms? Ir gan. Viņš rakstījis noveles."

„Vai noveles? Man gan nav zināms, kas tas ir; bet man bail vien ir, ka tas nebūs tas īstais. Teikšu jums skaidri un gaiši. Es esmu šeit Hermaņa ielā kādā veikalā iznēsātājs, un es gaidīju, kad varēšui jūs vienu satikt. Lieta šāda: manā dzimtenē mums bij kalpone, īstenībā viņu sauca Penna, bet viņa bij tik nejēdzīgi gudra, ka neviens to nesauca citādi ka Vītene (iudrā. Šī Vītenc Gudrā tad nu apgalvoja, ka kāds Štorms un Mīlenliofs gribējuši kopīgi rakstīt grāmatu. Viņas gan par šiem ļaudim nebij nekādas augstās domās, bet ja viņi to tomēr būtu uzrakstījuši, šo grāmatu es gribētu pirkt. Un te ir nauda. Pavisam seši prūši."

Māceklis Pētera baznīcas paēnās, apsēdās uz kantora

sēdekļa un lielām acīm aplūkoja savādo pļrcēju. „Storms un Mīlenhofs? Par ko tad grāmatā vajadzētu būt runai?"

„Nu... īsi sakot... kā tikt gudram un bagātam. Tā tās lietas."

Zellis no Lineburgas sila piecēlās un skapi teica: „Tādas gan nav. Nav! Visādas ir! Bet no grāmatas smelt gudrību? Dažas grāmatas jūs padarīs stulbu, to es jums saku. Un citas lasīdami jūs sajuksiet. Dažas liks jums bēdāties, dažas smieties. Citas arī spēj dažos jautājumos ap-maeit, tas arī ir tiesa. Bet kā tikt pie gudrības un bagātības? Nē, šādu grāmatu gan nav ... Ko Storms rakstījis? Uzgaidiet drusciņ . . . Tā, redziet, te bus viena. Šo grāmatu viņš uzrakstījis. Tic ir stāsti par labiem, dziļiem un sapņainiem ļaudīm. Viņš pieder pie mūsu lielākajiem dzejniekiem.“

Pircējs, zobus sakodis, noskatījās uz veikala galdu. „Tad jau Vitenci būs bijusi taisnība, ka no tiem nekas krietns nav iznācis."

Lincbui ģictis pastūma grāmatas, kas bija viņa priekšā, atpakaļ. „Mans uzskatās ir tāds," viņš teica: „Redziet! Šīs grāmatu rindas, no lejas līdz augšai, rinda pie rindas, tās jūs visas variet izlasīt, bet paliksit tikpat dumjš, ja ne vēl dumjāks kā agrak. (iudrību mācās no piedzīvojumiem bet ne no grāmatām. Vai jus ari esiet no Līneburgas sila?"

. „Nē. no Ditmaršas,"

„Vienalga. Ja man jums būtu jādod padoms: Jūs gribiet tikt gudrs un bagāts? Tad dodaties^1 uz tādu vietu, kur

nav grāmatu----grāmatu? Zinait: Ja man nebūtu tēva,

un māte neizraudātu savas acis, tad es dotos uz Ameriku, patiešām, to es darītu. Un lai Dievs žēlo to, kas man kādu grāmatu bāztu zem deguna."

„Tā!" teica Fītc Krcijs. „Tā gan! Tāda ir jūsu pārliecība. Ak tā!" Dedzīgi viņš pamāja ar galvu, sniedzās pēc naudas un iebāza to atkal kabatā. Tēvs un māte neskatīsies man pakaļ. Bagāts es gribu tikt, lai tas notiktu kādā kārtā notikdams. Esmu dzirdējis par Ameriku ļaunu un labu. Nekad ne viduvējas lietas. Man liekas, es to darīšu."

„Darait gan to, cilvēka bērns! U11 ja ir laiks un patikšana un jums labi klājas, tad atrakstiet Herolda grāmatu tirgotavas pirmajam māceklim. Kā jūs sauc?"

„Es esmu iFJte Krcijs no Ventorfas."

VIII.

Kādā vasaras dienā, pļaujai tuvojoties, kad liepas bij pilnas dzeltenu ziedu, Jerns Uls ar lemešiem par plecu, būdams ceļā uz smēdi, gāja garām skolai. IV no dārza izlidoja kāda ērkšķoga, ķerdama viņa cepin i, un kad viņš atskatījās, cauri krūmiem lūkojas l.i/.beles gaiša galva, un tūlīt pēc tam, kad viņš apjukuma hlj apstājies un to uzlūkoja, viņa izlauzās cauri zariem un pienākusi pie plankas, sauca klusinātā balsī: „Klau. .lem, panāc šurp."

Viņi paskatījās apkuri, vai kāds nebutu, kas to varētu noskatīties. Het bij dienvidus laiks, un ciema iela un visi nami likās; aizmigusi. Cepuri viņas priekšā noņēmis, tas viņai tuvojās. Reti viņš to bij redzējis pēdējos gados un gājis tai garām tikai_ īsi sveicinādams. Viņš bij grūti strādājis; bet viņa bij gājusi pilsētā skolā. Viņš bij bridis pa vaļējām smiltīm vientuļajā laukā pakal arklam, viņa bija staigājusi pa šaurajiem, smalkajiem un gludajiem pilsētas trotuāriem. Viņš bij grimis, tapis kokains un skarbs; bet viņa bij tapusi smalkāka kā apģērbā, tā arī izglītībā! To tumši nojauzdams, viņš bij no tās turējies atstatāk.

Turklāt daba bij ar tiem rīkojusies kā savā rotaļā. Laipni un gudri smaidīdama, viņa bij šķīrusi abu bērnu rokas, kurās tie turējās skolas dārzā un Ringelshernā būdami labi biedri, un novedusi tos katru savā zeme, tālu prom vienu no otra, katru savdabīgu, raibu sapņu pasaulē. Tā viņa dara vienmēr. Vēlāk, pēc gadiem, klusā, vientulībā likusi dzimumiem nobriest, viņa savus bērnus atkal saved kopā, tik tie vairs nav rotaļu biedri, bet katrs sava dzimuma pārstāvis ... Šodien Jerns Uls no jauna sastop Līzbeti. Bet tā būs tikai ārīga un nelaimīga satikša-nāsi; jo abi viņi vēl ir nenobrieduši, ne bērnu, ne pieaugušu kārtā, un mīt katrs savā zemē.

Ar gudru seju un apspiedusies pret planku, viņa tam stāstīja, ka šoreiz tai esot garas brīvdienas. Pilsētas skola izbeidzot darbību un kamēr nodibināšot jaunu, paiešot

labs laiciņš. Vai viņš arī jau zinot, ka viņa gribot būt skolotāja.?

Nē. To viņš gan nezināja. Viņš pat ncbij dzirdējis, ka bij sievietcs-skolotājas. Kautrīgi viņš apjautājas, vai viņa drīz apmeklēšot Elzbi.

,,Ak,“ viņa teica, galvu atpakaļ atmiczdama: „Hlz.bc ir veselu gadu par mani vecāka, l ādas vienmēr ir pavisam citādās, Mian nav piemērotas sabiedrības. Tas ir briesmīgi garlaicīgi,“

Viņš izteicās: lai tā taču atnākot, Hlzbe, droši, priecāšoties. „Vai tu 'tā domā?“ viņa teica šaubīdamās, „Man liekas, ka Elzbe mani nemaz vairs necieš. Nupat vienā vakarā viņa bij pie mana loga, iedomājies, bij jau pavisam tumšs un teica, ka es vēl nekā nesajēdzot, es esot vēl tīrais bērns ... Vai tu būsi ar mums kopā, kad es noiešu?'1

„Nebūšu,“ viņš teica, „man jāstrādā. Un vakarā tu nenāc, tad Hlzbe atkal tevi gribēs pavadīt, un tas nav labi." (ialvu nodūrusi, viņa pārdomāja. „Tad tu kādreiz vari atnakt pie inums?“

Viņš izbijās, ka tam vajadzēja darīt tādu lietu. „Nevaru," viņš sacīja," to es nevaru."

„.la, tev Jau nav jauak istabā. Tu ienāksi dārzā. Tu vari apiet apjtart. Vectēvs un vecmāmiņa pa to laiku sēž istabā un lasa."

Viņš uzmeta tai ātru skatu. Viņa tam likās bezgala lieliska un cēla; bij jābrīuas, ka paslaulē atradās šāda sīka, tīra būtne. Bet iedomāties, ka tam varētu kautkādā veidā būtu patīkami ar viņu sarunājoties, to tas nevarēja saprast. Savā ziņā viņam bij stipra tiesme uz to; bet viņš zināja, ka visa tā lieta būs tikai liels samulsums. Bet viņa palika pie tā, lai viņš nāktu. Tā visu iztēloja tik nepārprotami skaidri un tik dedzīgi māja ar galvu, ka viņam bij jāapsolās.

Visu pēcpusdienu viņš pārdomāja, kā šis vakars paies. Ticamākais šķita, ka viņa garlaicības dēļ, tā viņu tūlīt aizsūtīšot prom. Tā viņam likās jautrākā no visām iespējām. Bet bija arī iedomājams, ka viņam palaimētos pakavēt viņai laiku un viņas acīs iemantot daļu cieņas. Viņš sāka pārdomāt par ko runāt, un viņam ienāca prātā dažas noteiktas lietas. Viņš bij tais domās, ka šinī gadījumā, kur meitene bij tik gudra, tērzēšanai būs zinātnisks raksturs. Viņš atcerējās dažas lietas, par ko saru-nūjās skolotājs ar mācītāju, kamēr viņš sēdēja tiem blakus ar savām grāmatām. Viua zinību aploks bija mazs, bet viņš tomēr sadomāja lietas, kas tam šķita lietājamas. Sākuma viņš domāja runāt par jauno kufcu līniju uz Dāniju, tad par lauksaimniecības skolām, kas tolaik izveidojās, tad par vistu olu perējamām mašīnām un beigās, ja būtu nepieciešami, par indiešu parašu sadedzināt atraitnes, par to viņš bij nesen lasījis avīžu lapa, kura tirgotājs bij ietinis pirkumu. Viņš iedomājās, kā viņš itka nejauši par kādu no šīm lietām sāks runāt: vai viņa jau esot lasījusi... jeb, ko viņa domājot... jeb vai viņa zinot; un tad viņš gribēja izkraut savu gudrību.

Veselu 'stundu iepriekš viņš devas ceļa, gaļa gar daudz grāvjiem, lūkojās tajos, itka pazudušu aitu meklēdams. un nonāca dārza tuvuma, kur atrados gravis ar tīru, tekošu ūdeni, tām pāri gulēja šķībi īss vītola stumbrs, pie kura resnās galvas taisnie zari slavēja izpinusi un stāvus kā mati. Viņa sēdēja gandrīz paslēpusies šajos zaros un šūpoja kājas tuvu ūdens virsmai. Tā izskatījās loti nopietna un bēdīgi pamāja, kad viņš to pieklājīgi sveicināja. Sirds viņam pukstēja tik stipri, ka viņš, nevis ka nodomājis slaidi pārleca grāvim, bet pārkāpa tam pāri ar neveiklu.,smagu soli, gandrīz iestigdams purvainajā zemē.

Viņš ātri to uzlūkoja un viņam šķita ka viņas acīs bij smaids; bet tūlīt viņa atkal pieņēma bēdīgo, nopietno seju. tā kā viņš nejauši iedomājās indiešu atraitnes; un viņam izdevās. Viņa stāstīja, ka nupat esot lasījusi ļoti nopietnas lietas. Nedroši viņš apvaicājās, vai tas esot vajadzīgs; lai taču viņa labāk lasot kautko priecīgo.

„Bet nē,“ viņa teica, „jāmācās pazīt arī dzīves bēdīgās puses.'*

Tad viņa apjautājās, kādā veidā sakrauts sārts, un vai sievas, iedamas nāve, ņemot līdz ari savas rotas. Viss tas viņai likās loti labi, un arī viņa būtu mierā sadedzināties, ja nomirtu viņas vīrs, jo viņa precētos tikai mīlēdama. Pēc tam viņa sāka runāt atkal par rotām, un izrādījās. ka sakta un pulksteņa saite viņai nejauši bij līdz kabatā. Pulkstens viņai esot apsolīts uz ziemas svētkiem.

Līdz šim brīdim viss bij noritējis necerēti gludi; bet nu runas vairs neveicās. Viņi raudzījās tekošajā ūdenī un neteica ne vārda. Spītīgi un nelaipni viņa domāja; tas ir īsts lauķis; bet viņš vēlējās, kaut būtu simtu veršķu tā-lurnā. Viņš nomocīja sevi, mekledamsi domu, ko varētu izrunāt; bet nekas tam nelikās esam, piemērots. Viņa tam bij sveša, itkā viņa runātu citu valodu un būtu pec dabas pavisam cita būtne. Beigā's viņš sāka apspiestā balsī runāt par abiem kumeļiem, kas šinīs dienās bij piedzimuši Oļos.

Bet par tiem viņa negribēja zināt. „Kas man tur par daļu?" teica viņa smiedamās. Un pēkšņi viņai bij jautra, dabīga bērna seja. Viņa rādīja visus zobus, viņas mati nokārās gar ausīm, un viņš uzreiz pazina ,,tātiņu“.

,,Jā,“ viņš teica, „par ko nu mums runāt?"

Tad viņa tam izstāstīja par ko viņas skolas biedri sarunājoties. „Vispirms mēs runājam par skolotājiem, tad par beriliem, kas pašreiz nav klāt; tad mēs dažreiz runājam ari par puikām; bet es gan ne. Man tas liekas nepie-iniengi... Paskat,“ viņa sacīja, „tava kāja mirkst ūdenī.11

Vii.iš parāva kāju uz augšu, kā no uguns, raudams. Bet villa lulit manīja, ka viņš tur sēdēdams bija ļoti nelaimīgs. ,,Nac,“ viņa teica, „celsimies un pastaigāsim drusku, lā vitii pilsēta ari dara. Dažas iet ar sekundāņicm.“ Paklausīgi viņš uzceļas nu nolūkojās, kā viņa tik ilgi niekojās. Papriekšu viņa tam pasniedza zelta lietas, tad grāmatas, tad sakārtoja apģērbu, lai gan tas bij pilnīgi lieki, tad viņa teica: „Vai lai es tagad lecu tev rokās?"

Viņš sacīja: „Tā jau tu toreiz arī darīji, kad mēs gribējām lapsu ķert," un kā zirgu aizturēt gribēdams, viņš nostājās rokas un kājas ieplētis.

Tā jautri par viņu pasmējās: „Labāk gan nē," viņa teica, „tu varētu mani nospiest." Cienīgi viņa tad nokāpa lejā norūpējusies par apģērba malu.

Nu viņi staigāja šurp un turp pa šaurajiem celiņiem zem zemajām ābelēm, un viņš runāja: „Vai tu vēl atceries, ka tu toreiz negribēji iet ar mani uz bērnu sivētkiem?"

„Ja tavs vectēvs būtu man teicis: „Tev jāiet ar Līz-beti, tad es labprāt būtu gājis ar tevi. Bet pats es neiedrošinājos tev to pateikt."

To pateicis, viņš uzelpoja un gaidīdams uzlūkoja viņu.

„Saki tu man, ja tagad būtu kāda dancošana, vai tad tu dejotu ar mani?"

„Uz vietas. No sākuma līdz pašām beigām. Viņš to uzlūkoja. Visa sirsnīgā apbrīnošana bij viņa skatā.

„Labi! “ viņa teica. „Un vai lai es tagad tev ko pasaku? ... Tagad es negribētu dejot ar tevi.“

Tad viņa nokāra galvu un klusēja. Viņam tas šķita gluži dabīgi, ka viņa negribēja ar to dejot.

Tad viņa atkal apsviedās kā laiks aprīlī, smejas un draudzīgi teica: „Puika, es jau to nedomāju tik nopietni. Man tā liekas, ka es tomēr dejotu ar tevi. Bet tev butu mani jāapņem tā, kā tie tur pilsētā dara, zini, pavisam pieklājīgi un brīvi... Bet nu tev atkal jaiel prom. Rs tevi pavadīšu līdz vītolam; tur atvadīsimies. Iln svētdien atnāc atkal; es tevi gaidīšu, te kokā sēdēdama."

Kad viņš bij otrā pusē pļavai, viņi sveicinājās un devās katrs uz savu pusi.

Tā viņa ceļā atkal ienāca maza mla|u biedrene. Likās, ka viņai laipni palīdzot, .lems dabīgi paries robežu no zēnu uz jaunekli. Šķita, ka viņa mūžs, kas atliecas uz mīlestību, virzīsies taisna līnija. Kaut tik astoņas dienas vēlāk nebūtu bijušas smiltis vedamus!

Ja nebūtu gadījusies šī smilšu vešana, Jērus Ols varētu teikt, savu dzīvi beigdams: „Jaunībais grēks? Kas tas ir? Jauns būdams es pazinu darbu un rūpes, bet ne grēku."

Tādā gadījumā viņam nebūtui jāsarauc piere kā Kreiju Jasperam un citiem ļaudīm, domājot par jarmībā izdarītām muļķībām. Bet itkā tam katrā ziņā vajadzētu_ būt, ka pat vislabākajiem ļaudīm putekļi nosēžas uz zābakiem un svārkiem rodas traipi: gadījās šī smilšu vešana un nevainojamai taisnībai bij izrauts liels robs.

Pret vakaru, nekā nejauzdams-, viņš brauca ar smilšu ratiem gar Ringelshērnu; pūta svaigs jūras vējš; debesis bij pilnas peldošu mākoņu, tic bij pelēki, balti un zili, visi juku jukām. Bij īstais laiks dziļi un stipri jeelpot un priecāties, ka tas vēl iespējams. To arī Jērus ŪLs; darīja. Viņš sēdēja uz ratu dēla, šūpoja kājas un dudināja pret vēju, un pārdomādams lūkojās pāri līdzenajam, klusajam laukam, būdams īsts miermīlīga, dziļdomīga Jauku zēna iemiesojums. Neviens nebūtu turējis par iespējamu, ka šis cilvēka bērns, kam bija gari locekli un tāda gara seja, ka tas vēl šovakar skatīsies, vienās trīsās, dabai viņas skaistajās, šausmīgajās, tumšajās bezdibenīgajās acīs.

Apbraucis apkārt Ringelshernain, viņš ieraudzīja, pie mājas sava smilšu pakalna tuvumā stāvam Birku Tel-zi, ko apkārtnē saukāja par Smiltnieci. Viņa nelūkojās pakal pilni piekrautajiem ratiem, kas pašreiz nogriezās uz ceļa: viņa bij atspiedusies uz lāpstas, ar ko tā bij palīdzējusi māsit. Izdzirdusi ratus rībam un kratāmies, viņa pagriezās un sauca tam preti: „Jern Ul, vai tui vēl brauc? Tad tik griez šurp! Tu man nāc īstā laikā: man vēl netīk mest svētvakaru." Viņa stāvēja dzelteni baltās kāpas priekšā, kas bij augstāka par to un uzzibināja viņam ar savām gudrajām acīm. Viņa bij basām kājām un izskatījās svaiga, kā no salda miega modusies. Tāda viņa bij jau desmit gadu, slaika auguma, augstām krūtīm, spožām acīm, un vienmēr viņas gaitā bij svaigi spēki, kas neizsīka.

Kad no ielejas gar Goldzotu uzkāpa augšā un gāja pa kājceliņu cauri augstienes silam, tad pa gabaliņam atradās mazā saimniecība, kurais īpašnieka vienīgā meita bij bijusi viņas labāka draudzene priekš desmit gadiem, kad viņa vēl bij gluži jauniņa. Kādu dienu šī draudzene saderinājās ar jaunu gestas zemnieku. Abi jaunie ļaudis bij saprecināti, kā tas gestā nereti notiek, tas ir: abu pušu vecāki un kāda krustmāte, kam bij tieksmes precināt, iestāstīja abiem, ka tiem jāprecoties: apstākli no abām pusēm tik jauki saderoties, tāpat abu raksturi.

Jaunais cilvēks bij ar to mierā; viņš bij vēl loti jauns, viņa sirds līdz šim bij klusējusi un bijusi mēma un vienaldzīga; meitene, ar ko viņu nejauši saveda kopā kādā tirgus dienā, viņam nebij nepatīkama. Galvenais, kas viņu ietekmēja, bij tais, ka brālis, ko viņš loti mīlēja, varēja tādā kārtā viens pats mantot tēva sētiņ jo ja viņš apprecētos bez pūra, tad viņiem tēva māja butui jādala: Bet tas nebij labi izdarāms: jo mājas bij mazas un zetme vāja.

Tā bija likteņa mīklainā un tumšā griba, ka Birku Telze, dzīvodama maršā pie savas smilšu bedres, nedabūja priekš kāzām redzēt draudzenes izredzēto. Pati līgava gan bieži nonāca cauri Goldzota ielejai pie viņas lejā un stāstīja par sava mīļotā izskatu un dabu: par viņa acīm, un matiem un gaitu, un kādi viņam esot uzskati; da-žjus no tiem viņa atzina, dažus noraidīja. Birku Telze čakli klausījās un jokodamās noteica: „Žēlāka es viņu agrāk nepazinu; man šķiet viņš tieši man deretu." ,,Skat’,“ teica draudzene, „vai nav savādi? Es arī par to esmu tā domājusi. Viņam ir loti daudz līdzības ar visu tavu dabu un dažreiz viņam ir tādi pat savādi ieskati kā tev. Zini: visu viņš grib izprast uz matu tāpat kā tu; par vistas olu viņš runā tikpat gari un nopietni kā par svēto kristību.14

Liktenis arī gribēja, lai svaigā spēeīgā meitene, kas parasti nekad nebij slima, kāzu laikā saaukstējusies, stipri saslimtu un tai būtu jāpaliek mājās; bel devītā jā dienā pēc kāzām viņa nekā nenojauzdama uzgāju pie draudzenes, aplokot viņu viņas jaunajā laimē. Tur viņi redzējās pirmo reizi. Viņi abi bij liela auguma, kādi šai apkārtnē nav retums: viņš tumšs ,tumšiem cirtainiem malieni, viņa gaiša, iedzelteniem matiem. Viņi uzlūkoja vien-, olru un izbijās viens no otra, itkā spoku redzēdami. I )iaml/,enei bij lielā runāšanas reize, vienā gabalā viņa slasliia p.n kazām; abi pārējie klusēja.

Kad uznāca krēsla, sāka muktie-, un liņal, draudzene pieprasīja, būdama lepna, ka viņai lads līdziedzīvotājs un kalps, lai tas Telzi pavadīti leja. klusēdams las tvēra savu cepuri un gāju viņai iu> iiiiiumas. Kad viņi kāpdami ieleja pa šauro dzelteno un uialnino teciņu bij nonākuši Goldzotn tuvumu, notika, ka lietum līstot viņa slīdēja un gandrīz atmuguriski nokrita; tad viņš to satvēra un turēja. Uu domādami, ka tumsa tos sedz, viņi plaši un brīvi lūkojās viens otra mīļajā sejā. Bet peldošo mākoņu starpā bij spraugas, kurās pēkšņi gadījās mēness un zvaigznes: mezdami spīdumu no acs acī, viņi padarīja redzamu otra ncaizplīvuroto dvēseli. Tad viņi zināja, ka tiem bij vienam otru jāmīl un, ka tic nevienu citu pasaulē nespēs mīlēt, līdz kapa malai. Baidīdamies viņi bēga viens no otra.

Pagāja gadi. Tāsi bij lielas mokas.

Visu dienu viņa strādāja saimniecībā un labprātīgi palīdzēja samest dažu labu smilšu vezumu-, lai tikai piekustu un tiktu pie miera, un vakaros viņa sēdēja pie loga aiz ģerānijām un ņcļkēm, lūkodamās maršā uz to pusi, kur nevarēja redzēt Ringelshernu. Viņa bij noraidījusi kādu bildinājumu un apgājās nelaipni un sausi ar jaunajiem ļaudīm, kas ar viņu gribēja kādu vārdu runāt, tā kā tie atmeta domas par viņu.

Bet viņš cieta tāpat kā viņa. Viņa sievu, kā jau vienīgo bērnu, bij audzinājuši neprātīgi vecāki; tic bij apbrīnojuši katru bērna vārdu. Tā viņa, būdama maza savā garā, bij iemācījusies plati runāt. Viņš bij gudrs, apdomīgs vīrietis, runāja īsi un pārdomāti. Ka sieva visiem ļaudīm un lietām runāja pilnām mutēm, viņam bij gruiti ciešams. Ar lielām grūtībām viņa pēc pirmajiem laulības gadiem bij dāvājusi dzīvību bērnam, bet viņas jaunības košums bij pavisam zudis, viņa sirmoja; bērns nomira un viņu laulība nebij bērniem svētīta.

Pagāja gadi. Dīrku Telze un viņas draudzenes vīrs kairs savā prātā apņēmās izvairīties viens no otra nama, un redzoties, tūliņ aizgriezties. Bet kad šāds brīdis pienācu, viņiem šķita, ka neviens tiem nedrīkstot liegt drusciņu prieka, kas radās vienam otru uzlūkojot ar ātru, biklu skatu. Bet viņos abos mita ticība, ka reiz tie viens otram varētu piederēt. Viņi to apzinājās tik tikko katrs par sevi, bet ne par otru. Šī cerība savaldīja viņu kaislību.

Pirku Telzes 'tēvs bij kritis karā. Tagad nomira arī viņas male. Та bij spēcīga, ņipra sieva, bet laiku pa laikam viņa izturējās nemierīgi, tasi bij no tā laika, kad viņa tik pēkšņi bij tapusi atraitne. Vēl ļaunāki tas kļuva, kad viņa bij stipri parnsieginši četrdesmit gadu. Nemierīgi viņa staigāju apkalt mājai, viņai patika, kad galvas sāpes bij loti stipras nu pūta stiprs vējš, uzkāpt Ringelshemā un stāvot asaja, aukstajā vējā, viņai tapa vieglāk.

Dažas nedēļas pec mates nāves, viņš gaišā priekšpusdienā nonācu pie viņas, kad iepriekš no augšas bij pārliecinājies, ka nebij smilšu vedēju. Viņa nāca tam savas mājas durvis pretim, asi noprasīdama, ko tas gribot. Bij rudens diena; pūta svaigs vējš. Tad tas viņai jautāja, kas ar viņiem abiem Jjūšot. Viņa palika puslīdz mierīga un teica: vistam japaliekot, kā jau esot, tur neesot nekā grozāma; viņa nevarot pārkāpt Dieva likumus, itkā to nemaz nebūtu, un viņa cerot, ka arī viņš to nespējot.

Paķērusi kurvi ar veļu, viņa panāca ar tumšu seju uz priekšu, tā kā viņam vajadzēja no durvīm atkāpties laukā, Tad viņš teica: Pēc viņa domālm Dievs nevarētu gribēt ar saviem likumiem nonāvēt visu ļabo viņā un turklāt arī viņa dzīves prieku. Viņš esot lūdzis savu sievu, pārdot īpašumu un doties prom, bet viņa, šī lūgutma iemeslu nojauzdama, par viņu esot smējusies! un zobojusies.

Telze to drūmi uzlūkoja, itkā tai butu pavisam pretīgs tas, ko viņš murmināja. Viņam bij jāaiziet, ne vārda nedzirdējušam.

Pēc kāda laika, kad viņa dārzā vilka ārā pupu maik-stis un sēja tās nastās, viņš to lūdza atkal: ilgāki viņš vairs to nevarot paciest, viņš sacīja; ja viņaim neesot iespējams. aiziet, lai taču viņa ejot. Tad viņa sāka rūkti raudāt. Tā viņam bij vieglāk panākt, ka viņi ikdienas vēlā vakara stundā satikās pie Goldzota. Abiem tad bij spaiņi rokā, viņi viens otru nopietni uzlūkoja, pārrunāja dažus vārdus, dažreiz parastus, dažreiz ari kādus kautrīgus, karstus mīlestības vārdus, nepieskaras viens otram un aizgāja atkal katrs uz savu pusi. Viņš maldījās, domādams, ka šī satikšanās vakaros viņam dod mieru un viņa iegribas apkal ar dzelzs stīpu; bet viņa. Ikdienas jo skaidrāk, saprata, ka viņš to arvien vairak m v tuvina, ar katru siiva auguma kustību, ar katru skalu. \ iņal līkas, ka kāds to rauj pie viņa: viņa manīja, ka pirti •.libas spēja apgura. Tūkstošiem dabas balsu viņu pierunāja. Viņai bij loti bail, kā cilvēkam, ko kaislīgs nepinis velk be/dibena. Viņas bailes bij tik lielas, ka rel/nii viņa kralijas ka drudzī. Nelīdzēja ari vairs vienīgais palīgs, grūtais darbs, kas radīja nogurumu un miegu. Lielajās bēdas viņai radas savāda, bet ari bīstama doma: viņa gribēja paluicftināt apmānīt savu sirdi un jutekļus ar kādu citu vīrieti, kam viņa drīkstētu piederēt nekrizdama grēkā.

Jau gadiem viņa nepiedalījās izpriecās. Lai gan viņa bij vesela un skaista, tomēr jaunekli precību gados vairījās no tās. Jo pa mājām jau sen tenkāja, ka viņai esot tuvi sakari ar draudzenes vīru. Pa to laiku, kamēr viņa, kā neviens visā zemē cīnījās ar savu kaislību, ļaudis jaut sen to bij atzinuši par vainīgu, spriezdami īsu un bargu tiesu, lai gan bij daudz iemeslu viņu attaisnot.

Šajā laikā Jerns Ūls atbrauca pa svētvakaru četri jeb pieci reizes pēc smiltīm, un viņai bij tīkami, ka viņš bij nopietns un kluss un viņu. uzlūkoja, itkā gribēdams sacīt: tu esi vientuļa un vienmēr rūpējies, tāpat kā. es; viņam ejot un nākot', un dienu un nakti, viņa iedomājās ar-vienu dziļāk un iestāstīja pati sev: ka viņai esot mīlas šīs jaunās asinis.

Viņa bij līksma, ka viņai izdevās par viņui priecāties, un vakaros viņa skāņi un priecīgi smējās pie sevis runādama: „Tagad tu esi tikusi no tā otra vaļā, un tev ir jams un īpatns mīļākais.*4

Viņa klusībā smējās un nodomāja: „Mēs nu esam saderināti, tas nedraud ar briesmām, bet ir jauki.“ Tas notika, ja viņš kādu reizi, būdams kautrīgs un nedrošs, viņu laipni uzlūkoja un pateica kādu joku.

Kad viņš ceturto vakaru atkal ierādās, un viņi par abiem bij vezumu piekrāvuši, priecādamās viņa to ielūdza bnlii.ni ienākt istabā um drusku papļāpāt. Viņa nosēdās tam pretī pie galda, viņas tērps bij pie kakla vaļīgs, piedurknes uzrohtas, viņa liecās pāri galdam, laipni viņam uzsmaidīja, izjautāja viņu par dažādām iietām un priecājās savā ziņkārībā redzēt, vai viņš vēl vairāk atraisīsies. Un kad viņš neatbildēja, tā viņu izaicināja vēl vairāk; ar savām pelēkajam acīm zibsnīdama, viņa teica: „Jēru, tu esi glils zēns, tev ir tik gudras acis, itkā tui vienmēr kaut ko pavisam apslēptu meklētu, un tev ir tik ietiepīga seja, itkā tu darītu tikai to, ko pats gribi. Mums meitenēm tas ļoti patīk. Kad tu būsi trīs gadi vecāks, tad tu varēsi izmeklēties meiteni, kāda tev tīk; viņa neteiks ne.“

Viņš nevarēja nekā izteikt, viņš to tikai uzlūkoja.

Vel reiz viņa iesāka jautādama: „Kādai tai jābūt, kas tev patiktu?"

Tad viņš uzceļas, arī viņa piecēlās. Un domādama, ka viņš apvainots viņas patmīlība arī bij ievainota — viņa piegāja tam klāt un teica mierīgi smaidīdama: „Es gan tavās acis neesmu nekas, ar mani pat nav vērts runāt? Vai tu tā aiziesi? Vai tad tu pat skūpstu no manis negribi līdz paņemt?"

Tad viņš tā izbijās, ka nespēja pakustināt ne kāju, ne arī elpot. Bet tūlīt pēc tam viņš to pārplūstošā un bezprātīgā kaislībā pierāva sev klāt, tā kā viņa tik ar pūlēm un izbijusies no tā atbrīvojās. Viņa bij gribējusi modināt maigu, draudzīgu uguni, un bij aizkārusi mežonīgu liesmu. Viņa to asi atgrūda un pavēlēja tam iet.

Nākošajā vakarā, ap pusnakti, tas stāvēja pie loga klaudzinādaļms un lūgdams viņu ielaist. Bet viņa izlikās to nedzirdam. Viņa gulēja klusu;_ rokas zem galvas sakrustojusi, asaru straumes viņai plūda pa vaigiem, un viņa sevi turēja par nešķīstāko sievieti. Tā viņš sanāca trīs vai četri naktis.

IX.

Ap šo laiku saimnieku dēli bij nolēmusi rīkot ta saucamo Jaunu laužu balli, un ari Jērus dabūja parasto ielūgumu. Viņš šo ielūgumu būtu bez jee.as aplnkojis un nolicis pie malas, ja tas būtu pienācis ī elīp.ulMiiil dienu agrak. Ko viņš apsāktu ballē? Smiekliņš viņš bulu licies pats sev. Bet pēdējo dienu pārdzīvojumi bij sakaukuši viņa dvēseli pašos pamatos. Šinīs astoņi dienas viņa jaunas asinis bij tā pārvērtušās ka dārzs, kas vakaia dusēja klusa miera lapas pie kokiem nekustējās, zari bij biezu, spožu lapu pilni, celiņi tīri bet, pret pusnakti saceļas vētra un trakoja līdz agram rītam. No rīta viss bij saplēsts, netīrs un izpostīts. Miera un miera darbu vieta bij stājies posts un mocītājs nemiers.

Brāli smējās un zobojās, izdzirduši, ka viņš pošas līdz uz balli. Bet Elzbe priecājas: „Es priecājos,“ viņa teica, „ka tiu art topi mundrs, Tu biji tīri apnīkstams. Labs, jauns apģērbs tev ir! Papriekšu tu varēsi dejot ar mani, lai tev būtu drosme. Vēlāk tev jādejo ar Līzbeti.“ Viņa tam pamāja, un mēģinādama drusku apdejoja apkārt galdam, un dejoja tik ilgi viņa priekša, kamēr krita pret durvīm un smiedamās sabruka ceļos. Tas noskatījās viņa domādams: „Tā ir mīlīgs, mazs radījums, tīrā dzīvība: un vienmēr viņa iet taisni, viņa ir patiesa un laipna." L z balli viņš nogāja viens pats, itkā sliktu cc[u staigādams.

Viņš nostājās kaktā pie letes un stāvēja tur stundām Daudzi to nepazina, jo viņš nekad nebij iegriezies kādā krogu. Tie samulsuši jautāja, kas tas tāds esot. Padzirdējuši, ka tas esot Klausa Ula jaunākais, tie brīnījās un teica: „Ej nu, tas taču esot sapņotājs," Dažas meičas iedomājās ar viņu dejot. Viņas domāja: „Ak, tas ir glīts puisis, un kādas nopietnas acis tas rāda! Vajadzētu izskatīties ļoti jauki, ja tās smietos!"

Tur stāvēdams viņš domāja vienu doļmu pec otras. Brīžiem viņš jutās apspiests, un garāmgājēju sejās lūkodamies meklēja sakatlt, vai tie viņu novēro. Un ja kād's ar skatu viņu nejauši skāra, tad viņš noskatīja sevi un atrada, ka esot kā gara neveikla figūra, jeb viņam likās, ka sejās bij lasāms, ka viņa attiecības ar Smiltnieci bij zināmus. Pa laikam viņš lūkojās lepni, domādams: „Ja jus zinātu, ka šī skaisttā, lielā meiča mani skūpstījusi.44 Viņš bij dzirdējis brāļus un Elzbi apspriežam meitenes, bet viņu šis pārrunas nebij interesējušas. Bet kopš astoņi dienam las bij pavisam citādi. Viņš atcerējās visus šos vārdus nu apskatīdams garāmdejotājās meitenes, atzina tās par skaistām vai neglītām.

Kādu laiku, kamēr viņš tur stāvēja un nekas nenotika, viņš gara ieraudzīja savu kambari, tādu, kāds tas bij redzams pārskatot to no gultas. Viņš iedomājās sevi guļam gulta, Jutoņa, kāda viņš bij bieži bijis: tik jauns gados. bet jau rupju nomākts un saprātīgs. Bet tad viņš redze ja atkal ziedošās meitenes, kas tam dejoja garām, redzēja skaistas kustības un svaigās sejas. Nu viņš acīm meklēja I .izlieti, apņemdamies to iegūt.

Un pie ši nodoma viņš palika. Viņš sev iztēloja, kā viņš to pavada majas. Tad, zem liepām, kas glabāja noslēpumu, viņš gribēja to satvert tāpa't, kā viņš bij satvēris Smiltenieei. Tā jau viņa netiks vaļā, ka pagājušo reiz ābeļu dārzā.

Tad viņš redzēja Līzbeti nākam šķērsām pāri zālei; Viņa apsēdās pie Elzbes, kas tai bij paskrējusi pretī. Vienā laidā viņš skatījās turp. Tam likās, ka viņš to vēl nekad nebūtu redzējis, tā šīs nedaudz dienas bij mainījušas viņa dabu. Viņš acīm pavadīja zilo lentu, kas viņai bij uz baltā tērpa kreisā pleca, kamēr viņa zālē dejoja. Viņš paliecās uz priekšu, lai varētu redzēt visu viņas augumu, un velēšanās viņu šovakar pievilkt pie sevis tapa arvien jo karstāka. Bet kautkas viņu atturēja, kāda sajūta, ka nedrīkst viņai tā tuvoties, un viņam nebija drosln'es uzlūgt to dejot.

Daži pāri jau devās viņam garām uz priekšējām telpām kopīgi vīnu dzert. Viņi sveicinājās, ķircinājās un apsprieda, kurā istabā tie sēdēšot, saķērās rokās un pagāja garām.

Tad nāca arī Elzbe; palaidusi kāda jauna zemkopja

roku vaļā, viņa tuvojās Jernam. Viņas jauno seju apskaidroja prieks, smagie melnie mati bij noslīguši uz tērpa, pilnīgais mazais augums dejoja un līgojās. „Paklausies, Harro Heinsena nav: viņš nav ticis atvaļinājumā! Es iešu ar Jarrcnu Ansi, tas gan vēl gandrīz puika; bet tas nekas. Mēs izdzersim kādu pudeli vīna. Aizeji, paņem Līzbeti un nāc pie mums.44

Viņš izlikās spītīgs un teica: „Man nctik dejot.“ _

„Tev tik drosmes trūkst, manu /.« n! Iedzer pāris glāzes punša: tad būs labāki.44

Prom tā bij. Tad viņš patiešam l/sanca glāzi punša, tad vēl vienu un atkal_ vienu; un kad var. bij iedzēris četras glāzes stiprā dzēriena, drosme viņam bij un viņš tuvojās Līzbctei.

Viņa vēl nebij daudz dejojusi, .lo, proti. lādei, ka viņa turējās tik glīti un smalki, runāju maz, mierīgi, augsta nn smalkā balsī, uzlūkodama .sarunu biedri savadam, izbrīna pilnām acīm, vairums no viņas atravas. Jo nezināja ari, ko ar viņu runāt. Viņas mati bij gaiši un piegula smalkajai galvai gludi un spoži ka neizstrādāts zīds. Viņas apģērbs ņij svaigs un maigs kā balti ziedi un likās, ka tam tāpat kā sejai bij ziedu daiļumisu Viņa izskatījās tik neskārta, tik smalka un svaiga, ka saulains, silts svētdienas rīts, kad nav nekūdu rūpju.

Viņš ar to nesaderējās. Priekš astoņām dienām, nelūkojot uz viņa neveiktam, viņš saderējās ar to. Bet tagad viņa vieta nebij tai blakus.

Kad viņš sāka dejot un viņam tūlīt neizdevusi ieiet taktī, viņš to smiedamies uzlūkoja, un kad tā nedroši ievaicājās: „Kas ir ar tevi?“ viņš izaicinādams runāja: „Mums nav nekādas jēgas dejot. Tā ir tikai muļķīga lēkāšana vienam ap otru. Jesim pie citiem un dzersim vīnu: tev arī tas jāmācās.44

Tad viņa no tā izbijās un atkapās, teikdama: „To es nekad nedaru.44

„Ak, neesi nu tik pārākjsimalka.44

Pie rokas viņš to mēģināja aizvilkt sev līdz; bet bailīgām acīm viņa-izrāvās.

„Nu, tad paliec tepat, tu dumjā meitene,44 viņš sacīja.

Daži to redzēja un dzirdēja un smējās.

Tad viņš Līzbeti pameta stāvam, aizgāja atpakaļ pie

letes, apsēdas un dzēra ierakdamies sapīkušā spītībā 1111 ar nievāšanu lfikodamies apkārt.

Daži, kas jau no dabas noliedza sieviešu dzimumu un bij nodevušies kādai citai baudai, proti, dzeršanas kaislībai, un daži, kam tāpat kā viņam bij atteikts, apsēdās pie viņa, un ap viņu sākās mežonīgas runas un dziedāšana. Klusi tas sēdēja viņu starpā, drūmi lūkodamies^1 savā priekša; tad viņš sevī nicīgi nostmējās un daudz dzēra.

Viņa brālis Ansis bij jau apdzēries, un tikai šādā stāvokli būdams, viņš lūkojās godīgi patiesībai acīs — būdams skaidrā, tas bij lielībnieks un apmānīja pats sevi — šis pienāca klāt, nometas viņam blakus uz krēsla un sāka skaļi raudāt: „Es domāju, ka tu paliksi sātīgs un cienījams cilvēks. Es vienmēr lepojos ar tevi, kaut gan izrādīju, ittkā tevi nicinātu. Bet nu es redzu, tu esi tāds pat lempi's kā es un citi brāli un tāds pat kā mūsu tēvs."

Puika salecās tā, itkā būtu aiz sētas gulēdams gaidījis šo vardu „lempis". Viņš sita pa galdu, trokšņoja, dzēra un kliedza un, būdams nejaukākais pie galda, runāja: „Visi Uli ir lempji. Nav nekādas jēgas tam pretoties. Klausa Ola dēlam jātop dzērājām." Viņš trokšņoja, sita pa galdu un skali sauca: „Kas spēj vairāk kā Oli?" un mēģināja vilkt līdz kādu uzņemtu dzērāju dziesmu. Bet viņš nemācēja ne vārdus, ne meldiju.

Daži, prātīgie, garām iedami, ievēroja troksni, un kāds teica: „Vai tas nav Jerns Ūls? Līdz šim viņš ģērbās staļļa svārkos un nevarēja ne līdz trīs izskaitīt, bet nu viņš ir ļaunākais no visiem Oļiem." Bet tur bij kāds vīrs, Otto Lindemans — tas pats, kas vēlāk bij arī pie Gravelottes; tagad viņš jau ilgus gadus ir iecirkņa priekšnieks un gadiem jau sēž landtāgā — tas jau toreiz pazina ļaudis un stipri interesējās par to, ko ar savām acīm redzēja. Tas uzsita trakulim uz pleca un teica: „Nē, Jern Ūl, kliedz cik stipri kliegdams: tev nav talanta būt par lempi. Tev viss iznāk nedabīgi. Tu tapsi vēl dienās īsts vīrs, Jern Ul!“ On viņš to sapurināja tā, ka glāzes lēkāja pa galdu.

Oz rīta pusi Jerns aizstreipuļoja mājās un gulēja līdz pusdienai.

Vitene ienāca viņa kambarī, piegāja pie gultas un ar lielām rūpēm viņu uzlūkodama, teica, galvu purinādama: „Tevis un Elzbes dēļ es paliku šajā namā. Par Elzbi es vienmēr esmu baiļojusies; bet uz tevi es liku lielas cerības." Uz gultas malas apsēdusies viņa sāka raudāt. Man nav laimes visā pasaulē. Vel bērns būdama es redzēju, kā izputēja tā saimniecība, kur es toreiz dzīvoju. Tad es taču drīkstēju cerēt, ka esmu savā dzīvē diezgan ciešanu redzējusi un nesusi. Bet tagad, kad es nosirmoju, man jābrien tikai caur ciešanām un nemieru, un man jātop par cilvēku, kam nav nekādu cerību, l ūkšām rokām es atstāšu paisiauli. Man būs jāstiepj savas tukšās roikas uz Dievu un jāsaka: „Mīļais Dievs, viss, kas man bij mīļš, ir ceļā pazudis un dubļos nokritis." Ramlndama viņa vaimanāja un lauzīja rokas klēpī.

Acis aizvēris viņš to noklausījās, un viņa atkal aizgāja prom.

Līdz vakaram viņš palika gulta, visu laiku acis aizvēris: tik loti viņš kaunējās nu savas istabas l īkai kad satumsa, viņš uzceļas uti slaigaja šurp un Imp.

Pienāca nakts, viņš Izlīda lauka un skrēja uz Ringelhernu, uz māju pie smilšu bedres, tur viņš nosta jās pie loga un sauca viņas vārdu. Kad viss ilgi palika kluss, no viņa pēkšņi izlauzās visas bēdas, ko viņš līdz šim bij kauna un spītības dēļ apvaldījis, un viņš raudāja kā puika, ko per. Tad viņa uzcēlās, atvēra logu, mn cietiem vārdiem apsūdzēja pati sevi: „Es jau dzirdēju, kā tu esi vakar vakarā uzvedies. Es esmu nelaimīgs cilvēks. Kam es pieskaros, top nelaimīgs, tādēļ es gribu doties prom no šejienes. Šodien cs pārdevu savu māju ar visu iedzīvi, un rītu agri cs došos pāri visiem kalniem un nekad vairs neatgriezīšos.11

„Ak tu, ņem mani līdz! Es nespēju iet vairs mājās ; es nevaru. Es nevaru nekad vairs rādīties ļaudīs. Es noslīcināšos, ja tu neņemsi mani līdz.“

Viņa to pierunāja un ilgi lūdza: tas vēl esot jauns; kas esot noticis, drīz būšot aizmirsts. Viņam būšot brīnums, cik ātri sadzīst iegūta brūce, tik jaunos gados. Taisni tiem, kas viņu redzējuši skalu un piedzērušu, viņam vajagot parādīt, kas viņš īsti esot; esot jau posta diezgan ar to, ka viņai jāatstāj dzimtene. Bet viņš palika pie tā, ka viņš jau dzirdot tēva smieklus un brāļu nievas, Vi-tene viņu nicinot, un visii ļaudis sakot: „Klauss Uls skrienot postā ar visiem saviem bērniem, un viņš, pats jaunākais, esot visu ļaunākais. Tādēļ, no visa šī posta izrauties

gribēdams, viņš darīšot tāpat kā Fite Kreijs. Viņš gribot tikt pāri visiem kalniem.

Vitia to mierināja visādālm prātīgām pārdomām, sevišķi pali ar savu nelaimi, ka tas, viņai būtu nepanesami, ja viņš sev ko nodarītu, vai viņas dēļ atstātu dzimteni. Bet kad viņš palika pie tā, ka grib iet kopā ar viņu, tā tik daudz piekāpās, ka rīta agrumā, pirms diena ausa, at-lāva lain viņu sagaidīt augšā Ringelhernā. „Es tevi ņemšu Ik!/, līdz hezei, bet tad tev būs jāgricžās atkal at-paka[.“

Та l>ij bēdīga nakts. Bēdīga tai, kas mazās lampiņas gaisina šurp un turp staigādama, sakravāja savas mantiņas, kas tai bij pakaļ sūtamas, un kas pa rcizai apjukusi apslajas un tad, galvu purinādama, atkal ķērās pie darba, un lo darot smagas asaras tai ritēja pa vaigiem. Bet bēdīga ari zēna,hi, kas svētdienas drēbes uzvilciSĻ darbdienas kārtu ieseja lakatā, un tad klusēdams sēdēja pie loga, kas bij tumšs ka nakts, nevarēdams aptvert šīs nakts nozīmi; bēdīga tam, kas lepni smaidīdams te augsitus plānus būvēja, te atkal vēlējās doties Vītenes Gudrās istabā un tai pateikt, ko bij nodomājis, un pie viņas gultas izraudājies dzirdēt no viņas mutes: „Paliec tepat, manu zēn’. Viss vēl var griezties uz labu."

Rītam austot, viņš Izgaja pa pakaļdiurvīm, pāri kumeļu ganībām, sila, uti gaidīja, sēdēdams uz akmens, kamēr viņa nāca. Та tuvojas stingrā, svaigā gaitā, kāda viņai vienmēr bija, un viņas acis bij spožas, aizturēta prieka pilnas.

,,Tā!“ viņa teica, „to otru lietu es esmu pārcietusi. Tā guļ aiz manis. Viņa norādīja atpakaļ uz to pusi, kur 'sila galā atradās viņas mīļotā mājā. „Nu vēl tava sirds; ar tevi es vieglāk tikšu galā. Bet tūlīt es tevi vēl prom nesūtīšu; es vēl kādu brīdi gribu par tevi priecāties." To viņa teica tik droši un tik līksmā mierā, ka viņš neiedrošinājās pretī runāt. Bet savā sirdī viņš palika pie tā, iet ar viņu, kaut vai apkārt visai zemei.

Līdz šim viņam nebij nekā, ko viņš būtu varējis cienīt. Reliģiju viņam tuvu padarīt nebij mācējuši. Pestītājā dzīvības svaiguma pilno, mīlīgo un lepno tēlu tie viņam bij samaitājuši un sakropļojuši. Mātes viņam nebij. Tā svai-gais zēns ar silto sirdi bij uzaudzis_bcz mīlestības. Bet ja cilvēka gars ir modrs, tad tas! meklē ideālu, tāpat kā tāds,

kam rokā labā šautene un kas labprāt šauj, meklē sev mērķi. Te gadījās šī meitene, kam bij vis's tas, kas viņa vecumā likās iekārojams, par visām lietām drosme un drošs spriedums, tīri tikumi un liela labsirdība. Turklāt nāca vēl burvības vara, kāda sievietei ziedu gados ir pār jaunekļiem, sajuta, līdzīga pielūgšanai un arī veselīgai kaislībai.

Viņa runāja ar to atkal tāpat labsirdīgi kā iepriekšējā vakarā, to bieži uzlūkodama un ar galvu pamādama: „Man ir pa prātam, ka tu nāc man līdz u l hdz mežam, ka es vēl tik ilgi varu tevī lūkoties . I u izveidosies glīts un krietns vīrs, Jern, to tu redzēsi. Nebaidies, ka nokļūsi brāļu kļūmīgajos ceļos."

Tavas lūpas ir cietas, acis dziļas nu nopietnas, un slaids un spēcīgs tu esi jau tagad. Kad es tevi lūkojos, redzu tevi vienmēr ka vīrieti. Ii gan Zel: ja lu Initu pieci gadi vecāks, tad es teiktu: ,,Nuc līdz": bet tagad las nevar būt. Jo, ja tu tagad nāktu ar uiaiii nu velak, sasniedzis vira gadus, domātu ka vīrietis, tad es tev bulu ka mate, un tu nelabprāt ielu man blakus. Iespējams, ka tu pat domātu: Tā tur pie Ringelhernā toreiz bij loti viltīga, mani lidz-ņemdama: viņa tikai gribēja, lai tai pēc iespējas ilgi būtu jauns vīrs. Abējādi ir briesmīgi. Bet to visu tu tagad neizproti: bet tu man ticēsi; jo tu mani mīli un zini, ka es runāju taisnību!"

Zem tumši zilajām debesīm hēze bij vēl pavisam melna, bet pamazām mākoņi sārtojās no tāliem apslēptiem uguņiem. Un kamēr viņi tā runādami gāja tālāk, pāri mežam izlida vareni zelta ratu spieķi, sniegdamies debesīs. Un drīz arī viņu sārti kvēlainā ass pacēlās pāri meža ceļam.

„Ko ļaudis par mani runā un vēl runās, to tu nekad un nemūžām nedrīksti ticēt. Es esmu tikpat tīra kā tu. Ja mēs paliktu kopā, es tavās acīs grimtu un taptu mazāka. Bet, ja es aizeju un tu par mani nekā vairs nedzirdi, tu mani paturēsi labā piemiņā, tu pat celsi mani augstāk, kā eis patiesībā esmu. Es tev rādīšos skaistāka un tīrāka un tu būsi lepns un stiprs, tādēļ, ka tev, jaunos gados, bijusi tik jauka draudzene.

Netici, ka tas, ko tu esi piedzīvojis pēdējās dienas, tevi samaitās. Liekas, ka tas nedrīkst notikt, ka paliekam bez vainas. Liktens nerimstas, pirms nav mūs pada-

rijis vainīgus. Svarīgi ir, ka tu, kaut vainīgs, turies pie labā, neatmezdams mīlestību un uzticību. Nest vainu un atstat cīņu labā dēļ, tā ir n_āve. Nest vainu un tomēr cīnīties labā dēl, tā ir īstā cilvēka dzīve. Tu esi cilvēks, kam ir sava iekšēja pasaule, tādēļ es tevi mīlu. Šo dienu piedzīvojumi, tev nav nekas cits, kā vētra labam, jaunam kokam. Vera trakos pār tevi vēl dažas nedēļas: tu būsi nelaimīgs nu nemierīgs, un cilvēki tevi izsmies. Tad tas būs pāri, un tu manīsi, ka esi tapis stiprāks, stāvi vingrāk un spēj lalak redzēt.“_

Та viņa runāja, mierīgā drošībā, svaigi un kā bez rūpēm, soļodama viņam blakus. Šie iedami viens otru uzlūkoja, un viņas mati, kas bij tādi pat gaiši kā viņam, bij sarkani debesu uguns atspulgā. Viņanr likās, ka tas nekad vairs nepiedzīvos šādu kāpinātu brīdi, pilnu ciešanu un prieka: jo ari viņš tagad zināja, ka jāšķiras. Viņas nopietno, stingro vārdu iespaidā, tas bij izpratis rūktās' šķiršanas iekšējo vērtību un nepieciešamību.

Viņa radīja uz sauli, kas veda klusu un karstu cīņu ar lielajiem, pelēkajiem, saplūkātajiem mākoņiem. „Vai tu redzi? tur stāv itku liela, pelēka māja. Bet iekšā kvēlo, liesmas lido pa durvīm un logiem ārā. Meistars tur iekšā kal; kvēlojošā dzelzsi gul bieza un sagatavota uz laktas. Es nebaidos par tevi. (ian imūns vēl kautkur būs kāda dala laimes nolemta ...

Tagad ej! Ej ātri, lai nemokāmies."

Mute tam raustījās stāvot viņas priekšā, un viņš to uzlūkoja.

„Tas nav viegli, zēn! Nāc šurp!“ Sirsnīgi un vētraini viņa to skūpstīja. „Topi drosmīgsi vīrs!" Vēlreiz viņa to uzlūkoja no galvas līdz kājām. Viņas acis bij līksmas, „Par tevi es nebaidos." Tad viņa aizgāja pa meža taku uz leju viegliem soļiem, itkā uz svētkiem dodamās, un pazuda aiz pirmās lazdas.

Ar aizturētu elpu un mitrām acīm, viņš vēl brīdi stāvēja; tad garus solus sperdams devās prom. Viņš atrada nastiņu ar drēbēm — pie žoga, kur viņš to bij nolicis, un, vaļņa aizsargāts, uzvilka darba drēbes. Tad viņš gariem lēcieniem skrēja šķērsu pāri silam, noskrēja lejā pa pakalnu un pārveda žirgusi no ganībām. Žiglos rikšos tas iejāja pagalmā, un nemaz mājā neiegājis, aizjūdza zirgus un strādāja visu dienu ārā laukā.

Bet tik viegli tam neizdevās atpirkties.

Nākošajā dienā brāļi to redzēdami viņu izsmēja un zobojās, ka esot bijis tik bailīgs ar dumjo „skolotāju mcl-ču“ un ka vēlāk tas esot uzvedies ka mežonis.

Pēcpusdienā, kad viņš iegāja pagalmā pārmainīt zirgus, viņi bij dabūjuši zināt visu. Viņi lum teica, ka viņš sevi un visu ģimeni esot ar Smiltuicci līdz nejēdzībai apkaunojis. Daudz labāk būtui bijis, ja viņš bulu ar to kopā aizgājis. Viss ciems esot kā traks uu pilu-, ar šo neticamo stāstu. Piecas naktis tas esot bijis pie šī sievišķa. Viņa dēļ tie nevarot ciemā rādīties; bet viņš pats esot uz visiem laikiem un no visām pusēm beigts uu pagalam.

Un kad viņš vakarā, gribēdams 1/ln gl mājinieku acīm, gāja vinetulis pa lauku, no kaila lauku ei |.i grāvju paradi jās sarkana galva, tin Kreiļu Augusts, kas grieza zaļi savai kazai, pamāja tam ruiiadam ..Klau, Inu, maus tēvs liek tev sacīt: Vieniem, la lai es sakot, esol bēdas ar sieviešiem, citiem atkal ai naudu. Vīns neticot, ka lu esot izvēlējies labāko dalu. To lai es tev pasakot, .lem."

Nakti viņam rādījās savāds sapnis: Viņš atkal sēdēja silā, lielceļa malā uz akmens, turpat, kur tas vakarrīt bij sēdējis. Pa ceļu nāca trīs cilvēki. Vidū vecs, cienījams vīrs, pa labi un kreisi no tā viņa bērni, kāds jauns vīrietis un jauna meitene. Meitene bij tā pati, ar ko viņš vakar bij gājis, jauno vīrieti viņš nekad vēl nebij redzējis. Viņš izskatījās ka kareivīgas dabas zemkopis, viņa gaita bij spe-cīga un brīva, viņa skaistums bij cēls, un viņa acis rādīja drosmi un laipnumu, tādā kārtā viņš bij ļoti līdzīgs savai māsai, kas gāja otrā pusē.

Kad šie trīs gāja viņām garam, tie apstājās un runāja par viņu, kā mēdz runāt gulētājā klātbūtne. Meitene teica: „Vai lai es viņu modinu, lai viņš nāk man līdz?“ Vecais lūkojās ar savādu uu dziļu skatu viņa krūtīs un sacīja: „Tu vari iet ar viņu līdz mežmalai. Rādi tam zvaigznes, kā tās ceļo, un kā saule lec, un kas. ir tic putni, kas sēž ligzdā.“ Jaunais vīrietis runāja: „Ja tev tas ir pa pratām, tad es gribētu ar to iet; viņš taču ir mans brālis.*1 „Vēl nē,“ sacīja vecais vīrs. „Kad viņš ieies mežā, kad satumsīs, tad tu varēsi ar viņu iet. Gādājiet, bērni, lai viņš labi tiek mājās; tam mugurā viņa labākas drēbēs.** Meitene teica: „Vai lai mes atvedam' Līzbeti? To viņš ļoti mīļ.“ „Vēl nē,“ sacīja vecais vīrs, „viņš vel nemāk kārtīgi

art.“ Dēls teica: „Vai lai ņemam, tēvu līdz!“ „Vēl nē“, sacīja vecai vīrs, „lai viņš to vēl kādu gabalu nejs. Laf viņš mācās iet savā nodabā pavisam viens, grābt ar lāpstu, kamēr rati pilni.“

To visu viņš dzirdēja, kā tāds, kas pašreiz mostas no miega, bet vēl nav skaidri atjēdzies. Vecais virs aizgāja, skaidri viņš dzirdēja solus uz ceļa. Abi jaunie palika viņam klāt pie akmens stāvot. Bet viņš tos aizmirsa. Tad viņš dzirdēja Vītcnes_balsi runājam: „Es nu gan to ne-biitu turējusi par iespējamu, ka mīļais Dievs, gaiša dienas laika, staigā pa Ventorfas sila ceļu. Viņš izskatās: kā Dit-maršas saimnieks: bet pēc viņa gaitas to tūlīt var pazīt. “

Tad viņam likās, ka var mierīgi laisties no jauna miega, un to viņš arī darīja.

Viņš gulēja, kamēr Vītene, to modinādama, runāja: „Jēru, ja tu papuvi šodien grib apart, tad tev jācelas, manu zen. Saule jau stāv aiz Ringelsherna.“

X.

Šo dienu piedzīvojumi ietekmēju viņu ilgus gadus. Tie veidoja viņu tā kā dzēlīgi auksta ziema ar brīnišķīgām zvaigžņotām naktīm veido jaunu knku. I ul/ kauliem sala ķerts, tas savu dzīvību iesūc sevi un klucim, pus nomodā, pus miegā būdams, velk to tālāk, lielu baitu un \altlu sapņu starpā. Pamazām, saulei ilgi tam glaimojot un mīksto vaigu stundām pie viņa mizas glau/ol. las atkust un top līksms. Tā zēns ieslēdza sevi skaisto un bēdīgo, ko viņš viņam rītam austot InJ pled/.ivojls luv.es nie/a mala. Tas aizvēra acis un muti, lai Iekšķīgi neliktu traucēts. Viņš kļuva kluss, vārdos skops cilvēks. Da/.i ģeķi ruiiaja, ka viņš esot muļķis. Met kas, būdams gudrs un jauks cilvēks, viņu šajos gados satika un tikai vienu skatu meta viņa kaut rajas, dziļi iegrimušajās acīs, tas bij ielūkojies itkā veca baznīca, kad krēslā un tumsā zelta saules stari slīpi krīt pa augstajiem! logiem; un pavisam dibenā tas redzēja uz zeltā mirdzošā altāra degam, augstais, klusas sveces^1.

Viņam bij jāiztiek pašam ar sevi, bez draugiem un grāmatām. Sekodams savai gaumei, viņš savu dvēseli izgreznoja raibi, jo raibi.

Viņš darīja tāpat ka Riepenu' Jānis, kas kalpoja pie Hārzenu Folkmāra. Tas bij vai nu filozofs, vai dzejnieks, vai arī dienas zaglis. Viņš izkrāsoja sava tukšā kambara kaļķotās sienas^1 no augšas līdz lejai, beidzot pat uz grīdas nolicies un uz galda pakāpies, ar visdažādākām lietām: viņš ņēma, kā viņš pats teica: „Visu, kas vien pasaulē atrodams, bet karu sugu tik vienreiz."

Tur bij cilvēki un visas dzīvnieku sugas. Bet viņš aizrāvās līdz elementiem, debesu ķermeņiem, līdz labajiem un launājiem eņģeļiem un līdz pat Trīsvienībai. Visain' un katram viņš atrada zīmīgo fortnu. Bet nekad netapa zināms, kas viņā slēpās, jo viņš nomira ar smadzeņu iekaisumu tajā pašā kambarī, kad viņš pēdējā naktī bij

skaisti un mežonīgi fantazēdams izrunājies par saviem tēliem.

Tik pat raibi Jems! Uls izgreznoja savu dvēseli.

Daudz saimnieku dēliem mūsu zemē, kas, sekodami stingra Ieva gribai, apmeklē ģimnāziju un skrien cauri augstskolai, brīvdienām beidzoties, ir grūti atstāt mājas, (iadas pat, ka saimnieks lielo puiku atrod zirgu staļļa pēdēja arodā, kur tas klusi raud, un ka viņš lietā pātagas kātu, kamēr dabū dēlu no pagalma ārā. Dienām skolas sola sež tikai puikas miesa; dvēsele staigā pa lielajiem šķuuiem un kloniem. Ticības mācības skolotāja ņurdēšana daudz ticības mācības skolotāju tā ņurd; tiem va-vajadzētu būt laipniem — viņu. tūlīt ierosina pacelt ausis un tajā saklausīt paēdušu barokļu urkšķēšanu; un kad direktors uz pults virsmas sit odu takti, viņš dzird kā ziema klaudz spriguli. Ja liktenim ar to ir labs nodoms, tad viņš to noliek lauku apkārtnē, un tas, dēlu pie_ rokas paņēmis, var iziet pastaigāt, apstāties pie žoga vārtiem, un ziemā iziet cauri pilnajam stallim, kas pieder kādam draugam, Gan draugs nicina viņa lauksaimniecīgās runas, bet viņš turklāt var prātot, pats ar sevi runādams: „Kādēļ tēvs mani nemācīja tapt par ķēniņu? Tagad man jābūt kal-pam.“ Bet ja liktenis ir bargs, un viņam jāpelna sava zinātnieka maize liela pilsēta, augstu mūru starpā, tad viņš savās bēdās izdomā plānu, ka ierīkot mazu saimniecību, tas iesāk ar divi baložiem, turpina ar trušiem un beidzot ierodas mājā ar kazu, viņam uzteic dzīvokli, un tam ir lielas nepatikšanas.

Bet ir arī tādi saimnieku dēli — un šajā zemē, šajā domīgajā frīžu un sakšu ciltī tādu nebija mazums, kas karsti tiecās iegūt zinības, bet kam, paklanīšot tēva dzelzs gribai, jāpaliek mājā pie arkla. Šie ļaudis ir gandrīz vel nelaimīgāki kā pirmie. ,,Tēvs,“ puika saka, „es gribu kautko mācīties." Bet tēvs atbild: „Tu būsi zemkopis." Jo tēvs baidāsi, ka būs jāmaksā skolas nauda, jeb atzīst zemkopju kārtu par labāko pasaulē, jeb domā, ka tas ir tikai puikas untums, kas pāriet tāpat, kā visgarlaicīgākā lietus diena; jeb viņam netīk grāmatas: „Kas tey nak prātā? Gulēt grāmatās? Turi muti! Aizej pie kalēja un paprasi vai lemeši gatavi."

Tā tad puika uzaug mājā, stallī un arklam pakal stai-, gādams, šodien grābekli, rītu visu dienu grožus rokā tu-

rēdams. Un darbu darot nemierīgais gars sāk raktie», skriet un traukties. Tāpat kā dižciltīgs, brīvs zvērs gūstā nemierīgi un bez atpūtas istaigā šurp un turp gar treliņiem, šurp un turp, nemierināma, veltā trauksmē un izmisumā, tā arī viņa gars ceļo, skatus cauri visiem treliņiem, un vēro un pēta. Un būdams nemācīts un nevadīts, tas skatās, prāto un pēta, izgudro brīnišķas да ačgārnas lietas. Tā kā šīs zemes cilvēku ciltij visvairāk dāvanu ir matēimatikā un filosofijā, tad viņš aliak nonāk uz slidena ledus un viegli atrod vietas, kur /*• 111 tumšas, caurspīdīgās segas glūn zaļganais, nomelojamais atvars, kurā mirdz tēli, kurus tas nespēj ne van i, ne i/lnlkot. Tad viņš savā smagajā, kautraja gulta dodas pilsēta pie grāmatu tirgotāja un prasa gramalii ilveees Izcelšanas, un kas no tā kādreiz iznāks, vai tauta ..Vai u gramata par to, kā aprēķināt visus laukumu , un par pasaules ēkas celšanu." Tad viņš sež ai gtamalii Ilgi nakti slalla luktura apgaisiuojuina un aplam pats sevi, doinadains, ka to saprot, un dzīvo domu sajukušajā pasaule, Iemaldīdamies tur arvien dziļāk. I le, kas dzīvo viņa tuvuma, viņu nesaprot: paša brāļi to dēvē par latīņu zemnieku. Meitenes, kas zied ap to un uz to lūkojas, viņš neredz; un ja viņš kādreiz lūko tas ķerstīt, tad viņš ir lempīgs, ka jauns suns vistu pulkā ielecis. Viņa acis vienmēr vairāk vēršas uz iekšu. Tur tās vienmēr saskata brīnumu»:. Beidzot viņš tur saskata sarkaniem burtiem skaidri lasāmu priekšrakstu: „Ej nāvē. Tu nederi cilvēku vidū." Tad, sevišķi par to nebrīnēdamies, ļaudis zemnieku puikam sarīko varenas bēres, samērā ar tēva māju lielumu, un norunā: „Tam jau viss bija juku jukām." Un vēl pa kapsētas vārtiem neizgājuši, tie runā par labības cenām un zemes nomu.

* *

*

Kāds pilsētnieks bij ieradies Oļos, apjautājies par vecām lietām un redzēdams lādi, kas stāvēja zirgu stallī, bij solījis kādu cenu, bet viņu noraidīja. Jems pamanījis, ka vecais iekārtas gabals vīram šķita vērtīgs, pirmo reiz dzīvē to apskatīja, viņam tas iepatikās; kādā klusā svētdienas pēcpusdienā viņš to notīrīja, sakārtoja atslēgu, ienesa lādi s:avā istabā un ielika tajā savas svētdienas drēbes. _ Tur atradās vel kāda dziesmu grāmata, vecā, apgrābstītā Klausa Harmsa „Lasāmā grāmata" un vēl kāda veca grāmata, dzeltenā, skrandainā apvalkā: „Lit-rovs. Debesu brīnumi!“ Šī grāmata bij ar Jerna mati no llezliofas ieradusies mājā un tā bij sava veida populārā astronomija. Vairāk nekā lādē nebija.

Svētdienas vakarā vai svētdienas pēcpusdienā, Jerns Ills nosēdās vecajā sakšu krēslā ar sānu atzveltnēm un ar salmiem pīto sēdekli, uzlika kājas uz lādes, iededzināja īso pīpīti un skatījās apkārt kambarī, kurā pie baltajam kaļķu sienām nebij citu greznumu, kā vienīgi mazs spogulītis; viņš smēkēdaims lūkojās pa logu ābeļu dārzā, sataisīja nopietnu, garu seju un veidoja savu dvēseli.

Precēties viņš negribēja. Ar to tagad bij beigas. Šajā nozare viņš bij sakrājis vairāk piedzīvojumu, kā dažs labs vecs virs. Vajadzēja gan būt jauki, iegūt kādu no šiem savādajiem radījumiem ar maigajām acīm un kustīgajiem locekļiem, tas tā nu protams bija, bet vipairt tas nebij nekas. Tadc| ka vipš bij savāds un rets izņēmums. Bēdīgi tas bija, bet tomēr patiesi. Viņš to bij piedzīvojis. Viņa bērnu dienu draudzene tam bij tapusi sveš-niece, viņa to la vēlīgi uzlūkoja, bet atkāpās bailēs, saskatīdama viņa seja to, ko pati tur bij modinājusi. Bet otra, kuras priekša viņš bij stāvējis mežonīgā nemierā un karsti, par jaunu iekārodams, bij bijusi svēta. Kauns sitas viņa sejā, par tām abām domājot. Tā viņš_ vairs nestāvēs nevienas meitenes priekšā. Viņš gribēja palikt tālu šim cilvēku dzīves novadam. Viņš gribēja palikt vecpuisī. „Tīss arī tāds ir,“ viņš nomāja. „Tas ir ģimenē."

Tas nu bij nodarīts, vienreiz par visām reizārn. Kad tas ar pajūgiem bij uz lauka, dažreiz viņam garām pagāja kaimiņu saimnieka meita, ar piena nēšiem uz pleciem. Viņa to sveicināja, gribēdama ar to kādu vārdu parunāt. Arī svētdienas pēcpusdienā viņa nāca pie Klzbes, un nākdama cauri ābelu dārzam gar viņa logu, pamāja tam ar galvu, uzlūkoja to gudri un labsirdīgu Viņa bij jauka, laipna meitene. Bet kad viņš to redzēja nākam, tad tas savilka uzacis, kā tāds, kam pārdomājamas grūtas un cietas lietas, kā sešdesmitnieks, kam nav laika un intereses gar jaunām meitenēm. Šad tad gan viņam ienāca prātā: Savādi, kā viņa kājas liek; vai kādu citu uzlūkojot: tā ir vijīga un slaida, smalka un čakla, kā mūsu triju gadu leišu kumeļš, vai vēl kādā veroties: Jauka viņa ir, kad tā augumu šūpo zem piena nēšu svara. Bet neko vairāk. Arā šīs domas no dvēseles! Šī ļaužu suga rada tikai nemieru, izsmieklu un liek zaudēt laiku.

Bet divi jeb trīs reizes viņam gadījās tā: Abas reizes tas notika svētdienā. Visu pēcpusdienu viņš bij pavadījis bez darba un vakara pusē izgājis viens pats pa laukiem. Tad viņš nebij varējis valdīt savas domāsi, tās bij aiztecējušas pie Smiltnicces. Vel iHz viņš vism pārdzīvoja. Tā viņš sasapņojās, atjed/as līkai tad. kad redzēja tik skaidri viņas skaisto, stipro uiigiuuit. viņas mierīgās acis un dzirdēja viņas zemo balsi un pamanīja, ka ātriem vārdiem viņš iedomāto Ielu u/niiia Vli.e. Int atspiedies pret pāļu žogu, pals nezinādams, ka tin nokļuvis. Viņš sapurinājās, un asinis linu sakupa galva. Atlikušo vakara daļu viņš pavadīja nemiera l'as u/kapa zirga, aizjāja pie kumeļietn, kas ganījās laukinale, atgriežas atpakaļ, staigāja ābeļu daiza no koka pie koka, aizkara stumbrus, nobraucīdams siiiiii no viņu mizas, lūkojas augšup zaros, smaidīja, nu jutās atkal nelaimīgs, vēlējās kautko, un nezināja pats ko, nu kaunēdamies būtu labprāt skrējis pla-šajā pasaule, kaila raiba dzīvē, darbā jeb strīdū, lai izbēgtu no ta, kas viņu noveda šādās pretrunās.

Un tad, naktī, vai sapņos vai nomlodā, kambari ienāca meitene, visā savā stiprajā skaistumā, kāda viņa bij toreiz, kad bij pret viņu pārliekusies pāri galdam, un tāpat kā toreiz, viņa pienāca tam tuvu klāt, bij mīļa un maiga un teica, ka ilgojoties pēc viņa. Tad viņš to skūpstīja, ilgi un dedzīgi, arvien mīļāk un karstāk, kamēr no uztraukuma pamodas. Tad viņš ļoti kaunējās. Dienu savā darbā viņš gāja ar apmākušos seju, nerunāja ne vārda, un sevišķi pret Elzbi bij nelaipns.

Un kādu dienu, novedis pilsētā vezumu labības, iedams pa ielu uz māklera dzīvokli, tas papīru veikalā ieraudzīja bildi plaukstas lielumā ar divi jaunām sievietēm, kas sēdēja pa labi un kreisi marmora akai. Viņu augumi bij slaiki un spēcīgi un tai, kas bij gandrīz kaila, seja bij smalka un laipna. Viņas bij cēlas un dižciltīgas, un jtas nevarēja saprast, kā viņas bij varējušas nākt uz doīnām, likt sevi tā gleznot. Apakšā bij lasāms latīņu burticim: „Debesu un zemes mīlestība, Ticiana“. Ilgi tas tur sitā-vēja un to uzlūkoja, pēkšņi viņš sasparojās, iegāja veikalā

un ļoti apjuka tur atrazdams kādu jaunu sievieti, kas apjautājās par viņa vajadzību. Viņš pieņēma aun:*(pratinu, paviršu sejas izteiksmi, un ar pātagas kātu norādīdams uz gleznu, nopirka to par dažām markām. Kā lielu dārgumu viyš to rīīpīgi noglabāja vestes un svārku starpā uti pārnesis mājā, paslēpa to lādē pašā apakšā; un svētdienu pēcpusdienās, kad viņš pīpēdams un prātodams sēdēja sava kambarī, tas izņēma gleznu, nolika uz lādes iepretī savam sēdeklim, un ilgi to aplūkoja, būdams vienmēr lielās rūpēs, ka kāds varētu atklāt šīs bildes esamības noslēpumu.

Vēl grūtāk kā ar sieviešiem, Jerns Ūls tika galā ar pasauli. No pasaules novērsties nav tik viegli: pagriezies apkārt: te viņa ir; pagriezies vēl reiz apkārt: viņa vē! vienmēr ir turpat. Ja aiztur acis, tad dzird viņu dūcam un kliedzam; ja aiztur ausis, tad mūsu acu priekšā tā viebjas un lēkā. Pret to ir jāieņem stāvoklis, jāuztur miers, jeb jāsāk ķilda. Viņa gados un tādā garastāvoklī, turklāt viņš hij no tautas celma, kas visā zemē izslavēts par ķildīgu, tas sāka ķildoties: „Pasaules kundze! Tu esi veca un nejauka! No papēžiem līdz matu šķirtnei tu esi sajaukta un sagriezta. Es esmu Jerns Uls_ no Ventor-fas ...“ Uzacis zemu savilcis, viņš neredzēja lielos brīnumus; un degunu pārāk augstui nēsādaims, nevēroja vi- -ņas skaistumu.

Par visām pasaules lietām, kas rāpo un laižas, spīd un sēro, valkā svārkus vai priekšautu, ir apaļš vai četr-šķautnīgs, par visu Jernani Olām bij taisns un stingrs spriedums. Tādēļ viņš skaidri saprata, ka viņam neesot vietas pasaule. Viņš un pasaule bij šķirti ļaudis, tas bij yienīgj pareizi._ Tā viņš savā noslēpumainajā kambarī Ulu sētas namā, nolēma būt par algadzi papriekšu pie tēva, vēlāk pie brāļiem, liekot sev maksāt gada algu. To, ko tas tādā kārtā būs nopelnījis, viņš noguldīs pilsētas krājkasē, par kuru viņš bij dzidrējis, ka tā esot caurcau-rīm droša. Vēcāks kalps būdams, viņš ar ietaupījumu nopirks mazas mājas un kopā ar Vītcni dzīvos tālu no pasaules nemiera līdz savai miršanai. Tādā kārtā viņš gribēja izmukt un atspītēt pasaulei.

Tā kā Jerns Uls neatzina pasauli ar viņas dabīgo, cilvēcīgo iekārtu, tad arī tas, kas bij radījis debesi un zemi, nevarēja tikt sveikā cauri.

Protams, ka viņš gāja baznīcā. Viņš darīja to jau kopš pus gada, jo viņš redzēja, ka taupīgie, sātīgie un mazliet veclaicīgie ļaudis apmeklēja baznīcu; un viņš bij apņēmies kļūt taisni tāds vīrs. Baznīcā gāja vecais Drei-jers, kas^1 bij sācis kā kalps, un tagad bij bagāts vīrs. Un vecais skārdnieks Rēders apmeklēja baznīcu. Viņu gan turēja par cietsirdīgu un skopu; bet laba liecība viņam bij tā, ka viņš valkāja tos pašus svaiku ar kuriem priekš piecdesmit gadiem bij gājis pie dievgalda. Un Tomasa Luchta sieva, kas atstāja kopējo guļamistabu, kur gulēja bērni, kad vīrs^1 pēc mežonīgas d,-. i'.ana-, un kāršu spēlēšanas pārnāca mājā: katru svētdienu lupas sakodusi, viņa sēdēja savā ģimenes ku sla adi un līdzīgi ļaudis, taupīgas dzīves un vecuma deļ » lemluini gaja baznīcā. Bet jaunie uti palaidņi, un kas gn auda tie Imp negāja.

Jerns Ols gaja baziilea gi llu d.iiii . kaitīgs but uti palikt. To arēji radīdams, vin . apmeklēja baznīcu.

Viņš gaja baznīca un garlaikojas. Vispirms viņš atzina par netaisnu un levareja samierināties ar to, ka, sakot ai pagājušo gadu. baznīcas lietas liela teikšana bij vīram, ko visa apkārtne pazina ka stingru dzērāju un drošu kuršu spēlmani, (ian Dreijers viņam bij teicis: „.lem, virs pats nav svarīgs, nedz arī viņa dzīves veids, bet tas, ka viņš sludina īsto Dieva vārdu." Tas negribēja ietilpt Jerna Ola smadzenēs. Bet to vērā neņemot: arī ši īsta mācība, ko sludināja mazais, druknais vīrs, bij Jomam Olām pavisam pret spalvu. Ik vārda galā tur skanēja: „Cilvēka sirdsprāts ir ļauns no mazām dienām," un: „Kas domā ar savu dzīvošanu vai darbiem nopelnīt mūžīgu svētlaimību, tas tiek pazudināts, un: „Trīsvienība lai slavēta mūžu mūžos!" un: „Dieva Dēls mūžībā dzimis", un: „Tici vien, tad tu būsi svētlaimīgs!" Tāds saturs bij sprediķiem._

Jerns Uls! sēdēja, klausījās uzmanīgi un nevarēja nepavisam atklāt šīs mācības sakaru ar trakulīgo cicitna dzīvi un viņa paša pļaušanu un aršanu. Viņš klusībā brī-nējās, ka Dieva vārds tik nepraktisks. Pēc viņa domām pantiņiem vienam pēc otra vajadzēja skanēt tā: „Zemkopis ,kas savā tīrumā neravē ciesas un pērkones, netop svētlaimīgs, „Kas čakli strādādams un sātīgi dzīvodams savu mantu divkāršo, tas būs pirmais." „Par katru vakaru, ko jauns cilvēks pavada krogū, tam atskaitīs vienu

gadu no svēltaimības“ u. t. t. Apmēram tā viņš būtu rakstījis bībeli.

Dažreiz, kad mazais vīriņš no altāra, vai arī kancele stāvēdams, lasīja priekšā dienai novēlētos Dieva vārdus, balsi, kasi dziedāja un līgojās, Jernam Olām likās, ka viņš dzird ko eitu, kā to, par ko šis vīrs vēlāk sprediķoja. Viņam šķita, ka viņš dzirdētu vecu, dziļu gudrību un lielas, stipras domas, no cilvēku dzīves vidus. Viņš jutās ka cilvēks meža malā nogul iesi, ap viņu dūc un sīc putni un odi, un tālu mežā viņš dzird burbuļojam strautu, pilnu smaga, tīra ūdens. Bet savā jaunības nepatstāvībā un iekšējā smagumā, viņām nekad nenāca prātā, kādreiz pārlasīt Mateju vai Marku un pārbaudīt, vai miazais vīriņš krietnu gabalu evaņģēlijā nenoklusēja un kādu citu neviltoja.

„Tev jāsēd vienmēr vienā un tai pašā vieta,“ bij teicis vecais Dreijers. „Sešdesmit gadu es katru svētdienu sēžu savā vietā trešajā rindā, tikai tos divi gadus atrēķinot, kad atrados kara laukā pret dāņiem.

Tā tad .lems Ūls katru svētdienu sēdēja vienā un tai pašā vietā.

Un tā nekas cits neatlika, Jerns Ūls atzina Dievu tikai tāpēc, ka tas bij veclaicīgs.

* *

*

Bet nākošajā gadā rudenī notika kautkas, kas kā rasa krita viņa iekšējā pasaulē. Un tas bij labi. Jo viņam draudēja briesmas izkalst kā ganībām, ja aprīlī četri nedēļas pūš austrumu vējš.

Tajā laikā, kad lauki tapa labības tukši, sāka vest plēsoņu dzīvi daži suņi, kuru īpašnieki nebij diezgan izveicīgi un skaidrā prātā, lai spētu izaudzēt kaut suni. Suņi savu laiku notrieca pa lauku, saimniēki' pa krogu.

Drīz tapa zināms, ka saplosītas aitas un izpostīti vistu dārzi. Strādnieku bērni, kam bij jāiet uz skolu pa baznīcas taku, gāja savu ceļu trīcēdami. Kāds no viņiem bez elpas atgriezās ciemā, apgalvodams, ka to vajājot. Bet ļaunuma novēršanai nekas nenotika; jo suņu īpašnieki smējās; neviens neiedrošinājās pret tiem ko uzsākt jo tie bij galvenie ļaudis ciemā, sēdēja krājkasē un varēja atmaksāt labu un laumu. Kādu svētdienas ritu gadījās, ka Kampas bērni, iedami pa baznīcas taciņu, redzēja, kā šie suņi trenkāja kādu Kampu strādnieka teļu. Strādnieka bērni sāka kliegt, vaimanādami, ka viņiem esot tikai šis viens teliņš un mudināja divus lielākus zēnus kopā ar viņiem iet suņiem virsū. Bet tie baidījās. Tad abi mazie bailēs devās uz priekšu, savā bērna prata, laikam, domādami, ka vecāki tos sitīs, ja tie neglābs teļu. Kad bērni, bailēs šņukstēdami, tuvojās, suņi neatkāpās, bet metās virsū mazajai meitenei, kas gribēja tuvoties teļam un plaukstās sizdama sauca viena saukšana: „Manu bullīti, manu bullīti.41 Lielajiem zēniem die,a pave am sašļuka un kliegdami tie metās uz cietini, kas bij l.iln liet abi bērni stāvēja vieni, un suņi saka ai viņiem spēlēties. Tie pic-tupās, lēca uz priekšu un atkal atpakaļ, pielāpās atkal un raustīja bērnus aiz drebētu, un viens bērns pakrita, un gandrīz jau bulu noticis kas briesmīgs.

Tc no melno pupu tupeņiem iznāca Jērus (Jls, tērpies svētdienas uzvalka, nu redzēja, kas notika, un zobus sakodis, viņš domāja: „Nolādētie! Tik tālu jau tā lieta nonākusi: ciema bērnus aprij suņi.“ Viņa seja dusmas satumsa, un acis gailēja. Trim gariem lēcieniem tas bij klāt. Viens suns atkāpās; otrs, gaišās dusmās, niknumā saboztu spalvu, palika stāvam; tas dabūja ar cieto zābaka purnu pa sāniem. Ar putām uz lūpām un iekaukdamies, tas metās virsū Jernam Ūlam, kas liecās pie bērna. Un tai brīdī, kad Jerns gribēja piecelties, zvērs lēkdams to bij sasniedzis, un tā kā viņam nebij īsta satura, tad smagais un spēcīgais lēciens viņu nogāza ceļos. Ar savu lielo, kaulaino roku mežonīgo zvēru cieti satvēris, viņš to spieda pie krūtīm, ar pūlēm atturēdams no savas rīkles, pēc kuras suns tiecās^1 mežonīgās pūlēs, ķermenim briesmīgi raustoties un siekalām no mutes tekot. Ar mokām viņam izdevās noturēties, seja viņam bij bāla kā krīts. Bet droši un labi uz ceļiem nostājies, viņš mežonīgi un stipri iekliedzās, saņēma savus jaunosi_spēkus, spēji grūzdams satvēra ar roku suņa rīkli, saliecās, un dusmās apgrieza tam sprandu.

Par šo darbu runāja vēl ilgus gadus pēc tam. Vecāks būdams, arī viņš pats labākai prātu runāja par šo notikumu pie pupu tupeža baznīcas takas malā, kad viņš salauza kaulus sunim, kas uzbruka majai meitenei, nekā par to dienu, kad viņš aiz lafetes saliecies stāvēja, mezdams robainus dzelzs gabalus uz cilvēkiem, ka viņš pats' klusāki piebilda: „kas man personīgi nebij nekā darījuši, un nebij sliktāki par mani,“ tas bij tad kad, laimīgu apstākļu del, laipnā Tīšu iedaba parādījās viņa raksturā.

Kad ar skolas_ bērniem nākošajā dienā notikums bij ticis zināms arī mājā, viņš manīja, ka lielā meita viņu ar izbrīnu uzlūkoja^ Un puisis stāstīja, ka brīvstundā zēni esot dzīvi strīdējušies par to, kā viņš gulējis ceļos un roku stiepis, un visur stāvējuši zēni pulciņos, un kāds no tiem, ceļos gulēdams, rādījis kampienus. Un skolotājs savu dzelteno šuneli dabūjis glābt no puiku nagiem.

Astoņas dinas vēlāk, kad viņš atkal pāri laukiem iedams uz baznīcu gāja līdz baznīcas takai, tas ceļā panāca Kampas bērnus. No ķieģeļiem zālē nokāpuši, tie raudzījās viņa. Bet mazā, ko viņš bij izglābis, klusēdama ielika savu roku viņa rokā un sīkos riksīšos tecēja viņam blakus līdz baznīcas durvīm, ne vārda neteikdama. Iekšā iegājis, viņš dzirdēja sprediķi par ticību, un ka, tā saucamie labie dartū un cienījamā dzīve, parasti esot ļoti aizdomīga. „Spīdīgs netikums".

Kad viņš no baznīcas gāja ārā, tam skrēja pakaļ vecais drēbnieks Roze. kas šai pusē bij vicmsi no klusētājicim. Viņš tipināja blakus .Iemani Olām, jo bij jau vecs vīrs; drusku par laiku parunājis, viņš atkal apklusa, un iesāka savā kautrīgajā veida, kā drēbnieks būdams ieradis, mīkstām rokām glaudīt sava pavadoņa svārku un vestes krūtis.

„Atnes svārkus man, Jern,“ viņš teica, „suns tev viņus pavisam saskrāpējis; es tos ar zīdu izlāpīšu. Es to darīšu par velti, Jern... Ak jā, Jern, ko tad es vēl gribēju teikt? Svarīgi nav svārki, Jern, bet sirds, kas pukst apakš šiem svārkiem, tai vajag piederēt Dievam."

Jerns Uls apjuka. Vai šajā pusē kāds parasts cilvēks runa par šīm lietām? Par Dievu un dvēseli runāt ir mācītāja uzdevums, kad tas stāv kancelē.

„Es gribēju palīdzēt bērniem," teica Jerns Ols, „es biju nikns uz nolādētiem suņiem."

„Viss jādara Dieva gribas dēļ, kā kalpošana Dievam."

To Jerns Uls nesaprata. „Taisnību sakot, es domāju tikai par mazuli, kas kliedza kā traka."

„Šo vienu reizi tu labo darīji pats uz savu roku, tas bij skaisti. Bet ja tu visu mužu un vienmēr gribi darīt labo un par to priecāties, tad tev jāsniedz roka Dievam un viņu mīlot jādara labie darbi. Ne tāpēc, ka tu biji nikns uz suņiem, vai nevarēji noraudzīties bērnu bailēs; bet tu darīji to tādēļ, ka Dievs slavēja tev blakus, uzlūkoja tevi un teica: „Steidzies, Jern 1)1! Glāb bērnu! Jern Ol, grāb suni!“

„Jā... bet vai tad nav viena alga kā es to daru, ar Dievu, vai bez tā.“

„Nemaz nē, Jern. Jo, redzi: la lu dari to uz savu roku, tad tu topi lepns, iedktomjirv sae iet plato ceļu un sāc varbūt feeķoties. Un ne virumu lu dari labo; un ne vienmēr uztver īsto; tev ari nav īsta prieka, jo tu to nedari labā darba dēļ, bet pat, sevis, vai ļau/u del. Bet nostājies blakus Dievam, un visu darīdams slāvi blakus Dievam, tad tu paliec pazemīgs, smejies un piieeujirs, zinādams, ka tu rīkojies pareizi, saprazdams visu spīle un priecājies: par pasauli. Ar sirdi pie Dieva, Jern, ar rokam grāb suņus un visu ļaunumu: tā ir īstā kristīga ticība."

„To es varētu pieņemt," teica Jerns, „stāvēt pie Dieva un tad no turienes darīt labo, patiešām, tas nav slikti. Bet manas domas ir...“

„Pestītājs arī tā darīja, Jern. Vienmēr pie Dieva sāniem un vienmēr cīņā ar suņiem! Tikai beidzot suņu bij pardaudz: tie ņēma virsroku u;n viņu saplosīja. Ko citu gan Pestītājs gribēja darīt: ar Dieva palīgu viņš gribēja cīnīties uz dzīvību un nāvi labā dēļ.“_

„Tas ir labi," teica atkal Jerns Uls. „Savā ziņā sabiedrībā ar Dievu."

„Paļāvībā un ticībā, Jern."

„Pareizi, paļāvībā un ticībā cīnīties ar visu ļaunumu, ar suņiem un sliņķiem, ar dzērājiem un tādiem, kas savos laukos slikti ar."

„Pavisam pareizi, Jern, un vispirms ar savām kļūdām."

„Tas ir skaidrs," sacīja Jerns Ols.

„Redzi nu?" teica vecais. „Rītā atnes man svārkus, Jern, es tos lāpīšu par velti."

Viņš māja daudz reižu un, galvu klanīdams, gāja prom.

Pēkšņi Jerns Ols iedomājās: „Šim tu varētu pajautāt, ko viņš domā par sprediķiem, ko te iekšā tura." Viņš

atgriežas atpakaļ. Bet vecais bij sācis mēreni rikšot un pazuda aiz pēdēja baznīcas koka.

Otrā rītā, kad Vītene Oudrā prasīja apģērbu, gribēdama to, kā ieradusi, iztīrīt, viņš tai izstāstīja, ka vecais gribot svārkus izlabot un, proti, par velti.

„Tas ir gan savāds svētulis,“ viņa teica. „Ko viņš īsti teica?“

Domīgi Jcrns Uls līkojās savā priekšā. „Pie baznīcas stūra bij diezgan vējains. Ja es pareizi sapratu, tad viņš teica: „Cilvēka dzīve esot vislabākā, ja viens otram izvelkot dzelzi no uguns.“

„Tas tik ir svētulis! Lai Dievs stāv man klāt, Jern. Vecis vēl taps pavisam negudrs."

„Ej nu ej,“ teica Jems, „kādēļ tad nu tūlīt tā? Viņš ir čakls un sātīgs; neviens cilvēks nevar viņam nekā pārmest; viņš vienmēr ir jautrs un laipns, un tu zini, mazajam Dirksenam viņš par velti pašuvis iesvētāmo uzvalku."

„Jā, ko tas viss līdz? Vai viņš kādu grasi ir iemantojis? Strādā augu dienu. Vai viņam kas ir?" Viņa sniedza tam nastiņu, teikdama: „Taisies kā tiec ar saviem svārkiem!" un izgāja no virtuves.

Priekšnamā viņš domāja: Tās ir trejādas domas. Ko sludina baznīcā, to prātīgs cilvēks nevar atzīt par pareizu. Tam, ko vecais drēbnieks saka, ir savs prāts. Bet tam, ko saka Vītene, tam arī ir jēga. Drēbnieks saka: Rūpēties par citiem Dieva vārdā. Vītene saka: Gādāt pašam par sevi savā vārdā.

Pēkšņi viņš apstājās, apdomājās un griezās atpakaļ uz virtuvi. No durvīm novērsusies, Vītene stāvēja strādādama pie rokas dzirnām.

„Klausies," viņš teica, „tu saki, ka drēbnieks runājis niekus? Bet saki man: kā tad ir ar tevi pašu? Par neko un gluži neko tu strādā šajā drūmajā namā, kur bez prāta saimnieko trīs dzērāji, un katru dienu tu nocīnies ar stūrgalvīgajām kalponēm?"

Ātri apgriezusies viņa to plati uzlūkoja. Pirtno reiz viņš to uzrunāja kā tāds, kas domā patstāvīgi, un ar to viņa tik ātri nespēja aprast. „Puika," viņa teica, „nemuldi! Ej savu ceļu un nerakņājies par dziļu."

Domīgs viņš ar savu nastiņu devās prom

Jerna ārīgā dzīve patiešām nebij nekas cits kā pūles un darbs. Tēvs mēdza teikt: „Viņš pardaudz atsities Tī-senos un visu mūžu viņš bus savu brāļu algādzis." Šodien art, rītu sēt, parīt smags darbs mājās: tāda bij viņa diena. Rītā pirmais un vakarā.pēdējais: cilvēks bez svētvakara un gandrīz bez svētdienas. Acis viņam krita cieti, kad vakariņas bij ieturētas. Tad viņš drīz tievās kambarī un gulēja, nekā nesapņodams.

Augums izstiepās garšun kalsns, soli, staigājot pa smago aramo zemi, tapa spēcīgi un smagi. Muskuļi kļuva stipri un cīpslaitii. Viņam nebij nekādu puļu augu dienu, bez pārmaiņas, nostaigāt pakaļ čclrlnn /Ilgiem, pa vagu uz augšu un atkal uz leju, arkla balstu rokas; nu vel ne astoņpadsmit gadu vecajam puisim, tas nebij par grūtu, kviešu pļaujas laikā, viena kūlīša viela uzdurt uz dakšām trīs. Viņa pleci izveidojas plašuma, nu seja kļuva bruņa saulē un sāļajā vējā. Viņa daba un runa pandas lēnā noteiktība un smaga izturība, kas raksturo tos garus, kas gausi un smagi urbjas pārdomās.

Baznīcu viņš apmeklēja retāk; bet katru otro un trešo svētdienu, viņš zilajā, labi gulošajā apģērbā, stalti turēdamies, un klusu, lepnu seju devās savā baznīcas gaitā.

Rudens notikumi ietekmēja viņu labvēlīgi. Dažus gadus' viņš bij domājis: čakli, sātīgi, taupīgi, kur deguns rāda, līdz miršanai: tā ir visa gudrība. Bet pārruna ar svētuli un pārdomas un salīdzināšana, kas tam sekoja, panāca to, ka viņš atvēra acis un apskatījās apkārt pamatīgāk. Un tad viņš ievēroja, ka tik vienkārša tā lieta vis nebija. Bet ka ir vēl citas lietas ar vērtību, ne tikai gods un nauda. Viņš tapa atklātāks, mīkstāks un maigāks. Klusu, vārdos skopu piekrišanu viņš iemantoja pie dažiem Kampas algādžu bērniem, un dažreiz svētdienu pēcpusdienās viņš sēdēja ar tiem Auvas upes malā, vītolu zaru svilpes maukdams un palīdzēdams mazajiem, kas neveiklām rokām darināja pinekļus no cūkpieņu kātiem. Bet ziemā viņš pašā lādes dibenā salmos noglabāja ābolus un smējās, kad mazie, iedami uz skolu, gāja garam sētai un klupdami un skaļi runādami mēģināja katrā ziņa_ verst uz-manibu uz sevi; jo tieši viņu lūgt, tie neiedrošinājās. Viņš tiem likās pārāk nopietns un garš.

Dažreiz, ziemas vakaros, viņš izņēma Litrovu, apskatīja debesu kartes, kas bij pievienotas grāimatai, un skaidrajā zvaigžņotajā vakarā ābelu dārzā izgājis, meklēja apzīmētās zvaigznes, piesavinādamies viņu vārdus. Bet manīdams, ka aizraujas, sākdams alkt atzīt to visu un vēl vairāk un vērodams, ka šī vēlēšanās viņam kāpa galva karsti kā vīns, tas izbijās un nolika grāmatu atkal lāde, pašā apakšā, zem sailmiem, kur atradās ābolā

Atziņu par ļaudīm un notikumiem, viņš ieslēdza un salika, kā kuģinieks slaliek kravu kuģa tumšajā telpā. Šķila. ka viņas nemaz nebija. Viss likās bez nozīmes un mērķa; bet viņa bij tikai apslēpto. Tā vairoja viņa dvēseles mantu, gulēja tur un bij viņa īpašums, un kuģis peldēja dziļāk un drošāk.

Pārdzīvojumi un cilvēki nāca un gāja viens pēc otra. Pienākdami tie viņam deva jaunu atziņas un piedzīvojumi! dalu; lad lie atkal attālinājās.

XI.

Nākošajā pavasarī viņš veca vira piesardzībā apdomāja, ka visgudrāki būtu, ja viņš tagad ln ivpratīgi pieteiktos kara klausībā; vēlāk tad viņam lui vi a celi vaļā.

Ģenerālis ar patiku uzlūkoja lielo jaunekli ar platajiem pleciem, kas kails stāvēja viņa pnekea nn. labā gara stāvoklī būdams, teica: „Jātnieks vai lielgabalnieks?" īsi apdomājies, tas atbildēja: „I ielg.ihaliilclc.." Konnnisijas kungi par to loti izbrīnījās. ,.Kade|;’" jautāju ģenerālis. „Tam es labāk deru." ,,Ka»le|Janlaja pāls vecais vel reiz. Gudru seju sataisījis vīlis teica: J . sevi la domāju, ka lielgabalnieki ir vienkāršāki un valstu derīgāki." Ģenerālis nozīmīgi pamnja un lika tam aiziet.

Draudzes fogts Bizons, tas |>ats, kas kojiā ar zemniekiem dzēra un sjjcleja un kura vienīgajam bērnam velak bij jāiet nabagot un kas nomira trūkumā, savu īso kaklu sānis noliecis teica: „No ievērojamās Ulu cilts, ģenerāla kungs! Bet neizdevies; tas ir īsts lempis!" ,,Tas?“ teica ģenerālis, „tasi? Par to es uzņemos katru garantiju. Es varu cilvēku sejas apvērtēt, draudzes fogta kungs, un es zinu, kā dažādi ļaudis turējās miera un divu karu laikā."

Rudenī, tūlīt pēc ražas novākšanas, viņš devās uz Rendsburgu. Gerts Doze, tā Dozes dēls, kas agrāk dzīvoja Dinglsdonnā, tika iedalīts tai pašā batarejā un gāja ar viņu kopā.

RencLs'burga toreiz bij vēl klusa pilsēta. Un ja tā arī būtu bijusi dzīvības pilna kā Hamburga un visskaistākā pilsēta visā valstī: kūda dala zemnieku zēnam bij gar šo pilsētu? Kāda dala viņam vispār bij gar pasauli. Trīs gadi viņam te bij jāmācās, ko mācīja, un trīs gadi ja-klausa, ko pavēlēja. Bet kad bij miers no darba, viņš varēja darīt, ko gribēja. Tad viņa domas bij Ulu laukos un staļļos.

Viņam klājās labi; labāks miera laiku zaldats nebij domājams. Viņš bij norūdīts, gudrs un paklausīgs. Kādām virsnieka vietniekam, kas bij tikko no skolas nācis,

un Jabrāt runāja par „stūrainajiem holšteiniešicm", bij tieksmes izmantot Jernu Ūl'u kā savas jaunās) godības kāju pameslu. Bet ceturtajā vai piektajā dienā tā nodomu pamanīja leitnants Hakss, ko ļaudis saukāja par „garo Jāni", viņš runājās ar virsnieka vietnieku īsu un skaidru valodu: tad izmantošanai bij gals.

Nākošajā dienā garais Jānis, stallim cauri iedams, satika Jernu Olu, ar ūdens spaiņiem: ,,U1, kur jūs esiet piesavinājušies tādu garu, smagu soli? Savu mūžu neesmu redzējis jaunus ļaudis tā ejam! Itkā jūs nestu dzelzs sliedes!"

Ūdens spaiņi noskanēja, Jerns Uls stāvēja kā stabs. „Es jau bērns būdams sāku smagi strādāt."

„Jau divi gadi vecs jūdzāties arklā?"

„Tieši tā. Un zeme tur ir smaga."

„līs esmu no Icehoes apkārtnes," teica leitnants. „To apkarini es pazīstu, esmu bijis arī Ventorfā. Es domāju, tēvam ir lielas mājas?"

„Tiešam la. Bet man bij jāstrādā."

„Л, vecais nestrādāja?"

„Tiešam la, nestrādāja."

„Brāli ari ne? Ko?"

„Nē."

„Jus rādait lādu seju, tādu ... mr, ka lai es saku? ... tādu rūpju nomuktu. Tu jaunam cilvēkam neklājas."

„Šoruden tie slikti ars, leitnanta kungs."

Leitnants Hakss savilka uzacis, neteica nekā un no šī brīža izturējās pret Jernu Olu ar cienību, kas parādījās sevišķi tādā veidā, ka tas no viņa visvairāk prasīja un lika pildīt visgrūtākos uzdevumus.

Sākumā biedri viņu necieta. Kad tie drīz vien bij saklaušinājuši, ka viņš bij bagāta māršas saimnieka dēls, tie gandrīz noturēja viņa mierīgo atturību par lepnību. Un viņš arī nebij gluži bez sava zemnieka lepnuma. Bez tam vēl, pirmajā laikā_tajā_ istabā, pie kuras arī viņš piederēja, pārsvarā runāja jēlas valodas. Vainīgi bij viens vai divi vēja grābšļi, kam ar daudz piedzīvojumiem un pieredzējumiem lieloties, bij izdevies radīt veiklu ļaužu iespaidu. Protams, daudz kas no tā, ko tie abi stāstīja, Jer-nam Ulam, kā lauku bērnam un zemkopja dēlam, nebij nezināms; daudz ko viņš, prātodams., bij nojautis; viņa mita arī stipras 'kaislības: bet visas šīs lietas gulēja dve-selcs slepenākajos dziļumos apslēptas un tika ar bailēm sargātas. Viņš nevarēja ciest uh tas sajuta gandrīz ķermeņa sāpes, kad lielībnieki smiedamies izklāstīja šos dabas svētos noslēpumus. Turklāt šis runas klausīdamies viņam tapa skaidrāks, un skaidrāks, cik neglābjami brāļi mājās bij sapinušies kaislībās un jēlībns.

Protams, šādu runu laikā, viņš sēdēja ar tādu seju, itkā dzirdētu savu brāļu runas, un viņš neslēpa savu saīgumu un nicināšanu. Tādēļ abi varoņi viņu kādu vakaru sauca pie atbildības. Bet viņš biklums viltīgs kā cilvēks, kas savu dzīvi pavadījis dabas sabiedrību, bij nodrošinājies sev par palīgu savu skolas Medni (Iritu Dozi, un kad abi varoņi cerēja savas lietas kaitot ai viņu vien, un slepeni uzbruka, tad tiem gadījās, divi pirtnieki, un tie dabūja krietnu pērienu. No la laika valodas bij rupjas, bet nekad vairs netapa Jēlas.

Biedri viņu sākuma nerieta. Viņa dedzīgo čaklumu dienesta pildīšana dienu no dienas, tie sakuma turēja par cenšanos izpatikt priekšniekiem. Bet drīz tie nomanīja, ka viņa dedzība bij tikai vienkārša uzticība, ka viņam varēja uzticēties, un ka viņš necentās iegūt ko sev; un kad tie no Berta Dozes bij dzirdējuši, ka Jerns pavadījis smagu jaunību, tad cienīja viņu tā, kā jauni jūrnieki to biedru, kas vistālāk braucis,. Viņu iecēla šķīrēju tiesneša amatā, un dažam labam memmes dēliņam labi līdzēja viņa īsa, sausā runa.

„Paklau, Ul! Vai tu jau dzirdēji; Rikerts esot aizmucis un noķerts.44

„Ko viņš mūk? Ja zirgs iet arklā, tas nedrīkst spārdīties. Ko viņš mūk, zaldāts būdams? Kārtībai vajag būt.44

„01, tu csii prātīgs vīrs; bet tu esi pardaudz prātīgs.44

Sūkdams savu īso pīpīti, Jerns Ūls teica: „Es nezinu, kā tas nāk, ka es nevaru īsti smieties. Liekas, ka mana seja būtu sasalusi: es to nevaru iekustināt. Bet kad jus smejaties, tas man ļoti tīk. Pastāstiet reiz kaut ko! Gert, izstāsti tu kādu notikumlu par lielo Zottu.44

„Dzirdi, Planks... tu zini... tas trešgādnieks; tas mazo meiču ar gaišajiem matiem, to, kas kalpo pie ārsta, tiešām novedis nelaimē. Vakar viņu padzinuši un tad viņa bijusi kareivju klubā un gribējusi runāt ar Planku; bet tas izlicies itkā būtu slims ... Vai tu dzirdi, Ūl?44

„Tas ir nelietis,“ noteica Jerns Uls. „Ja viņš mazo meiteni pardaudz dziji iegrūdis purvā, tad viņām tā jāvelk atkal ara. Neliksim viņu ne brīdi mierā, kamēr viņš ar to nebūs nosvētījis saderināšanos. Sacīsim viņam, ka mēs sametīsim un uzstādīsim mucu alus. To dzirdēdams, viņš nopratis, kādas mūsu domas šai lietā."

Savā istabā Gerts Doze bieži bij ķircināmais, jo tas skola gandrīz nekā nebij mācījies un varēja likties, ka viņš būtu snaudulis. Bet viņa māte bij no īstās Kreiju sugas, pazīstamā šķībā Kreiju Čipiņa mcitia, ‘kas no sākuma nemaz šķībs nebija. Šis Kreijs jaunībā stiprā mērā nodarbojās ar kontrabandu, un .maldināja muitas sargus, pārģērbies par kropli. Beigās kāds muitas sargs uz sēkla dabūja galu: .runāja, ka Kreiju Čipus viņu esot nomaldinājis un iegrūdis ūdenī. No tā laika Čipusi atstāja kontrabandu un mitinājās klusi dzīvodams. No dzimšanas būdams taisns un stalts kā melnalksnis, tas pamazām tapa augumā un gaitā kā kroplis. Tāds viņš ilgus gadus tecēja blakus savam suņu pajūgam, pa ciemu. No šī sava vectēva Gerts Doze bij mantojis dabīgu asprātību.

Maršā viņš bij kalpojis kādam loti dumjam, strīdīgam un miegainam saimniekam. Būdams laipns un iztapīgs, šķelmis bij iemantojis la labvēlību. Viņš bij baudījis šo vēlību, bij dzīvojis zaķis dienas un aprobežoto vīru dažu labu reizi izmuļķojis. Bar šiem jokiem viņš stāstīja, ja viņu lūdza.

Uz sava salmu maisa malas sēdēdams, viņš skatu apkārt laizdams runāja.

„Jā, reiz gadījās notikunis ar kādu gestnieku . . . Vai jūs. maz zinait, kas gestnieks tāds ir? Gestnieks ir tāds vīrs, kas ziemā atstāj savu izsalkušo sila ciemu, nāk uz māršu un kul pie kāda saimnieka; kad tuvojas pavasaris. tas iet atkal mājās. Ar šiem gestniekiem lielajam Zottam vienmēr bij posts.

„Tā tad — reiz atnāca viens tāds mazs, pelēks vīriņš, tumšs, sauss un šķautnains kā torfa gabals, acis tam bij iegrimušas un zvērīgas, galva raustījās no vienas puses uz otru. Es tūlīt nodomāju: nu, te kautkas iznāks. „Saimniek," es teicu, „ņemiet vērā: ar to mums būs atkal savas sirdssāpes."

Virs aiziet gulēt un no rīta atkal uzceļas. Kad

šis sēž pic paniņām un putras — toreiz ka/ttru rītu un vakaru deva paniņas, dažreiz arī pusdienā. — Zotts itkā nejauši ienāk iekšā un grib šo drusku aptaustīt, tā kā suns ezi, pavisam uzmanīgi, un lūkodamies viņa lielajā sejā un ieplēstajās acīs, es redzēju, ka viņš bij gatavs uz visu. „Es vēlējos, tikai zināt,“ viņš teica, „kā tevi sauc un no kurienes tu esi?“ Tad tas tēviņš paskatījās apkārt, itkā viņa vārds kautkur tuvumā kā spindele augšup, lejup gaisā laidelētos un tam dzelt gribētu. ..Mani?" viņš saka. „Mans vārds?...“ Un viņš brauka atkal pa gaisu. Zotts bij pārliecies galdam un likās, ka viņš ai savu lielo muti gribētu mušas. ķert. Es sēdēju gluži klusu; bet savā priekšā es noliku vecu. no modes Izgājušu, dubudtšiliņa gabalu, domādams: to es svīdu и no lieka iemetīšu

upura makā par šo joku.

Ko būs darīt? desinieks la lad savu vardu aizmirsis.

Vēl vakar viņam vārds esot bijis, las teica, liet šonakt viņš to esot aizmirsis vai pazaudējis; la viņam esot jau vairak reižu gadījies, 1 s sacīju, vai lai es nepaskatos gultas salmos, varbūt ka vārds tur vel gul. liet es laikam biju pasmīnējis; jo uzreiz Zotts sniedz man pāri galdam tādu cirtienu, ka aizmirzdams' klausīties un skatīties, es lecu kājas un taisījos prom.

Nu, tiktalu^1 viss bij jauki un labi. Gestnieks savu vārdu bij nozaudējis un nevarēja to atkal atrast, lai gan mēs visi palīdzējām meklēt. Viņš teica, ka viņam esot tā. itkā viņa vārds esot bijis pagarš un kautkādā sakarā ar ēšanu. Vairāk, tā viņš teica, viņš neatceroties. Mēs viņam likām priekšā visādus vārdus, bet viņš visus tos noraidīja. Viņš teica, tas esot pavisam savāds vārds. Zotts izgudroja viltu, sūtīt viņu pie mācītāja, lai tas viņam labi daudz vārdu palasot no kristāmo grāmatas, un ja viņš dzirdot kādu vārdu, kas līdzīgs viņa paša vārdam, lai pamājot ar galvu. Bet viņš nemāja ar galvu: viņam tas nenāca ne prātā; viņš visu laiku tikai kustināja acis, kā meitene bumbu spēlēdama. Beigās viņš teica, ka viņam liekoties, viņa vārds esot diezgan garš. Ja tik viņš varētu kādu dalu no tā atrast, tad varbūt atrastu arī atlikumu. ,,Jā,“ teica Zotts, „ka tad to varētu izdarīt?" „Nu ja,“ teica gestnieks, „vislabākais līdzeklis būtu... ja tik saimnieks gribētu to darīt...“ „Protams!" saka Zotts un sataisa tādas acis kā vērsis, tik ziņkārīgs viņš bija... „Jā?1 saka gestnieks, „viņa vārdam esot kāds sakars ar ēšanu. Labākais līdzeklis tālab būtu, ja vii.i.š kādu laiku dabūtu ēst to, ko nakti nosapņojis. Tam droši būtu kāds sakars ar viņa vārdu. Kad viņš tādā kārtā savu vārdu būtu izsapņojis un krietni izēdies, tad jau beigās gan tas viņam ienāktu prātā.“

Nu, tad nu sākās: neviens to nevar turēt. Sešas naktis no vietas tas tēviņš sapņo par asiņu putru un dabūjis, ēd vareni. Toreiz mums taisni bij jauka svaiga asinu putra pagrabā. Nu... Pēc tam viņš saka: „Viņš esot sapņojis par lielu sviesta gubu.“ Saimniece pukojasj bet Zotts saka: „Nekas nelīdz. Mums jāizdabu, kā to tēviņu sauc.“ Un tēviņš sešas dienas rij sviestu pie ēdiena, pie kāda vien tas deras. Tā, pēc tik un tik dienām, šis sāk sapņot par pienu. „Kādu pienu?" prasa Zotts, un sieva pārliekusies pus galdam, blenš uz viņu gaidīdama. „Nokrejotu?" jautā ZottsL “Nē," viņš sakaL „virsū bij biezs krējums." Tad nu sākās tas: Katru ēdiena reizi stāv

pods pilns salda, jauka piena un mums visiem tas iet pie sirds. Un tas tēviņš noēdas tā visu ziemu un atkopjas vareni. Te, kādu dienu, kad laukā pamazām top zaļš, apmēram marta vidū, kādu vakaru viņš liek sev izmaksāt naudu, ko nopelnījis, un to dabūjis, iet savā istabā, paņem mantiņas, pienāk tūlīt pec tam ārpusē pie loga un saka, savu vārdu viņš nu esot saēdies un tagad zinot. „Ко," saka Zotts un uzlec stāvus kājās. ,,Jā,“ tas tēviņš saka: „Nu es atjēdzos, kā mani sauc. Mani sauc: Johanns, Stoffcrs Zuerboltenuclks".[1]) „Zuerbottermelks?" kliedz Zotts. Kadel tu to tūlīt nenosapņoji? Ko? Tas būtu bijis lētāk." „Ka tad," tēviņš saka, jautri nosmejas un bumbojas atkal ar galvu un acīm, „tā man notiek vienmēr, es sapņoju vienmēr tikai pa dalām". Zotts rāda tik laipnu seju, ka lapsa zaķim: ,,Nu,“ viņš saka, „nāc iekšā: l'ad jau tu tagad astoņas dienas vari dabūt paniņas. Tad tas tēviņš tā noskurinājās, itkā viņam divdesmit aukstu zušu līstu pa muguru: „Meistar, tā jau ir taisni tā lieta!" viņš sacīja. „Sākumā meistariene cēla man galdā vienmēr paniņas, un visu dienu man tās netīk." To teicis, tēviņš dodas prom un nerāda vairs acu____ Man atkal putra bij jāizstrebj, jo vēlāk, kad es tumsā eju uz savu kambari, lielais Zotts stāv priekšnama tumsā, mani gaidīdams un saka, ka es kopā ar ziemas puisieti esot to lietu izgudrojis, un visā klusumā viuš mani ņem nomizot."

„Bet tu jau to arī esi darījis," teica Jerns Uls smiedamies. Un ari citi teica: „Gert, to pcreinu tu godīgi biji nopelnījis... Bet šis notikums ncbij īsti tik gaisīgs kā parasti. Tā tad stāsti vēl vienot"

„Jā ...“ teica Gcrlsi Doze.....lus jau vienmēr sa

kāt, ka es meloju...“

„Stāsti, Gert! Ja tu tiilit nesāksi, mēs klupsim tev apkaklē. Ja tu šodien neesi melojis, tad tu to esi jau diezgan bieži darījis. Lai iet vaļa! Saki! Jeb kautkas notiks!"

Gerts Doze paskatās u/ Irīnu Ulu .11 tādu skatu, kas gaiši liecina: ,.Jcrn, mes abi es.nu vienīgie prātīgie šo bērnu pulka." Bet la ka tie Jau ceļus, pret viņu dūres paceldami, viņš suk sljisllt apspiesta balsi.

„.la... lus 1 iiuajlel pai to, lut kaprālis Ktkhušs tik van'll daiiil/ ed, bet iel/ iiiiinis pie liela /.ntln bij atkal kails zleinaspiilslells. tas pie iiiiiius kūla 110 novembra līdz uiaitaiii. Sakuma viņš eda ar mums citiem pie viena galda, liet dnz mes redzeju.ni: ncbij nekādas jēgas. Viņš inlii nokopa visu. Kad mēs krietni gribējām iecirst, speķa bļoda jau bij tukša. Tad Zotts teica, lai tam vā-rot lielaja brūvējamā katlā, paēdināt to tēviņu vajagot, kaut vai viņam no mājām būtu jāizput. Nu... tagad vārīja brūvējamā katlā, un tad tas tiešām bij_paēdis. Bet tas gāja gausi. Pagāja divi stundas, kamēr viņš katlu iztukšoja. Tā tad... ko nu darīt? Zotts aiziet uz šķūni 1111 saka: „Paklausies, gestniek, saki_ mums skaidri un gaiši: kā tu mājās darīji, kā varēji paēst tā, ka kāds bridis atlika arī strādāšanai? Mēs labprāt darīsim visu, kas iespējams." Gestnieks atpleš muti un saka: Tā viņi esot darījuši: Sieva pienaglojusi virs teļu siles slotas kātu, viņš nostājies pie virtuves durvīm un viņa tad to barojusi. „Cilvēk’!" saka Zotts, „laikam neesi īsti gudrs? Tā jūs darījāt? Nu, tad rniēs arī tā darīsim. Tieši tā mes darīsim!"

Un patiesi, tā notika. Zotts man saka: „Gert, tas tavs darbs, tev galva strādā un tu spēsii atvēzēties." „Protams!" cs teicu. .,Ks jau neesmu: uz galvas kritis; gan es tikšu gala." Nu, ta mes tad arī darījam un patiešam izbarojam tēviņu pa ziemu.

Kad nāk uz pavasara pusi, viņa sieva atnāk tam pakal un saka, viņas vīrs nekad vēl neesot bijis pie tik jaukiem ļaudīm. Viņš esot krietni vien speķī pieņēmies. Viņa aptausta to viscauri, vienmēr ar Kalvu mādama, un slave Zottu. Tas noklausās to ar patikšanu. Vasara, viņa saka, tas daudz netērējot.

„Ко?" kliedza Zotts. „Ko tu runā? Vasarā viņš daudz netere? Vai viņš ribas grauž?"

,,Nē,“ saka sieva, „tā vis neesot. Bet... cilvēka berili!..Iedomājaties tikai!... Viņas vīrs esot tāds kā atgremotajs," viņa saka.

„Doze, tu melo!" kliedza pārējie. „Tas ir par traku! Iekaustiet viņu!"

Bet Jerns Uls smiedamies atgaiņāja ar roku. „Lieciet viņu mierā. Tas viss ir tiesa, ko viņš stāsta, un ja nav tiesa: kādēļ tad jūs klausāties?"

(ieris Doze sēdēja pavisam klusu, itkā viņam gar to nebūtu nekad» dala un viņš būtu pilnīgi bez vainas. Pārmezdams las viņus visus uzlūkoja, teikdams: „Vai jūs dzirdait? Ko Jerns Ūls saka: tas vienmēr ir tiesa."

„Nu tad -stāsti tālāk! Bet ja tu pardaudz melosi, dabūsi kāvienu. Cilvēks, tu taču vari savaldīties? Vai tad tev tā jāmelo, ka pa desmit soļiem var melus saost? Nu sāc!"

“Jā, sac!" jūs sakait. „Jūs domājiet, es varu no īkšķa izzīst, ko? Vienreiz, to es vēl zinu ... bet ja jūs vienmēr sakait, ka es esmu vēja grābslis ...“

„Nu ... sāc, sāc!"

„Jā ... kad pienāk laiks, kad ziema taisās iet uz beigām, tad ar zemniekiem ir ļauni. Viņi visi lielākā vai mazākā mērā top savādnieki, es runāju par tie'rn, kas kultivē pļavas. Dažiem ceļas karstums, daži salst. Dažiem lēkme uznāk jau martā, dažiem tā ap to laiku, kad lopiem jāsāk iet ganos, tā — maija sākumā. Ir pat daži. kasi ap to laiku, kad tic saņem savu ienākumu, labprātīgi četras nedēļas dodas uz Šlesvigu. Turienes ārsti jau ir tā iekārtojušies. Nu, šai laikā lielais Zotts vienmēr sasala kā stikls. Viņam bij tikpat maz dzīvības, kā beigtam kurmim. Nu, bet lai nu tas tā būtu.

Reiz marta, bij slapji auksts, ledains laiks, viss pagalms bij vienā miglā, un ūdenī, un lāstekas kā dakšu, kāti karājās no jumtiem. Viņa sievai toreiz bij atkal bēdas ar to. Virtuvē stāvēdams, viņš tai kautko muldēja. Tad viņa runa tapa arvien lēnāka, un beidzot tas apgazas un gulēja torfās kastē. Un tā kā viņš tur bij pa kājām, meitas bārās un šad tad deva tam kādu spērienu ar koka tupeli. Beidzot tās viņu uztrieca augša, un viņš izgāja ārā; un tās priecājās, ka tikušas no viņa vaļa. Bet viņš vairs nenāca iekšā, arī tad ne, kad salinusa Mēs to visur meklējām, bet nevarējām viņu alra .i I ad sieva teica: „Nu tik es. esmu ziņkārīga, ko mes .n viņu tagad piedzīvosim." Bet es biju pavisam inlriir. un domāju: „Tas droši kautkur šķūnī iemeties siena un gul lalnk."

Otrā rītā, mēs visi sēžam plr putias bļodas, le mazā meita saka: „Es saimnieku redz* ju vakai paša vakarā. Viņš stāvēja pie sienas /пи l.i teluiin un Int pavisam gluds un slidens." Nu, es paskalos ina un redzu pa logu, ka garas, resnas lāstekas nokaialas uo jumta, Tad man rodas saviis domas, I saku: „Sieva" to teikdams es domāju i/oiia sievu „un berili" to teikdams es domāju pārējos: „Tagad es varu iedomāties, kur saimnieks. Nāciet tik līdz."

Mes visi Izejam ara. Un patiesi. Tas nostājies dibenā pie šķūņa jumta zem cauruma un 'skatījies uz savām ganībām, vai tas nesāk zaļot, un stāvēdams iemidzis, un būdams jau auksts nu glāžains, nemaz nemanīja, ka ūdens tek gar viņu uz leju un ceļā sasalst. Pamazām viņš pavisam pārklājies kā ar stiklu. Viscauri tas, bij zem ledus. Vis-eauri, es jums saku: priekšā un aiz muguras, seja un viss. Un galvā tam bija kā stāva stikla nakts cepure, kas sniedzās līdz jumtam.

Nu... mēs augšā un apakšā viņu atlaužam, un ar četru vīru spēku ienesam virtuvē. Viņš bij tik glums, ka bij īsti pūles viņu sagrābt. Sieva jau bārās ar viņu. Bet viņš nedarīja nekā, tikai mirkšķināja man cauri ledum ar kreiso aci. tā viņš darīja vienmēr, kad saimniece bārās, un es biju klāt. Puika teica: „Atstāsim viņu tāpat un vedīsim uz Mēldorfas tirgu, tur mēs viņu varēsim rādīt par naudu," bet tas dabūja vienu par ausim.

„Nu... ko nu darīt? īsi sakot: Papriekš,u mēs viņu noliekam kaktā un miermīlīgi paēdam, pa to laiku viņš taisīja izsalkušas acis un vienmēr ar mēli laizīja ledu, un

šu va viņam šad un tad uzbļāva. Tad tnes ielikām visu ledus tēviņu, kāds viņš bij, pupu katla, vispirms augšgalu in sieva katrā ziņā gribēja tikt tam^1 klāt — un tad ar-vienu tālāk, un ar labu pus vezumu melnas torfas mēs \ inn dabūjām slidenu un rad ar zoda un natromv atkal mīkstu."

I'agad citi klupa Gertam Dozēm virsū, un .lerns Ols viņu nevarēja izglābt. Bet viņš atgainīja, lai netaptu parūk ļauni.

Tad viss noklusa; Doze bij sācis snaust, Jerns Uls prātot. Pārējie klusu runāja par padarītājiem dienas darbiem.

Pēdējā gadā, kad kara klausība gāja iekā pati no sevis, Jerns Uls pavadīja labu daļu sava brīvā laika kāda maza pilsētas ierēdņa dzīvoklī; šis ierēdnis bij gadus desmit vecāks par Jernu. Tīts ar sievu bij cēlies no Ven-torfas apkārtnes, zēns būdams bij apmeklējis Tīšu Tīsenu Hēzhofa un pazina Fīti Kreiju. Tas bij izveicīgs vīrs, viņa mali vienmēr bij gludi un krekla piedurknes žilbīgi baltas. Tas bij čakls, krietns, sātīgs un taupīgs un vaiout tam bija vel kailas labas īpašības. Viņš pēla Tīša Tīsena saimniecību, lapai pilsētas maģistrāta, kur viņš kalpoja. Viņš pēla i)\ili kreiju. kas kājas izplētis, bij sēdējis savā suņu pajūga, kad viņš to pēdējo reiz bij redzējis, tas pēla valdības pasākumus nu ko ķēniņš bij runājis. Viņš pēla visu. Viņš slavēja tikai pats sevi nu dažreiz savu sievu, kas reti un kautrīgi runāju viņam pakaļ. Bet viņu slavēdams, tas vir шип piebilda: „līs viņai to aizrādīju. Tagad viņa to duni ta.“

Ja ši slimība, ar ko šis gudrinieks sirga, būtu lipīgas dabas, tad .Iemani Olām Initu bīstama šī satiksme, jo viņš vēl bij ļoti jauns. Bet ši slimība nelīp, tā ceļas atsevišķa cilvēka dabā, iztrakojas viņā un kopā ar to iznīkst. Pēc tam tā pa rudas kādā cita vietā pie kāda cita cilvēka. Slima apkārtne noklausās mierīgi viņa lielību, un kad tas pagriež muguru, viņu izzobo. Ja kāds viņa pazīstams pie krogus galda, labvēlīgas izdevības ierosināts, sāk lielīties, tad tam uzreiz iešaujas prātā kaimiņa slimība. Tad tas žigli aiztaisa muti un izmūk ģeķībai.

Jerns Uls bij divdesmit gadu vecs. Viņš nepārredzēja nama tēva briesmīgo iekšējo tukšumu un ģeķību. Ja arī mūžīgā pašslavināšana viņam likās drusku uzbāzīga un netaktisku, viņš to panesa, dotnādams: „Katram sava daba.“ Viņš daudz nekā nepiebilda, vispāri dabūja reti runāt. Klusu viņš sēdēja mīkstajā, siltajā dīvānā, pīpoja, klausījās, jutās drusku pagodināts, ka glītais vīrs viņa dēļ lietāja tik daudz vārdu un dzīves gudrību; īsi sakot šai aplaizītajā, spodrajā, mazajā majība un mierīgajā bezbērnu ģimenes miteklī viņam bija patīkami.

Bet kādā svētdienas pēcpusdiena, kad Jerns Uls atkal ieradās, glītais vīrs visā garuma guli'la 11/, dīvāna, — tam sāpēja zobs un nevarēdams runāt, vīns Itul/.a jauno mājas draugu, viņam pakavēt laiku. Га Jems Ills tika pirmoreiz šajā istabā pie vārda. Viņš ruiiaja pai kn citu lai viņš runātu? — par Oļiem, par savam piliem un darbu: kā viņš vienu otru lauku, gudri kultivēdams, lai uzlabojis un kā dažu lopu bij labi pārdevis Vlir. Iekaisa un norunāja divi stundas par tematu: lēma Olu dzīve, darbi un domas. Nama tēvam sapeju zobi, las klusēja nu klausījās. Ar bailīgu seju sieva staigāju šurp nu turp nu likās loti norūpējusies pai savu slimnieku.

Kad nākošajā diena lems Uls atkal atnāca, lai dzirdēm, ka klajas slimniekam viņam bij arī drusku palicis, 1 uiial pašam par sevi sieva viņu noslēpumaini ievilka virtuve un raudādama izskaidroja, ka viņas vīrs vakar, kad Jerns Uls bijis aizgājis, bijis loti dusmīgs un esot viņu sitis. I as pavisam nevarot ciest, ja kāds cilvēks runājot pats par sevi. Tas negribot nekā zināt par tālāku satiksmi ar Jernu Olu no Ventorfas.

Bieži Jerns Uls savā dzīvē bij rādījis seju, kas liecināja par izbrīnu un nesaprašanu, viņš viegli to panāca, pastiepdams savu garo ģīmi vēl drusku garāku. Tomēr nekad tas nav bijis garāks, kā toreiz, kad viņš aiz sevis aizvēra spoži pulētās durvis un gāja lejā pa svaigi eļļotajām kāpnēm, lai nekad pa tām vairs nekāptu augšā. Šo piedzīvojamu viņš nolika pie citiem un noklusēja. Tikai daudz vēlāk, divdesmit gadu vēlāk, viņš bij tiktālu šķīstījies un piegājis patiesībai tik tuvu, un viņa pašapziņa bij tapusi tik īsta, ka viņš savai sievai smiedamies izstas-tījo šo notikumu. Bet viņa vēl tad bij no tā varējusi izveidot ieroci, ko tā pie gadījuma lietāja pret viņu. „Kā tas stāsts bija, Jern? Jūs‘ abi bijāt spodri un gludi, vai ne? Jern. tu sarksti. U11 tas ir īsti vietā, Jern Ul.“

Tikai vienreiz istabas biedriem izdevās viņu pieru-nat iet uz kādu deju vakaru. Viņš noskatījās, kā tie ņipri griezās un priecājās par dažām meitenēm, kas savu lietu labi izveda. Viena, kas bij liela, lunkana un tomēr stipra, viņam sevišķi patika, un viņš tai sekoja acīim. Drīz viņa to nomanīja, paņēma kādu draudzeni zem rokas, pagāja tatn garām, viņu uzlūkodama. Bet kad tas nemaz netaisījās ar viņu dejot, tā atstāja garo, stīvo cilvēku stāvām, kur viņš jau stāvēja, un aizgāja pie citiem. Viņš atstāja zāli, aizgāja uz istabu atpakaļ, piebāza pīpi un sēdēja pie loga ka pats taisnais, domādams par to dienu, kad atgriezīsies mājās, kā izskatīsies Ūlos, iztēlojās, kā viņš visv atkal sakārtos, un brīnījās par saviem biedriem, ka tk;m nebij nekādu noteiktu rūpju un nekāda droša mērķa. Un kad tie viņam teica: „Tu nedari pareizi, te gluži viens sēdēdams, tu taču esi tikpat jauns kā mēs: tad viņš nevarēja nociesties, izlikās drusku noslēpumains un lika manīt, ka viņam esot daudz rūpju.

Tas viss bij pavisam labi un pareizi, ka kaprālis Jcrns IJis. savos jaunos gados neskrēja barā, bet gāja patstāvīgi nu domādams, labi apsvērtus ceļus. Bet ka viņš savu jaunību turēja par mirušu un svētīdams viņas bēres rādīja šo garo, taisnības pilno ģīmi un tādas acist, itkā viņā dusētu visu apdomīgo cilvēku piesardzības pārdomas: tā bij viņa smieklīgā puse.

Jaunība tev atriebsies. Jēru Ol! Viļņojiet, jaunās asinis! Lai Jērus Uls netop ģeķis! Labāk grēko, nekā pārāk taisns.

XII.

Pēdējās kara klausības nedēļas viņš bij ļoti ilgojies tikt mājās; ilgojies redzēt staļļus un laukus, katru lopiņu, nezinādams, vai to vēl atradis, uu katru saimniecības lietu, ko bij turējis rokās. Viņš sevi apmeloja un apmānīja cerībām, ka sākšoties labi laiki, levs Imšot tapis vecāks, brāļi prātīgāki, un ka viņa ietekme saimniekošana bīīšot lielāka. Viņš sev bij iztēlojies, ka vakaros viņš ērti un patīkami pasēdēs kopa ai Vlteii! nu llzbl. Viņi bus kā jauka, zaļa āboliņa lapa.

Kad viņš tad neied/el . un negaidīts bij iegājis savā parastajā kambari, atvēris lādi, izkrāvis zilās lina staļļa drēbēs uu iemetis ziņkārīgu skatu Littrova Debesu brīnumos, tad tas apskatītas apkart un apbrīnoja savu māsu, kas slavēja tam aiz muguras. „Paskat,“ viņš teica, „maza tu esi ka bijusi, bet apaļa un pilnīga. Tu esi izveidojusies glīta meitene, kā tam vajag būt.“

Het viņas sejas ietekmē paudās garlaicība un gandrīz ruktums.

Viņš apjautājas par tās dzīvi un sabiedrību. Bet tā atbildēja maz un īdzīgi. Viņa izskatījās kā jauns, pilns, auglīgs maija rīts; bet viņas būtne bij nospiesta, kā cilvēkam. kam jau ilgi un cieti nodara netaisnību.

Jerns Uls, būdams par gudru, lai šaubītos par paša spriedumi un uzmanīgi un vientiesīgi paskatītos, kas notiek māsas sirdī, domāja savā godībā, gan viņš to atkal uzpurināšot. Viņš domāja, ka viņa esot vientuļa, un viņam klātesot tapšot atkal modra. To viņš pateica arī Vīte-nei, tā pamāja viņam ar galvu. Bet kad viņš vēlāk gāja ārā no virtuves, viņa tam raidīja pakaļ garu skatu, kas neliecināja par sevišķi augstu cienību.

Tad pienāca kāds vakars, kad viņš tā ap četrpadsmit dienu bij mājās bijis: Himnenks ar Ansi pie sevis bij saaicinājuši jaunus ļaudis, un pēkšņi dibens istabā, kur tie trīs sēdēja garlaicīgās runās ap galdu, ieradās Harro Hein-

sens. Viņš l)ij bijis^1 karaklausībā Moabitā pie ulāniem, tērējis lielas naudas summas. Viņš, nākot, kā viņš pats teica, apsveikt Jernu. „Es taču tev gribēju labdien pateikt. Nu jau mēs ar rotaļāšanos par zaldātiem esam galā. Vai tu neiznāksi līdz drusku priekšā?**

Jērus kratīja galvu un palika sēšot, ietīdami es savas pii>es dūmos.

Tad Harro Heinscns apsēdās un sāka stāstīt un lielīties par savu kareivja laiku, un Jerns, būdams citās domās par visām lietām, ko stāstīja moabietis, neteica ne vārda. Tad viņš lūdza Elzbi, ko vienā laidā bij uzlūkojis savām skaistajām acīm, vai tā nevēlētos iet viņam drusku līdz priekštelpās: lai viņa taču to darot; ja viņa nāktu pienāktu klāt vēl_ cļtas meičas, kas sapulcējušās kaimiņu pagalmā. Elzbe sēdēja kā no akmens izcirsta. — Tad viņa paskatījās uz savu brāli; bet tas kodīja lūpas, skaidri izrādīdams, ka nav šī stāvokļa kungs. Meitene tad sakrāva savu rokas darbu, smagi atelpoja un aizgāja ar Harro Heinsenu, un ārā ejot, tiem jau pretī skanēja trokšņainas meiteņu balsis. Bij vēls vakars un tumša novembra nakts.

Jerns gāja pa istabu šurp un turp, šad tad paskatīdamies ш Vīteni. Bet viņa noslēgtu seju sēdēja pie sava darba, neteikdama nekā. Tā viņš šais divās stundās mācījās ko lielu un jaunu: sajust lielas rūpes kāda cilvēka dēļ.

Beidzot viņš pārgaja pāri savā kambarī, klejoja vēl tur šurp un turp un nostājies pie loga, skatījās ārā tuimsā. Viņš apsūdzēja Bievu un pasauli, ka visam, kas piederēja pie šī nama, neglābjami bij jā nokļūst dubļos. Viņš mocījās, bet tam trūka pašapziņas un drosmes, ieiet viesu pulkā un teikt: „Atdodiet man manu māsu.**

Viņam likās, ka viņš nekad neatps vīrs. „Es visur palikšu skatītāja lomā,** viņš teica, „es darīšu laukā un stalli savu darbu un visu mūžu mani varēs izlietāt par kalpu, taisni tā, kā mans tēvs par mani teica.**

Viņam vēl tā bēdīgi domājot, kāds steidzīgi atrāva durvis uz dibens māju, atskanēja dzērāju balsis, durvis atkal aizcirtās, bēgoši soļi nāca par tumšo priekšnamu. Viņam kambara durvis atverot, rokās gandrīz iekrita Elzbe, viņas elpa bij ātra un dzirdama: „Es^1 no viņa aizbēgu,“ ta teica.

„Ja tu tā rīkosies,** viņš teica, „tas labi nebeigsies. Tik mežonīga, kāda tu esi.“

„Man jau arī taisni pietiek,1' viņa teica, piegāja pie logaun apsēdās uz lādes, kā jau bērns būdama bieži tur bij sēdējusi.

„Es tev ko teikšu, Elzbe, nepaies ne desmit gadu, kad itin visi Hcinseni būs no mājām ara un Hamburgā tirgosies ar sienu un pelavām. To tu vari man ticēt.“

Viņa pieskrēja sānis lādei un lūrēja pa logu: „Es vēlētos zināt, vai viņš mani meklc... . Kadel tu vēl neesi gultā? Es viņam teicu, ka skriešu pie tevis; bet es domāju, kā tu būsi gultā, un tavas durvis del I atl es skrietu uz šķūni. Tādas bailes man bij.“

Viņš stāvēja istabas vidu: „I s nevarēju aiziet gulēt; man visu laiku bij jādomā, ko tu dun "

„Ko tad es danu?“

„Tu agrāk vienmēr turējies pie mauls."

Viņa pavirši uz to paskatu,e. „Manu vislabāko zēn, ko tas. viss man līdz?" Viņu smejas, l ud viņa atkal skatījās pa logu, ,,.lucigl, ka vlu s nenāk pakal. Es uzmanīgi paskatīšos pa virtuves durvīm. Man liekas, viņš bus domājis, ka es skriešu pa daiva pusi ara. Ej gulta! Dusi saldi!"

Viņa Izskrēja ara. leka.'ms viņš paspēja kādu vardu bilst.

Lietus atkal sitas logos, kas bija tumši kā nakts; no nakts dziļumiem cēlās varenā, tulmšā papeļu šalkšana, lin viņš klausījās nakts balsīs, klau'sījās tajās labprāt, kādu brīdi tām bez gribas atdodamies.

Bet kamēr viņš, būdams vēl vājā, ncdarbīgā prātā, staigāja šurp un turp, no ārā, lietum cauri, bija dzirdama skaņa, kā martā, kad kāds putns, kautrīgi izmēģina pirmo dziesmu. Skaidri viņš pazina savas māsas balsi. 'Lai pašā acumirklī viņš kā ar varenu lēcienu bij no saviem sapņiem ārā; abas rokas viņš sažņaudza dūrēs, izcīnīdams īsu cīņu ar jaunības neapņēmību un kautrību, ko tam bij uzspiedusi ilgā apspiešana tēva mājā. Vienā acumirklī, iekarsīgās dusmās, viņā dzima vīrs. Tā no sapņiem jaunu zirgu, kas galvu nokāris stāv mežmalā izbaida pēkšņs cirvja cirtiens, kas atbalsojas mežā, un padara to redzīgu un mundru.

Viņš atrāva durvis un, izgājis virtuvē, palūkojās ārā. Tad viņš ieraudzīja savu mazo māsu blakus vītoliem tumsā stāvam, viņa bij cieti apkampusies ar Harro Heinsenu.

Ierūs uzlika viņai roku uu teica cieiā, pašapzinīgā balsī: „Tu iesi iekšā! Par tevi man jāatbild."

Papriekšu Elzbe gribēja dusmoties, bet tad gāja tomēr viņam līdz. Harro Heinsens samulsis iesmējās un, iedams uz priekšu, iegāja mājā.

Jerns Ols savu māsu bij paņēmis pie rokas, kā to bieži bij darījis zēns būdams, un atstāja viņu sava kambara plānvidū. Viņš atkal staigāja šurp un turp, redzēja viņas skaistumu un viņas locekļu smalkumu, kas būdami pilnīgi un mazi, veidojās uz augšu slaiki un skaisti, tā kā viņa izskatījās lielāka, kā bij, un viņai netrūka nekā no skaistas sievietes viņas pirmajos ziedu laikos. Nesegto svelmi viņš saskatīja arī viņas auguma stājā un viņās brūnajās acīs.

„Ko tas nozīmē?" viņš teica.

„Man vajag kādu mīlēt," viņa spītīgi atteica.

„Nav nekur jāsteidzas. Gan nāks kāds cits, kas spēs tev maizi nopelnīt."

„Maizi? Vai tu to jautāji, kad gribēji mukt ar Smilt-nieci? Vai lu maizes dēļ gribēji viņai līdz iet?... Ir garlaicīgi gadu no gada sēdēt še lielajā apnicīgajā mājā, neredzot nekā cila, ka zaļas ganības un brāļus, kas piedzeras. Tu donna, es te gribu saskābt?"

„Lai Dievs pasargi" viņš teica. „Kādas bēdas! Tā arī tu aiziesi posta, un es palikšu gluži viens."

„Ja es pati la gribu? Cilvēka griba ir viņa debesu valstība. Tevi es atbildīgu nedarīšu."

Tad viņu sagrāba dusmas un viņš grieza zobus: „To es necietīšu; rīt es tevi aizvedīšu no šī nama. Els tevi aizvedīšu pie Tīša Tīsena; tas ir tavas mātes vienīgais brālis. Vēlāk es apskatīšos, lai tu dabū kārtīgu vietu labā, svešā namā tāļu prom, lai tu aizmirstu Harro Heinsenu... Vai tu dzirdi? Klausies uzmanīgi! Es negribu, ka tu appreci kādu no šo dzērāju pulka; bet tev jādabū kāds no manas sugas, kāds, kas var un grib strādāt. Lai tēvs un brāļi saka, ko gribēdami: šoreiz es sev neļaušu neko iestāstīt! ..“

„Es negribu! Es gribu viņu! Labāk vienu dienu ar viņu, nekā desmit gadus ar tādu cilvēku, kāds tu esi."

Bet to izteikusi, viņa nometās uz krēsla, paslēpa seju rokās, nolikdama to uz galda, un skaļi ieraudādamās, teica: „Tas ir tādēļ, ka man nav mātes^1. Māt! Māt! Kur lai es eju? Ko lai es daru, ka es viņu tā mīlu? Bet labi tas nekad nebūs, to cs zinu; un visu mūžu man tādēļ bus jācicš.“

Tā viņa raudāja, un viņš stāvēja klāt, tumšam acīm stīvi lūkojās naktī un nezināja, ko lai saka. Nogaidījis, kamēr viņa sāka klusāk raudāt, viņš to atkal paņēma pie rokas, ieveda viņas istabā, kur Vileiie Gudrā jau aizmigusi gulēja.

Otrā rītā, gaismai austot, viņš i.i uz dzīvojamo istabu, kurā viņš parasti kāju ncspria, un tur pie tēva

rakstāmā galda savā mūžā rakstīja ........ vēstuli, smagu

roku un neizveicīgu stilu. Bet satur, bij pareizs.

„Mīļais Tiss!

I'ls Tev daru /lii.iiiui. Ka .odn u pec pusdienas pie Tevis sutīšu I 1/Ы, Jo es negribu, ka viņa te nonāk nelaime; viņai Jliprec kaitīgs virs, lai tas būtu kas bllclatus, kaut an kalps. I s labprāt viņu apsargātu kā suns; bet mikls Ir gara un melna, bet es cieti guļu. Un viņas laiks Ir klāt. Tu zini. kas notiek sētā, kad tuvojas maija diena: viss stallis ir nemierīgs. Tā tad, lahak es viņu nogādāju citās ganībās, un Tu dabūsi viņu uzraudzīt. Uzmani labi! Lai viņa gul blakus istaba jeb Tavā istabā. Gultu Tu vari nolikt zem Āfrikas.

Jirgens Ūls.“

Jāšus viņš nosūtīja kalpa puiku ar vēstuli uz Hēz-liofu. Kad pienāca pēcpusdiena, un citi atstāja mājas, dodamies uz kumeļu izstādi ciemā, tas ir; lai kumeļujzstādi izmantotu kā iespēju pasēdēt krogū, tad viņš domāja, viņam esot laiks, un ka esot arī pareizi, ja viņš pats Elsbi novestu. Tā tad viņš aizjūdza abus lēnos, brūnos dāņus veclaicīgajos kurvju ratos, kuros viņa māte, jauna meitene būdama, bij braukusi no Hēzhofas uz pilsētu mācīties, un brauca cauri ciemam ar Elsbi. kas musmaidīja viņam laipni un drusku zobodama.

Kad viņi brauca garām krogum, tur sēdēja Oli un Meinseni un daudzi citi, un vecais skolotājs Peterss, kas gribēja pārrunāt kādu krājkases lietu, stāvēja ārpusē pie vaļējā loga. Paceldami acis no savas kāršu spēles, spēl-māņi pazina pajugu un tūlīt sākas taujāšana un smiešanās. „Patiešam! Tas ir Jems! To jau citādi visu gadu nedabū redzot. Tas puika ir veclaicīgs, UI.“

Tad vecais Ols sasarkušu sēju uzcēlās un, cita padoma nezinādams, piegāja pie vaļējā loga un skaļiem vārdiem zoboja pats savus bērnus.

Dēls dzirdēja šos vārdus, pazina šo balsi un pazina ari šo seju, kas piederēja tur klāt; bet viņš neskatījās turp. Viņš palika mierīgi sēžot, drusku pieliecies, degunu uz priekš pastiepis, likdams pātagai mierīgi rotoļātics pa zirgu: platajām mugurām. Viņš vēl dzirdēza, kā tēvs istabā nosauca kādu jautru vārdu, un kā visi par to smējās. Tad viņi bij ārpus dzirdes robežām.

„Redzi, Elzbe!“ viņš teica, „tā sastāv ar mūsu tēvu. Viņam bij bail, ka tie smiesies par viņu. Tādēļ viņš ātri apgriezās, rādīdams ar pirktu uz mums un aicinādams ļaudis smieties par mums, par abiem saviem jaunākajiem bērniem. Tu vari skaidri redzēt, kāds mums ir tēvs.“

Un, dusmu pārspēts, viņš izgrūda smagu lāstu. Ja tēvs kādreiz tapšot nelaimīgs un tam vajadzēšot viņa palīdzības, tad viņš ne pirkstu nekustināšot.

Vēlāk tomēr notika citādi.

* *

*

Novedis, tā tad, savu māsu drošībā, kā viņš domāja, un, būdams atkal lielais puisis Oļos, viņš drīz vien nomanīja, ka ar Oļiem uu vairāk citām mājām bij slikti un ka mežonīgās dziesmas beigas nebij vairs' tālu. Nāca zīmes un gāja valodas, kas satrauca prātus. Nāca nemiers, kā smagā negaisā: zibeni iesperam redzējis, cilvēks stāv un gaida sarkano gaili paceļamies no jumta.

Kāds vīrs uniformā apmeklēja dažas mājas un visi prasīja, kas tas tāds esot. _ Neviens cilvēks nebij šo vīru un šo ietērpu agrāk redzējis. Kad kāds gudrinieks varēja stāstīt, ka tas nevarot būt neviens cits, kā tiesu izpildītājs, un kad no krogus izplatījās ziņa, ka jaunais Zīks dzērumā esot teicis, tam būšot jāatstāj savas jaukās mājas, žēl viņam esot bērnu dēļ: tad šajā tumšajā, smagu mākoņu pilnajā novembrā dienā, zem kailajām liepām pie visām māju durvīm stāvēja amatnieki un strādnieki, un ciema logi bij gaiši vēlu naktī.

laikā atbrauca Augusts, vecākais brālis, ar savu uvii un trini beriliem. Pajūgs bij smalks, un sieva, kas i;i tina būdama, bij mācījusies augstākajā meitu skolā_ un bijusi llamburgā pansijā, valkāja lielu vakara mēteli ar tumšam kažoka ādām. Viņa sveicināja Jernu no augšas uz leju un iegāja mājā. Augusts klusu gāja pakaļ, lems nojūdza zirgus un gāja atkal savās gaitās. Bet pēc kadas stundas viņam vajadzēja ieiet dzīvojamā istabā, jo pie mājām bij apturējis kāds tirgotājs gribēdams runāt ar saimnieku. Tur viņš atrada brāli stāvam istabas vidu, mežonīgā uztraukumā, tas bij gatavs braukt prom, lielie braucamie svārki tam bij mugurā un pātaga rokās. Viņš uzbrēca savām tēvam: „Ko tu mums mācīji? Pasaki to? Krūtīs uz āru, glīti staigāt, naudu izdot, meitenēm pakaļ skriet. Visas tīri labas lietas! Tikai tavs naudas maiss tur neder: daudz par mazu! Viss, viss tas ir blēdība: tavi mūžīgie smiekli, tavs lielais naudas maks, sudraba trauki, lielie ģimenes kapi un mātes zārks ar samta pārvelkamo. Viss, viss. Tas viss pāri tavam stāvoklim! Tu un visa banda, kas dzer kopā ar tevi, jūs visi esiet nelieši un blēži, un mēs bērni nesam šīs blēdības smagumu."

Tēvisl Klauss Uls sēdēja divānā stūrī, lūkodamies savā priekšā. Un pirmo reiz jaunākais dēls^ stāvēdams kā durvīs iestādīts miets, redzēja, ka viņa tēvs varēja rādīt nopietnu, pat bailīgu seju, un ka viņš bij neveselīga izskata vecs vīrs.

„Ja māte būtu dzīvojusi, tad visā mājā būtu vismaz viens prātīgs cilvēks. Bet mēs muļķa puikas māti nicinājām. Māte! Ak, tā bij mājas eņģelis! Bet tu? Tu visu noved netīrumos. Ks to redzu nākām: mums būs jāatstāj mūsu mājas, kā Mcijcru Ansim, kas aizgāja no sava tēva sētas: tam bij kviešu maiss ķerrā, un viņa bērns tam gāja blakus ar puskukuli maizes. Tas nenotiek ar taisnības līdzekļiem: Pats sātans stiepj savu roku spēlē."

Viņš griezās uz durvīm, gribēdams iet, te viņš sev aiz muguras ieraudzīja stāvami jaunāko brāli. „Tu? tu esi lapsa," viņš teica, uzsizdams tam cieti uz pleca. „Tu, būdams divdesmit vienu gadu vecs, esi gudrāks kā tas tur, būdams sešdesmit un kā mēs visi. Mēs visas lietas ietinām zīdā un aplaistījām ar vīnu, tā paši vairs nezinādami, ko turam rokā. Bet tu redzi lietas, kādas tās ir. Nerādi tik kautrīgu seju: Domā par mani, landfogt, savā valstī nonācis. Tu esi īstais virs, lai tādu meklētu. Oļos tas nebūs: tos tēvs ir nodzēris."

Tā vecākais dēls aizgāja no sava tēva lepnās sētas. Ši sēta bij vērtīgāka kā daža laba, tā saucamā, bruņinieku muiža. Kad tas, vecāks virs būdams, brauca ar savu nožēlojamo pajūgu pa Ringelshemu lejā uz tālo Vattu zvejot zāles, tad viņš sēdēja ratos arvienu tā, lai tas neredzētu Ulus. kas tik plaši un droši gulēja zem lielajām varenajām papelēm, kuru vaiņagus mūžīgais rietumu vējš bij noliecis pret rītiem.

Arī ar citiem-gāja uz beigām.

Sūrās rūpes ar smagu roku dauzīja vecu, stipru zemnieku māju durvis, un iedzīvotāji staigāja šurp un turp pa garajām, tumšajām ejām, negribēdami durvis atvērt, un iekšā istabā raudādamas sēdēja sievas, un bērni bij smagu bailīgu nojautu pilni.

Kādās mājās sieva pati iejūdza brūnos juciešus ratos, aplika sudraba širas, pati aizbrauca uz pilsētu, un iecirkņa tiesā nonākusi, vēl šai pašā dienā pieprasīja atzīt vīru par nepilntiesīgu. Stiprā sieva izklāja papīrus, ko bij atvedusi līdz, un pierādīja, cik bij zaudēts no sievas pūra daļas. Viņa nolika savu mazo zēnu, ko bij paņēmusi līdz, uz zaļa galda, novilka tam bikses un parādīja piedzērušā vira smagās plaukstās pēdas, un viņa atklāja savu pilno, balto kaklu, rādīdama viņa pirkstu zīmes, un pieprasīja aizbildniecību, ieceļot viņu par aizbildni.

Iecirkņa tiesnesis vēl jauns būdams, bij stāvējis blakus dažai sievai, bet nekad ne kādai pretī. Viņš tvēra zvanu, sacīdams: sekojot likumam, tas neesot tik vienkārši; un viņš sāka tai stāstīt, kas būtu darāms. Un darāmā bij uaudz.

Tad viņa izteica stipru vārdu par taisnību, kas valda tēvu zemē: tā esot tik neveikla kā veca govs un tik naidīga sieviešiem, kā vecs, sapīcis vecpuisis. Viņas vārds skanēja līdz koridorim. Beidzot viņa teica, ka paldies Dievam, esot vēl kāda taisnība, un to viņa tagad likšot lietā. Un viņa pacēla roku sitienam. Viņa iztikšot pavisam bez iecirkņa tiesas, tā esot arī lētāki. Bet ja nākotnē te ierodoties viņas vīrs; sūdzēties par viņu, tad lai iecirkņa tiesnesis to noraidot: citādi viņa savu vīru apstrādājot tā, ka tas četrpadsmit dienu nebūšot spējīgs ne iet, ne stāvēt.

Tā runāja sieva, kas garos gados bij tapusi mežonīga.

un lU'liiiiio la vilta aizbrauca mājās; un vēl bieži viua ........ л t auri ciemam ar divi čakliem zirgiem. Sudraba ielu m viua patdeVa nākošajā dienā; zirgi tecēja un tek vēl iiilicn gaišas, kaņepāju vērzelēs un viņa neskatās ne pa labi, ne pa kreisi; viņa ir tapusi cieta sieva. Kalpi un tirgotāji baidas no viņas. Viņas bērni ir krietni cilvēki, puikas drusku iebaidīti, meitenes savu vīru valdinieces; vīrs kādu dienu izstūma sevi no dzīves, kad viņš ilgus gadus bij mājā gar sienām ložņājis. Tais gul nolaistā kapā pa kreisi no galvenās ejas, blakus sava algadža vecā Petera Пока kapam, kas vienmēr ir tik tīrs un kārtībā. Kad kāda vedekla reiz klusēdama bij notīrījusi saimnieka kapu, tad atraitne, nejauši garam iedama un lepnu skatu tam uzmezdama, esot atnesusi no grāvmalas nātru sēklas un uzse-iusi uz tā. Pie tam vecāki ļaudis mācēja stāstīt, ka kāzu dienā, nevaredaļma laimē savaldīties, tūlīt pēc jā vārda, visu laužu priekšā, smiedamās un raudādama, vienā laikā, viņa esot metusies savam jaunajam vīram ap kaklu. No tik karstas mīlestības bij izveidojies tik karsts ienaids.

Šajā ziemā ari vecais Vilhelms Izermanis devās pēdējā ceļā cauri ciemam; viņa cilts dzīvo pie krustceļa, pretī jaunajai kapsētai augstajā, lepnajā Vurtā. Pēc baznīcas pamatu grāmatas Izermaņi tur dzīvojuši kopš 400 gadiem. Arkla dzelzs, kas tiem devusi vārdu, vēl šodien karājas virs viņu mājas durvīm un viņu baznīcas krēsla kokā. Kādu vakaru, īsi priekš ziemas svētkiem, viņa mājā ieradās saimnieka brālis, kas dzīvoja Hamburgā, būdams nopietns uin ieraudzīts ārsts. Viņa draugs landrāts, tam bij rakstījis: Ja viņš gribot brāli pamudināt atgriezties, tad esot laiks. Ar lielām pūlēm viņš dabūja zināt taisnību un redzēja, ka nāk par vēlu. Viņš,kas ar tik lielu prieku, reizi gadā, bij no lielās šaurās pilsētas izbraucis uz dzimteni, lai atcerētos skaisto, brīvo jaunību un apstaigātu vēl reiz visas telpas un katru zemes gabalu: šajā vakarā viņš pēdējo reiz gāja pa pagalmu augšup, lejup, ieskatījās katrā grāvī, paskatījās augšā uz katru melnalksni, un beidzot, raudāja, galvu mājas durvju stenderei piespiedis.

Un arī Bērcnsu Starkarn, kas arvien bij gudrāks kā visi citi. bij jāizkāpj no ratiem, un jāiet kājām tālāk. Viņa bērni bij jau lieli, un viņa mati sirmi. Trīsdesmitpiecus gadus viņš bij saimniekojis šajā skaistajā mājā, un vienmēr, ka gudrs būdams, runājis un dažām padomu devis, un bij rājies par muļķību, kas tik plaši izplatījusies visā zeme. „Ko? Saimniekot? To katrs var," viņš teica, „bet ar saimniekošanu tikt uz priekšu, tā ir māksla." Visa apkārtne ticēja viņa lielībai. Nebij visā apkārtnē ne trīs, kas to nebūtu ticējuši. Vispārīgā pārliecība bij, ka viņš esot viltīga lapsa.

Bet nu izrādījās, ka pa visiem 'trīsdcsmitpieciem gadiem, no sākuina līdz beigām, vispāri nekad viņš nebij zinājis, cik tam mantas vai parādu, un ne jausmas, vai tie dila vai auga. Viņš nebij bijis lapsa, bet vērsis, un viņa apstākļi bij izpēruši kā meiteņu mati, kuros vaļīgi zēni sametuši dadžus. Viņam bij māja jāatstāj, un viņš gāja pie saviem septiņiem bērniem, kurus viņš bij padarījis nabagus un smieklīgus, no mājas uz tnājui, un tie viņu noraidīja. Beidzot viņš atrada kaktiņu kur apsēsties un nomirt pie savas vecās māsas, kuras vīram bij pilsētā maza vieta.

Un Vīķu Jānis, kas ilgus gadus bij bijis zemnieku fogts un dambju grāfs, aizgāja no savas sētas uz Hamburgu pakal saviem trim dēliem, kas tam bij pa priekšu nogājuši. Tur viņš pa dienu sēdēja mazā, netīrā istabiņā, ar skatu uz setu, dalīdams ar bērniem viņu nabadzīgo maizi, sāls vietā tie tam piemeta izsmieklu uti cietus vārdus, vakaros viņš katla kalēju klubā nogājis, uzstādīja ķegļus^1, lai nopelnītu kādus grašus iedzeršanai. Bet pirmdienā viņš uzvilka savus garos, dzeltenos, saplēstos: ūdens svārkus, ko viņš bij valkājis savās lieluma un varenības dienās,-, un devās uz lopu tirgu, runāja ar lauciniekiem, kas no dzimtenes bij iebraukuši uz tirgu, viņš runāja skaļi un gudri un priecīgi smējās, teikdams, ka viņš labprāt dzīvojot Ham-burgā, un stāstīja par savu ērto dzīvi, pavadīja dzimtās puses ļaudis uz staciju u-n vicināja un gāja atpakaļ uz savu noplukušo istabu bez saules un sita sev pa pieri, runādams:

„Kaut tik vēl vienreiz es varētu sēdēt zem platajām liepām savā skaistajā, skaistajā pagalmā! Tik vēl vienu vienīgu reizi! Kā es rūpētos un strādātu un taupītu! Un nekad neviens vienīgs dzēriena malks' netiktu pāri manām lūpām, nekad!" _

Un Klauss Uls nāca cauri ciemam; viņš vēl nelikās būt rūpēs. Ja, viņš nekad nebij bijis augstprātīgāks ar ma-zājiem ļaudīm, kā šajā beidzamajā laikā, -kad tam Ulos ne-гм ilci. j;i vairs ne dēlis, ne akmens. Vēl arvienu viņam ap miiIi bij mīksta, šķelmīgā izteiksme. Bet braukdams cauri i* iii«iiit, kur tik daudz bērnu un mazu ļaužu apbrīnoja viņa '.putošo aijzūgu, tas izskatījās dziļi nopietns: viņa svarī-itiua apziņa to nospieda, kā galma kreķi. kad tas cauri l.iii/.u pūlim brauc pie karaļa.

Un Hinerks un Ansis Uli un citi viņa ļaudis brauca uz nia pusi cauri ciemam. Tie atgriežas no tirgiem un dc-i.iin. Rati dauzījās, nemierīgo, nodzīto zirgu šurp un turp i .uistīti; braucēji gulēja, jeb pukojās.

Vakaros istabās amatniekiem un strādniekiem bij viela runām. Jaunie pavirši noteica: „Zeme griežas, tā tad cilvēki slīd. Šie slīd no Vurtas leja, citi augšā. Kāpēc tie dzīvoja kā mežoņi?" Vecie runāju par кriteju tēviem un vectēviem, kādi tie bijuši strādīgi, vienkārši, godīgi un stingri ļaudis. Bet viņi meklēja ari vecajos smagus pārkāpumus, kas palikuši nesodīti, un nu tiekot piemeklēti pie bērniem. Un šādus atrada: Ļaudis mācēja stāstīt par nežēlīgu cietsirdību, par viltīgu apmanišanu mantošanas lietās un ātriem, mežonīgiem darbiem. Noskatīdamies, kā apžilbuši bij šie ļaudis, kas paši sevi izpostīja, daudzi sajuta, ka šiem cilvēkiem bij jāiznīkst, pret savu gribu, sekojot bezžēlīgam, iepriekšējam lēmumam. Daudz prātu pārņēma mēmas bailes, itkā pa ielām un ceļiem ietu pārcilvēcīga, briesmīga parādība, aizskardama cilvēkus un satricinādama viņu smadzenes.

Jau ar kareivja laikiem sākot, Jcrnsi Uls bij stāvējis vientulis nomaļus un nolūkojies uz bezprātīgo dzīšanos kā strādnieks, kas lauka vidū dumbrainā grāvī stāvēdams, redz pa ceļu mežonīgus ratus garām pabraucam, un noliecas atkal pār lāpstu. Bet toreiz viņam vēl_ trūka pārskata un atziņas: dažreiz viņš bij cieti nolādējis šo mežonīgo dzīšanos un paredzējis ļaunas beigas, dažreiz viņš tomēr bij šaubījies, vai spriež pareizi. Bet tagad ar gadiem viņš bij atziņās vairāk nobriedis. Viņš stāvēja nomaļus un tos uzlūkoja: „Tur tie brauc! Tur tie auļo! Nu tie krīt!" Un viņā ausa kā gaisma: „Tavs ceļš, liktens vadīts, līdz šim bij cits, Jern. Ūl, un paliks vienmēr cits. sekojot tava paša gribai."

Nekad cilvēks! tā neveidojas, kā tad, kad viņa priekšā norisinās cilvēku likteņi!

XIII.

Divkāršāmērā Jerns Ūls bij vientulis, pirmkārt tādēļ, ka viņa tēvs, un brāļi un biedri vecumā un kārtā gāja citus ceļus. Otrkārt tādēļ, ka viņa dvēseles iekšienē bij liela, jauka svētdienas telpa vai baznīca. Viņš kāroja šo istabu vai baznīcu, kas bij tukša, iekārtot un svinēt tur skaistu» svētkus. Bet viņš nezināja, kā to iesākt. 'Nebij neviena gudra un laba cilvēka, kas viņam rādītu ceļu.

Tad pienāca kāda pēcpusdiena; visi māju ļaudis bij izklīduši un aizbraukuši uz Mēldorfas tirgu, izņemot Vī-tcni, kas šOdama sēdēja istabā. Kad pienāca vakars un sāka tumst, viņš gāja pa eju, būdams tādā gara stāvokli, kad domām nav asu galu, bet tās dus līdzenas, plašas, tālas un bez gala, kā plašā, platā, bezgalīgā un klusā marša. Bet ta ir auglīga zeme. Viņa tā par garo, augsto eju vaļējām pusdurvīin tuvojoties, uz grīdas gulēja mēness gaisma ka zelta un sudraba sega. Viņš piegāja klāt un skatījās uz mēnesi, kas atradās trešajā ceturksnī: kā tas kāpa uz augšu pāri Ringelslieruam un dusēja zemē visā savā zeltainajā godībā, melnajā silā, ozolu ceros un Goldzotā.

Jerns ŪIs stāvēja un lūkojās uz to, un viņa domas, kas dusēja, lēnām sāka slieties, lēnām un stingiem locekļiem, un domas asinājās. „Маге nubium“, viņš klusu teica, un viņa sejai pārlidoja drusku draiskulības, kā tādos brīžos, kad pēc ilgas šķiršanās, vecā draugā atklāj viņa jaunības savdabības. Vēl brīdi nolūkojies, viņš prātīgs apgriezās, gāja uz savu kambari, izvilka no lādes garu tālskatu lieliem puniem. To viņš pirmajā kara klausības gadā bija Rendsburgā lēti pircis, bet vēl nekad nebij Mētājis. Viņš stāvēja atkal pusdurvīs un lūkojās augšup uz mēnesi, un gari. kas viņu tur redzēja stāvam viņa zilos linu svārkos, visi Ulu māju gari, kas jāj uz baļķiem, un tie radījumi, kas pa naktīm tup uz mājas čukura un šūpojas papeļu zaros, un tumšie, guļošie stāvi vecajā silā, kas ar miesu un dvēseli ir vidū starp cilvēku un dzīvnieku, būtnes, kas tālu

и <1. Miingl Kir.I.г щи i.i pilni, sapņaini radījumi, mi vlsl, I I vi I Ы) Iiiviiiii.i. no (as siltas, kas zobojas par astro in и 111 In nu vis,mi citam zinībām, urn saradojušies ar dabu. I. i|nias И.ikškin.īdami, smiedamies, vējodami un rauda ,1.niii pie vlii.is krūtīm, tie visi priecājās par Jernu Olu irdzcdanil viņu tur stāvam, zilajos linu svārkos: „Labu l.iinii! I aKad viņš atkal kautko mīl,“

Jērus Uls vērās augšup uz mēnesi, nosauca katru Juru viņas vārdā un pazina kalnus un priecājās, ka zināja vel viņu nosaukumus. Un pēkšņi, vērīgi lūkojoties, viņš, pateicoties tālskata stiprumam, pirmo reiz skaidri redzēja .iisevišķus krāterus, un klusi iekliedzās, skaidri un spoži i, āzēdams to, par ko bij stāstījusi vecā grāmata, kas bija viņa lādē: Viņš redzēja tur augšā zilajās debesīs, kā rīta saulē apspīdēja kalnu virsotnes pie mare nektar.

Viņš palika tur ilgi tā stāvam. Un pamazām, lai prieku mierā īsti izbaudītu, viņa domas pagāja drusku sāņus un pa ceļam kavējās ar to, ka viņš esot pavisam citāds vīrs, ka citi jaunie ļaudis, kas tagad dzerdami Mēldorfas tirgū vadīja laiku meitenēm pakal iedami. Viņš turpretim visu dienu bij aris un vēl vakarā lūkojās uz mēnesi, nodarbodamies ar augstu zinātni.

Pa to laiku, kamēr Ola domas kāpa i>a augstiem ceļiem, kur viegli kaklu lauzt, viņam apkārt, viscauri, gaisā, kokos, viršu lauka nokarē bij dzīvība, bet viņš to nezināja un neredzēja.

Augšā, netālu no Goldzota, kurp Jem'S^1 Uls versa savu tālskatu, lūkodamies uz mēnesi, mazā iedobumā, ozolu ceros, uz pagājušā gada ozolu lapām, aizsargāti no_ vakara vēja, dusēja septiņi skaista veida sila berili, vienmēr jauni, brūnu ādu un tumšiem, gludiem, gariem matiem, nepētāmi dziļām acīm, kas. klausot cilvēku spriedumam, ir drusku muļķīgas, ar stiklainu spīdumu un pārak garām skropstām. Kas viņus ir redzējis, tas to zin. Viņi stāsta par meitenēm, kas kaislīgām un priecīgām acīm šodien pēc pusdienas pa sila ceļu devušās uz tirgu, un sāk runāt par Olu Elzbi. Viņi labprāt runāja par Ulu Hlzbi, jo tā bij viņiem līdzīga un tuva, ar vāju gribu, atdevās tagadnei un mīlestību turēja par savu tiesību. Šie septiņi bij redzējuši, ka priekš dažām naktīm Harro Heimsens uz sava spīdīgā bruņa bij jājis šķērsām pāri silam, un ka viņš brūno bij piesējis pie baltā bērza, kas auga Hēzhotā pie

Tīša Tīsena loga, un ka Tīss Tlsens bij gulējis, nekā nedzirdēdams, viņi zināja, ka mazā Kizbe šodien tirgū gribēja satikties ar Harro Heinsenu; un viņi teica: „šonakt viņa nāks šurp un šonakt še pie Goldzota viņa slīks tā rokās.11 Un tādēļ viņi bij sanākuši. Bet to domājot un pārrunājot, viņu sejas nemainījās: tāpat kā vienmēr skropstas bij garas, sejas miegainas, vienaldzīgas un sērīgi slinkas. Tā tad. viņi gulēja un gaidīja, jo viņi, būdami dabas neviltoti bērni, labprāt nolūkojās cilvēka dabīgajos spēkos.

Un viņi kavēja laiku, stāstīdami vecus un jaunus notikumus: Par veco, netīro un skopo zemnieku, kas kādreiz priekš trīsdesmit gadiem ar lāpstu un bomi bij šurpu atnācis, mēģinādams ar rupjiem viltus vārdiem atņemt Goldzotam viņa bagātības. To viņi bij sabaidījuši mežonīgos, brūnos augumus izstiepuši un tādām acīm, kā dziestošu ogļu svelmes, viņi bij parādījušies virs ielejas malas, tā kā tam mati sacēlās stāvus, un iekliegdamies, tas bij meties prom un trešajā dienā mežonīgi izmur-gojics nomira. Un par glīto zēnu, kas priekš seši gadiem skarbā pavasara naktī iekāpa Zotā un tad aizgāja pāri visiem kalniem. Un viņi domāja par to, ka šonakt atkal, sekodami savai ierašai, apburs kādu cilvēku, kas nāks pa celti, lai tas aizmirzdams uzmanību, apdomību un visu, kas tam piemita no izlikšanās, atļautu dabas spēkiem brīvu vaļu, tā kā to reiz bij darījis Pīte Kreijs un tajā pašā naktī tā meitene, kas gan spēja mīlēt, bet nevarēja precēties.

Un kad vakars bij pagājis un nakts pienākusi, un viņi ' ēl apsprieda, kam un kā būs notikt — jo šī cilts ir mainīga un lēna gribā, lēna un plata nodomu izvešanā; sapņi ir viņu spēks, ciešanas viņu bauda — te pa ceļu nāca divi jauni ļaudis un rokās saķērušies kāpa lejā pa teku uz Gold-zotu, ikas mēness gaismā blāvi spīdēja. Viņu jaunajās sejās bij svētais, nopietnais prieks, ar ko tiek pušķota cilvēka seja. ja dvēselē labais uzceldamies vistu iekustinājis. Jaunajās, nevainīgajās sejās atspīdēja viss, kas viņos bija svēts un skaists, uzticība, mīlestība un laba griba, un viņu acis atmirdzēja kā zelta ieroči, cīņā ar visu, kas ļauns.

* *

Apmēram priekš divdesmit gadiem, drīz pēc tam, kad dzimtenes kava pulki bij padevušies, kāda Ventorfas Kreiju niieiic bij izceļojusi uz Dienvidafriku un vēlāk ar kādu ceļotāju būru karavāni, kuru starpā hij arī vācieši, uzgājuši līdz Krokodilu upei, tur tiem bij vii.ui zemā akmens māja, klāta ar garu zāli, un viņi bij tapai ka būri tikuši pie pieticīgas turības un drusku miegainas ērtības. No Vent-torfas viņi bij pāri paņēmuši līdz vaiiak bērnu, bet dzīvi bij palikuši tikai viens dēls un meita. Meita bij izprecināta kāaam jaunam holandietim; dēls vel bij brīvs. Viņa daba bij kā jau Kreijam drusku dziļdomīga им viņš, ka likās, nevarēja izšķirties, apņemt holandieti. Saviem vecākiem, kas viņu skubināja precēties, tas mēdza teikt: ,,Hs esmu bijis par vecu dzimteni atstādams: man bij jau desinit gadu. Tagad es nevaru aprast ar Šīm svešajam meitenēm, da es atrastu kādu vācieti, tad es gan iedrošinātos.**

Grūto lietu slepenībā rūpīgi pārrunājuši, vecāki kādu dienā ieteica tam braukt pāri uz Holštcinu, apskatīt radu meitas, un за no viņu vidus tam neviena nepatiktu, aplūkot citus dzimtenes bērnus; īsto atradis, lai viņš to tūlīt tur padarot par savu sievu un_ tad atgriežoties uz šejieni atpakaļ. Viņš bij ar to mierā, pēc tam kad bij smaidīdams piedraudējis mātei ar pirkstu, jo viņa šo plānu bij izgudrojusi. Tā viņš gandrīz nēc divdesmit gadiem brauca atkal uz dzimteni, kā kādreiz sentēvs Jēkabs, kas arī gāja sievu meklēt.

Viņš nonāca Sankt-Mariendonnā. gāja no mājas uz māju, nodeva sveicienus, viņu izjautāja un viņš labu prātu un vaļsirdīgi stāstīja par nepazīstamo zemi, par vecāku stāvokli un beigās ari neslēpa, kādā nolūkā devies šaja garajā ceļā. Bet tas viņa stāvokli sašķobīja un nodoimu izvest tapa grūti, jo nu visi cillvēki viņu uzlūkoja kā precinieku. Dažl vecāki, baidīdamies ka viņš varot viņu rueitu, kas bij precību gados, ar savu glīto izskatu pierunāt viņam sekot, apagājās ar viņu nelaipni. Lietām šādā stāvoklī esot, radu starpā labāk nostādītie, iedomājās, ka svešnieks nolūkojis viņu bērnu un gribot ar viņu naudu uzlabot satricinātus un mežonīgus apstākļus. Daži pārdrošāki būdami, vai kam bij vairāk uzticības, vai kam istabā gar sienām sēdēja vairāk meitu, mēģināja neveiklā kārtā savest kopā jauno cilvēku ar savu bērnu, bet abām pusēm bij nepatīkami. Beidzot gadījās pat divi veci ļaudis, kas gribēdami kādu naudas gabalu nopelnīt, paskaidroja, ka esot gatavi un spējīgi apgādāt! viuam meiteni ar noteiktu pūru. Visi šie piedzīvojumi jauno cilvēku tā atbaidīja, ka viņš bezdūšīgi nolēma savu plānu mest pie malas un ar nākošo kuģi, kas pēc seši dienām devās uz Kapštati, atkal aizbraukt.

Te viņam kāds šķelmis, kas tam no sirds vēlēja viņa plānu labu izdošanos, norādīja uz tirgu, ko noturot nākošajā dienā Mēldorfā, un ko apmeklēja visas apkārtnes meitas. Šte cilvēku draugs bija kāds teoloģijas students no tuvējās māršas, amatnieka dēls, kam bij nolemts stāvēt tautas vidū, un kas dzīvas, svaigas dabas un tautas bērns būdams, turpināja satiksmi un draudzību ar tautas skolas biedriem un gāja ar tiem visiem zināmos ceļus, kādus jauni ļaudis mīl. Lai gan viņš šajā sabiedrībā pārlaida dažu priecīgu nakti un dažu reizi ar tapinātu zemnieka zirgu jāja uz deju uti dažai meitenei ielūkojās jautrajās acīs, viņš tomēr — tas ir Dieva brīnums — nedara kaunu savai kārtai.

Gan jau bezdūšīgsi un gandrīz bailīgs kļāvis  jo viņa nodomls bija tapis arvienu plašāki pazīstams, un arī vēstules bez vārda nonāca pie viņa — tas tomēr nolēma šo pēdējo reizi mēģināt, lai gan domāja, ka tas ir bez izredzēm ... Jo viņš nedomāja, ka kāda jauna meitene, pazīdama viņu tikai nepilnu nedēju, spētu izšķirties un ar viņu, svešinieku, doties uz zemi, kas baidīja ar tālumu un mežonību. Bet viņš loti labprāt saviem vecākiem būtu sagādājis prieku ar veiksmīgu braukšanu; arī viņš pats ilgojās pēc sievas.

Uz deju bija atnākusi kāda jauna meitene, liela, blonda; viņas skaistums bij vienkāršs, tā bija no frīču cilts, drusku pāri divdesmit gadiem. Viņa bij kāda kaimiņu lauku skolotāja meita, kam bij daudz bērnu, un viņa jau vairāk gadu strādāja kādā liela, lepna māršas saimnieka' saimniecībā pie Sankt Mariendonnas, būdama saimniecei par palīdzi, darba viņai bij daudz, bet prieka maz. Viņa bij dziļdomīgas dabas, mīkstām jūtām, dažādām pašas domām galvā, kas tapa jo īpatnākas, maigākas un kautrākas, kad viņai nebij izdevības, izteikt tās citiem cilvēkiem.

Viņa nebij domājusi apmeklēt tirgu. Bet tāpēc, ka viņas kundze drusku no augšas uz leju bij viņai teikusi: lai vin.I tik paliekot mājā, sruti domāt, ka viņu kāds lūgšot dejot, jo viņa neesot saimnieka meita, viņai radās spītība; viņas dvēselēs priekšā arī spiedās brīnišķu cerību raibie lēli, ko rādijā sievas augstprātība. Та tad viņa palika pie la, ka grib uz tirgu, viņa tur nonāca un iegāja deju mājā. nu tas viņai bij kā sapnis. Bet viņa nekā nezināja.

Sākumā viņu neviens nelūdza dejot, un viņa sēdēja ar klusu seju, kā debess: naktī, ko pārklāj viegla migla; tikai šur un tur ir daži gaiši punkti, kas vāji un blāvi spīd un rāda uz daudz apslēptām ugunīm, .la viņa pacēla acis, tā zāles otrā pusē, netālu no durvīm, redzēja stāvām jaunu vīrieti, kas savas, tumšās ādas un zilo jūrnieku drēbju dēļ, izskatījās kā svešinieks. Viņam bij glīta, nopietna un drusku apmākusies seja.

Un drīz viņa manīja, ka tas viņu uzlūkoja. Un kadas nepazīstamas varas dzīta — viņa domain, ta esot vēlēšanās dejot — viņa to atkal uzlūkoja ar mierīgām, klusām acīm, un viņš tai bij tīkams. Tad viņš nāca cauri zālei tai klāt, palocījās un nostājās dejotāju rinda, kas lēni virzījās uz priekšu, un vērodams viņas augsto stāvu un viņas gaitu drusku kautrīgi teica: „Es nedomāju, ka jūs būtu tik liela un 'stalta, kad jūs tur sēdējāt. Ja vīrietis sēž zirga mugurā, tad gan var manīt viņa lielumu, bet tas. nav tā, ja sieviete sēž.“ Viņa brīnījās par rimu, neteica nekā, skatījās tik uz viņu un palocīja galvu. Tad, kad dejai vajadzēja sākties, viņš teica: „Ludzu atvainojiet mani, jaun-kundz, ka es jūs esmu lūdzis: es neesmu dejot mācījies, un nekad arī vingrinājies. Es domāju, nepadarīsim sevi par apsmieklu slikti dejodami. Es gribu jums citu ko lūgt. Bet pirms tam man jāprasa, vai jūs zinait, kas es esmu.“

Viņa purināja galvu tā, ka gaišās sprogas pie deniņiem lēkāja, un teica, juzdamās tam tuvināta viņa vienkāršas nopietnības dēļ: „Jums man nav jāsaka, kas jūs esit, Sakait tik, ko jūs no manis gribiet. Ja tas nebūs nekas slikts, tad es to darīšu."

Tad viņš teica: „Jūs gan manījāt, ka es jūs pirmīt ilgāku laiku uzlūkoju. Daudz cilvēku teiks: tas nekas nav. Bet es ticu: mums abiem tas kautko nozīme, proti, ka mēs viens otram patīkam. Vai tā ir ?“

Viņa redzēja, ka visas acis bij vērstas uz viņiem abiem, un sev aiz muguras viņa dzirdēja kādu balsi skali sakam: „Cilvēks, to tu nezini? Tas ir tas cilvēks no

Airikas.“ Tūlīt pēc tam meitenei pieskrēja kāda maza. tumša skaistuļear pārpilnu sirdi un karstam acīm, aplika roku viuai apkārt un teica klusi un ātri: „Klausies! Ja tu viuu mīli. tad nerūpējies ne par ko visā pasaulē? Ej ar viiiu, kur viņš tevi ņem līdz... Vai tu mani nepazīsti? Es esmu Ulu Elzbe.“

Viņš arī palocīja galvu dzīvi un laipni uz mazās Elz-bes pusi, izgāja ar savu biedreni no rindas un nostājās, ka varēja ar viņu runāt tā, lai cits to nedzirdētu. Tad viņš izstāstīja īsos vārdos visu, nekā neslēpdams, par siavu ceļojumu, un tā mērķi, neizdošanos, par stingri nolemto aizbraukšanu, un teica nobeigdams; ja nu viņa, pēc tam, kad viņš tai šo esot atklājis, gribot turpināt ar viņu runāt, vai pat kopā iziet ārā, tad to uzņemšot par skaidru pierādījumu, ka viņa tam uzticoties, un došot viņai atbildi visās lietās.

Grūti domāt, ka mūsu dienās kāda meitene butu bijusi tikt īpatnējā stāvoklī, par ko tie abi līga — to viņi labi redzēja — zināja visi, kas bij zālē. Dejoja tikai viens vai divi pāri. Visi pārējie aprunāja un novēroja abus cilvēkus, tādā mērā, ka visā zālē bij dūkoņa. Un katram bij citādāk ap sirdi. Daudzi paviršas dabas ļaudis dzina jokus viens ar otru; daudz nopietno pārdomāja, ka tur izšķīra divu cilvēku likteņus; dažas meitenes rādīja apmiglotas sejas. Ja viņa tagad ar svešo izies ārā, un vēlāk viņu noraidīs, jeb viņš to maldinās, tad visu mūžu dzimtenē viņa būs aptraipīta un smieklīga. Viņa vilcinājās domādama par saviem cienījamiem, dievbijīgajiem vecākiem, un visi viņas daudzie brāļi un māsas, visi gaišiem matiem un zilām acīm, stāvēja viņas dvēseles priekšā. Det labais viņā uzvarēja, un neīstais zuda. Viņa teica: „Es jums uzticos. Es esmu mierā ar jums runāt."

Cauri cilvēkiem un skatiem viņi kā pa ielu gāja pa zāli. Aiz viņiem slēdzās augstākā mērā kāpinātais cilvēku uztraukums, gāzdamies kā viļņi. Ārpusē, durvju priekšā, skatoties acīs klusajai, vientuļajai naktij, meitene smagi uzelpoja, un kad viņš jautāja, kurp viņa gribot iet, tā neatbildēja, bet gāja uz priekšu. Nerunādams viņš soļoja tai blakus, un viņi izgāja no pilsētas pa ceļu uz Saukt Marienu, abi smagu domu nodarbināti, un šī brīža skarbās nopietnības un brīnuma tā pārņemti, ka tie gāja bez gribas, itkā tos kāds vestu.

Beidzot, kad mājas bij aiz viņiefcu, un kad viņi bij kādu brīdi gājuši pa līdzeno, pelēko ceļu klusēdami, viens otram blakus, tagad, kad acumirkļa drūzma nebij ti'k stipra un svešu laužu klātbūtne tiem neuēma drosmi, viņi sāka kautriem, bikliem vārdiem atklal viens otram savus apstākļus. Uzrtaukums un sirds parpilinims panāca to, ka neizveidojās skaidrs, objektīvs attēls, bet viņi runāja par to, ko mīlēja un kas tiem darīja sāpes. Viņi runāja par lietām, kas salīdzinātas ar šī brīža svarīgumu, bij smieklīgi mazas; bet tā veidojās labākaisi i/iiākuins. Proti viņiem radās iespēja ielūkoties vienam otra sirdī, bet ne naudas lādē, ne arī galvā, un tāpēc viņi ātri tapa tuvi, kā sveši bērni, kas satiekas rotaļās.

Pēc tam, kad meitene tam, protams, diezgan cieti bij pateikusi, ka viņai neesot nekādas mantas, un tas septiņi simti markas, ko esot sapelnījusi, ta esot nolēmusi savam brālim, kas gribot tikt par Skolotāju, bet viņš tai bij atbildējis, ka to negribot zināt, tad viņa stāstīja par saviem vecākiem, tēvs esot mīkstākas dabas kā ināte, bet mate labāk protot rīkoties ar naudu un vadot savu saimniecību krietni un gudri. Tad viņa nonāca pie brāļiem un māsām, stāstīja par lielo puiku plāniem un mazo meiteņu dabu: ka priekšpēdējā tik loti mīlot kaķīti, ka kādā dienā to paņēmusi līdz skolā, un ka tēvs tikai vēlu, solam, nejauši garām iedams, kustoni bij pamanījis, kas gudri lūkojās uz galdu, un kā pati mazākā mēdzot teikt: viņa gribot tikt par ķēniņieni. Viņa tapa dedzīga, stāstīja karstiem vaigiem un cēla gaisa pilis, par to. kas iznākšot no šiem bērniem. Un viņa kļuva pavisam runīga; jo pirmo reiz, pēc ilga laika, viņai bija tā, itkā viņai blakus būtu domu biedrs. Viņasi sirds bij atvērta un mēle atraisīta. Beidzot viņa nobijās un teica: „Tagad stāsti tu. Kādas dabas sieviete ir tava māte?“

Tad viņš iesāka, ka viņa māte neesot sevišķi stipra un arī drusku pamīksta vienmuļajai^ drusku skarbajai dzīvei, pēc viņa domām, tā labāki iederētos klusā, laipnā Holstei-na'Si pilsētā, nekā Veldtā pie Krokodilu upes. Bet nelai-mīga tā tomēr neesot: jo viņš un tēvs esot klusībā vienojušies, māti lutināt un nerrot, vispār apieties ar to kā ar mazu bērnu, kas esot loti jocīgi. Tā, piemera dēl, viņi māti nekad nesaucot citādi kā, mūsu maziņa, un neliekoties agrāk mierā, kamēr viņa katru dienu trīs reiz no sirds smējusies; un kad viņi lo neesot varējuši panākt, un arī vecais kaferu cilts gans to neesot sasniedzis, tad viņš sestdiena aizjājot pie savas masas, un tā svētdien ierodoties ar savu vīru un saviem pieci dēliem, visi septiņi zirgos, un visiem septiņiem mati acis, taii viņai esot jāsmejas.

Te viņa skaļi iesmējās, teikdama: „Tas ir labi; tas viss man ļoti labi patīk. Jo es jau vairāk gadu esmu kādā lielā lauku māja, kur netrūksit ne veselības, ne maizes, bet laipna seja un smiekli tur ir divas nicināmas, gandrīz grēcīgas lietas. Bet es domāju: Labākais pasaulē ir, ja laipni un mīļi turas savā starpā un ar visiem cilvēkiem.“

Viņš palocīja galvu un dzīvi atzina viņas taisnību: ,.Tu labi saderies ar manējiem. Tev jānāk man līdz.“

Nu viņa atkal bij klusa.

Pēc kāda brīža viņa sāka atkal klusinātā balsi runāt par vecāku vecākiem, kas bijuši laucinieki, un par cienību, kādu tēvs baudīja ciemā, un par brāļu gudro nopietnību, klusībā nevainīgi vēlēdamās savam pavadonim, izskaidrot, ka viņa esot labas ģimenes bērns, lai tas neticētu, ka atradis viņu tc uz ceļa.

Tad viņš teica, ka viņas tēls un būtne esot radījuši viņā ietekmi, ka kāda no zemes labāko meitu vidus ejot viņam blakus, un viņš esot no visas sirds priecīgs, viņas uzticību iemantojis, un tagad viņai blakus iedams. Viņš neesot vīlies, pavisam otrādi, viņa tam patīkot arvien vairāk, viņa tam esot kā labs biedrs, un viņš labprāt ar viņu staigātu tā uz priekšu, ja viņa to gribot.

Viņa neteica nekā. Bet kad tālāk ejot viņa tumsā reiz nevarēja saredzēt'taciņu ceļa malā, viņš paņēma viņas roku, uzlika uz savas delnas, turēja šo roku, un viņa bij ar to mierā. Tā viņi kādu brīdi gāja klusēdami blakus, un viņš pa to laiku šad un tad glāstīja viņas roku, un viņu sirdis arvien lielākā uzticībā, lēnām, bez vārdiem, viena ot'-ai nāca pretī.

Tā viņi jau labu laiku gāja pa sila ceļu tuvodamies Goldzotam. Neskaidrajā mēness gaismā viņi redzēja ielejas dobi un mazo, apaļo avota spoguli. Roku rokā viņi nogāja lejā pie Zota. Ūdens priekšā viņi apstājās un lūkojās tajā. Un redzēja dzidrajā, zilajā gaismā, mākoņiem gar menesi traucot, savu tumšo attēlu. Un paskatījās atkal uz augšu un uzlūkoja viens otru.....Es esmu izslā-

|И1М.“ teica meitene ни klusi smejas. Viņš noliecās, paauda ikIciii saliktajās plaukstas un turēja tas uz viņas pusi, un viņa dzēra no viņa rokam ar smailu muti un paldievs vieta palocīja galvu. Tad viņš noprata, ka ir izdevība, pielika savas abas slapjās rokas viņas vaigiem un uzmanīgi viņu noskūpstīja. Un kad viņš manīja, ka viņa tam sniedza savu muti, un ka viņa savas rokas atlabu nolika uz viņa rokām, viņš to apkampa sacīdams: „Nu es zinu, ka tu nāksi man l!dz.“

Tagad viņa atbildēja droši un nopietni. „Ja, cs ļešu tev līdz; es tevi loti mīlu un pazīstu tevi tik labi, itka tu jau desmit gadu būtu mans mīļākais. Tēvs un māte man atļaus doties prom, lai tiem bu'tu cik grūti būdams; jo viņi vienmēr sagaidīja to, ka man būs īpatnējs liktcns; un es tev varu teikt, ka gāju uz tirgu ar sevišķām nojautām un cerību, it kā man būtu kas jāpiedzīvo, vai vismaz kas sevišķs jāredz.**

Tiktālu viņa bij savā runā tikusi, te viņa pēkšņi viegli iekliedzās: ,,Ak,“ viņa teica, „tur augšā ozolu ceros tecēja asinis.**

Viņš to nomierināja un teica: „Tā ir meness gaisma, to var skaidri redzēt.**

,.Jeb tā bij tava mute?** viņa sacīja smiedamās. „Tā ir pavisam sarkana.“

Viņš skūpstīja viņu daudz reižu, ko viņa klusi pacieta, un jautāja, vai nu viņai esot diezgan.

„Vēl ilgi nebūs diezgan,“ viņa smiedamās teica. ,,fis esmu bijusi loti izsalkusi.**

Tad viņš to skūpstīja atkal.

Viņš to paņēma rokās, nogāja ar viņu lejā rnāršā, nomierināja viņu un aiznesa to līdz durvīm tajās lauku mājā, kur viņa kalpoja.

Nākošajā dienā viņa ar to saderinājās savu vecāku mājā; un vecāki, brāli un māsas, ar gaišajiem matiem, skatījās nopietni, bet laipni, un divi no zēnu pulka vēl tajā pašā dienā apgalvoja, ka kādreiz izceļos uz Dienvid-āfriku. Viens to arī izdarīja, otrs agri iegūla kapā.

Sestajā dienā jaunais pāris uzkāpa uz kuģa. Kap-štadtē viņi tapa virs un sieva. Tā bij laimīga kopdzīve. Viņa ne brīdi nenožēloja, ka bij ar svešu vīrieti devusies uz nepazīstamu zemi. Viņa to nenožēloja arī tad, kad trīsdesmit gadu vēlāk viņai atnesa ziņu, ka viņas trešais dēls kritis uzbrukumā pie Colenzas. Viņa toreiz ari nedomāja par asinīm, ko bērni dzimtenē tai bij rādījuši pie Goldzota.

Saja vakarā, drīz pēc tam, kad afrikānis un viņa mīļāka bij ielejas dobi atstājuši, augšā pie sila ceļa apturēja kādi rati, un Harro Heinsens teica: „Nāc, noiesim lejā pie Goldzota! Visiem, ko sauc Ulus un ka'si ar tiem rados, tagad vajag naudas; varbūt, mēs kādu drusku atrodam.“ „Kā tu gribi,“ teica Hlzbc. Viņa no ratiem ieleca taru rokās, un viuš turēja cieti mazo, lunkano stāvu un nesa to pa taku uz leju. Un pie Goldzota, pelēkajā zālē tā tapa viņa īpašums.

* *

*

Jērus Ols stāvēja savos zilos lina staļļa svārkos un lūkojās pāri uz mēnesi, uz šo veco, sarūsējušo, sakaltušo nu neauglīgo puisi, un nevēroja to, kas apkārt viņam kokos, laukos un augšā silā dzīvoja un mīlēja. Viņš nodarbojas ar augstu zinātni. Bet viņam vēl tā lūkojoties uz spīdošajam kalnu galotnēm, kas pilnā saules kvēlē stāvēja pie mare ucktar krasta, cauri mēnesim pēkšņi izgāja divas cilvēku sejas, vaigu pie vaiga. Apjucis viņš nolaida cauruli un skatījās un klausījās ārā naktī. Tad viņš aizslēdza durvis, iegāja savā kambarī un domāja par tiem darbiem, kas tam rītu bij darāmi.

* *

*

Tā pagāja ziema un pavasaris, un tuvojās vasara, un Jcrns Ols rūpējās par dienas darbu un gaidīja liktens sitienu, kas iznīcinās viņa ģimeni. Bet nekas nenotika. Likās, ka apstākli Ulos vēl bij labi. Jcrns Ols saņēma gan sitienu; bet tas nāca no citas puses.

Bij jūlijs siena laikā; zemē izplatījās baumas par tautu nemieru un karu. Un zeme un ļaudis cilāja prātus un klausījās ar kāri dobjajā šalkoņā un kaukšanā. Tautas dvēsele iesūca sevī troksni. Jo tur bij veca. klusa, ilgi gulējusi cerība, tā varēja tagad piepildīties; bij vecs naids, vesela rinda vecu, laimu sūdzību un procesu, tos tagad varēja izšķirt. Atsevišķais cilvēks par šīm lietām nedomāja. Atsevišķais cilvēks_ bij rūpes un bēdās un lūkojas ar bailēm uz to, kas tālumā vēlās un trakoja. Bet varenajā tautas dvēselē, kas ir būtne bez telpas un laika, bez aizmirstības un miršanas, veļās un urbās šīs vecās pagātnes un kādas cerības domas, ar kurām tā bij jau grūta gandrīz tūks'tots gadu.

Olu jaunākais: daudz no tā nedzirdēja; viņa sirdi tas arī neietekmēja. Vēl nebij pienācis viņa laiks, skatīties tālāk; tālāk, viņš neredzēja, kā līdz pēdējam Olu grāvim.

Tad pienāca kāda jūlija diena, kad pie dambja bij ar sienu steidzīgs darbs. Gerts Doze, kas bij salīdzis (Jlos par lielo puisi, iedūra dakšas dziļi guba un teica: „Francūži esot ļaudis, kas augsti ceļ degunus. Та tad, ir pareizi, ja mēs viņiem parādām, kas īsti ir dakša. Nu, kas tad ir? Vienreiz būs kas eits.“ Mazais puisis apjautājās, vai viņš būtu diezgan vecs, lai varētu doties līdz par brīvprātīgo. Viņš bij tikko palicis astoņpadsmit.

Jerns Ols kratīja galvu: „Esiet klusu,“ viņš teica, „tālāk nekas nenotiks."

Otrā rītā viņš agri pamodās un redzēja, ka viņa kambaris bij mēness gaismas pilns un domāja: „Vēl ir gan agrs citus modināt; bet es uzcelšos un paskatīšos uz mēnesi." Pa ziemu viņš dedzīgi bij lasījis Littrovu, un jo lielāka tapa viņa atziņa, jo vairāk prieka viņam bij pie zvaigžņu novērošanas. Viņš bij pagatavojis mēness un zvaigžnāju stāvokļu zīmējumus un priecājās, ka tie saskanēja ar Lit-trova zīmējumiem, un vairākas papīra loksnes viņš bij piepildījis ar vareniem jūdžu rēķiniem. Visa šī nodarbošanās klusināja viņa tieksmi pēc zināšanām un piepildīja viņa tukšo dvēseli, kas bij bez prieka.

Tā tad viņš paņēma tālskati, kas vienmēr sakārtots stāvēja lādē pašā virsū, izgāja no istabas pāri ejai, atvēra durvis шт gribēja ar spožo cauruli rokā iet ārā, te nāca vecais tiesas sulainis zilos svārkos ar spožām pogām, uzlūkoja to drusku izbrīnējies un teica tad: „Tā es biju iedomājies^1, ka tu jau būsi uzcēlies, Jcrn; man te ir divi papīri, viens tev. viens Gertam. Rīt agri pulksten desmitos jums jābūt Rendsburgā, notiek mobilizācija. Man tūlīt jāiet tālāk. Pārnāc atkal sveiks um vesels, Jern!“

Tālskats Jernam Olām noslīdēja, un viņš spēcīgi elpoja. „Tā tad!“ viņš teica, apgriezās apkārt, gāja pāri ejai uz savu kambari, nolika tālskati savā vieta un nosēdās uz lādes.

„Tas var ilgi vilkties/* viņš domāja. „Tā ir varena un sirdīga lauta, būs sīva cīņa. Tas ir vecs, ļauns naids... Ansis paliks mājās; Hinnerkam būs jāiet līdz. Kurš atgriezīsies., to nezin neviens cilvēks ... Te ies raibi. Ansis un tēvs... Elzbe... Tas viss man vēl jāpasaka Tīšam. Es ņemšu celti caur llēzhofu. Šodien trijos pēc pusdienas mums jāiet prom ... Kreiju Jaspers būs jāpieņem par pastāvīgu strādnieku. Sevišķi daudz viņš gan nepadarīs; bet. viņš neļaus nekam aiziet postā. Kur gan ir Pīte Kreijs? ... Tā ir ļauna švīka manos nodomos. Bet kas notiek, tam jānotiek. Ja viņi mūs negrib likt mierā, tad mums viņi papriekš jāsasit; pēc tam tad varēs atkal art. Tas var vilkties kādu gadu un arī vairāk. Kreiju. Jaspers ir vienīgais, kam es drusku uzticos. Izrunāšos ar viņu visā uzticībā un pasolīšu tam dažas liekas markats, ja pārnācis visu atradīšu kārtībā. Tas ir gan posts: man ir tēvs un brāli, bet man jāskrien pie kaimiņa lūgt: paglabā to. kas ir mūsu.**

Tad viņš uzcēlās, apskatījās kambarī apkārt, gāja. uzmodināja visus un teica: „Ceļaties. Šodien vēl daudz kas darāms. Mani un Gcrtu aicina karogs.**

* *

❖

Tā ap sešiem vakarā viņš un Gerts nāca pa meža ceļu uz leju un meta skatu uz Hēzhofu. Te viņi ieraudzīja Tīšu Tīsenu ar smagu maisu plecos ejam no mājām uz ciema pusi un ceļā tas vienmēr griezās atpakaļ. Viņi abi sāka saukt, un tas apstājās. Jernu pazinis, tas mierinājumu necerēdams kratīja galvu, asaras tam kāpa acīs, un no tālienes viņš teica: „Jern, Jern, es esmu, slikti izdzīvojies! Elzbe jau četrpadsmit dienu nav še, bet Hamburga ar Harro Heinscnu. Es neuzdrošinājos tev to rakstīt. Un nu viņa raksta, tā gribot ar Hchsenu doties uz Ameriku, un viņa baidās no Amerikas, un viņa atvadās no mums visiem, sevišķi no tevis.**

Jerns skatījās lielām acīm uz Tīšu. „Dod vēstuli šurp!** viņš teica.

Tīss Tīsens nometa maisu, ko viņš nesa plecos, noslau-t ij.i savu karsto seju un meklēja vēstuli, un meklēdams apgriezās un skatījās atpakaļ uz Hēzhofu.

„Ko tu iesāksi ar visiem tiem papīriem? Kurp tu dodies?"

„Nejautā taču, Jern,“ viņš gaudoja; „es iešu uz Ham-burgu, un ja es viņu tur neatradīšu, tad došos uz Ameriku."

„Gerts Doze bij aptaustījis maisu: „Tur iekšā ir divi labi šķiņķi,“ viņš teica, „un divi sānu speķi. Bet tie ir no mazākas cūkas. Un viena cūkas galva."

„Tas viss ceļam," gaudoja Tīss.

„Līdz Hamburgai?" pieklājīgi apjautājās Gerts Doze.

„Līdz Amerikai," šņukstēdams teica Tīss.

„Tā tas varētu būt," teica Gerts.

Jcrns bij vēstuli izlasījis un klusēdams skatījās uz Tīšu: „Un tagad tu gribi doties pakal? Ņemot vērā viņas vēstuli, viņai jau jābūt no Hamburgas aizbraukušai, un ja viņa arī vēl tur būtu, tu viņu nevari aizkavēt iet tam līdz uz Ameriku."

„Lai viņa no tā šķiras un paliek pie manis, un neviens cilvēks viņai neteiks ne vārda."

Jērus Ol's pārdomāja: „Tu gan laikam nezini, ka mēs karojam ar Eranciju un esam Rendsburgā iesaukti?"

„Ak Dievs!" viņš teica. „Arī tas vēl. Viena nelaime pēc otras."

„Mums nav vaļas ilgi gudrot," sacīja Jems. Viņš kratīja galvu, nevarēdams šo ziņu vēl lāga aptvert. Mazā Elzbe ar šo lielo, rupjo cilvēku devusies pasaulē? Pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma: „Ir iespējams, ka kara dēl kuģis nebūs varējis atiet. Ja tu viņu vēl satiec, tad dari, ko vari, un atved viņu šurp uz Hēzhofu."

„Vai tev liekas, ka laimēsies?" sacīja Tīss. Viņš paskatījās atpakaļ uz savām mājām, šņukstēja, un asaras viņam tecēja pa šaurajiem vaigiem.

,,Nu,“ teica Jerns, „tagad apmierinies! Tu taču vienmēr tā ilgojies doties ceļojumā, vismaz reiz Hamburgu redzēt. Nu tu tiec no sava purva ārā."

„Jā, jā," viņš teica,_apstājās atkal un lūkojās uz savu salmu jumtu. „Tā ir rūkta un ļauna lieta."

Tad Jerns Uls sāka kautko noprast. „Tīss," viņš teica, „kas tev kait?"

Viņi bij nonākuši uz pakalna, no kurienes pēdējo reiz

G. Frensens. Jerns Uls. — 12 J77 varēja saskatīt Hēzhofu. „Es nezinu," viņš raudādams teica, „man ir tik bailīgi ap sirdi."

,,Tiss! Tava kāre ceļot, tavas kartes, Brazīlija un Japana: tas vissi ir bijis māņi un iedomas. Tu Ilgojies pec mājām."

„Ne, nē! ... Els jau eju jums līdz." Viņš līgojās kā

piedzēris.

„Griezies atpakaļ, Tīss, tava sirds tev neatļauj iet."

„Es nevaru gulēt," vaimanāja mazais vīriņš, „visu nakti es viņu redzēju postā un man jādodas viņai pakaļ. Un es nevaru aiziet no Hēzhofas."

„Ja Tīss vairs gulēt nevar," teica Gerts Doze, „tad ar viņu sastāv slikti, tad viņam drīz zudīs arī ēstgriba. Ko viņš tad darīs ar šķiņķiem?"

„Man ir jāiet," vaimanāja Tīss, „nekas nelīdz. Es braukšu ar Vittu Eikcrtu, tu zini, ar to, kas ved torfu. Lieciet mani mierā un ņemokiet mani: tam tā jānotiek."

„Labi, tad ej! Mums arī vairs nav laika."

Krustceļos viņi tam deva roku un apstājušies, skatījās viņam pakaļ.

„Maiss viņam ir pārāk smagi nesams," teica Gerts. „Redzi, viņš pamatīgi līgojās."

„Viņu nomāc tas," teica Jerns, „ka viņam jādodas prom."

„Paklausies, pasaki: kāda zeme ir Francija? Es to domāju tā, vai tur kas ir iegūstams? Vai viņi tur baro cūkas, jeb tu to nezini?... Redzi? Viņš maisu nolicis, zemē. Vecajam tā ir mocība, Jem. Maiss viņam ir par smagu."

„Viņš kāpj uz vaļņa," teica Jems Uls, „viņš metinās, vai nevar vēl reiz redzēt mājas. Un tas ir cilvēks, kas Indijā pazīst katru kaķu laipu!"

„Es ātri aizskriešu, Jem. Man liekas, tas ir maisa

dēļ."

Gerts skrēja šķērsam pāri kviešu laukam un atgriezās pēc brīža, nesdams padusē abus sānu speķa gabalus. „Kādā nolūkā lai es viņam būtu garu runu turējis?" viņš teica. „Viņš to nemaz nemanīja. Vipš stāv un blcnš uz mājām... Kas zin, kā mums ies. Šie abi speķa gabali ir vienīgā drošā manta kas mums pieder; viss cits ir vienā mudžeklī."

XIV.

Katrs laucinieks Šlesvig-Holšteinā zin, ka zila lina varki un bikses ir īstais, vecais staļļa apģērbs, kas, starp itu, plecīgam vīram loti labi piestāv. Protams gan jā-saka, ka šāds zils lins ar laiku top gaiši zils tais vietās, kuļas daudz beržas un lietājas, kamēr vairāk taupītās vietas patur veco tumšo zilumu. Raibumu vēl var pastiprināt, ja mājas māte uzliek uz ceļiem un krūtīm jaunus, dziļi zilus ielāpus^ tad vīra izskats var tapt tik dažāds, ka grūti nākas ticēt, ka šajos raibajos Jāzepa svārkos staigā godīgs 1 lolšteinas cilvēks.

Tas bij pie Rcndsburgas Loheras silā, un priekš četri dienām Francija bij pieteikusi kavu.

Priekš četri dienām nometnē bij atdzīts kaprālis Lo-manis, kas tikai šogad nomira ar karalaika pārpūlēšanās sekām, un tas atnesa nometnes komandantam telegrammu' Pēc vienas minūtes visas baita rejas jau zināja: jādodas pret Franciju. Bez komandas, itkā būtu ziņota trauksme, viņi bij metušies pie zirgiem un trīcošām rokām sākuši seglot un jūgt. Viņi domāja, ka tūlīt sākšoties.

Ansis Lomanis, kaprāļa brālis, no otrās smagās, trešais numurs, pa labi no lielgabala, slaucītājs un pielicējs, četras nedēļas bij mēms un sastindzis. Tikai trešajā dienā pēc Gravelottes viņš sāka skaidroties. Pirmkārt viņš nevarēja saprast, kādēļ tūlīt nesākās, otrkārt, kādēļ francūži jau nākošajā dienā neparādījās Loheras silā, treškārt, kad batarijas jau bij ceļā, kā tas varēja būt, ka pasaule esot tik liela, viņš bij domājis, ka francūži mīt tūlīt aiz Hohenvest-stedtas un Hcinkenborsteles. Ģeogrāfijas maldiem pievienojās arī kāds pārpratums tikumu ziņā. Viņš nebij izpratis to, ko pulkvedis viņiem bij teicis par tiesībām, tēvijas mīlestību un lielām cerībām. Bet vēlāk kaprālis Linde-manis viņam īsi bij pateicis, un tas viņam bij tas pats-, kas gaiša spuldze tumšā istabā, ka francūži esot apvainojuši veco ķēniņu. „Viņi darīja tā, Loman,“ un viņš pacēla roku sitienam.

„СIk vecs viņš ir?“ prasīja Lomanis.

J’.ui septiņdesmit."

No si brīža, kad viņš to dzirdēja, Lomanim bij skaidra saprašana un laba sirdsapziņa. „Ja viņi vecajam viraim sit seja, tad mums ir tiesība ķerties viņiem biksēs."

Tā tad Lomanim II šis lietas bij diezgan tumšas.

Bet pulkvedim Gleizeram viss bij spožs kā gaisma;

Kā šis virs strādāja tās septiņas dienas līdz aiziešanai! Vai viņš nestāvēja trīs dienas no vietas, no rīta līdz vakaram, kā miets smiltīs pārbaudīdams cilvēkus un zirgus? Un nekad tam nebij labi diezgan. Tas arī šajās dienās sastinga ne vienu reizi vien. Viņš, pulkvedis Gleizers, Viņa Majestātes jaukākais virsnieka, kā viņš pats teica: šajās dienās viņš ne vienu reizi vien apgalvoja, ka viņa baterija esot sliktākā to pulkā, kas dodoties uz Franciju.

Smēde bij astoto reizi pabraukusi viņam garām, aizjūgti bij seši vienādi melņi, solos, rikšos, ma ... arš!.. Tā! Tas bij kārtībā. Te lejas galā izcēlās burzma. Kāds zirgs garām kājām, skaists dzīvnieks, negribēja vairs ilgāk klausīt. Tas raustīja iemauktus, leca, iejuka rezervistu barā, kas tur stāvēja ar savām nastiņām, likās, ka tas grib uz pakaļas kājām dejot polkā.

„Vai jūs viņu savaldīsit!" kliedza pulkvedis. „Bruno uz priekšu."

Ar stipru atvēzienu braucējs uzkāpa; bet tikko augšā ticis, tas jau gulēja uz muguras putekļos.

„Kaprāli Jirgens! augšā! Ar šitiem tēviņiem uz Franciju?! Es iešu viens! Es iešu viens pats!"

Kaprālis Jirgens gulēja smiltīs tajā bedrē, ko bij iesildījis braucējs.

Pulkvedis Gleizers apskatījās apkārt. Viņš skatījās apkārt, kā cilvēks, kas pasaules centrā stāvēdams, tikai sevi atzīst par cilvēku. Viņš jās šo zirgm Tas ir pūļu vērts parādīt trīs simti mazvērtīgiem cilvēkiem, ko var pulkvedis Gleizers. Tā, tādās domās būdams, viņš lūkojās apkārt.

Rezervistu pulkā, kas vel bij civilā apģērbā, simtu un vēl dažu starpā, viens stāvēja drusku nomaļus, veca ziļa linu uzvalkā, kam bij uzlikti jauni ielāpi ceļiem. Tas būdams diezgan garš un kalsns rasīga būtne, platiem pleciem, taisns un lepnu, šauru seju. Dažs firsts tēvu zemē būtu vēlējies, lai viņa namā būtu iedzimts šīs zemnieku

iHiilur. •iliiV. un M'l.i II/ gaišajiem, gandrīz baltajiem nia (It mi i.nii ini /il.i ниц.I cepure, roka tas'turēja nelielu somu. и vii и I >ii и in ill Jji (ileizers.

„Kaprāli III!" viņš brēca.

l as plcnnca klat.

„Veiklākās jusu kājas nav kļuvušas," viņš kliedza. „Vai vecais taisa koka tupeles?"

„Zemnieks, pulkveža kungs."

„Man viena alga! Vai jūs varēsit jāt uz tā velna, jeb ins ari esit tāds apdauzīts tējas pods... Marši"

Katrs no šo vīru pulka, kas tai dienā bij Loheras silā,

tie kas vēl ir dzīvi, tiem jau ir sirmi mati — zin, cik stivi un apdomīgi kaprālis Uls no Ventorfas nolika smiltīs pelēko linu somu, un kā viņš atliecās, itkā tam visi locekļi knakšķētu; un kā viņš, kad bij atliecies, pielika roku brūnajam, kā cits būdams, kā viņš pacēla acis, kā lauva, kas lec, kā viņš uzlidoja, kā brūnais slējās, un niķojās, un griezās un beidzot drāzās pa smiltīm pazuzdams putekļu mākonī, un izmēģināja visu, lai tik netiktu līdz uz Franciju; kā tas tad atstāja cīņu, un kaprālis Uls, galvu diezgan augstu, uz tā atkal atgriezās.

,,U1,“ kliedza Gleizers, „Jūsi jāsiet šo zirgu un būsiet sestā lielgabala komandiers."

Tā Jerns Uls devās karā, būdams virsnieka vietnieks.

* *

#

Astoņas dienas vēlāk, lietum straumēm līstot, viņi devās pa garo papeļu aleju, ko priekš sešām dienām bij šķērsojuši Septiņdesmitceturtie, kad tie uzbruka Špichera kalniem. Bija loti nejauks laiks, un visi apguruši un sasisti.

Kas to stāstīja vai bij redzējis, palika nezināms: Viņi redzēja kā jāja vecais ģenerālis, un viens pateica otram: „Viņš nupat redzēja, ka bungām rībot, tie paglabāja kādu virsnieku tur pa kreisi no kokiem. Tad viņš piejājis' klāt un prasījis: „Ko jūs tur glabājiet, ļaudis?" „Mūsu pulkvedi!" „Uaujiet man viņu vēl reiz aplūkot," e'sot vecais teicis, „tas ir mans dēls."

Tūlīt pēc tam viņš ar savu adjutantu pajāja garām baterijām, kas lietū devās uz priekšu. Zirgā viņš neizskatījās labi, par resnu un par mazu. Viņi noskatījās tam pakal un devās tāļāk.

Mij nežēlīgs laiks. „Paskat tur, Iris beigti /.ngil PuP ka. tic* tik ir resni tapuši!“_

..Paklausies, ko nozīme šīs sarās dobes? I as it savadi: viņi tur sadūruši zobenus?"

„Vai tu nevari saredzēt, cilvēk’? Tie ir svaisi kapi."

„Cilvēku?"

„Jā, cilvēku. Kā gan tad? Beidz nu muļķīgi runāt!"

„Redzi !Tur zemē iesprausta šautene. To kāds lietajis kruķa vietā. Kruķis vēl stāv; viņš pats vairs ne.“

Nežēlīgs laika Kā lietus sit cauri kokiem!

Lēnām lielgabali grab un žvadz u'z priekšu. Kapi. Tikai kapi. Un papeles nomizotas, salauzīti zari rāda savus sadrumstalotos kaulus.

„Mēs netiksim pie ienaidnieka ... Mēs no Šlesvig-Hol-štcinas? ... Nekad un nekad vairs! .. Prūšu dzelzsgrauzē-jiem mēs esam pārāk maz piedzīvojuši un mīkstčaulīgi. Mēs ejam līdz tikai parādes dēļ. Mēs esam te tikai lai brauktu^1 pakaļ."

„Kas piedalījās scšdesmitscstajā, tiem bus viss jāiz-striebj."

Kas šo domu ir atradis, un vai tā ir pareiza, to neviens cilvēks neprasa.

Nakti viņi pavadīja pie nometnes ugunskura vējainajos un slapjajos augstumos uz rietumiem no Spichemas un sameta sargu ugunī četrpadsmit francūžu ratus, kas tur stāvēja. Viņi visi bij klusi un nospiesti, kaut arī daudzi skāņi smējās un daudz runāja. iFeldvebelis ņurdēja visu nakti, ka sadedzinot skaistos ratus, un uz rīta pusi lika no ugunskuru vietām sanest kopā dzelzs daļas un priecājās, ka ieguva septiņus frankus baterijas kasei.

Baterijas devās tālāk. Sākās grutībasl Mūžīgais: tālāk, tālāk. Labāk tad reiz tikt pie ienaidnieka, sasist to un tad atkal uz mājām. „Kas tad lai ar un sēj? Rudens tuvojas. Tēvs viens nespēj rūpēties par pilno stalli. Un māte? Un meitene?"

„Mēs dodamies arvienu dziļāk iekšā Francijā! Man liekas: mēs esam pazaudējuši īsto ceļu. Kad tik viss iziet labi."

Tālāk, arvienu tālāk!

Cik maza tapusi Ventorfa! Ventorfa, zemes viduspunkts un naba! Pasaulē ir laikam desmit tūkstošu ciemu un ļaužu — kā smilšu jūrmalā. Sākumā viņu baterija bij

Iиlir.I viena, toreiz, kad viņi ar divi tvaika kuģiem cēlas p m Uhai. Tad viņi bij 'tapuši par pulkiem, tad par korpusiem, (ad kara spēku. No vakardienas viņi bij tauta.

Četrpadsmitā baterija apstājās uz kāda pakalna krustojos. Blakus Jernam Olām apstājās pulkvedis Gleizers. I ur bij apmetušies un soļoja pulks pie pulka, lielgabali un jātnieki un bezgalīgas ratu rindas, cilvēks pie cilvēka, līdz miglainās tāles augstumiem.

Te Gleizers apgriezās: ,,U1, ko jūs sakait?"

Jerns Ols^1 lūkojās turp un neteica nekā.

„Jūs zemnieks! Tēvija, Vācija izraujas no vecām bēdām!" Viņš apsvieda zirgu apkārt un neteica nekā.

Tad Jerns Ūls vēl reiz paskatījās uz augšu, un redzēja visus tos cilvēkus, kas plūda, kas visi centās uz vienu mērķi un sajuta laika varenību.

Nākošajā naktī viņi lāpu gaismā devās pāri kādai upei.

Sešpadsmitajā viņi tālumā dzirdēja_ lielgabalu dunoņu, pa labi no augstumiem. „Tur apšaudās ar lielgabaliem! Paskaties tikai! Bet divi tūkstoši solu! Drusku sacelts uguns troksnis!" Vairāk viņi nepārdomāja.

Bet viņus pārņēma kautkas ziņkārībai līdzīgs, un pār visiem nāca nemiers, kāds pārņem medniekus.

Uzausa astoņpadsmitais, un viņi tāpat kā priekš četrpadsmit dienām redzēja svaigus kapus, šoreiz gaišā saules gaismā.

Pulkstenis vienpadsmit.

„.Skaista diena."

Kaut tik nebūtu šo kapu.

Bij tomēr labi, ka viņi palika rezervē. Aizvakar un tā vienmēr, arvien pakal. „Mēs esam pārāk jaunas, svaigi saceptas trupas, bez tam no jaunās provinces. Mēs nenonāksim frontē. Un tas ir labi... Un tas ir žēl... Nē ... tas tomēr ir labi. Man jātiek pie sava tēva. — Man jātiek pie savas meitenes. Tik jauns vēl! Es vēl gribu ko piedzīvot! Desmit gadu es vēl gribu dzīvot. Tad manis dēl.

Pulkstenis vienpadsmit.

Tik klusi, kā svētdienā Holšteinā. Tikai lielgabalu klabēšana un grūšanās un ādas lietu cīsktēšana un brēka.

„Savādi! ... Tur pa labi priekšā! ...“

„Vai tu redzi? ...“

„Smagā patiešām nogriežas no ceļa uz augstumu!"

„Tur pa labi, cilvēk!! Vai tu nevari saml/.rlj?"

„Ko ta tur meklē?44 „Vai es zinu?14

„Cik klusa ш jauka ir šī diena.44

„Visa šai kara gājienā mēs nedabūsim pulveri .........

Drīz teiks: griezties atpakaļ uz dzimteni!“

„Tas ir gan muļķīgi, tā pārnākt un nedabūt neko padzīvot! Vēlāk nāks prūši ar lielajām mutēm un aiz alus glāzes runās par saviem varoņu darbiem, ka baļķi lieksies, u-n mums būs mutes jātura.“

„Bušu Jāni, kur tu dabūji pīpi?“

„To man Dingsdā iedeva saimniece, lai es par viņu domājot.41

„Skaties! Tur augšā pirmā jātnieku!“

„Vai tu redzi ?“

„Ko tie tur meklē? ... Cilvēks, ko tas nozīmē?“

„Jaunie zirgi labi vicina!44

„Tur stāv tās sešas.44

„Tas ir pardaudz dedzīgs pulkvedis.44

„Tēvs teica: pie Idstedtas ...“

„Cilvēks, nerunā par ldstedtu!44 „Kas tas ir?“

„Tie šauj? ..“

„Tie šauj? ..“

„Baterija... rik ... šos ...“

Pulkvedis Gleizers pārlūkoja savu bateriju.

Šo skatu neviens neaizmirst. Tā ir nopietnība.

Vai kāds vēl ko redz? Vai kāds vēl ko dzird? Vai kāds vēl runā?

„Baterija galop ...“

Tur apstājas Ansis Detlcfs Gleizersi uz sava augstā, skaistā fukša; saule spiguļo viņa ķiverē un viņa acīs. Tas ir prieks, likt saviem seši lielgabaliem joņot sev garām, tad sadot fuksim piešus un būt pirmajam vietā.

Majors joņo viņiem pretim. Viņš vēl grib nozīmēt vietas ... Majors turas zirgā labi arī bez galvas ... Cik drausmīgi ... Tad mirušais nogāžas. Zirgs auļo uz priekšu.

„Kas tas par zirgu, kas drāžas garām Jerna Ula auļo-šajam lielgabalam? Vai uz šī brūnā nejāj pulkvedis Jage-manns?44 Zirga sāni ir slapji un sarkani asinīs.

„Avansējot...“

Zirgi lido sānis.

Ai r.i•in.iliiiii lādēts! Uz ienaidnieku nometni!"

.. I 11 к •. 11»I s astoņi sinili solu."

Nu tik vairs nedomāt.

„Tas nav iespējams."

Nedomāt. Lēnu garu!

Baltas leitis... Tur skrien cilvēki. Tūkstoši tur kusla:- šurp i::i turp, pa dūmiem.

Pjj jj--juu ... juu... Šņakšana un svilpošana

top strupjāka un atslābst.

„Lēnu saru, zēni! Kad jūs to dzirdēsit, viss būs pagājis."

Dziedot pa gaisu kautkas lido garām gar riteņa stīpu un īsi svilpodams ieurbjas malējā zirga ķermenī. Jātnieks to dusmīgi uzlūko, „Kas tādam lopiņam nāk prātā?"...

Pjuuu____Dusmas izgaisušas!. Gari kliegdams tas paceļ

rokas, itkā kāds tam krustos durtu ar smailu mietu, izliecas un atmuguriski krīt no zirga, kas uzslējies^1 pakaļkājās.

Jerns Ols atmet galvu atpakaļ un lūkojas uz leitnantu Maksu, tas kautko saka; bet saprast nevar nekā; dzird tikai, kā mauro, trokšņo, žvadz un rīb.

Nevajag ar’. Viņš zin tāpat.

„Lielgabals — kaujā! Lielgabals uz priekšu!" Viens divi, rokas spieķos.

Granātas uz rokas ... aizslēgs vaļā.

„ČU'U .. .uu...“

Šie odi grib durt; priekšā; garā, baltā strīpa. Bet nav vaļas ... nav vaļas. Jāatgaiņā spindeles ... tur pakalnos.

„Uz baterijām! .. Tūkstots pieci simti soļu."

Pirmais: dodas prom. Uguns lido.

Brīkstēšana un brakstēšana skan kā melodija. Drausmīgu skaņu pulks lido un drāžās pāri pakalniem.

Vienā laidā pa kreisi skan čīkstēšana un berzēšanās, neģēlīga šņākoņa, itkā kāds ar dzelzi grūstu kaudzi stikla drumslu. Šķērsām pāri cilvēkiem, kas elsa ,lido kūlis lausku.

„Uguni!"

Uguns ]ido.

Jerna Ula acis lido līdz. Tas ķēra.

Kāds ķūlis lido. Garām drāzdamies tas sprēgā un čirkst. Rikšos tuvojas kāds leitnants. Jerns Ols met skatu uz to pusi. Leitnants kā nopļauts krīt sānis. Viņa mugura mērcēta tumši sarkana.

Kā Lolieras silā leitnants Hakss iet no viena llelg.i bala pie otra.

Kāds nostājās taisni viņa priekšā; asinis tek priekša gar stilbu uz leju, radot platu^1 strīpu kā ģenerālim.

„Variet iet.“

Cilvēks iet piecus solus, tad tas grīļojas.

Kāds saka viņa vārdu: „Palūk, Gerts Doze."

Leitnants Hakss pēkšņi apstājās, itkā pavēlē klausi daimies.

„01!“

„Leitnanta kungs!“

„Viņš pagriežas. „Paskatāties, kas ir. Esmu mugura ievainots."

„Nevar nekā redzēt."

„Cauruma nav?"

„Nav!"

„Nu .., tad nav... smagā baterija tur pie kokiem!"

„Uguni!... neizdevās."

„Uguni!"

„Labi šauts."

Otrais numurs klūp. Tas ir kaprālis Jānis Bušs. Viņš streipuļo atpakaļ, sasit rokas priekš acīm, kā ko drausmīgu redzēdams, un smagi atsizdamies kūleņodams nokrīt. Rokas pacēlis viņš gu[ uz muguras, ar izbiedētām acīm. Jems Uls skrien pie lielgabala.

Piektais nutumurs ievainots kājā. Vaidēdams viņš klibo šurp un liek Jernain Ulam pie kājām jaunas granātas.

Leitnants Hakss kliedz uz tiem, kas tura zirgus: „Atpakaļ." Vēl ir trīs zirgi. Pārējie gul zemē.

Pie liegabala vēl stāv trīs vīri. Pārējie gul zemē.

Jerns Ūls stāv pāri lafctei, šāviņu soma gul viņam aiz muguras, granātas viņam blakus zeme. Viņš tās paceļ. Tēmējamā ierīce un deglis. Lomanis II izlādē un lietā slauķi.

„Loman!" kliedz Hakss. ,,Nc tik lēni, cilvēks! Kusties! Mēs neesam Lolieras silā."

Lomanis nevar citādi. „Viens ... un divi...“ Tieši kā Lolieras silā.

Uguni!"

No kreisas puses čīkstēdams un lūzdams briesmīgais nāk arvien tuvāk un tuvāk.

Leitnants Hakss ķer savu muguru un skali nopūšas: J omanis ... tas tik ir vīrs. Nekad viņš nevar citādi/1

Piejāj pulkvedis Gleizersi: „Labi, ļaudis! Tā ir labi!“

Četri vai pieci štāba virsnieki jāj garām otro reizi, turēdamies cieši aiz viņiem. Tūliņ tie dabū manīt: šņāc un mauro ... šķēpeles lido ... atsitas ... jauc zemi. Virsnieka zirgs nokrīt ceļos; jātnieks lido pāri kaklam, uzlec kājās un skrien pretī zirgam, kas drāžas cauri lielgabalu rindai; viņš to saķer; Jems Uls viņam palīdz; jau viņš sēž sarkanajos sedlos. Jātnieki aizjāj. Ģenerāļa cepure plivo; viens gabals no malas atrauts; vates gabals izkaries un plandas.

Viņi darbojās pie lielgabala: tie strādā vaiga sviedros. Nemitīgi. Nemitīgi. Elso un tēmē, gruž .stumj, sauc un lamājas. Savāds, īss, karsts vējš grūdieniem puš šurpu turpu. Zeme met uguni; dūmu mutuļos tu dzelteni spīd. No izretinātājiem aizslēgiem izšaujas pec katra spiediena gara, sarkana uguns mēle.

Citu domu viņiem nav, tikai: strādāt, strādāt. Rūpju tiem nav. Viņi domā to vienu: „Karsta raušanās. Kad Ints beigas?“ Ka ienaidnieka pārspēks, kas mācas virsu plašā puslokā, varētu katru acumirklī uzbrukt, to viņi nedomā.

No lielgabala priekšratiem skrien piektais vīrs: „Nav vairs granātu!“

Tagad sākas posts, tīrais posts.

Kā akmenī sastinguši viņi stāv pie lielgabala, Lomanis pacēlis slaukāmo; Jerns Uls vienu roku uzlicis aizlēgam, otru dusmās savilcis dīirē un lūkojas zibsnīšanā; kājas smagi celdams nāk leitnants Hakss un rāda muguru Lo-manim:

„Vai vēl tur nav cauruma ?“

„Jā, leitnanta kungs, ir caurums un arī asinis/4

„Nevaru nostāvēt. Bet prom negribu. Es negribu/4 viņš nicīgj nospļaujas.

Šurp auļo kāds štāba virsnieks. „Kādēļ jūs nešaujiet?44

„Nav granātu.44

„Pie velna! Šaujiet ar zalūtpatronām.44

.,Kā pavēlie*'41

Viņi šauj linu lupatām, bez mitas, labu laiku, gluži akli.

Jerns Uls, pārliecies pāri lafetei domās sniedzas pa labi: tur ir atkal granātas.

Tā iet atkal labāk.

Pavisam jauns leitnants stāv aiz viņiem un slavē tos smalkā balsī: „Labi, virsnieka vietniek! Loti labi!.. Illr-dri!“ Viņš sveienia Haksu, kas sēž zemē, muguru atbalsti -dams pie liegabala priekšratu riteņa. Bet Hakss viņu neredz; acis pa pusei aizvēris, nīcīgi tas lūķojas, lupti pastiepis, uz to pusi, kur atrodas ienaidnieks.

Pa kreisi no viņiem lielgabali klusē.

„Ko dara šīs abas baterijas? Kādēļ viņi vairs nešauj?"

Smaga kājnieku uguns nāk pa kreisi no muguras puses, no mežmalas.

Vācu kājnieki lec kājās, krīt guļus, tuvojas.

„Ak ... tie grib mums palīdzēt...“

„Bet lielgabali! .. Kādēļ tie nešauj?"

„Šaujiet, brāli!"

Šur tur vēl stāv pa vīram ... mirdz pa stobram. Virsnieka vietnieks Hēzs no Ežas ar vienu vīru apkalpo savu lielgabalu. Viņš stāv dūmos un ugunī. Tas ir varonis. Dzimtenē par viņu runās vēl pēc piecdesmit gadieim.

„Šaujiet, brāli!"

Svešāda trokšņošana un dirnēšana baurodama tuvojas.

Jaunais leitnants pieskrien un pardaudz skali kliedz: „Uz bateriju pa kreisi... Zalutēt! zalutēt!

„Leitnanta kungs." kliedz Uls... „tā ir mūsu baterija!"

„Vai jūs neredziet? Tā mudž no sarkanām biksēm!"

„Apkārt!"

Visi ķeras klāt. Dūres ratu spieķos. Smagi tas griežas.

„Četri 'simti solu...“

Leitnants Ha'kss jau atkal stāv kājās, grib komandēt, siaķer sev sānus un krīt garšļaukus. No baterijas, kas zaudēta, tuvojas trīs vai četri bēgli. Viens skriedams krīt, kā bērns, turas pie riteņa un sāk skaitīt dažas lūgšanas no tēva reizes. Ceturto lūgšanu viņš atkārto divreiz. Tas bij trūcīgu laužu bērns.

Vācu kājnieki, arvienu no meža ārā plūzdami stāv, gul, te še, te tur, pūlos un pa vienam. Tic stāv un gul lielgabalu starpā un šauj uz ienaidnieku, kas drāžas^1 virsū maurodams un gaudodams.

Kāds fizilieris, veikls, stiegrains cilvēks, ar apaļu sarkanu galvu, pieskrējis tuvu klāt Jernam Olajn un šauj... un ieliek jaunu patronu.

„Jern Ul! Puika! ... adsutn, Jern!"

Jerns Uls stumj salūta patronu stobrā un aizcērt aiz-

slēģu •. • Katla iemesla dēl lai Pīte Kreijs nestāvētu viņam blakus?

„Tava šaušana neko vairs nelidz.Viss viens ..

Kāda granāta uzjauc dzelteni brūno zemi.

„Kaut Hinnerks tā artu!“

„Atklātni, kas man ..

„Rakstīt Tīšam. Vel reiz sveicināt Elzbi.“

„Junkeru Līzbcti... Tam visam nav nekādas no-zīmes.“

Viņš sviež lielgabalu ienaidnieka virzienā. Fīte Kreijs palīdz grūst un sviest.

Salūtpatronu krusa birst, .vēl reiz... vēl vienu reiz...

Viņā pusē apklūst. Bet nāk vēl vairāk. Mudž sveši, sarkani cilvēki, kas dūmos un uguni spiežas uz priekšu.

Iet uz beigām.

Zirgi! Zirgi!

Visi zirgi gul zemē. Lomanis drāzās pāri laukam un atved trīs zirgus no tiem, kas atstāti, auļo, rikšo un stāv; viņš atgriežas, viņi jūdz drebošām rokām.

Prom!... prom!

Bēdu pilna atkāpšanās.

Fīte Kreijs sēž priekšā uz mūnicijasi ratiem un tura grožus. Lomanis viņam blakus stāvēdams sit ar ādas pātagu vārgos, ievainotos zirgus. Jerns Uls rikšo blakus lielgabalam, turēdams leitnantu, kas līgojās uz asu sēdekļa ar līku muguru.

„Tieši kā Ventorfā.“ domā Fīte Kreijs;, „kad biju iekāpis ābolu dārzā un metos prom, un Vītene bārās aiz muguras. Dievs tēvs, stāvi klāt! Ko tie tur lādas!**

Divi uguns kūli pāršķir dūmus; slīpi viņu priekšā tie slauka zemi.

Trešais bus mums."

Nav... viņu dēl dzelzs nav mesta, viņu del nav iededzies uguns. Dzīvi viņi nonāk līdz tai vietai, kur tos sarga mežs.

Tur stāv desmit, divpadsmit lielgabalu. Vēl daži ierodas tāpat kā viņi; zirgi grīļojas un klūp, trīs vai četri vīri, kuru sviedrainajās sejās ir rakstītas vaimanas, dusmas, bailes un mežonīgs uztraukums.

Kā viņi strādā!

Skali bārdamies un īsi, mežonīgi runādami viņi velk zirgus šurp. Atstiepj šautenes un liek kastēs. Baterijas at-

slēdznicks, boz cepures, izspūrušiem matiem tin v.il.i al rautam drēbēm nometies ceļos pie sašauta lielgabala ; Katls i

virsnieka vietnieks bāž zirgam izpluenātu lupatu vikški dziļajās brūcēs, no kurām plūst asinis. Tā ka alus mucai Initu vaļā pasprukusi tapa.

Pa starpām pavēles.

„Savādi, ka ienaidnieks nenāk šurp.“

„Trīs lielgabali pārjūgti un apgādāti ar nepieciešamo viru skaitu, starp tiem ir ari izkaisīti kājnieki, brauc atkal uz priekšu.

Jaunais leitnants strādā, kliedz, skrien ... Arī viņš var braukt prom ar divi lielgabaliem. Kāds virsnieks augšā apstājās un rāda ar zobena galu virzienu: „Tur pāri!

Mežmalā!“

Jems Ūls sēž uz pirmā lielgabala, Pīte Kreijs viņajn blakus.

yisapkārt, tuvumā un tālumā, rīb un šņāc vecā briesmīga, šaubsmīgā brīkšķēšana, rībēšana un cietie atsitieni.

Mežmalā, kur beidzas meža ceļš, viņi dzird, ka rūkšana ir tālāk.

„Virsnieka vietniek, vai zinait?“

„Mail liekas, tur pāri...“

,.Man jātiek klāt!" saka jaunās asinis un viņš griež zobus ... Mans brālēns no otrās vieglās baterijas kritis; rītu jāraksta viņa mātei.“

„Daudzi ir krituši, leitnanta kungs."

„Presmīe.i diena."

Kad viņi palūkojās atpakaļ, otra lielgabala vairs nav. Baurojošais troksnis tapis vājāks.

No debesim nolaidies vakars. ;

Neviens nepacēla rokas un neapsauca sauli un mēnesi, kā kādreiz asinskārtīgs jūds: -„Saule, apstājies (Jibeonā un, menesi, Ajalonas lejā!"

Ne ... ne ...

Viņi brauc tālāk un pareizajā vietā izbrauc no meža.

Bet lielgabaliem jāatkāpjas. Jauni kājnieku pulki klāj lauku. Ienaidnieks apklusis.

Nāk vakars.

Un kad top klusāks----vagās un krūmos dzird: „Pa

līdziet ... vai... taču palīdziet." Un pakalnā: ,,Je prie ... ma mčre ... pitie". Un sausajā strauta gultnē: „Kā silāpst... kā slapst... mat."

I op klusāks.

По mežmalā nokāpj no zirgiem unlielgabaliem.

„Mana māte man krūšu kabatā iebāza sainīti vislielākajam trūkumam," saka leitnants, „bet es nevaru pacelt roku."

Jerns Uls izņēma to no kabatas un pasniedza viņam. I.eitnants tam piedāvāja pusi.

Malējām zirgam izkritis lupatu vīšķis. Asinis urdz no brūces. Jerns Uls uzleca kājās un parāva to sānis. iZlrgs krita. Leitnantu nogurdinājis asiņu zaudēzums, tas apsēdās uz lafetes. Fīte Kreijs nometās zālē.

„Loman, aizej! Paskaties, kur atrodas pārejie.“_

Lomanis nolika slauķi, ko bij atkal paņēmis rokā, sava vietā un pazuda meža ceļā.

,,Ak,“ teica leitnants, „dodiet man vienu vienīgu malku. Es savu pudeli atdevu garajām Jānim; viņš to izdzēra vienā vilcienā." Parasti viņš teica: „Leitnants Haksa

kungs"; bet šai brīdī viņš sacīja: „Garais Jānis".

„Vai jūs redziet, leitnanta kungs?" teica Fīte Kreijs, „tur nāk viens no pretējās puses!"

Kāds kareivis platās, sarkanās biksēs un īsos zilos svārkos lēni klibodams tiem tuvojās. Salauzto kājas stilbu viņš bij nostiprinājis ar šauteni un apjozisl ar siksnu. Bet kāja slīdēja uz sāniem un viņš skāņi iekliedzās.

'Fīte Kreijs piecēlās, saņēma viņu un nosēdināja zemē.

„Es esmu francūzis," viņš teica. „Vai, vai...“

,,Ko?“ sacīja Fīte Kreijs un pārsteigts viņu uzlūkoja.

„Esmu no Straslburgas."

„Nu, tad apmierinies! Sēdi un nečīksti." Viņš izvilka virves no kabatas un norīkoja kāju taisnu.

Jerna Ula dvēsele atraisījās līdz ar virvēm, ko Fīte Kreijs izvilka no kabatas: „Klausies ...“ viņš teica — „kā tu te gadījies?"

„Es ierados Hamburga tieši tai dienā, kad pieteica karu. Ak, mana ferma! Mana jaukā piensaimniecība! Netālu no Čikāgas^1, Jern! Ak, mana sieva, un abas manas skaistās ķēves!.. Nerunā par to! .. Beidz vaidēt, tu štrasburģieti: nekā vairāk tavā labā darīt nevaru."

* *

*

Lomanis atgriezās un ziņoja, ka tur ... tur pāri .., esot baterijas. Viņš stostījās un grīļojās.

■I )rfiini leitnants bij lūkojies savā priekša, šad tad iesaukdamies tvēris savu ievainoto roku. „Vai esiet ievainoti?" vii.iš jautāja.

„Ne, leitnanta kungs.“

Ja viņš būtu klusējis, būtu izgājis labi; bet viņš tvēra slauķi un sāka lielīties: „Ar slauķi rokā viņš viens pats iešot virsū francūžiem,, gluži viens pats!“

Izrādījās, ka viņš bij klupis uz kādiem produktu tirgotāja ratiem, kas stāvēja atstāti vaļņa malā.

„Dosimies celā,“ teica leitnants.

Uzcēluši elzasieti uz mūnicijas ratiem, tie devās ceļā.

„Vai jūs esiet holšteinietis?" sacīja leitnants.

„No Ditmāršas."

„Es dzīvoju netālu no Plēnas, mans brālēns dzīvo tuvākajā ciemā. Nu viņš ir beigts. Redzējis es viņu neesmu, bet es to zinu: tie ļaudis, kas bij pie viņa lielgabaliem, visi pagalam ... Tās būs lielas bēdas. Man jāraksta... un es to nevaru izdarīt. Grieta izraudās acis. Viņš bij tik mīļš, krietns un gudrs cilvēks."

„Vai Grieta ir viņa māsa?"

„Jā, mēs kopā rotaļājamies. Esam izauguši kā vienā pereklī."

•Fite Kreijs mierināja: „Dažs perēklis izpūt leitnanta kungs!"

Grietas jaunkudze ir mana līgava," sacīja jauneklis, „Mēs saderinājāmies, kad atvadījāmies, bet tas ir tik sen."

„Sen gan," teica Jerns Ūls, „loti sen."

„Es domāju, būs nedēļas trīs," sacīja Fīte Kreijs.

Viņi visi krata galvas.

„Trīs nedēļas? .. Nevar būt."

„Vai tad priekš trim nedēļām es vēl griezu govīm ka-paiņus?"

„Bezgalīgs laiks pagājis ... Garāks kā septiņi gadi."

Tā garais ceļš, grūta soļošana un šīs baismīgās dienas bij ieperinājušās viņa smadzenēs, atspiezdamas zilās tālēs visu to, kas bijis pirms tam.

Patiesi, mežā, kāda ielejā viņi satika pārējās baterijas. Nu atkal nebij miera.

Tā tik bij strādāšana Bois de la Cusse malā, visu cauru nakti! Un rītam sārtojoties, četrdesmit lielgabali stāvēja viens otram blakus, kā Loheras silā; divus bij paņēmis ienaidnieks. Zirgi un vīri, papildināti ar rezervēm, stāvēja

i'i. mclnajiuii stobriem, gatavi, saulei lecot, no jauna do о. . и/ dzelteno, maziem akmentiņiem klāto lauku, ko zirgi un riteņi bij nobradājusi, granātas izarušas, un ko' klāja kri-lušie, asins traipi, saplosīti ādas gabali, salauzti ieroči un Koka šķembeles.

Bet ienaidnieks) nerādījās. Ienaidnieks vairsnebij tīģeris, kas rūkdams lec virsū. Tas bij saistīts vērsis, kas elsodams ragiem ārda zemi.

* *

*

Priekšpusdienā Jernu Olu izsūta apjautāties par dažiem ievainotiem. Ilgi meklējis, viņš atrod leitnantu Hak-su, tas gul uz sava mēteļa lielos karstumos.

„Māte nupat bij te,“ viņš saka. „Viņa teica, lai es visu laiku tā neskrienot un nesakarstot. „Tu mežonīgais puika!“ viņa teica un izpļaukāja mani. To viņa vienmēr tā pa jokam dara, kad esmu tik traki skrējis: „Redzi nu! Tagad vaigi ir vēl sārtāki.41 Bet te jau nav spoguļa. Te, kā tad te īsti izskatās. Jūs, ziķeri, ieturiet kārtību... Ak, jus tas esiet, 01... Tā bij nejauka diena, un man liekas, ka man pietiek.44

„Leitnanta kungs ... nav tik ļauni...“

„Gaiss ir tik karsts, kā cilvēks nespēj elpot, sevišķi ja tā jāskrien. Sakiet, kāpēc jūs neskrieniet? Jūs vjenmer esiet tāds neveikls un mierīgs ... Ak, es jau zinu: ta ir aršanas vaina... Šodien es sapnī redzēju to zēnu ar sarka-nājiem matiem, kuru es vienreiz ar suņu pajūgu izdzinu no mūsu pagalma.44

„Nevis sapnī, leitnanta kungs. Viņš tiešām bij mušu baterijā un palīdzēja.44

„Krietns vīrs. Toreiz sētā viņš tūlīt sažņaudza dūri un sita man. Kristīgi tas nav, bet cilvēcīgi.44

„Laikam ir arī krisltīgi, leitnanta kungs: ja cmas ar visu, kas ļauns.44

„Pareizi! Ja: ar visu, kas ļauns! Es arī to darīšu. Lai Dievs man palīdz! Vienmēr roku dūrē, un cirst — kā šodien. Un kad vairs cirst nespēj, tad jāsplauj. Kristīgi un cilvēcīgi ir tas pats. Man liekas, ka māte Albekeras purvā audzē sliktas auzas. Kad es atkal būšu mājāsi, tad es aršu tik ilgi, kamēr bušu tik stīvs, k;i svstu lielgabala virsnieka vietnieks... Ka viņu taču sauc?"

,.Cls."

„Tad viss bus ziedos, un es celšu jaunu māju; bet vingrojamie aparāti pagalmā lai paliek. Tā, bet uu par to vairs tālāk nerunāsim. Pie lielgabaliem!.. Иоле, ko tu stāvi tur ņirgdams? Vai tu brīnies, ka es esmu tik runīgs? Tev būs atkal jākalpo pie garā Zota, tu biedēkli. Tā, tagad lieciet lielgabalu uz priekšratiem... Tas viss neko nelīdz. Franči ir krietni puiši un viņi dabūs d/elzs krustu, bet mēs krustu uz kapa.44

„Ko lai es ziņoju baterija, leitnanta kungs?“

„Lai viņi nešauj man vienmēr taisni acīs. Vai ta ir kāda kārtība? Viņš saka: Pie velna! Lai viņi šauj runkuļiem; tur būs vairāk jēgas kā ar tām sasodītām salut-patronām, un lai pulkvedis Gleizers novelk savus lakādas zābakus.44

Hakss nevarēja pulkvedi ieredzet.

Jerns Uls meklēja arī Gertu Dozi, bet nevarēja viņu atrast. Arī otrā dienā viņš nogāja^ un meklēja un vēl neatrada. Tur vaimanādami gulēja tūkstoši. Bet trešajā dienā viņš to atrada tai pašā istabā, kurā gulēja pulkvedis Strandigers, tam bij cauršautas krūtis. Ārsti šos abus nemaz nebij aiztikuši. Bij jau arī velti. Stingri Jerns Ols stāvēja pulkveža priekšā. Tas viņu uzlūkoja bez jēgas lielāmi, drūdžainām acīm.

Tu dumjais, neveiklais! Jern Ūl. Tad viņš noliecās pār nāvīgi ievainoto, kas gulēja uz mitriem, sarkaniem salmiem.

Gerts Doze bij pie pilnas apziņas un mierīgs. Viņš sveicināja ar acīm. Sveicināja ar to pašu izteiksmi acīs, ar kādu bij sveicinājis Rendsburgā kazarmēs: „Jern, mēs abi, mēs esam vienīgie prātīgie visā istabā.44 Bet tagad tā bij rūkta nopietnība.

„Vai es varu kautko darīt tavā labā, Gert?“

„Ne, Jern, man te būs jānomirst. Es nesaprotu, ka es vēl turpinu dzīvot.44

„Vai es nekā nevaru darīt tavā labā? Vai tev loti sāp?44

„Sāp? Mugura nesāp: tās vairs nemaz nav. Te priekšā, uz krūšu pusi līdz kaklam... Bet tas jau ari viena alga. Es tikai velētos, kaut vēl reiz varētu būt pie tēva un

nulls... Sestdienās māte vienmēr nolika tīro kreklu, un nun te ta jāguļ... Tā smird, Jern.“

„Smalks mans krekls nav, Gert; bet par tavu labāks."

Viņš nometa svārkus, novilka savu kreklu un satvēra ievainotā ķermeņa augšdaļu. Tas iekliedzās; viņa galva atkrita atpakaļ, viņš bij miris. Līdz ceļiem Jerns Ols; stāvēja asiņainajos salmos.

Viņš skatījās uz mirušo un sānis' uz pulkvedi, kas galvu atpakaļ_ atsviedis, acis plaši iepletis, cīnījās elpas deļ, un viņu pārņēma šausmas par cilvēces briesmīgām vaimanām.

Kad viņš atgriezās baterijā, Lite Kreijs bij tur bijis un atkal aizgājis. Bet Vilhelmu Lomani pašreiz uz divi stundām piesēja pie riteņa, jo viņš astoņpadsmitajā bij bijis piedzēries.

Bet par mierinājumu viņam bij izredzes saņemt dzelzs krustu, jo tai pašā dienā viņš bij slaucījis tāpat kā Loheras silā: viens — un divi.

Tā bij Ventorfas berniem diena pie Gravelottes.

* *

*

Nāca nometne Mecas priekšā, slapjos salmos, niknā smakā. Lielos baros kukaiņi. Dažs labs saslima un talm bij jādodas mājās. Jerns! Uls palika vesels, izpildīja savu pienākumu un domāja par Oļiem, kur novāca ražu, un tecēja arkls.

Sākās kara grūtākais posms: ilga soļošana Francijas vēderā, un soļojot viena cīņa pec otras, visu cauru ziemu. Šodien bez ūdens, rīt bez maizes; šodien bez uguns, rīt bez elpas; šodien bez_ pajumta, rīt bez krekla.

Un lauciniekus komandēja katru dienu: „Tur

zem lazdas! Roc kapu, paysan! C’est mon bon camarade, cochon!"

Lietas nobrieda tiktalu, ka ļaudis teica pulkvedim: „Pulkveža kungs, neviens^1 no mums nepāries majas no šī briesmīgā kara." Un pulkvedis pagāja sānis, stāvēja ilgi un lūkojās tālēs uz ausirumiem. „Un ja mes drīz netiksim mājā, tad dzīvei nebūsim vairs derīgi. Mes vairs neesam cilvēki. Mēs esam tapuši kā netīri kustoņi." Viņa mati šo mēnešu laikā bij nosirmojuši.

Jems Ols tievās līdz, turēju savu lielgabalu '.роЛи. mi turēja cik necik kārtīb_ā savus ļaudis un dotuuija: „Kad bus laiks art, man jābūt Ulos.“

l 't bruāra sākumā kādā lietaina vakara maza pilsētiņa Junda trūka virsnieka vietnieka Ola. Nakts sardze vii.tu atrada kādā sāņu ieliņā renstelē gulošu. Vidu ieue muši, tie viņu veda uz slimnīcu, ceļā tas vaimanāja, ka jau drudzī parasts, par blakus lietām: par netīrumiem uz svai kiem, un par to, ka bij pazaudējis cepuri. Tie novietoja viņu gultā un aizgāja. Bet tā kā slimnīcas darbinieki viņu neapsargāja, tad viņš tai pašā naktī uzcēlās, apģērbās, būdams gatavībā maršēt, un izgāja atkal uz ielas. No rīta viņu atrada sapņu apgrūtinātā miegā pie kāda mūra piespiedušos. Viņu nogādāja slimnīcā, kur viņš slimoja ar tīfu. Viņš bij iedomājies ka pazudusi jaunsudraba tēmēšanas ierīce, un itkā viņa ļaudis domājot, ka viņš, Jcrns Ols, to paslēpinājis, gļēvulībā, laniebūtu jāiet pret ļenaidnieku. Šo mocītāju sapni slimais nēsāja sev līdz vairāk simtu jūdžu. Sapnis atkāpās tikai tad, kad viņš Štrasburgas slimnīcā nonāca rūpīgā kopšanā.

XV.

Palaimējās tā, ka 'Fīti Kreijiu atvaļināja jau. martā, un tas varēja Jcrnu Olu slimnīcā uzmeklēt un viņu gandrīz veselu paņemt līdz uz Hamburgu.

Jcrns Uls, garš, bāls: un vēl drusku vienaldzīgs, Fīte Kreijs mazāks, žiglu gāitu un mundrām, pētītāja acīm; tā viņi gāja novalkātajos ietērpos, kas viņiem bij atstati mājā braukšanai, pa Hamburgu, meklēdami naktij mājas vietu.

Tā viņi tur gāja, Jērns Ūls, acis uz zoini nodūris, Fīte Kreijs —ar acīm uz visām pusēm; te viņiem pretī nāk kāda daiļa, glīta, blonda meiča, gaiši blonda, sārta un balta, jaunības svaigumā ziedēdama, grāmatu padusē; vienkārši un loti tīri ģērbusies. Un Fīte Kreijs viņu uzlūko un viņam tā jāuzlūko par jaunu; jo viņas sejā ir kas sevišķs, kautkas, kas viņam atgādina Vodana silu un Hēzhofu. īpatnais ir tas, ka viņas turēšanās, mati_ un acis ir gaišas un ceļas spārnos, un ka kautrīgās, pelēkās acis sejā stāv drusku slīpi, kā dūjas spārni, kad ta grib lidot.

Nedrošs skats lido no vienas puses uz otru. Tad tie abi samulst; arī Jerns Uls pacel acis.

„Ak, Jern. Jern!.. Cik slims tu izskaties! Ak, Fīte Kreij! Es dzirdēju no Tīša, ka tu esi bijis dīdzi Francijā un ka esi precējies... Ak, Jern! Ak, ko Tīss teiks!.. Vai jūs zināt, ka Tīss atkal ir Hamburgā?“

Tā runāja Junkcru Līzbcte viņu priekšā stāvēdama un kratīja nepārtraukti viņu rokas, un viņas acis bij divi liesmojoši uguņi, kā maija ugunis uz Ringelshema. Šādām acīm viņa uzlūkoja īpaši Jernu. īpaši Jcrnu Ulu!

„Vai Tīss ir vēl te?“

„Jā, iedomājaties tik! Viņš vēl vienmer mekle El'zbi. Tā toreiz nav aizbraukusi ar kuģi, ar ko taisījusiesi Tagad kāds no mūsu paziņām apgalvo, ka esot viņu redze-

jis, kāds cits atkal domā iespējamu esam, K.i ll.um llrin sens caur Kopenhāgenu aizmucis no kara."

„Vai tu zini, kā ir Ventorfā? Jeb tu nekad valr . tin nebrauc?"

„Mani mātes vecāki ir miruši," viņa teica, „bet cs labi pazīstu jaunā skolotāja sievu. Tikko pa Ziemassvētkiem es tur biju."

„Un ko tu te dari?"

„Es esmu pie savas krustmātes; viņai ir mazs gra matu un papīru veikals, bez tam es mācos grāmatvedību."

„Vai tu mums vari pateikt, kur dzīvo Tīss?"

„Jā, un es jums iešu līdz."

Tā viņi gāja tālo ceļu ārā uiz Saukt Pauli, nonāca Marijas ielā ar augstajām, apnicīgajām, nomāšanai nolemtajām' mājām, uzkāpa četras trepes, un Junkeru Līz-bete tumšas ejas malā atvēra kādas durvis. Tur blakus mazām dzelzs istabas pavārdam sēdēja Tīss Tīsens. Turēdams klēpī kafijas dzirnaviņas, viņš dedzīgi tās grieza un nebij nekā dzirdējis. Viņš bij tapis mazāks un sausāks.

„Ak Jern!..“ viņš teica un uzlēca stāvus augšā. „Te tu esi....Fīte! Manu zēn! Ak, Fīte! ... Bērni kādas te ir mokas! Tūlīt man pupiņas būs samaltas, un es jums izvārīšu kafiju, cik tik jūs gribiet."

Kājās uzlecis, viņš meklēja savas čības. „Nesakait nekā, bērni, nesakait nekā! Šīs četras_ sienas atgad ir Hēzhofa. Nabaga mazā meitene... Tātiņ, vai tu viņu neredzēji? Šai laikā trūcīgās sievietes' iet uz ielas un iepērkas. Iedomājies, Jern... Jern, iedomājies to:_tas mazais, mazais cilvēka bērns šai lielajā, briesrnīgājā pilsētā. Fīte, man liekas, viņš to Sit! Viņš grib ar viņu doties uz Ameriku; bet es glūnu ostā, lai viņš netiek prom. Kā nu cilvēks var skriet uz Ameriku? Tik tālu no Hēzhofas? Tātiņ, izvāri tu viņiem kafiju. Te ir katls! Ūdens te skrien no sienas; pie mums tas tek pret sienu. Tā ir pavisam sajukusi pasaule."

Fīte Kreijs viņu iespieda krēslā atpakaļ un teica; Paliec sēžot. Nedomā taču, ka viņa (aus sevi sist, Te ir tava tupele. Kad viņa redzēs, ka tas viņu vairs nemīl, tad aizbēgs. Es iedomājos, ka viņa jau ir no tā prom un neuzdrošinās atgriezties Hēzhofā, un kuļas te kautkur pati uz savu roku. Viņa baidās no tevis un Jerna; kauns viņu attura."

I I/lu ll- Izteica domas, ka tā gan varētu būt; Jcms IuiIikiJii galvu.

..Nu. Г īss ! .. Un tagad apdomā," teica Fīte, „ka mēs i ..un (alu celli ar vilcienu braukuši: gādā kafiju un maizi, un lad runāsim tālāk."

Pateicoties Fītem Kreijarrt, kas Hēzhofas saimnieku ieveda valodās un pateicoties Junkeru Līzbetei, kas ieleja kafiju un grieza maizi, tapa gandrīz patīkami.

„Sēdies, vecais zemes rūķi!" teica Fīte Kreijs. „Ievēro, gan mēs Elzbi vēl dabūsim."

„Ja Tīss, tagad ēd!“ sacīja Līzbetc. „Te ir tava tase."

„Zinait,". teica Fīte Kreijs, un ērti atzvēlās, „te ir lieši tā, kā Vītcncs pasakās; els gan maz vai rs_ viņas atzīstu, bet šodien man viņas ļoti nāk prātā: Tu, Tīss, esi vecais, labdabīgais rūķis, kas uzņem divus panīkušos un nogurušos ceļiniekus. Skaista, stikla princese mūs apkalpo, un pēc tam mēs ceļojam tālāk un atrodam^1 savu māsu."

„Vai es esmu no stikla?" teica Līzbetc mazliet nicīgi. „Man šķiet, ka tu vēl viciimēr esi Kreijs."

„Tu esi tapusi glīta," viņš teica tai acīs smiedamies, ..un drusku stiklaina tu mān vienmēr esi likusies. Vai ne, Jern? Viņa nebij tas cilvēks, kas ietu mums līdz visos mūsui pasākumos, kā to darīja Elzbe; viņa vienmēr palika drusku domīgi pie_ malas. Tad vēl svarīgi ir, ka pagajis vesels gads, kamēr tīrs sievišķis man pasniedz kafiju. Paldicvs, Tātiņ."

„Tu vienmēr esi rūpējies par citiem ļaudīm," viņa teica, „vienmēr skatīdamies celain uz abām pusēm." Viņa atmeta galvu atpakaļ, neuzlūkodama arī vairs Jernu, un bija patiešām drusku trausla un džinkstēja kā stikls.

„Stāsti!" teica Fīte Kreijs, Tīšu cieti uzlūkodams. „Skaidrs ir, ka tu visā tai lietā biji par krusttēvu."

. ,,Jā,“ teica Tīss Tīsens stenēdams. „Ko lai es stāstu? Viņš Hlzbi Hēzhofā apmeklēja, bet es gulēju un nekā nemanīju. Ks teicu: „Bērns, kāda tu esi bāla! Vai tu šonakt negulēji?" „Smalki ■ gulēju," viņa teica, „ķēniņiene negul saldāki." Tad es priecājos. Kādreiz viņa sacīja? Klausies, Tīss, vai tā šai zemē nav ļaunu laužu tiesa, ka tie viens otram solījušies Dieva un pasaules priekšā ir kā laulāti ļaudis?" Ja bērns, es teicu, cs kādā kronikā lasīju, ka Volfs Izebrands, Hemmingsetdtas varonis, esot

nakti pirms kaujas sēdējis savas mīļākus k.imkm. ими liekas, tā ir veca sakšu vai frīžu ieraša." Tad iiics ulslu jum šo tematu, bet es snaudu un sapņoju jo projām I . teicu: Izlaidies kādreiz ari mežā, mazā Ola." IU l l.i \l.u Kāja ap māju, svilpoja, dziedāja un teica: „Man iiev.il.ig ne pilsētas, ne meža. Garš laiks man nav.“ Es vel arvien nekā nemanīju. Tad kādu dienu uz sava spīdīga bruņu ieradās Harro Hcinsens, pārlēca pāri latēm pie žoga vārtiem un sacīja, viņš esot atjājis pakal Ulu Elzbes jāvārdam un smējās.

„Nu un tad... piecas vai 'sešas dienas pēc tam: tad sākās posts. Viņš ieradās atkal, lamāja savui tevu un Klausu Olu: Tiem abiem nekā neesot, itin nekā, tie nevarot viņam nopirkt mājasi Tad mazā meiča tapa klusa un nopietna, 'l ādu es viņu nekad nebiju redzējis_1 Viņas lielā laime bij salauzta. Es teicu: „„Paliec te Hezhofā: Hēzhofā var daudz ko izdarīt, ja te būtu vīrs,^ kas grib strādāt." Es esmu pārāk miegains, to tu zini, Eīte. To es atzīstos uz vietas. Bet šis Heinsens smējās, saimnieks gestā viņš gan nebūšot. Ka viņa labprāt būtu palikusi, to es gan redzēju; bet viņš to aizstiepis no mājas kā kumeļu aiz iemauktiem, kas pie vārtiem vēl ar ilgu skatu lūkojas atpakaļ."

Vaimanādams viņš purināja galvu,_ bīdīja kajas_ šurp un turp, meklēdams tupeles, un acis pārplūda asarās.

„Es visu nogulēju," viņš smalkā balsī turpināja, „par to es tagad tieku sodīts: man jāsēž šai caurumā, tālu no šejienes saulē dus Hēzhofa, skaistie torfas kalni stāv augstajā zālē, un grāvjos vālītes lieliski šūpojas šur]) un turp, itkā tās dzirdētu lēnu, svinīgu dziedāšanu un tā līgotos. Un katru nakti es sapņoju un mekleju šo bērnu niedrās, to neatrazdams seklā ūdenī un atmožos un nevaru vairs iemigt. No tā tū, Eīte, vari redzēt, kā ar mani sastāv: tagad es vairs nevaru gulēt. Vecā sieva, kas dzīvo man blakus, saka, ka tās esot ilgas pec mājām, un tas ir arī tiesa: manas ilgas pēc mājām ir briesmīgi ruktas. Jūs pazīstiet manu guļamo istabu Hezhofā, bērni! Ja es vēl kādreiz Hēzhofā mierā dzīvošu, tad papriekšu likšu izbalināt guļamo istabu: jūs zinait!.. Vecā sieva man labprāt grib līdzēt, viņa man iedeva Mckuru un Fosfo-riāku no „Vācu aptiekas", viņa saka, tas līdzot pret ilgām. Bet tās nav tikai ilgas, tā ir arī ļauna sirdsapziņa.

I 'и vin.I saka: i>rct to „Vācu aptiekā" zāļu neesot. Es biju .и/v.ulrjics, un tagad man te jānīkst postā un visu dienu l.iskraida pa ostu, jāmeklē pa ielām, un pa nakti jāskraida i».i dūksti un meldriem."

Tā Tīss Tīsens žēlojās, un viņa sakaltušā audēja seja bij loti gara, un viņa mazās bērna acis mirkšķinājās lūgdamas palīdzību, un viņa ādas tupeles braukāja šurp un lurp, un kad viņš tās nevarēja sasniegt, viņš pa pusei pieodās no sedekļa, pavilka tās atpakaļ, un pēc kārtas uzlūkoja klausītājus.

Eīte Kreijs bij pārliecies pāri galdam un skatījās uz runātāju. Viss tas patīkamais, ko Hēzhofā tik bieži bij sniegusi nabaga, notrenkātajam suku sējēja puikam, bij nācis pār viņu.

Līzbete skatījās skumjām, nopietnām acīm uz Tīšu Tīsenu un pa starpām uzmeta ašu skatu Jcrnam Olām; bet tas sēdēja tur klusēdams, acis galdā vērsdams, tapis kluss izciestās slimības un jauno rūpju dēl. Nevienu skatu viņš neveltīja meitenei, ko viņš bērns būdams bij tā cienījis un zēna gados mīlējis, un kas tagad svaigumā starodama sēdēja viņa priekšā. Šis nebij īstais brīdis, domāt par mīlestību.

„Tā ap astoņiem rītā es dodos celā,“ teica Tīss tālāk, „un pēcpusdienā es eju atkal, arvienu pa tām ielām, kur dzīvo mazie ļaudis gar ostu. Un pieci reizes," viņš teica, un viņa balss bija kā bērnam, kas taisās raudāt, ,,cs biju ceļā, kad kādu meiteni izvilka no ūdens. Man liekas, ja viņa būs postā, viņa to darīs."

„Nedarīs," teica Fīte Kreijs, un otro reizi viņš parādīja, ka ir cilvēku pazinējs. „Viņa to nedarīs. Neviens ta neturas pie dzīves kā viņa. Jūs viņu nepazīstiet... Vai tu meklēji vārdu „Heinsens" adrešu grāmatā? Vai tu esi gājis uz policiju?"

„Nēkā neatrada," viņš teica. „Un ļaunums ir tāds, ka dažreiz ceļā būdams un viņu meklēdams, es: ieraugu kaut-ko, kas mani saista, tad es sasapņojos, apstājos un visu aizmirstu, piemēra dēl: ko domā vezumnieks, cik bērnu vā£a vadītājam, un kur lielais dogs nakti gul, kam tas pieder, un kāda izskatījusies veca, vaja avīžu sieva, jauna un jautra būdama. Un ostā Eīte: kas gan ir saiņos un maisos, un kādi izskatās ļaudis un daba tur, no kurienes

šis lietas пик. Un tad leļļu teātris te Langciirrllir \ ,ii m l.izbet? Tas ir pats labākais visā Hamburga."

„Vai tad tev pazīstamu nav?"

„Ir gan," teica vecais apjucis, „viņiem visiem Ir u kautkas līdzīgs klubam."

„Kas?"

„Ja, redzi. Te pa kreisi apakšā zeme iekša, tur dzīvo kāds kurpnieks, tas celies no gestas pie Meldorfas. Un tur pašā augšā, tur... vai tu redzi, Fītc? Tur pie tele grafa drātīm, tur dzīvo kāds Strakelmciers, zini, viens no Hindorfas Strakelmeieriem. Tu to ģftneni pazīsti, Pīte: tu reiz no viņiem nopirki suni un atkal pārdevi. No tā nekas labs nebij, Fīte: tas nebij tīrīgs. Viņam ir sieva uri lieli bērni, bet man liekas, viņa sieva nav laipna pret to, un viņš savā personā ir mazs, nenozīmīgs vīrs. Tas priecājas, ka kādreiz var nokāpt lejā no savām telegrāfā drātīm."

„Nu, un tie nāk šurp pie tevis?"

„Ja, redzi, lute: viņiem te ir tāds kā klubs. Klubs tas ir te tas pats, kas pieunums svētvakars. Nu, Un tad mes visi stāstīdami te kopā sēžam."

„Vienmēr te pie tevis?"

„Ja, vienmēr pie manis. Tā jau ir tā lieta: Viņiem abiem ir ilgas pēc dzimtenes. |F,īte! Fīte! Cik daudz ilgu vispār ir šai pilsētā, to tu neticēsi. Katrs trešais cilvēks ilgojās, ne tikai tie kas brīvajos laukos dzimuši, nē, arī viņu bērni to sajūt savās asinīs. Tikai trešā paaudze aptver, ka gudrība un viltība to prasa, dzīvot šaurajās ielās, vienam virs otra... Nu, un tad šie abi nabaga cilvēki nāk pie manis: proti, es kurinu ar tortu, Fīte, ar Tunkmoras torfu; to es lieku Vittu E&ertam ar maisiem man atvest. Un maisa pirspusē katru reiz ir — ne zelta biķeris, Fīte, bet laba, svaiga rupjmaize. Redzi, šis maiss ir mūsu kluba grāmata. Tu netici, Jern, cik patīkami abi šie cilvēki. Tu esi redzējusi, Līzbot, kad Strakelmeiers atver krāsns durvis, lai drusku dūmi ieplūst! Tikai tādēļ, ka. viņš grib paost torfu! Fīte, tu zini veco salmu jumtu Brik-kclnas un Kvikbornas starpā, tur, kur ceļš nogriežas uz Grosenrādi: no turienes viņš cēlies. Tur viņa tēvam bij rudzu tīrums maizei un mazs gabaliņš purva, maizes cepšanai. Skursteņa mājai nebija; dūmi plūda pa grīdu. Šais dūmos viņš izaudzis! No tam viņš vēl ir brūni — grum-

I i.i iii. un iin.i'. la hi. Jau iekšā nākdams viņš izcel degunu nu min li Inlesiuugi mājīgs: tu zini to, Līzbet."

.. l ai" teica l'ite Kreijs. „Numums jādodas uz mājvietu. Nepūlies, Tīss! Es šo pilsētu pazīstu un zinu Kē-iiiuu iela laipnu saimnieku, tas mums dos naktsmājas. \.d jus imis kādu gabaliņu pavadīsiet?14

Tad viui visi četri blakus gāja pa Langercihe uz Ķēniņu ielu. Bij pienācis vakars; bij stipri lijis, un vēl smidzināja. Dzeltenu un bālganu uguņuskaidrais mirdzums krita uz tumšās ielas, ejošiem cilvēkiem un akmeņiem ūdens spīdumā. Tīss pagrieza galvu atpakaļ, apstājās! un lad neveiklos rikšos skrēja pakaļ, tā, ka viņa dzelzīm kaltie zābaki skanēja.

„Tagad ir īsti tāds laiks,“ viņš teica, „kad viņa varētu būt ceļā, laiks, kas der visiem, kas kaunas, kam nav labu drēbju un kas ir bēdīgi." Kautrīgi smaidīdams viņš pavērās viņos. „Es te gribētu drusku šurp un turp pastaigāt,“ viņš teica.

„Tu sālīsi pavisam slapjš, ņem lietussargu," sacīja Līzbcte.

„Ne, ne, es atkal viegli izzustu . . _. Jus abi rīt atkal atnāciet pie manis! Un to meiteni kārtīgi pārvediet

mājās!"

Viņi to apsolīja, un Tīss devās prom. Viņi stavēja un nolūkojās tam pakaļ. Odens spīdēja uz viņa muguras. Nelokanie zābaku stulmi ielieca viņa bikses^1. Viņš gāja īsos rikšos. Pāris cilvēku apstājās un noskatījās pakaļ mazajam, rikšojošam vīriņam.

„Ak. Tīs, Tīs!" teica Fīte Kreijs. „Tu mušu bērnības jokupēterisl! Mēs bērni neredzējām, kas bij tevī. Šī ir jauna diena Ventorfas bērniem. Nāc līdz, Līzbet!"

Tie trīs klusi gāja tālāk. Pēc brīža Fīte Kreijs teica: „Es tagad iešu uz viesnīcu un gaidīšu tevi atnakam. Tu pavadīsi Tātiņu mājās: tā ir tava darīšana; jus vienmēr bijāt uz vienu roku."

Tad Jerns gāja blakus Līzbetei Jīdz krustmātes namdurvīm. Viņi maz runāja savā starpā. Viņš apjautajas tuvāk, kā viņa dzīvojot; un viņa pastāstīja, ka krustmāte esot laba un laipna. Dzīve esot paklusa un drusku bez cerībām; citādi neesot nekādas nastas nesamas. To visu viņa pateica atturīgā un kautrā veida, ka viņa vienmēr bij runājusi. Viņa prasīja, vai viņš bijis brics-

mās, cik ilgi sJimojis, vai bijis labā kopšana. Viņas jau-tājiimiis tas atbildēja īsi un trūcīgi Pār savu jaunība vii.ū nerunāja ne vārda. Kad viņš tai godbijīgi «liedza rokia, viņa tapa drusku sirsnīgāka, turēja to ilgi un teica: „Vasaras brīvlaikā es būšu Ventorfā, tad es apmeklēšu ari tevi.“ Bet kad viņš palika tāds pat kluss un izklaidīgs, viņa atlaida ātri roku vaļā un pazuda aiz durvim, kas klusi aiz tās aizvērās.

Pīti Kreiju viņš atrada viesnīcā sēdošu. ,,Ak“, tas teica,,,es domāju, jūsu atvadīšanās ies mazliet ilgāki. Bet kā velies!.. Bet nu es tev ko teikšu: Es vairs negribu redzēt Tīšu Tīscnu un Junkcru Lizbeti arī ne, un Vcnt-torfu arī ne, bet rīt es braukšu atkal uz viņu malu.“

,,Ko?“ teica Jerns Ūls. „Tu brauksi prom, neredzējis savus vecākus?“

„Mani vecāki,“ viņš teica, „tie man maksājuši jau diezgan dārgi. Nerādi tik dumju seju, Jern, es tev pasita-stīšu. Kad es pagājušā vasarā, īsi pirms kara izcelšanās ierados Ventorfā saņemt savu mazo mantojumu, tad vis-pirmā kārtā dabūju zināt, kā krustmāte nemaz neesot mirusi: Kāds zemnieks, šķelmis būdams, atrakstījis manam vecajam’ nepatiesu vēstuli, viņa esot mirusi, lai braucot. Jaspers Kreijs uzvelk savus skaistos melnos svārkus un ierodas pilsētā. Un savā sirds priekā, ka vecā beidzot pagalam, viņš sapērkas piecus, sešus lielus, dārgus vaiņagus ar garām lentām un skaistiem ierakstiem noiet ar tiem krogū un dzer vairāk, kā būtu labi, un tā, ar vaiņagiem uz rokas un pleciem, nonāk pie krustmātes. Tā sēž pie loga. Nu^1, tālāko tu vari iztēlot, kā tev pašam tīk... Tā tad — Jaspers Kreijs atgriežas ar saviem vaiņagiem atkal mājās. Māte raud; Kreiju Jaspers svilpo. Svilpodams viņš pakar šos sešus vaiņagus visapkārt mūsu istabai gar sienām. Tu zini, Jern, mēs Kreiji saprotami raibumu un skaistumu. Tas izskatījās labi, Jern. Garās, baltās lentas karājās uz leju līdz krēslu atzveltnēm, tā kā veltījumi bij acu priekšā: „Acīm tālumā, sirdij tuvumā...“, „Jel mīlē, kamēr mīlēt spēj...“ „uz redzēšanos*1 u. t. t. Vēl tā ista-basvidū sēdēdams — un māte man stāsta šo nožēlojamo notikumu — es domāju: Tādēļ es esmu atstājis sievu un fermu, tādēļ esmu tūkstošiem jūdžu braucis, un visu laiku savu krēslu apkārt griezdams un ierakstus lasīdams — jo kautko t'aču es gribēju iegūt, Jern — te ienāk Mariendon-

и.г. ziņnesis: „Karš ar Franciju. Tu esi ieradies īstā laikā, l ilc Kreij! Nu tev jāiet līdz!..“

Tad es rakstīju Ķīlu Trīnai: „Tā un tā, es ceru at-у. riezties vesels; un ja es atgriezīšos tad tevi_ četras nedēļas nesāšu pa māju uz rokām... Es gribēju but prom iris mēneši, Jern, un esmu nu gandrīz veselu gadu prom no viņas un bez ziņām. Tev nebūtu ko brīnīties, ka esmu nemierīgs viņas dēl, kaut arī atstāju to laba drauga gā-dībā. Ventorfā man nekas nav vairs meklējams... Un vel viena lieta, Jern Ul! Ja tev Ventorfā top pārāk sprogaini un raibi, tad neļauj, ka tevi sapin nelaime, bet izraujies^1 un brauc pāri pie manis.“

Bet Jems Ūls teica, sažņaugto dūri uz galda nolikdams: „Sākot ar savu divpadsmito gadu esmu Olu dēļ rūpējies un strādājis: es lūkošu, vai nevaru tos paglābt no viņu nagiem/1

*

♦

Otrā rītā _Fīte Kreijs devās ceļā uiz Ameriku, Jerns Uls uz Ventorfu. Kad vilciens ar Jemu Olu bij atgājis, Tīss Tīsens staigāja atkal meklēdams pa ielām._

Tā viņš meklēja astoņus gadus, un Pēters Zums, Anša dēls, vadīja Hēzhofu.

Bieži, kad viņu mocīja dedzīgas ilgas, viņš nogāja vai nobrauca Hēzliofā, apstājās pie_visiem mājas stūriem, ieelpoja vējuL uzgāja augšā mežā, nokāpa purvā, apmeklēja Jernu Olu Ventorfā, nokārtoja daudz lietu un ierīkojās, itkā palikt gribēdams, palika četras,_ ja sevišķi daudz, tad astoņas nedēļas. Tad viņu pārņēma nemiers un bezmiegs, un vienmēr vienādas sāpes izjuzdams, viņš atrāvās no dzimtenes, sēdēja rukti ilgodamies lielaļjā: pilsētā, dzīvoja atkal mazajā istabiņā ar dzelzs vārāmo krāsni, torfu un klubu, un meklēja pa garajām ielām.

Kas šajos gados dzīvoja ceļa mala, kas ved uz Ham-burgu caur Itcehoe’i un Elmshomu, tie atminēsies viņu, jo. pa lielākai daļai viņš mēroja garo ceļu kājām, iedomādamies, ka viņa tam^1 kādu dienu varot nākt pretī pa ceļu uz Hēzhofu, tad viņš tūlīt varētu griezties atpakaļ uz savām mīļajām mājām. Arī tiem, kas St. Pauli apkārtne ir bieži staigājuši, pa ostu līdz Elbas ielai, vajag atcerēties šo mazo vīriņu, kas īsos, biezos, tumši pelēkos svārkos

un i>ar;ik īsas un šaurās biksēs, cietos uu rupjos Zābakos, kuru stulmi bij manāmi cauri biksēm, un ar savu mazo, sastingušo seju un bērna acīm, kas meklēja, tik bieži gaja pa šim ielām. Viņš gāja drusku rikšodams uu klupdams, ka to redz darām ļaudis, kas iet daudz un 'tos pašus ceļus. Het bij manāms, ka viņš negāja vienaldzīgi, kā šie ļaudis to dara, bet ka šauj savu s'katu cauri staigājošo laužu pu-linuun tad dažreiz atkāpdamies pie nākošā mūra, un ilgi aplūko ar gudrām laipnām un diezgan sapņainām acīm to, kas ielas burzmā tam pēkšņi licies ievērības cienīgs.

XVI

Sis puses ļaudis atgriezās savā dzimtenē dažādos laikos, būdami dažādos gara stāvoklosi, būdami uzvarētāji un uzvarētie. Jo Šlesvigas-Holšteinas zeme jau no sirmiem laikiem ir īsts tautu un firstu šūpulis.

Senos, sirmos laikos, kad augošajai tautai zeme tapa par šauru, tie sarīkoja savas resnvēderīgās laivas ar garajiem oša airiem un platājām, pelēkajām būrām un brauca pāri jūrai uz Britaniju. Un dažas laivas atgriezās ar trūcīgu sastāvu; šie gāja no sētas uz sētu, raibām vilnas, lentām garos matus izgreznojuši, un nesa no tiem, kas bij viņā pusē sveicienus: zeme esot lieliska, plaši līdzenumi ar labām ganībām zirgiem, dziļi ezeri ar labām zivīm, tauta, kas tur mītot, esot uzvarēta, un viņi esot sūtīti teikt, lai braucot Mcchtilde, tā ar gaiši pelēkajām acīm, un Traute ar sarkanajiem matiem, un mazā Emma un citas meitenes, tur viņā pusē, svešajā zemē tās būšot kundzes lielās mājās ar daudz paklausīgiem un čakliem saimes ļaudīm. Un no pagalma vārtiem tālāk iedams, vēstnieks, pārgalvībā gavilēdams, iesvieda šķēpu tuvākajā liepā.

Dažādi šīs puses ļaudis atgriezās dzimtene. Tas bij pieci simti gadu vēlāk: tad viņi bij devušies uz austru-miem pakal vendiem, kas bij iebrukuši viņu zemē. Bet Neuminstcras un Kutinās starpā, kad tie gribēja griezties ap kādu meža sitūri, mežs atdzīvojās. Čakli vendi lidoja šurp un turp, tā kā viņiem acis apžilba, un jo čaklas vendu bultas ielidoja daža laba vīra sānos, tā kā tas tapa stīvs krustos. Tad viņi atgriezās mājās pie saviem ugunskuriem, ūsas tiem gari nokārās, un sejas izteiksme bij drūma.

Atkal pieci simti gadu:. tad zemē ielauzās dānis: to vilināja zemes bagātība, un saimnieka meita ar gajājiem matiem. Bet tie sasauca tautu tēvu zemes aizstāvēšanai, zvani gaudoja, uguns lāpas liesmoja uz dambjiem; viņu kaimiņiene — jūra — parasti viņu ienaidnicce, slēdza ar viņiem uz trīs dienām brālību, un viņi sakāva ienaidnieku

viņa zemes vidiene', nožņaudža ta kara pulku un noslīcināja maršus dūņas. Un Hiiinerks Vibcrs, atgriezdamies sava seta, nometa savai sievai, kas sēdēja pie pavārda, zelta lietas pie kājām, ko bij ieguvis no ķēniņa ratiem, un smiedamies piesēja savu sētas suni zelta kede, ko Hol-šteinas hercogs Adolfs bij licis ap kaklu bruņiniekam no Visas.

Dažados gara stāvokļos būdami, viņi atgriezās no svešuma mājās uz šo zemi, Ne vienmēr uzvaras omā... Tā divdesmitpieci no Hemmervurtas, tā ir maza sādža pie Eideras ietekas jūrā — apvienojās, apbruņoja ar vīriem divi kužfus, pieteica tlamburgai karu un nometas Elbā. Hemmervurta pret Hamburgu. Viņus saņēma gūstā un iebāza krātiņā, vistumšākajā vietā. Beidzot palaida brīvībā tos, kas varēja samaksāt tos tūkstots mārku Lībekas naudā kara zaudējumu, ko Harnburga pieprasīja. Visiem, izņemot Jarringu Māsu, tas bija iespējams. Tam nebij nekā. Bet neviens negribēja viņa labā ko darīt; jo viņam vienmēr bij bijusi liela mute un tas bij bijis blēdīgs cilvēks. Sprukās būdams, viņš saviem biedriem, kad tie tika vaļā no krātiņa un brauca mājās, deva līdz solījumu ar rakstu, zvērēdams un piesaukdams augsti teiktā Pestītāja vecmāti, svēto Bobsbiteles Annu, precet Bokcļu Tclzi; tā nebij skaista. Tā tad deva izpirkšanas naudu viņam. Tā ari tas tika vaļā no krātiņa un nonaca dzimtene, ari nebūdams uzvarētāja omā.

Stāstīšanai nav gala. Šī zeme ir veca un daudz pieredzējusi.

Jerns Uls neatgriezās uzvarētāja omā. Viņš neizjuta, ka dzimtenei būtu pienākums tērpties viņa pārnākšanai par godu zaļ — zil — zeltā, kā viņa dara godības rīkodama. Viņam likās daudz pareizāk, ka bij drūmis laiks un abās pusēs ceļam pāri zemajiem laukiem gulēja gari, smagi mākoņu kuģi.

Krēslā viņš redzēja,, ka brāļi bij slikti aruši, un ka kvieši bij neveikli apsēti. Ganību vārti bij nolauzti un gulēja tik tālu uz ceļa, ka ratu pēdas meta līkumu._ Viņi visi bij bijuši pardaudz slinki koka gabalus: nomest sāņus. Nolicis savu nastiņu mitrajā zālē, viņš vārtus atkal uzcēla.

Iznākdams no kokiem apstādītās ejas, viņš redzēja pa augstājiem, neaizklātājiem logiem plūstam plašu, mierīgu sveču gaismu; tā krita uz akmens plāksnēm durvju priekšā

nu slīdēja gar smilšakmens durvju stenderēm, tā ka tur iekalto burtu zelts mirdzēja: tie bij Ulu vārdi, kas viens pēc otra bij valdījuši šīs mājas. Jauni ļaudis nāca runādami pāri slieksnim, vērot laiku. Jērus iegāja dziļāk papeļu tumsā pa kalpu ceļu, apkārt garajai dibens ēkai uz ieejas durvīm, kas veda piedarbā. Jaunieši viuu neskaidri redzēja ejam, un kāds teica: „Tas stāvēs pie Vītenes Gudrās loga.“ Tūlīt pēc tam viuš dzirdēja sava brāļa balsi: „Cilvēks, ja es nezinātu, ka Jemam vēderā ir asinssērga, es teiktu, ka tas ir viņš."

Pūlēdamies, ar dzelzīm kaltiem zābakiem, sacelt cik spēdams mazāk trokšņa, viņš nonāca pie durvīm un brī-nējās, ka tāls stāvēja vaļā; jo Vītenc mēdza gādāt par to, ka durvis būtu cieti. Izstiepis roku uz priekšu, tumsā vairīdamies, viņš lēnām gāja pa lielo priekšnamu uz augšu. Vienreiz viņa roka sasniedza koku: ta bij barības kaste zirgu siļu priekšā. Tūlīt pēc tam viņa kāja atdūrās gulošos salmos. No mīkstās, pilnās čaukstoņas viņš nomanīja, ka tie bij auzu kūļi. Viņš noliecās un tvēra kūlīšu cekulā, kas bij brieduši un ievākti viņam Francijā esot, un nu gaidīja kūlēju. Tad viņš sāka justies kā mājās.

Un atkal viņš brīnījās, ka durvis uz vidus eju bij vaļā, un ka pa vaļējām virtuves durvīm plūda ejā kustīga uguns blāzma, itkā kādam šajā gaismā būtu ceļš uz virtuvi meklējams. Lēnām un vilcinādamies viņš tuvojās, sagatavojies tūlīt doticsl savā kambarī, ja virtuvē butu sveši. Bet tur sēdēja uz kastes tikai Vītenc, ar brillēm uz deguna, adīja nedrošajā pavārda gaismā, paskatījās pāri brillēm, tvēra brilles un teica apklusinātā balsī: „Nu, te jau tu esi... Manu zēn ... Visu dienu es tevi gaidīju. IEs uzliku kafiju. Redzi... tā būs drīz gatava."

Piecēlusies viņa gribēja, sekodama mūsu ļaužu ierašai, sevi apvaldīt, un sniedzās pēc katla, ka's atradās virs uguns. Bet karstās ilgas un pārliecīgais prieks par to, ka tas vesels bija pie viņas, izstiepto roku paņēma savā varā un izsita to no sliedēm. Trīcošā roka gulēja uz viņa delnas.

,,Vīten!“ viņš teica. „Mana vecā Vītenc!“ Un kautrīgi viņš tvēra viņas roku, saņemdams to savējā. „Vai tu tik ļoti priecājies, ka es esmu atkal šeit? Vai tu visu laiku biji vesela, Vītcne! Vai tu esi žigla un žirgta, vecen??“

Viņa palocīja galvu, nevarēdama kāpjošo asaru dēļ

G. Frensens. Jerns Ols. — H 209

parim;it. Tad viņa nolika adāmo zeķi uz naida, kas atra-das gar logu, un teica: „Aiznes to uz istabu, Lēna.“

Tad tik viņš ieraudzīja liela auguma meiteni, kas stāvēja pie mazgātuves un viņu uzlūkoja. Tagad viņa ienāca pavārda uguns gaismā, viņš to uzlūkoja, un tā viņam palika; jo viņabij liela, stipra un staltu gaitu. Turklāt viņas sejas krāsa bij svaiga, balta un. sārta, pati seja ie-apaļa un mati dzelteni, drusku viļņaini; tikai pie ausīm bij dažas sprodziņas, tik lielas, ka tās būtu varējušas apvīties ap vienu pirktu. Viņam šķīta, ka nekad vēl nav redzējis tik svaigu un turklāt kārtīgu meiteni. Bez tam viņam arī patika, kā tā viņam pamāja un „labvakar" teica, tik brīvi un ziņkārīgi un nopietnā laipnībā viņu no galvas līdz kājām uzlūkodama.

Tā bij laba zīme, ka mājās atgriezies viņš šīs meitenes del stādīja pirmo jautājumu: „Kur tu to dabūji, Vītcn?"

„Tā ir Tamu Lēna," viņa teica. „No novembra viņa ir lielā meita... Nu dzer. Priekšas istabās ir atkal lielais tracis. Hinnerks pirka zirgus, un protams, pie dārgās cenas tam vēl jāpiemaksā vīna pirkšana... Viņa dabā divdesmit dālderu algas; tas ir vairāk kā vajaga."

„Vai viņa ir tāda, Уф. izskatās?"

„Nu, tu zini, Jern: vienmēr jau kādi iebildumi būs... viņa pardaudz dzied."

„Tā dzied? Viņa izskatās tik saprātīga."

„Tu domā: tā ir svētā, tāpēc ka izskatās tik tīra'un nopietna ,vai ne? Nemaz ar ne, Jern. Vi-ss, tikai' ne tas."

„Trakulīga?"

„Ne, to es nevaru apgalvot, Jern. Tikai tāda uz dziedāšanu. Viņa ir arī tāda iedomīga un vienmēr pardaudz klaji runā. Tas man pie kalpones nepatīk;.. Vai tu dzirdi ?“_

Varēja dzirdēt kā viņa istabā savā nodabā dzied.

„Bet kas tad lai dzied, Vītcn, ja jaunas meitenes nedziedās? Vai viņa dzīvo kopā ar tevi tavā istabā?"

„Jā.. . Tur viņa arī gul. To viņa ir pielīgusi. Viņa ir kārtīgu vecāku bērns un turas godam. Kas ir, tas ir. Es saku: viņa tikai pardaudz uz dziedāšanu un par tiepīgu. Vairāk es nekā nesaku. Nu dzer, Jern!"

Viņš dzēra un ēda un teica: „Apsēdies uz sava krēsla, Vītcn, un runā: Kā tas gadījās, ka tu mani gaidīji?"

„Kā tas gadījās? Vai tu domā, ka visi mani locekļi

и. ml.I, к.I tu esi ce!ā?Durvis būtu palikušas vaļā visu n.il.ii. K in, nu cs neatkāptos no pavārda. To tu vari ticēt."

Viiin nastiņu atsējusi, tā izklāja veļu, brīnēdamās par i". ka ta tik laba, un viņš izstāstīja, ka kāda līdzcietīga Mcvieto viņu bagāti apdāvinājusi, kad tas gulējis slimnīcā.

„Un tad, Jern,“ viņa teica: „bij arī pēdējais laiks ka tu atgriezies."

Viņa aizgāja uz veļas māju un atnāca aktal atpakaļ, un lukstīja ar ogļu knaiblēm torfa liesmas, un nu viņa rau-«laja. „Nevar taču būt viena alga, kā iet tais mājās, kur tu esi novecojis un nosirmojis. Elzbe aizgājusi postā. Un kas notiks ar tevi? Jūs abi man esiet kā īsti bērni. Tādēļ man tev viss jāsaka: Tavs tēvs katru pēcpusdienu brauc uz pilsētu, un vēlāk viņš sēž te ciemā Torkela krogu, un tu zini, tam ir palaidne sieva un divas samaitātas meitas. Un tavi brāli arī ir vairāk kā dzērāji un meitu mednieki: es zinu, dažas tiem draud, lai atmaksā naudu, ko tie izkrāpuši. Es esmu godīgi nosirmojusi, Jern."

Tagad posts milzīgā lielumā stāvēja viņa priekšā. Viņš piegāja pie loga, un arī viņa pienāca klāt, vēl raudādama, un skatījās nenoteikti pa logu. Spīdēja mēness un zvaigznes, kaut arī miglaini un mākoņos. Un viņa sāka sūdzēties, ka neesot likusi novākt arklu, kas gulēja tur pie uzbrauktuves. Spožo dzelzi varēja saskatīt mēness gaismā. „Kalps bij piedzēries un negribēja iet lietū ārā. Kad tavs tēvs tagad naktī brauks mājās, zirgi var satrūkties."

„Zirgi ir apraduši ar nakts gaitām," viņš teica. „Nāc, iesim gulēt."

„Vai tu neaiziesi uz priekšu un nepateiksi brāļiem, ka tu atkal esi te?"

„Nē ... Viņu dēl es esmu vel par agru ieradies. Gulēsim. Vai tā kalpone jau guļ? Gādā, lai viņa nekrīt nagos tur tiem necēliem, kas mīt priekšgalā. Būtu žēl, Elzbe ir prom; lai ar to tad būtu diezgan."

Klusēdami viņi šķirās, labu nakti neteikdami; jo tikko viņa bij beigusi runāt, abi bij iegrimuši dziļās domās. Apģērbies viņš apgulās, lai kā ieradis, varētu iet nojūgt, kad tēvs pārbrauks. Bet nemiera dzīts viņš atkal uzcēlās un piegāja pie loga un skatījās ārā naktī. Tai pašā laikā arī saimniece bij uzc_ēlusies un uz priekšu saliekusies lūkojās ārā uz arklu, redzēja to vizam, elpoja smagi un kā šausmās trīcēja. Tad abi atkal atgulās, Un kad tie bij

atlikušies, viņu dvēseles pret viun «ribu tika vilktas iekšā tumšos dziļumos, kas stiepās bez robežu, un viņiem nebij speķa iznirt. Un kamēr viui vaidēdami cīnījās ar tumsu, kamēr jaunā meitene nemierīgā miegā ļ)ie sevis runāja, tumšajos staļļos izcēlās līšana, šlūkšana namaugšās un smaga švīkstoņa un vilkšanas pa garajām ejam uni lielas dubultdurvis goda istabu 'starpā ar dobju grūdienu atsprāga vaļā. Bet viņi visi nevarēja tikt vaļā no miega; lielas, melnas rokas tos turēja dziļumā.

No rīta, ap sešiem, kad vēl bij tumšs, virtuvē ienāca Kreiju Jaspers. Viņš bij drusku apmulsis, redzēdams Jer-nu blakus Vītcnei pie pavārda uguns stāvam; bet tad viņš mierīgi teica, itkā ar kādu vezumu zirgu būtu notikusi nelaime: „Jern, tev jānāk līdz. Saimnieks apgāzies un kritis uz arkla. Man .liekas: viņam ir ticis pa vairāk.14 Viņš rādīja uz pieri.

Vītene Gudrā skāņi iekliedzās un aizklāja seju rokām: „Arkls!44 viņa vaimanāja: „Es to nojautu; bet es nespēja kustināt ne pirksta.44

Jērus Uls izskrēja laukā un atrada savu tēva Tais gulēja netīrs un samircis slapjajā zālē un ūdens pelķēsl. Plānie mati bij asiņu pilni. Neskaidrā balsī viņš bezprātīgi runāja, viņš gribot palikt tepat gultā, viņš teica, lai viņš tik ejot art, pats viņš to nevarot. Un viņš sacīja, ka vagodams esot pakļuvis zem arkla. Zirgi bij apgāztos un salauztos ratus vilkuši tālāk un stāvēja pie šķūņa durvīm.

Viņš ienesa Klausu Olu mājā un ielika gultā. Atveda ārstu un tas atrada, ka satricinājums» un lielas bailes izsaukušas*triekas lēkmi, uz ko cietušajam jau_ gadiem bijušas tieksmes. Viņš vēl ilgi varot dzīvot; stāvoklis varbūt drusku labošoties; diezin vai slimais varēšot atkal iet; skaidru prātu tas gan vairs neatgūšot.

Trešajā dienā mājās ieradās mazais vīriņš ar balto galvu. Viņš piegāja pie Jerna, kas klusu seju baroja zirgus, un teica: „Es dzirdēju par nelaimi ar tavu tēvu, tagad man ir kāds lūgums pie tevis. Ja tev tas būtu pa prātam, tad mēs abi nu varētu kopā ar taviem brāļiem

.I. , чп. . i.ii kambari, kur tu dzīvoji toreiz, vēl zeus biklums."

„ I и г cs vēl šo baltdicn dzīvoju," teica Jems.

„Та!" sacīja vecais un uzmanīgi viņu uzlūkoja. „Tas i/skalas lavā garā. Man loti žēl, ka tava māsa Elzbe, kas toreiz bij ar mani tik laipna, tik nelaimīgi precējusies, ka esmu dzirdējis."

.lems uz to nekā neatbildēja, ieveda veco kambaru iz-v.aja ārā un sauca brāļus. Negribēdami tie nāca un ltfko-ias nicinādami ar savām skaistajām, augstprātīgajamŪlu sejām, Heinrichs, ceļā uz Franciju, Diseldorfas stacija bij piedzēries un ar kādu draugu ālēdamies pie iekāpšanas vilcienā bij vēlies un lauzis kāju, tā tad paša vainas dēl bij kavēts piedalīties kara gājienā. Būdams no dabas lielībnieks, un proti, vēl lielāks kā tēvs, jo viņam trūka tēva gudrības, viņš lielības dēl vien bu'tu labprāt piedalījies karā. Viņš nespēja paciest ka nevarēja sist sev pa krūtīm. Viņš būtu viens no tiem, kas pirmajos pēckara gados grieza ūsas, vispirms kreiso: „septiņdesmita!" tad labo: „septiņdesmitpirmajā". Tad, lepni smaidot, abas puses ar stipriem izsaucieniem: „Līdzi bijis!" Tā kā viņš to nevarēja, tad viņa dabai, kas tiecās uz rupjību, bij ņemts pēdējais balsts. Lielīties vajadzēja. Tagad jo sevišķi. Vajadzēja citus lielībā pārspēti. Tā tad viņš lielījās ar izlaidīgu dzīvi un nejēdzīgiem vārdiem.

„Klausāties vērīgi!" teica vecais. „Mani šurp sūtījusi krājkase, un es esmu ieradies arī pats savā lietā. Mums abiem, krājkasei un man, priekš divpadsmit gadiem bij brīvs lielāks naudas daudzums, un mēs to izsolījām zem rokas. Jūsu tēvs to paņēma kā pirmo un vienīgo parādu uz mājām, kas to, ja arī ar mokām, tomēr varēja nest. M es brīnējaimics, ka viņš tik smagi apgrūtināja savas imajas. Bet viņš teica, ka gribot savu skaidro naudu likt lietā labos veikalos, ko viņš varot izvest, un mēs viņam ticējām; jo toreiz viņu vēl turēja par gudru, veiklu un pārtikušu, kaut arī viņš dzīvoja bagātīgu dzīvi. Bet vēlāk, kad mes labi manījām, ka viņš brauca no kalna_ lejā, un ka arī pieaugušie bērni palīdzēja mantu mazināt, tadjnes viņu uzmanījām, un priekš divi gadiem viņu brīdinājām, un beidzot uzteicām, kad radās briesmas, ka mājas nonāks zem vērtības. Priekš trim dienām viņš šo vēstuli saņēma. Tai pašā vakarā ar viņu notika nelaime, un proti tik smaga,

К.I ми .. К.I vs dzirdu, diezgan ilgi var vilkt dzīvību, bet I>i .11и кi liti atgūs."

„I .i?“ teica Hinrichs. „Та tad ta tas lietas!*1 Tā, tā!“ Vīna seja bij nobālējusi un viņa acis raudzījās asi.

...la, tā ir,“ teica vecais, galvu palocīdams. „Un nu Ins variet vēlēties. Vai nu. mēs liksim mājas utrupē, tad, cik domājams, jūs visi ne feniņa neglābdami, dabūsiet aiziet plašajā pasaulē; jeb mēs atstājām mājas ar visu parādu summu tev, Jern, un novērojam, ko tu izsaimnieko. Tev būtu jāatbild ari par slkājiem parādiem, kas vēl varbūt būtu; Jums abiem mēs piedāvājam katram 2000 mārku, ar ko jūs būtu atteikušies no visām prasībām, un jums būtu jāatsitāj mājas._ Tāds ir mūsu priekšlikums.*1 Jems sēdēja, lūkojās uz lādi un bij laimīgs:

„Mājas man! Es būšu kungs!** Un viņš kaunējās no saviem brāļiem.

Hi'nnerks pamāja Ansim un izgāja ar to kopā ārā, un kā_nejauši viņi nonāca pie tēva gultas. Vītcne Perina, kas sēdēja pie gultas, izgāja ārā.

Parasti tie bij nākuši pie viņa, lai tas tiem dotu kādu zelta gabalu Tagad tie tur stāvēja citu lietu dēļ. Bet viņš gulēja īsrnagā miegā un nekā nedzirdēja. .

Tad Hinncrks sāka apgalvot, ka baltgalvis melojot, tik ļauni neesot un vajagot būt uzmanīgiem. Bet vēl mazu-liet tā runādami, viņi nomanja, ka nešaubās par paziņojuma patiesīgumu un apklusa. Tad viņi sāka viens otram pārmest. „Tu šoziem spēlēdams pazaudēji seši simti mārku,“ un: „Tu ap divi tūkstoši ar savu bezprātīgo tirgošanos ar zirgiem.** Tie saskatījās, un netrūka daudz, ka tie būtu metušies viens otram virsū.

Bet |tad tos pārņēma doma pār nākotni, un tie atkal tapa domīgi. Viņi stāvēja tai vietā, kur tas bij stāvējis, kas sev teica: Rakt es nevaru; ubagot es kaunos. Un viņus pārņēma šausmas, kā cilvēku, kas sapņo, ka tam noņemtas abas rokas, un tam tā bez rokām jākuļas cauri dzīveb Hinnerks pagriezās uz gultas pusi un kliedza, rokas dūrēs sažņaudzis, to pašu, ko vecākais bij kliedzis priekš pieci gadiem: „Ko tu mums esi mācījis? Par to tu dabūsi ciest! Tu! Pastardiena nāks! Tad tu maksāsi nomu, tik tiešām, ka Dievs debesīs!“_ Šai acumirklī viņš tādēļ cieši ticēja dzīvei citā pasaule, ka, velējās, lai viņa i. \ liktu tiesāts. Ansis stāvēja kluss un sastindzis un lidojas tēva seja, kas raustījās un juka.

Heinrichs rava vaļā tēva drēbju gabalus un meklēja atslēgas, tas atradis, viņš atvēra brūno pūderēto, smago .Ulla skapi un meklēja pazīstamajā atvilknē naudu. Bet tur iekšā nebij vairāk nekā, kā gabals papīra un zelta kakla kedīte, labs, vecs izstrādājums, pie kā bij piestiprināts /.iinogs un viens laulājamais gredzens. Viņš atlocīja paniri un atrada uz tā īsu skaitļu rindu, parādu sarakstu, /.cm lielās hipotēkas bij parakstīti vēl ap desmit tūkstošu mārku parādu vekseļos. Visam apakšā tēvs glīti un tīri, kā tāds, kas vingrinās glītrakstīšanā, bij parakstījis: „Es vairs nevaru atvilkt elpu.**

,,Nu,“ teica Hinnerks. „Tā tās lietas. Te jau mums ir melns uz balta. Nu, tad jau arī Jerns ilgi Oļus nevaldīs. Viņu knaibīs un spaidīs, lai samaksā vekseļu parādus, un tad viņu padzīs no mājām. Nelīdz nekas, Ansi, mums jātaisās prom. Te nekas nav vairs iemantojams: Visā sēta mums nepieder vairs ne sapuvis dēlis.“_Viņš sev paņēma ķēdīti, norāva karuļus un atdeva tos brālim.

Hinnerks ķēdīti vēlāk pārdeva kārtis spēlēdams; bet Ansis zelta nieciņus paglabājis līdz šai baltai dienai un māti pieminēdams valkājis pie pulksteņa ķēdes arī tais laikos, kad bij pārdevis pulksteni, lai pats un bērni varētu paēst.

Vēl reiz apkārt apskatījušies, viņi izgāja ārā. Pa vidējo priekšnamu staigāja: šurp un turp baltgalvis un teica: „Nekā neatradiet? Vai jūs ņemsiet tos divi tūkstošus?*1 „Vai mē$ tos varam saņemt šodien?“

„Šodien, četros pēc pusdienas jūs ar mušu pārstāvi varēsit runāt Holendereja. Viņš ar jiims noies pie notāra.** Tad viņi izgāja, sakravāja savus svētdienas uzvalkus kareivju somās un pavēlēja aizjūgt. Krciju Jaspcram šie bij jāved. Jerns iegāja viņām pakaļ zirgu'sitallī: „Aizjūgs ir mans,** viņš lepni un cieti teica, „ka tas šovakar atkal būtu Ulos, par to tu man atbildēsi.**'

Viņi bij nopietni un klusi, stāvēdami ārā, blakus ratiem un vēl reiz nolūkodamies pāri lielajai iedzīvei un plašajiem laukiem, kas atradās uz rietumiem no Ringclsherna un bij labākā mājas daļa. Hinnerks stāvēja bāls un zobus griezdams. Ansis teica jaunākajam: „Tēva vaina ir lielākā; bet arī mēs neesam darījuši to, kas butu bijis pareizi.

Ir pareizi, ka (u te tiec par saūunibku. Pielūko, lai mājā nenonāk svešas rokās.“ Viņš apgriežas un iekāpa ratos.

Tad viņi aizbrauca, atpakaļ nepaskatīdamies.

Kad Jerns atkāpies no ratiem un tiem līgi pakaļ noskatījies. lēni un smagās domās nogrimis, griezās uz durvju pusi, blakus Baltgalvim staveja Tīša Tiscna mazais, vājais augums.

„Jēru! Jern!“ viņš teica. „Šis vecais vīrs, ko es pazīstu jau trīsdemit gadu, lika man braukt šurp no llam-burgas, lai es šai juceklī dotu padomu. Jern, manu zēn: to es vienmēr es'mu teicis: Kāda mums daļa gar pagājušiem laikiem? Lai mirušie dus! Ko mēs iesāksim ar Izebrandu Vulfu un Napoleonu? Jā, pat .par savu māsu es saku: lai dus mierā! Un labs ir. Bet kas ir mūsu priekšā, Jern: tas muims ziņkārīgi jāvēro; par to lai rūpējamies! Pasaules vēstures atlikums, Jern, tās ir mūsu bēdas. Un redzi, pasaules vēstures atlikums, tā daļa, kas zīmējās uz tevi, ir nolikts pie tavām kājām ... Es nupat biju pie tava tēva un Vītene man visu izstāstīja. Nāc iekšā! Miera traucētāji ir prom. Prāts valdīs Ulos. Nāc, iedzersim tasi kafijas, un proti, pie lādes tavā kambarī. Un Līzbete liek tevi sveicināt; man liekas: tūkstots reižu.“

XVII

Kad cilvēku starpā pēkšņi ierodas kāds liels notikums, kā liels milzis, un ienākdams pieskaras ar savu piedurkni, tad aiztikto dvēseles trīcēdamas kustais, palikdamas šai stāvoklī atkarībā no tā, cik liels un pēkšņs šis notikums. Šai stāvoklī skaidrāk parādās cilvēku raksturs; mute runīgāka; ausis modrākas. Tie ir kā dziļi arts lauks, no kā kāpj svaigas zemes smarža.

Viņi sēdēja kambrī. Tases ar zelta malām un zilām puķēm stāvēja uiz lādes. Abi vecie bij aizkūpinājuši savas īsās pīpītes un no savu piedzīvojumu augstā viedokļa un no sava nodrošinātā stāvakļa dzīvē, mierināja nospiestās, jaunās asinis.

„Mēs gribam, lai tu būtu laimīgs,“ teica baltgalvis, „rādīdams vislaipnāko seju, „un mēs gribam savu naudu.“

„Sevišķi pēdējo!“ teica Tīss.

„Tagad,“ sacīja vecais, „mājas ir drusku pāri vērtībai apkrautas parādiem; jo ir vēl daži parādi vekseļos, un inventārs nav no labākajiem. Tā tad, ja mēs māju liktu ūtrupē, mēs naudu zaudētu. Tādēļ mēs māju tev atstājam."

„Tev viņiem tā nauda būs jāatpelna, Jern,“ teica Tīss.

„Jā. Tā viņam jānopelna. Un pats sev viņš nopelnīs mājas. Jo kad cenas drusku celsies, kas notiek pec katra kara, tad viņš pamazām sastrādās visus parādus, līdz varēs teikt: mājas ir manas."

„Ko tu par to saki, Jern?" jautaja Tīss.

„Ko es saku?" izsaucās Jerns Ols un pirmo reizi savā dzīvē pavadīja runu ar dzīvu roku kustību, abas savas lielās, tukšās rokas paplēstas izstiepdams. „Vai lai tēvu gultā iznes no mājām? Lai es aizlaižu Ulus? .. Ko varēšu darīt, lai varētu te palikt, to es darīšu. 'Го tu vari ticēt, Tīss."

„Labi," teica baltgalvis. „Tagad runāsim ko citu/* Spēcīgi viņš ievilka dūmu no savas īsās pīpītes un labvēlīgi lūkojās uz Jernu, kas atkal siēdējia ar noslēgtu seju.

„Tev jāprecas," viņš teica. „Nav labi, ka cilvēks ir

viens, ne dienu, ne nakti, ne bēdas, ne ari priekā. Tev ir tieksmes palikt vienjūdzniekam." Un tas, pa pusei nopietni» pa pusei jokodamies, jautāja, vai viņš gribot 'tain kādu ieteikt. ,,(iestā,“ viņšteica, „es zinu ligzdas, ar zelta olām. Та in uzreiz palīdzētu sev un mums.11

liet Jerns sacīja: „Saimniece paliks pie manis; man sievas nevajaga."

Viņam tā runājot, bij ienākusi meitene ar sārti gaišajiem matiem, turēdama rokā krējuma kanniņu. Viņa dzirdēja, ko teica tikko izceptais saimnieks, sataisīja augstprātīgu seju uti domāja: „Cik tas pārgudri runā!"

„Vai tu zini," vecais omulīgi teica, „ka es tavu saimnieci pazinu jau priekš četrdesmit gadiem? Man patiktu jums pastāstīt, sevišķi tev, ko es zinu par viņas jaunību."

Kad Tarnu Lēna gribēja iet ārā, viņš teica: „Ja tev ir vaļas, paliec un klausies. Tev tas nekaitēs ja dzirdēsi šo stāstu, Tas ir kā no seniem laikiem: itkā būtu' izrakts no Rugīi kalna, kur atrodas milžu kapi. Šīs stāsts ir tik plašs kā pasaule un tik dziļš kā cilvēka dzīve. Ls varētu to stāstīt gari un plaši: bet es saņemšu īsi un stāstīšu tikai to, kam ir sakara ar Vītēm Pennp."

Tā runāja vecais, acis plaši atvēris un, velti ievilcis no savas pīpītes, nolika to sev blakus. Jaunā meitene nosēdās blakus Tīšam Tīscnam, šo un baltgalvi viņa šodien redzēja pirmo reiz, un domāja: „Tā ir gan savāda āboliņa lapa," un pa stāstīšanas laiku lūkojās ar savādu ziņkārīgu sejas izteiksmi no viena uz otru._ Cilvēki, kuru pulkā viņa sēdēja, interesēja viņu vairāk, kā pats stāsts. Bet, tomēr jāsaka, ka visvairāk viņa lūkojās uz Jernu, un apskatīja klusā izbrīnā, bez kārības, drošā ziņkārībā viņa kluso, garo seju ar dziļajām, gudrajām acīm.

„Nu ja, manos jaunības gados Šcnfeldā bij kāds trūcīgu vecāku dēls. glīts, lepns puisis, tas gāja ar mani kopā pamatskoilā un iedzimtas mīlestības dēļ uz zirgiem tapa vēlāk zirgu puisis; tm šai amatā, kalpoja beidzot kādās lielās mājās pie Šenfcldas. Viņš bij ļoti krietns., staigāja vienmēr mazliet drūms apkārt, neteica neviena vārda par daudz, un likās, ka viņu pārņēma mazliet uguns un dzīvības tikai tad, kad viņš pa ceļu apkārt mājai jāja ērzeļus. Tad māju viertīgā meita ar lielām acīm skatījās uz viņu, staigāja no viena loga pie otra, visapkārt pagalmam, at-

Kārībā no tā, kur viņš jaja, un viņas acis tapa mirdzošas un viuas vaigi sarkani. Bet viņš ievēroja tikai zirgus.

Kādu dienu, kad vipa taim atkal ar acīm bij tā sekojusi, viņa iegāja pie tā sitallī, kad tas, ērzeli mājās pārvedis,.sukāja zirgus, un mēģināja ar viņu runāt. Bet vienumēr notika tas pats: viņš ar to runāja vēsi, bet ar kustoņiem laipni.

Tad viņa nolēma darīt, kas vien viņai iespējams. Viņa gribēja tam parādīt, ka viņš ir uz nepareiza ceļa, domādams. ka viņa to maz ciena, tādēļ, ka las ir kalps, un ka viņam pienākas izrādīt augstprātību, kāda ir godīgam trūkumam. Tā tad izdevīgā gadījuma viņa tam teica: „'lev jāzin, ka manās acīs tu esi vairāk verts, ka visi saimnieku dēli.“ To pateikusi, viņa aizskrēja prom, uzskrēja augšējā namaugšā virs baložu būdas un tik pēc divi stundām nonāca atkal lejā.

Skaidri nav zināms, cik tālu ugunīgā un jūsmīgā meitene viņam nākusi pretī. Diezgan ar to, ka kādu dienu viņa metās savam tēvam ap kaklu, un teica, ka jau trīs naktis neesot varējusi gulēt; viņai vajagot, un viņa gribot šo kalpu precēt. Tēvs bij ar mīkstu sirdi, un tā bij viņa vie-nīgaiisi bērns: viņš sacīja ja. Viņš to esot teicis ār rupem.

Viņa gait laikam tam bij par daudz nākusi pretī, tā tad, viņš par to domāja zemi. Viņa nebij tā sieviete, kuras tēlu viņš — kā katrs jauns cilvēks savu — nesājā sirdī. Viņa bij maiga sapņotāja, karstasinīga gudrotajā. Viņam par sievu būtu derējusi tāda, kas būdama liela, stalta auguma, būtu bijusi arī mierīgas, skaidras dabas un turētu augstu savu lepno sievietes cieņu.

Jau dienā pēc kāzām, viņš visu pēcpusdienu nostāvēja stari) zirgiem, tos pārbaudīdams un šķirodams un nākošajā dienā viņš aizbrauca uz tirgu, mainīja un. pirka. Viņa stāvēja pie guļamās istabas loga un skatījās tam pakaļ, viņas acis bij pilnas dusmu asaru.

Tad piedzima meitene, tad zēns, bet arī tas viņus, netuvināja. Taisni otrādi. Jo tagad, kad viņai bij bērni, tas domāja, ka vēl vairāk varot iet savus ceļus. Viņš gaja savās, dedzīga, krietna un godīga tirgotāja gaitas. Zirgi bij viņa tirdzniecības priekšmets un viņa dzīves saturs, viņš tapa pazīstams ar to, vairoja savu mantu un gadu gaittā, satikdamies ar jātnieku pulka virsniekiem, kas pirka no viņa, lapa vīrs, kas labi pazina pasauli un turējās labās, drošās formās.

Jo lielāki bij viņa panākumi un jo labak bijušais kalps iekārtojās dzīvē, jo vairāk izpaudās vioa iedzimta tieksme, atzīt par cilvēka cienīgu tikai gudro, cenšanos 11/. priekšu un visu, ko apzīmē ar vārdu ideālais, niecināt. Jo vairāk vii.iš iegrima šai vienpusībā, redzēdams tik maigu sapņainu dzīvi — tā viņam likās — savā mājā, pie savas sievas un drīz vien arī pie saviem bērniem.

Vīrs vienmēr bij ceļā; abi bērni bij pilnīgi sievas rokās. Skolā viņi negāja; māte tos mācīja. Tas notika pavisam skolai neatbilstošā veidā, bet panākumi bij tik pietiekoši, ka iestādēm nebij iemesla iejaukties. Mācību galvenā daļa bij brivā stāstīšana un tikpat brīvā fantāzija un pasaku tēlošana. Bez tam viņa mēdza grāmatas, kas deva vielu, glabāt labi ieslēgtas skapī un nedeva nevienu no tām bērniem rokā. Viņa pretojās visiem, sevišķi zēna lūgumiem, ļaut pašiem iepazīties ar tām. Dažreiz, sevišķās dienās, skaistās vasaras dienās vai baznīcas svētku dienās, tie trīs apģērbās vectēva un vecmāmiņas drēbēs, kas gulēja somās namaugšā, pagatavoja sev krāšņus ietērpus un attēloja stāstīto, vai vienkārši pārģērbušies viņi aizgāja uz mežu un pavadīja tur pēcpusdienu kāda meža klajumā, apmetušies gar ugunskuru, un iedomājās esam čigāni, bēgļi vai kas nu tiem ienāca prātā . Pie pārģērbšanās un klejo-šanas piedalījās ari kāda jauna meiča, bārenīte, ko nabagu apgāde bij nodevusi tais mājās kalpošanā. Tā bij Vītene Penna.

Tā bij dzīvē kā labā pasakā: pilnīga, spēcīga un sulīga cilvēku dzīve, savā krāsainā daudzveidībā, bij ietverta tādā apkārtnē un dabā, kas no ārpuses lūkojoties, varēja likties izgājusi no sliedēm, bet patiesībā tika vērota dziļāku, brīvāku skatu. Šādā dzivē vientuļā sieviete atrada to, kas atvietoja vīra mīlestību, un viņa tapa pietiekoši laimīga; taču visam tam, ko viņa darīja, trūka iekšējā līdzsvara, miera un patstāvības, jo trūka vīra rokas. Tas purināja galvu, vai zobojās, nodarbojās ar savu tirdzniecību, un tirgodamies un dzīves gaitās iedams, aizmirsa sievu un bērnus.

Māte neredzēja, kā zēns, kas pardaudz bij mantojis no viņas dabas, arvien dziļāk iegrima šajā pasaulē, kas pastāvēja tikai sapņos. Ja viņš būtu palicis pie dzīvajiem, tad 1>.н \ ши vel daudz runātu: vii.ia atziņa bij tik gaiša, ka lietu lull11>«i laju bij skaidra kā stikls. Bet viņam pavisam trūka mbas: un trūka tēva rokas, kas vada. Tā viņš izauga, kā da/.kart redz uzaugam jaunu bumbieri, ko neatbalsta: pā-i.ik slaiks un pārāk lunkans.

Māte pamazām, bij kļuvusi veselībā vāja: bet viņai bij par maz gribas un pardaudz kautrības, saukt ārstu palīga. Ilga slimība viņai nesa nāvi. Toreiz meitene bij apmēram sešpadsmit, zēns un Vītene Penna ap četrpadsmit gadu veci.

No tā brīža, kad mātes acis aizvērās, trīs bērni bij bez atbalsta un izklīda. Kamēr nelaiķe vel bij virs zemes, viņi sēdēja un stāvēja bez padoma un bez darba, izvairīdamies uzlūkot tēvu, kas viņiem bij svešs virs. Vakaros viņi ar Vīteni Pennu uzlīda namaugšā, aplūkoja vecās drēbes, ar ko bij spēlējušies, un aprunājās klusi viens ar otru, kura rotaļa būtu labākā. Tad zēns aizmirsa mātes nāvi; dzirkstošām acīm viņš izplūda lielās, pārspīlētās gleznās, paķēra drēbes un gribēja ar tām doties leiā zālē, kur tie vienmēr bij tēlojuši, bet meitenes to apsauca, lai runājot klusāk.

Kad pienāca bēru diena, un visa māja bij tukša — tikai tēva māsa bij palikusi mājā — bērni uzdrošinājās parādīties, pārģērbusies viņi ielīda zāle, kur vēl priekš pusstundas bij stāvējis mātes zārks un vaiņagi un puķes_ gulēja izkaisīti un rotaļājās tur klusā balsī runādami. Tā ka māte tik labprāt un vientiesīgi taisni šai vietā ar viņiem bij rotaļājusies, un arī pēdējās nedēļās ar viņiem par nāvi runājusi tā, itkā viņa būtu ielūgta uz lielajiem dārza svētkiem maijā, tad viņiem nenāca ne prātā, ka viņi rotaļādamies varētu necienīgi izturēties pret mātes piemiņu.

Tā rotaļādamies, viņi aizmirsa, ka laiks steidzas, un vēl spēlējās, kad tēvs atgriezās no pavadīšanas. Viņš bij rūktā gava stāvoklī, jo mācītājs izvadīšanas runā bij skaidri teicis, ka nelaiķe viņa noslēgtības deļ esot novirzīta šai gandrīz šausmīgajā ceļā. Priekšnamā māsa viņam pastāstīja, kur atrodas bērni un ko tie dara. Tad viņš pazaudēja pēdējās taisnības un pašapziņas atliekas un aklās dusmās deva vaļu domām, ka šī nešķīsta sieva viņam devusi šos nešķīsltos bērnus. Nemanīts viņš piegāja pie vaļējā zāles loga, noskatījās bērnu rotaļā, iegāja iekša, pārmācīju pārbiedēto zēnu, kas tam likās galvenais vainīgais, un ieslodzīja visus trīs kapaiņu kanibim.

Sakot ar šo bridi viņš bērnus turēja stingri. Pareizi doniadams, ka viņus nevar atstāt kopā, viņš lika nu iteiici krustmātes uzraudzībā visu dienu, strādāt niajas darbos, /eiiam bij jāar, jāved govis mājā un jādara visi darbi. Izrādījās, ka viņam tomēr nebija nekādu dabīgu veiksmju:' visas lietas viņš apsāka neveikli; viņš arī nespēja viena darba daļas savā starpā apvienot, stāvēja apjucis, kamēr kalpi zobodamies viņam parādīja, cik lieta vienkārša, kad viņa dvēsele gribēja atvērties, paveroties raibām ietekmēm, viņam uzbruka, tāda neveiklība, praktiskas mokas, nelaipna zobgalība, nievājoša nicināšana, un viņa dvēsele, kas irr'ta tik gaišā, vieglā un gaisa bagātā mājā, aizvēra izbijusies un dziļi ievainota visas durvis, aizklāja visus lo-guis un tumsā sēdēdama perināja tumšais, mocītājas domas-Ja berniem kādu reizi, varbūt kādā klusā svētdienas pēcpusdienā, palaimējās kopā uziet namaugšā, tad viņš domīgi kārtoja vecās lietas, ņēma vecos mēteļus un papīra ķēniņu kroņus — kas piešķir vairāk laimes un tā tad ir patiesāki kā daži, kas no zelta, — un sarkanās kurpes ar zvārguļiem, sapņainām acīm tos ilgi aplūkoja un, asarām par vaigiem ritot, nolika tos atkal klusu savā vieta.

Šai pavasarī — tas bij tā ap aprīli — kad pavasaris vēlas izlauzties un nevar, jo katru vakaru tam stājās pretī aukstie nakts vēji, un dzen to atpakaļ — viņš visu djenu ara tālu no ciema kādā lielā aplokā, tā slīpuma malā bij tuksnesis, kur augstā zālē un dažādos zemos krūmos atradās vecas^1 atstātas mālu bedres, kuru dziļumos bij daudz ūdens. Ļaudis, sevišķi bērni, izvairījās no šīs apkārtnes, kas bij izdaudzināta par šausmīgu, un patiešam, tā šausmīga arī bija. Tuksnesīgā zeme, nelīdzēna, apklāta mežonīgu, biezu nezāli, pa starpām šīs stāvās bedres, kuru dziļumos stāvēja allaž klusais ūdens, modināja ļaudīs baigo sajūtu, itkā zemei te būtu dziļas, vaļējas brūces, ko cilvēki atstāja nedziedētas, un ka šais atklātajos dziļumos sēdētu un glūnētu tumši, ļauni zemes bērni, gribēdami atriebt mātes ciešanas.

Viņš tur ara trīs dienas cauri, no rīta līdz vakaram, ņemdams maizi pusdienai līdz, un to turpat uz lauka apēzdams, un ik vakaru viņš bēdīgāks atgriezās mājās. Kad trešajā dienā bērniem bij izdevība būt kādu brīdi kopā.

iiiiiiMiir.-.1. viņš stāstīja savām abām rotāju biedrenēm, i>ii in . i.1 in ilv.i klusēdams sēdējis, ka viņš акта rītastunda, iiIimis saules lekšanas, un vakarā, kad saule pazūdot aiz imLiIiiu. un mālu bedres esot ēnā, esot dzirdējis no tuks-iii .,i kailu meitenes vai vecas vājās sievietes balsi, kas v ii iimer saucot: „Nāc šuq>, nāc šurp!“ Viņš esot parčie-ii. lielas bailes, slaucījis sviedrus no pieres, bet viņš ari ‘..ijutis lielas ilgas, iet turp. Bailes un mīlestība esot viņu imīstījušas šurp un turp... Tā viņš teica, atspieda galvu rokās un uzlūkoja viņas.

Viņa māsa to dzirdēdama vispirms pakratīja galvu, tad lai notrīcēja viss ķermenis, i'tkā kāds briesmonis no mālu bedrēm jau tagad grābtu viņu pie ciskām, un bailīgi viņa uzlūkoja brāļi. Tad viņa skaļi smējās un nosauca visu to par briesmīgiem niekiem.

Jo viņa bij kopš mātes nāves ļoti pārvērtusies. Ikdienas darbs, ko viņai tagad lika darīt, un kura dēl tai bij jasatiekas ar dažādiem cilvēkiem, modināja un stiprināja viņas dabā to, kas tur bij no tēva. Tas, kās bij iebiedējis neveiklāko un maigāko brāli, un aptumšojis viņa dveseli, tam viņa, meitene būdama, bij ziņkārīgi, veikli.un lunkani tuvojusies un to aplūkojusi. Kā no smagiem, skaistiem sapņiem mozdamās, viņa ielūkojās patiesajā dzīvē, kas bij ap viņu, Un viņai par to bij savs gaiš'Si, liels prieks. Nevarēdama tik drīz attapties no raibajiem sapņiem, un tā kā vi-, ņa vēl itkā ar ķēniņa mēteli un sarkanām zvārguļu kurliem iegāja dzīvē, tad viņa nesoļoja, bet iegrīļojās_tajā, jau miegaina būdama, viņa grīļojās vēl vairāk ari tādēļ, ka bij mantojusi labu daļu mātes kaislīgās dabas. Viņa bij mantojusi ari viņas jaukās bruņās aciši, kas vienmer valgi mirdzēja. Bet tā grīļojoties, viņai tomēr bij laime. Viņa sastapa kādu ciema jaunekli, kāda amatnieka dēlu, kas, būdams jaunākais stūrmanis uz kāda preču kuģa, pec sava pirmā lielā brauciena bij saslimis un atradās dzimtenē atpūtā- Jaunieši, kas kādu dienu bij satikušies vientulīgā lauku teciņā, bij dažus vārdus pārmainījuši un viens otrā tā ieskatījušies un samīlējušies, ka visa pārējā pasaule tiem bij kā miglā.

Tādēļ viņai bij sirsnīgi jāsmejas, dzirdot braļa balsi no šķietamās fantāzijas pasaules. Drīz pēc tam viņa arī no kambara izgāja augļu dārza viņā galā, kur aiz biezajiem meža plūmju krūmiem stāvēja stūrmanis.

Mol otra rota[u biedre, maza Vitonc Penna, klausījās saltiem vaidiem un muti pavērusi šo stāstu, kura slepenie spoki, kas vienmēr mēmi un acis aizvēruši Mij turējušies tālu miglā, pirmo reiz pacēla balsi un meta auni. Turklāt viņai arī zēns bij no sirds mīļš, tādēļ ka viņš Mij tik labs un gudrs, un viņa acis savādi mirdzēja, un viņa bij loti sērojusies, ka pēdējo nedēļu laikā bij dabūjusi tik maz ar viņu runāt, un vienu reizi pat naktī pulksitošu sirdi bij stāvējusi pie viņa kambara, durvīm, gribēdama mazliet ar viņu papļāpāt un parotaļāties.

Tā žēlojās, ka viņš izskatoties tik bāls un esot tik bēdīgs, un sāka kautru roku glāstīt viņa vaigu un beidzot viņa to noskūpstīja. Un tas viņam jo sevišķi patika. Jo viņš to nekad nebij piedzīvojis, nelūkojot uz to, ka gabalos, ko viņi bij spēlējuši, bieži bij bijusi runā par skūpstiem, bērnišķīgā veidā viņi tagad izmēģināja, kā būtu labāki un bij paši kā eņģeļi debesīs. Un piemīlīgais bērns ar jaunajām .sārtajām lūpām, būtu gandrīz viņā uz vietas ieskūp-stījis veselību; bet viņā bij pardaudz mātes vājību. Viņš atkrita atkal savā baigajā mulsumā, trīcēja un baiļodamies jautāja: „Ko lai es daru? Vai lai eju, kad atkal sauks?" Tad viņa tam nosolījās rītu agri no govju aploka, kur tai govis slaucamas, aizskriet pie viņa.

Šai pašā vakarā viņš, lietādams vārdus, kas kustina sirdi, lūdza tēvu dot šo darbu viņā aplokā citam, neminēdams šī lūguma cēloņiem. Tēvs gan redzēja zēna bailes, bet gribēja ar stingrību iejūgt viņu tā saucamā dzīves darba jūgā, lūgums viņam arī atgādināja veco kļūdu un viņš to noraidīja klusēdams un nīcīgi galvu purinādams.

Un tā notika nelaime.

Bij auksts, skarbs, tumšs pavasara rīts. Plaši miglas blāķi dusēja kā lieli, slinki dzīvnieki, bez prāta un valodas, lauku zemumos. Tomēr pār zemi bij tāds, kā pirmais lietus, itkā daudz jaunu, dusošu dzīvību gaidītu klusu, skaidru radīšanas vārdu. Vakarā vējš pūta lēni un vienmērīgi no jūras puses, kā dziesma pirms lugas, kas bij rādāma. Bet nakts vēl bij ķēniņiene, un viņas šausmas bij firsti, kas gribēja darīt savus tumšos darbus, pirms šīs valsts bojā ejas.

Šai laikā bērns no govju aploka skrēja pie viņa šķērsām pāri laukam. Ardams pašreiz no kalna lejā, viņš to neredzēja. Nemierīgi viņš sekoja zirgiem, noliecis galvu, ill I Ko klausidainies, pamāja ar galvu, kratīja to atkal un, lokas dines vīstīdams, palaida vaļā arklu. Domadama, ka \ ms, ka arāji to mēdz darīt, sarunājas ar zirgiem, tā skrie-.11s viua tuvojās. Bet pēkšņi tas^1 pacēla abas rokas skali kliegdams: „Es nāku,“ un skrēja sānis garām arklam un . ilgiem un sauca: „Es nāku! es nāku!“ un ar paris lēcieniem atradās krūmos. Krēslā viņa neskaidri redzēja, ka viņš klupa un pazuda. Tad viņa zaudēja samaņu; viņa pakrita uz priekšu skriedama. Saule uzlēca.

Stundu vēlāk lielā meita nāca meklēt bērnu, domādama, ka viņa aizskrējusi pie arāja un pavadot laiku bērnišķīgi tērzēdami, bet aplokā nonākusi atrada aizjūgu stāvām bez vadītāja, un bērnu visā garumā izstiepušos netālu aiz arkla svaigi uzartajā zeme guļam, rokas tā bij sava priekšā iecirtuši zemē, itkā gribēdama saturēties. Samaņu atguvusi, viņa trīcēdama un beigās skali raudādama, stāstīja, ko bij redzējusi. Pēc tam viņa daudz dienu un nakšu gulēja karsonī. Ap pusdienas laiku zēnu atrada noslīkušu kādā no bedrēm.11 _

Sirmgalvis tvēra savu pīpi un izstiepa roku uz Tīša pusi, neteikdams ne vārda. Tas viņu saprata, uzrāva sērkociņu un pasniedza tam.

„Ko nu es tur gari un plaši stāstīšu? Vēlu vakarā atgriezās mājās tēvs un atrada zēnu zālē uz divi dēliem dusam. Viņš saliecās uz priekšu, platām acīm to uzlūkoja, izstiepās arvien stāvāks un beidzot stāvēja gluži taisns. Kad bēru dienā kaimiņi viņam gribēja izteikt līdzjūtību, viņš teica: „Kādēļ? Mana sieva un viņas dēls bij divi nederīgi svētdienas ļaudis. Klusajā, bezdarbīgajā kapā viņi ir tai vietā, kur tiem nākas būt.“

Astoņas dienas vēlāk viņš dabūja zināt par meitas mīlestības dēku. īsi un cieti viņš paģērēja, lai tā mīļoto atstājot. Bet tai bij tikpat ciets pauris kā viņam, un viņa tam teica, ka gribot būt laimīgāka par savu māti, un ka savu stūrmani neatstāšot. Tad viņš to padzina no mājām.

No šī brīža viņš strauji grima. Astoņas ļaunas nedēļas nepiedzīvojušais bērns Vītene Penna bij viena pie viņa. Viņš to neuzlūkoja un ne vārda ar viņu nerunāja. Sākumā viņš vēl daudz braukāja, mēģinādams pa vecam pirkt un tirgoties. Bet tā kā viņš tirgodamies meklēja atbalsi savām drūmajām domām, tad viņa vecie, labie veikala draugi no viņa atrāvās. Viņu vietā stājās nekrietni cilvēki, uzbazas (am, skaļi viņu atbalstīja un noveda to vēl dziļāk spītība nu tumsā. Beidzot tas redzēja, ka ļaunums viņam bij aptinies kā čūska; bet asinsgrēks un spītība kavēja viņu saites saraut. Arvienu skaidrāk viņš saprata, ka cīnās ar imižigo, ar to, kas ir visa pamatā, un ka šī cīņa ir velta, nebūdama cilvēcīga; tad viņam bij riebums un bailes pašam no sevis. Nabaga bērns ar viņu tad vel sabija vienā namā četras naktis. Lielās bailēs viņa noskatījās, kā viņš bez mērķa klīda un noklausījās, kā viņš izmisis runāja pats ar sevi. Piektajā rīta viņa to atrada mirušu.

Redzi, Jcrn, tāda jaunība ir Vītenei Pennāi, kas tagad sēž pie tava tēva gultas. Viņa nonāca lejā māršā un salīga Oļos par jaunāko kalponi. Briesmīgais, ko viņa bij pārdzīvojusi, bij nolauzis viņas jaunību kā ziedu; viņa redzēja parādības un viņai bij nojautas, viņa bij samulsusi un drūma. Neprātīgi ļaudis viņu iesaukāja par Vīteni Gudro, un panāca to, ka viņa noslēdzās-sevī. Bet tava māte, Jcrn, būdama laipna un sirsnīga, turēja savu roku pār viņu un palīdzēja tai tikt atkal uz īstā ceļa; tomēr savdabīgi nopietna viņa ir palikusi un bieži viņa ir nospiesta. Viņa nav īstā.sabiedrībā tādam cilvēkam, kāds tu esi, Jern, jo tavas asinis ir tikpat smagas kā viņas; sevišķi tagad, ķeroties pie šī smagā uzdevuma, tev vajag labu, jaunu biedru."

Savu stāstu beidzis, sirmgalvis tvēra nūju, teikdams, ka gribot iet. Licis iejūgt, viņš ar Tīšu Tīsenu aizbrauca uz pilsētu. Jērus Uls gāja pie tēva slimības gultas un nomainīja Vīteni Pennu. Kad viņa gāja ārā no istabas, viņš tai ilgi noraudzījās pakaļ. _

Nakti viņš pavadīja lielajā atzveltnes krēslā, kurā māte bij sēdējusi ziemas vakaros, u;n bij nomodā, vērodams tēva nemierīgo miegu. Un viņam tā Sēžot un prātojot, viņa domāts^1 klīda divi virzienos. Brīžiem viņš apcerēja, kā iekārtot vienu vai otru saimniecības nozari, un kā gan veidosies visa nākamība: bet brīžiem viņš bij šo brīnumaino, satriecošo notikumu vidū, par kuriem sirmgalvis bij stāstījis.

Un pamazām, nakts tumsai uz priešu virzoties, kad tuvojās pusnakts stunda — papeles rotājas un šalca vakara vējš, mezdamsi slīpi logā smagas lietus šaltis — kad slimais neizteiksmīgu skatu lūkojās uz augšu, Jcrns Uls domāja par ārsta spriedumu: „Viņš vēl ilgi var tā vilkt dzī-' lini In i s.ivii ķermeni valdīt viņš vairs nespēs.” — tad pinni* in/. Jērus Uls sajuta, cik nepietiekoši ir cilvēka '•I" кi. viņu pārņēma nabadzības izjūta: Kur tversies dvē-> l' . būdama briesmīgi vientuļa un atstāta. Un tagad bij I iM. ka viņš skolā bij dzirdējis par debesu tēvu; jo citādi ■ up. sai tumšajā nakts stundā būtu par daudz baidījies vai ' in būt pat pielūdzis šos varenos, tumšos tēlus, kas naidīgi • i.iveja aiz viņa. Bet tagad viņš baigā uzticībā steidzās pie neredzamājicni^1,, stiprajiem, svētajiem Evaņģēlija spēkiem.

Un tas bij liels solis, ko spēra šis līdz šim tik drošais lerns Uls. Jo tikai pazemīgos Dievs apžēlo, ka pareizi to leicis kāds gudrs vīrs. Tikai tiem, kas pēta, daudz.un nopietni taujā, tikai tiem,, kas apbrīnodami un pazemīgi ciena, tikai tiem atveras pilnīgas, plašas cilvēka esamības vārti. Tikai tie, kas nezin, iegrimst cilvēka esamības brīnišķīgajās, skaistajās tāles un dželmēsi

Nevienas mājās ināršā tā nestrādāja, kā šai vasarā un rudeni Oļos. Kad naktssargs pulksten četros no rīta pēdējo reizi meta savu līkumu un apstājās pie tā saucamā Vestereka^ un savu pienākumu pildīdams iepūta tris reiz ragā uz Ulu pusi, viņš redzēja, ka garie stalli jau bij gaiši un kā pavārdā kūrās uguns.

Tā bij stingra valdība. Jaunais saimnieks Dievu bij lūdzis vientuļajā naktī; tagad viņš strādāja. Viņa deguns manāmi izcēlās, un skati no dziļumiem lidoja. Viņš izstiepās garāks; un kalsnāks un viņa daba tapa kundzīgāka. Landfogta vārds, kas septiņus gadus bij aizmirsts, atkal tika daudzināts!

Tas nevarēja noritēt bez sadursmēm un skarbiem vārdiem.

Ebelu Jochens, ko apkārtnē pazina ar vārdu ,,tim“-Ebels, kas trīsdesmit gadus bij stāvējis Ulu ūdens grāvjos, vakarā bezdūšīgs ieradās Olu laužu istaba, kur Jerns Uls izmaksāja algu kādam puisim, kas negribēja klausīt, un teica: „Tas vairs< nav cilvēcīgi, ko saimnieks pager. Es esmu daudz un dažādas lietas piedzīvojis, piecdesmitajā gadā es Rendsburgā ar visu arsenālu uzlidoju gaisā, bet laimīgi nonācu atkal lejā, hm, ja, tā tas bij.“

„Kas tad ir?“ jautaja Jerns Uls, izlikdamies izbrīne-jics. Bet viņš jau sen bij baidījies, ka tas notiks.

„Ja nu saimnieks'... ja saimnieks trīs dienu laikā grib bagāts tapt, tad viņš to var darīt! var darīt! Bet tādēļ jau es neļaušu, ka man ādu velk pār acīm.“

Viņš noslaucīja savas lāpstas aso malu, aizgāja un otrā dienā vairs neatgriezās. Viņa vietā ieradās viņa desmit gadu vecā meita. Viņai Jikās. ka lielajā, plašajā priekšnamā, kur bij svinīga puskrēsla un balss skaņas kā lielīdamās stiepās garumā, vajadzētu runāt rakstu valodā un viņa teica to, kas tai bij uzdots; „Tēvs liek sveicināt, viņš

и ii/l.iitllcs l«11>• is un neatgriezīsies. Viņš ar Krišana Lina i i Inu ai/.gaja и/ I lūzumu." To teikusi, viņa manījās uz 11iii \ in pir.'i. Algādža bērna dzīvē tas bij liels acumirklis, i i 11г. ilnksteja runāt tik lielus vārdus šai lielajā priekš-

......... ai baltajie mun melnajiem marmora flīžiem un aug'iiailrin, ar griezumiem rotātiem skapjiem. Gadiem ilgi tai ,liras skanēja pašas balss, kas tik vareni atbalsojās sienās.

I a rad viņa ir kāda lāga vīra laimīga sieva, un droši drīk-irlu teikt kādu skaļāku vārdu. Bet viņa lietā savu balsi i .iiidrīz klusi, it kā baidītos vēl vienmēr no tās atbalss, ko Iиi dzirdējusi Ulu priekšnamā un no kā viņa bij tā izbiiu-u s. Kad viņas vīrs tai reiz jautāja, kādēļ viņa esot tik lēnas dabas un kādēļ viņa tik klusi runājot, vai tas esot vel no Oļiem; tad viņa, brīdi apdomājusies, teica: „Ne. Tas ir tādēļ, ka vēlāk, kad tēvs divi gadi bij slims, man bij divi ziemas jāubago. Tad es savus lūgumus saimnieku māju priekšnamos izrunāju pavisam klusi!"

To teikusi, viņa metās sava vīra apkampienos un smējās.

Abi puiši nespēja saimnieka dzīšanai stādīt pretī tikpat stipru izturību, un tad tika runāti skarbi vardi.

„Jūs domājiet, ka ja līdz pusdienai laimīgi vienreiz esiet apkārt aparuši, ka tad pusdiena jau nopelnīta."

Lielais puisis tad atbildēja: „Javiss ietu pēc jūsu prāta, tad īsi pirms pusdienas mēs būtu nostrādājušies līdz nāvei un mums vispāri nemaz vairs nevajadzētu' ēst"

Zēns, kas sēdēja pavadas zirga mugurā, nevarēja valdīt smieklus. Bet garais saimnieks spēra divus garus, mierīgus soļus un pasniedzās pie viņa augšup tā, ka viņa auss visu dienu bij sarkana. Bet kad landfogts bij prom, viņš smējās atkal, kaut šķelmīgajās acīs bij asaras.

Arī virtuvē negribēja veikties. Vīteniei gandrīz visa diena bij jāpavada pie slimnieka gultas, jo citādi bis tapa nemierīgs un kliedza kā bērns'. Tie kas bij virtuve negribēja klausīt Tarnu Lēnai. Šo lietu Jerns pārrunāja ar Vī-teni, un viņi vienojās, ka Vītene visu dienu būs pie tēva_, šūs^1, adīs un lāpīs, bet Tarnu Lēna būs valdiniece virtuvē un kūtī, tomēr svarīgos gadījumos tai bij jānāk istabā pie Vītenes pēc padoma.

„Dari tā, Jern!" teica Vītene. „Man tas ir pa prātam, ka tieku no šīs nastas vaļā; man tagad ir jau sešdesmit."

Tā tad Jerns Uls izgāja virtuvē pieņēmis augstprātīgu

seju un npak.šltipu uz priekšu izstiepis, noskaidroja īsā ritini visiem sapulcētiem priekšautiem lietu stāvokli. Tarnu Lena, uzrotītām piedurknēm un baltām rokām stāvēja pie ma/v.aluves piesliedamas māja ar iesarkani blondo galvu, darba neapstādāmās un uz apdomīgo runātāju pat nepaskatīdamās. Bet otra kalpone kā bulta izšāvās no virtu- . ves, durvis aiz sevis aizcirzdama, un tajā pašā pēcpus-, dienā atstāja māju.

Tā pienāca ziema. Jērus Ūls smagiem, gariem soliem gāja pa saviem laukiem, pārdomādams plānu, dalu zemes ar paša spēkiem iekopt, tā ietaupot katru gadu daudz dienu algas. Kā Zvērināts mērnieks viņš mērija garumus un nolieces leņķus, sēdēja savā kambari; zīmēdams karti saimniecībai, kas viņam tagad piederēja.

Pienāca pavasaris. Maija diena saveda sētā jaunus ļaudis, kas nebij piedzīvojuši saimnieka kārtas paaugstināšanu, nedz arī Tarnu Lēnas kāpšanu. No šī brīža gāja labi, saimnieka balss drošāk un pilnāk skanēja pār pagalmu. Un viņš varēja pieiet pļe Vītcncs Pennas, kas pie loga sēdēdama pāri brillēm lūkojās pagalmā, un varēja viņai teikt: „Ar Lēnu iet labi. Darbā ir dzīvība. Tu vari būt pilnīgi mierīga." ____

Tad pienāca desmitā maija rīts. Balti starodama saule stāvēja pie zilajām, dziļajām debesīm. Viņas gaisma jaucās ar zemes mitrumu, kaš kāpa uz augšu, radīdama gaismas apspīdētu miglu. Tālē, pie jūras dambjiem, migla bij kā zilganibalti tvaiki. Vecais Dreiers, nūju pie katra soļa cieši un uzmanīgi pret zemi atspiezdams, kāpa garām sētai. ,,Jern,“ viņš teica, „divdesmit un vienu reizi es desmitā maijā esmu lopus izdzinis ganos."

Jerns nogaidīja, kamēr vecais tālumā bij pazudis, tad viņš sauca priekšnamā, tā kā skanēja: „Dzīsim ārā! Un sievieši lai palīdz."

Tad vispirms pie durvīm pieveda un palaida vaļā četrdesmit vēršu, tie bij spēcīgi dzīvnieki divus un trīs gadus veci. Viņi ar sparu metās pagalmā, piepildīdami to, kā bērni skolas pagalmu skriedami un skaļi kliegdami. Bet pieci vīri viņus apvaldīja. Pārāk vareni skanēja Jerna Ula balss, un pārāk tālu un droši sniedza viņa garās pātagas cirtiens. Viņš stāvēja augšā pakalnā pie lielajām šķūņa durvīm, un rādīja ceļu. Kad tie beidzot bij izdabūti ārā

им |. i ilni.I и/ rii.i, К.is vttda и/, dambjiem, abi algādži di \ i . .и ll< hi pilini. Visi atņēma elpu.

I и l.iis puisis mi vismazākais puika devās prom ai ib ши /111', inn, kurus |)cc tam izlaida ārā; divi kumeļi 11U1 i il. .oja linu pakaļ. Pēdējā šai gājienā bij vecā ķēve, i i priekš divdesmit gadiem bij ienākuši saimniecībā no lle/liolas. ka vēlīna mātes mantojuma tiesa* jo viena ķēve I l. ves meitai bij solīta ar visiem pēcnākamiem līdz cehu lam augumam. Tā ēda mājās žēlastības maizi.

Tad sekoja govis, astoņas skaitā, lielas, sarkanraibas māršas govis. Tepat aiz mājas, vecajās ganībās, kur nekad nebij spīdējuši arkla lemeši, bij viņu barība, lai tās slaucējām biītu pa rokai. Sievietes viņas veda. Kad kāds zēns vienu no tām gribēja satvert, un savu lietu izdarīja pietiekoši veikli, tomēr viņš nebaudīja žēlastību; valgu viņam izrāva no rokām, un viņš saņēma apliecību, kā ir līiļa. Tā sievietes, ar Tarnu Lēni, staltā auguma priekšgalā, gāja pa pakalnu lejā. Ja saule atrada ceļu cauri papeļu zariem, tad Lēnas mati bij tik pilni, uguņu, ka raibaļu spīdošā spalva.

Bet tad gadījās pārtraukums. Lielais, triju gadu bullis bij norāvies, jo viņam bij tapis garlaicīgi kūtī, kas tukšojās. Pēkšņi tas stāvēja kūts durvīs un mierīgi tuvojās sievietēm un govīm. Bij labi, ka Tarnu Lēnai, kas vienmēr par visu domāja, bij rokā trīskājamais piena sols no cieta koka, ko viņa gribēja nolikt žoga malā pie ganībām. Spīdošām ācīm viņa stājās tam pretī un teica: „Stāvi,

nelieti,“ jo viņi nebij nekādi draugi. Un viņa vicināja koka trijkāji. Bet sarkanais mierīgi tuvojās, būdams pilns drošības, miera un spītības. Tad viņa uzmeta ātru, dusmās dzirkstošu skatu vīru ļaudīm, kas ar savām pātagām stāvēja augšā pie šķūņu durvīm: „Ko jūs tur stāviet, jūs lempji? pacēla solu un trieca to sarkanajam pa pauri. Trieciens to tā sabaidīja, ka viņš nogriezās sāņus, iekrizdams vīru rokās. Bet Tarnu Lēnas vaigos visu pēcpusdienu plūda un atplūda sārtums, jo saimnieks viņu bij uzlūkojis ar tādām acīm, kā jauns, pārgalvīgs vīrietis. Tas viņai slepeni darīja prieku un rūpes.

Beidzot nāca teļi, vairāk kā divdesmit. Tie uzvedas vēl sliktāk, kā skolas bērni, un tas jau kautko nozīme. Seši, kas bij dzimuši kūtī un nezināja, kas ir ūdens, gaiss un zeme, vispirms mēģināja laisties, augstu lekdami ar vi-

sāni četrām, un slavēja izbrnnjušics, stīvi, sastingušām kājām, kad atkal sasniedza zemi. Tie nespēja no izbrīna atgulies un tos nevarēja dabūt ne no vietas. Pēc tam divi pamanīja grāvi un ar varenu lēcienu metas tur iekšā. Zēnam, kas viņus turēja valgā, neatlika tik daudz laika pārdomāt. vai mesties ar tiem visos piedzīvojumos kopā, vai darboties šķirti: pēdējo lēcienu viņš izdarīja ar tiem kopīgi. Un viņi visi trīs atradās līdz kaklam tumšajā ūdenī, visi izbrīnā sastinguši, un nekustējās.

Saimnieks palika dusmīgs. Viņš rājās par lempja puiku, kas nekā nesaprotot ne no pūšanas, ne no spēlēšanas, nolika pātagu pie sienas un gariem soļiem nokāpa no saviem augstumiem, iejaukdamies cilvēku un lopu barā. Bij jau arī laiks, ka tracis tiktu izbeigts; jo kalpones kūts durvīs kliedza un smējās, un Tarnu Lēna ar nievājošu seju un piemiegtām acīm stāvēja pie žoga vārtiem. Tā tad — pusceļā uz leju viņš sagrāba pie valga lielāko palaidni, kas pašreiz bij izbrīna stāvoklī, un, muļķīgi blensa uz visām pusēm un gribēja ar to doties prom. Bet tai acumirklī šo pārņēma tāda kā doma, kautkas tam itkā iekrita prātā, vai notika kas līdzīgs, un teļš ar garkājaino Jcrnu Olu, metās lejup pa slīpo uzkalnu pie mājas. Cepure lidoja, zeme trīcēja, virtuve spiedza: pārdrošs lēciens, augstas ūdens šaltis. Tagad ūdenī stāvēja pieci un visi pieci pārdzīvoja izbrīnu brīdi.

Beidzot taču viss nokārtojās. „Tādēļ, ka mēs beidzot pielikām roku," teica meitas. Pagalmā tapa kluss.

Tarnu Lēna iegāja atkal virtuvē un visu laiku viņai rādījās seja, kādu bij taisījis Jems Uls, kad viņa stājās pretī vērsim. Parasti viņas garastāvoklis bij ļoti labs: bet kad viņa nejutās pavisam vesela, kā tas bij pēdējās dienās, viņai bij tieksmes dusmoties. Tādēļ viņa rādīja īgnu seju, cik labi un ilgi spēdama. Bet drīz vien. viņai tā stāvot un darbā šurp un turp uz priekšu staigājot, tā juta, ka jauna spirgta veselība strāvo pa viņas' locekļiem, un viņa mainīja seju. Steigdamās viņa iegāja savā kambarī, aizslēdza to un atkal atgriezās. Un tagad viņas acis jau bij mirdzošas, viņa pagrozījās pret sauli, uzmeta lūpas, domīgi pasmaidīja savā nodabā un tad, skaļi iesmējās un sāka dziedāt, iedomādamās, kā saimnieks iebrauca ūdenī.

Arī Jerns Uls šai dienā nevarēja nomierināties. At-

i n-, brauciens ūdenī bij saviļņojis viņa asinis, pavasara ..iiile darīja savu daļu. Ikvienam uzpūta itkā jauns dzī-\ ibas spēks un spieda uzelpot, lūkoties raibajā pasaulē, iimesl jralvu atpakaļ un meklēt cīruli, kas augšā debesīs nevarēja valdīt prieku.

Viņu pārņēma tāda kā svētdienas sajūta, un viņam Ienāca prātā noiet uz ciemu nokārtot nodokļus, kas bij maksājami. Tā tad — viņš uzvilka svētdienas svārkus nu gāja lēni pa lauku ceļu, apskatīja jaunos kviešus, kas i.iii spēcīgi bij izšāvušies un turklāt viņš domāja arī par lamu Lēnu. „Viņas mati gulstas ap Kalvu kā sarkana misiņa ķivere, kas atslīdējusi pakausi. Taisni tā kā ķivere bij atslīdējusi tam franču kirasierim, kas (iravclot-tes priekšvakarā s'ēdēja uz celma ar salmu pārsietu kājās stilbu. Kad viņa ,,ražo“, kā viņa pati to apzīmē, tad viņas acis ir stingras un dedzīgi darbam pievērstas. Bet ja viņu uzrunā, un tā ar kādu sarunājas, viņa tūliņ smejas. Darbs viņai šķiet vienīgā nozare, kur vieta mierīga nopietnība. „Tam tā jābūt,“ viņa teica. Saduroties ar citām lietām, viņa ir vai nu dusmīga, vai laba, bet parasti gan laba. Tikai ar mani viņa vienmēr ir strupa un dažreiz pat dusmīga. Ka man gadījās klizma ar negudro lopiņu, tas viņai sagādāja lielu prieku. Ja viņa vien drīkstētu, tad labprāt trīs reizes dienā uztrieptu man to uz sviestmaizes un teiktu: „Te tā būs!“

Tā iedams viņš satika veco Dreijcri, kas nekad negāja pa plato ciema ceļu, bet ar visu dvēseli būdams saistīts pie lauksaimniecības, līdz savam pēdējām dzīves dienām gāja pa klusajām, zaļajām, zāļainajām takām, gar kuru malām aramā zemē viņam bij tuvu, un tās augļi viņa vecajām acīm saskatāmi. Svaigā jaunība palēnina soļus un gāja blakus apdomīgajam vecumam, klausīdamās, kā jau. bieži, labus padomus, ko pastiprināja piemēri no tēvu laikiem un paša piedzīvojumiem.

„Par visām lietām, Jēru! Cik vecs tu esi? Divdesmit četri? Tikai neprecēties, Jcrn! Nekādā gadījumā! Tas būtu pats muļķīgākais, ko tu tagad varētu izdarīt! Katram vecumam dzīvē ir sava īpaša muļķība, Jern. Tava būtu precēties^1. Es gaidīju līdz trīsdesmit un tad izvēlējos ar apdomu. Viņai pūra bij seši tūkstoši mārku, Jern; tais laikos tas bij ļoti daudz. Par mazāk kā piecdesmit

tiikslnšlnii lii li> nedrīksti darīt! Ņemies vel laiku, es lev saku,"

„ I ,is и pats par sevi saprotams," lolea Jērus, „ka es vel desmit «adu gaidīšu. Vltene vel ir vesela un spirgta un vel ilgi spēs visu pārraudzīt."

I ur kur ceļš nogriezās, viņš atvadījās no veea un gala žigli tālāk, domādams: „Vecais tomēr tapis truls; šodien es to sevišķi ievēroju____ Jauks, mīksts gaiss šo

dien. Ir gan jaukāki tā vienam iet un ļaut domam klīst šurp un turp — tāpat kā šorīt teļi skrēja, nekā iet blakus vecajam un klausīties dzīves gudrības. Nu jau es pats arī zinu, kas ir gudri. Neesmu dzīvojis bez domam no dienas dienā kā mani brāļi. Precēties? Tagad precēties? tīs piesargāšos. Pēc trīsdesmit!

Viņš novilka svārkus, pārlika tos pār roku, baltās krekla piedurknes spīdēja tāpat kā taisnajam dēlam, kas no lauka nākdams dzirdēja dziesmas un dej'as.

„Labi viņa izskatījās, sarkanajam ar solu dodama. Kā triju gadu žirgsi, kas izceļas uz pakaļkājām. Vakar viņa tik labi neizskatījās, viņai nebij tik spožas acis. Viņa uzkliedza Vītcnei un vēlāk teica: „Neņem ļaunā, Vī-ten^ es slikti gulēju," un smējās. Jocīgs kukainis: slikti gulēju? Ja visu dienu tā kustas, kā viņai tas jādara, tad jau jāguļ kā mietam; bet tā laikam šo maija dienu vaina. Labi tikai ka vīrieši paliek prātīgi, citādi katru pavasari pasaule izietu no eņģēm."

Savāds gaiss! Itkā to dzertu. Un tas garšo labi. Ir gan labi, ka esmu sveiks pārnācis no kara, ka esmu vēl jauns un lielajā saimniecībā varu parādīt, kas es par vīru. Vēlāk, kad gadi paies — un tie iet ātri — un kad es droši sēdēšu seglos, tad apņemšu glītu sievu ar naudu un dzelteniem matiem, ir jau arī bagātas meičas, kas ir tikpat jautras un svaigas un tāpat ķeras pie darba, un kam tāds pat varens augums. Vienmēr uzdīgst jaunas meičas, katru gadu, tikpat bieži kā jauna zāle. Dievs vien zin, kur tās visas gadās. Tai jau nav jābūt taisni šitai."

Viņš atkal apvilka svārkus un nonāca zem ciema liepām; pakurlais draudzes rakstvedis stāvēja savās namdurvīs, būdams sliktā omā. Jo šīs dienas laikā bij pieteikti ne mazāk kā seši dzimšanas gadījumi, un katrs pieteicējs bij sēdējis veselu stundu kancelejā ērtajā atzveltnes krēslā, bij runājis par notikumiem ciemā un pasaulē,

I hi I kaimiņu un pur skolotāju, un beidzot ari labu dulli Ii.iis p.ii sevi. Un draudzes rakstvedis klāt sēdēdams I>ij domājis: „Mans draugs, tu gan varētu darīt ko labāku, Ka vienmēr laist pasaulē jaunus bērnus un katru gadu mani apgrūtināt ar rakstīšanu. Tev vajadzētu iet un art.“

„01,“ viņš teica, „vajadzētu domāt, ka karš bus šo lietu ietekmējis'. Bet nekā. Taisni otrādi. Četri no mušu draudzes ir krituši karā. Kas tas ir? Šodien pieteiktas sešas kristības! Un Tapu Jensam, tam kam pie Le Man-sas sašāva roku, tur arī jau kautkas ir ceļā. Sai gadā nebūs vairāk kā piecdesmit mirušu, bet pāri par simtu dzimušu, Jern. Kur beigās ņems pārtiku? Vai tuto zini? Zeme lielāka netop, un katrai govij vajag sešu puru. Publikas jr pārāk daudz!... Nāc iekšā, Jcrn.“ Tā viņš runāja un acis blisinādams skaitīja zelta gabalus, ko Jcrns Ūls lika uz galda, apgrozīja katru gabalu, divreiz un rūpīgi šo posteni atzīmēja.

Jerns Uls, prātīgs lielu māju saimnieks un nodokļu maksātājs būdams, atzina par pilnīgi pareizām draudzes rakstveža domas un pārrunāja ar viņu visas šis lietas. „Kas iznāks, ja tauta tā vairosies?“_ Un beidzot viņš skali teica: „Vienkārši^—jāaizliedz.precēties priekš divdesmit-pieci gadiem." Šos vārdus izteicis, viņš devās prom, lepnā apziņā, ka ir vienās domās par tik svarīgām lietām ar tik prātīgu, piedzīvojušu, vecu vīru, kāds ir draudzes rakstvedis. Un atkal, viņam pa lauku ceļu ejot svārkus uz rokas nesot, spīdēja baltās kreklapiedurknes.

Pagalmā ienākdams, viņš redzēja kādu vīru sēžam uz baltā koka sola zem liepām^1 iesāņus no mājas durvīm, tas izskatījās kā algādzis svētdienas svārkos. Tas bij droši sešdesmit gadus vecs un plato seju tam apņēma pelēka pilnbārda, turklāt viņam ap pieri bij biezi,_ peleki mati, un kaut arī labsirdīgs būdams, tas izskatījās ka lauva ar sirmām krēpēm. Abas rokas viņš atbalstīja uz spieķa, jo bij ceļā noguris. Tarnu Lēna ar pamanāmi nopietnu seju stāvēja tam blakus, rādīja uz Jenu; Ulu un teica: „Tur nāk saimnieks/1

Saimnieka priekšā vecais uzcēlās, padeva roku, atkal apsēdās un sāka kā parasts runāt par apkārtni, laiku un lauku. Tarnu Lēna klusēdama atnesa Tcafijui, nosēdās' viņiem pretī un turpināja lāpīt franču kareivja meteli, ko Jems Uls bij pārvedis.

„Н.ч n л к и kādā lieta..." teica vecais. „Mana sieva mani neliek mierā. Tu taču kalpoji trešā ja jātnieku bata-reja, pie pulkveža Gleizera? Nu, tur laom bija arī Gcrts Doze, kas pēc dienesta kalpoja pie tevis? Vai ta nav? Nu redzi, tas ir mans dēls ... Tā — kas ir viņa māte ...“

,.Vii.iu ievainoja vienu no pirmajiem."

„Tagad māte mani neliek mierā: katru vakaru viņa prasa, kur viņš ievainots, un kā tas ir... un es domāju, vai tādam ilgi jāmokās. Viņa domā, ka deviņas dienas. Asinis ir jaunas un veselas, miršana gan ir diezgan grūta. Un vai viņš kaut ko teica."

„Teica gan."

Vecītis bij tapis mazu drusku mazāks un lielam, klusām acīm lūkojās pāri rokām smiltīs. „Ja tu man to izstāstītu, kā tas bij patiesībā. Stāsta, ka tu pēdējais esot pie viņa bijis. Tad es viņai vēlāk varu izstāstīt to, ko viņa var pārciest."

Tad Jems Uls apdomīgi stāstīja par Gerta Dozes ievainojumu, ilgām pēc dzimtenes un viņa nāvi, nekā nenoklusēdams.

Tarnu Lēna savā dzīvē nebij nekā vairāk redzējusi un dzirdējusi, kā tikai to, kas notika ciema robežās, viņa nebij arī interesējusies par citām lietām. iPie vārda „karš" — viņa savā priekšā bij redzējusi lielu, loti raibu un ugu-ņainu gleznu: augšā gaiši, apaļi mākoņi, apakšā degošas ēkas, pa starpām laužu pulki, kas skrien un jāj, kara vadonis ar goda zīmēm, urjavasi, ķiveru vicināšana, sardžu ugunis, „Lai Dievu visi līdz". Tā bij rakstītsi skolas lasāmā grāmatā. Par katra kareivja šausmīgajām vaimanām un mokām, kas brēca uz debesīm, viņa nebij nekā zinājusi. Seju sāpēs savilkusi, viņa klausījās. Bet viņas dvēseles dziļumos slepeni raustījās un smējās prieks: ka tu esi vesels pārnācis, Jern Ūl.

Vecais vairs nekā daudz neteica. Drīz viņš piecēlās un klusēdams aizgāja. Līdz alejas galam saimnieks viņu pavadīja. Šo godu viņš nevienam nebij parādījis, ne pirms, ne arī pēc tam. Ilgi viņš stāvēja tam pakal noskatīdamies, kā tas tur tik stīvi un simagi aizgāja īsta algādža gaitā. Četras stundas tam bij ko iet. Grūts ceļš un smags gals.

Nākot pa aleju atpakaļ viņu parņema atkal dienas līksmība. Caur zaļajām pavasarīgajām lapām, kas šūpojās,

viņš redzēja saules apspīdēto laukumu, aiz tā garo plašā miera dusošo māju: pelēkais, tumšais jumts garš un augsts, sarkanajā sienā spīdīgi logi zaļos rāmjos, pie durvīm plaši noaudzis īstais vīnogulājs^1, vīnogulājā priekšā baltais sols un galds, un uz baltā sola Tarnu Lēna, viņa turējās lepni un kareivīgi, būdama svaigā, pilnā jaunības ziedā.

Tad viņam iešāvās prātā kāds vārds, ko viņš kādreiz kara laikā bij lasījis avīzē, kas bij iemaldījusies baterijā. Tur kādā ziemsvētku rakstā bij bijusi runa par mieru, kas nāks un bij stāstīts par „Miera darbiem”. Šās cēlais vārds viņam toreiz bij paticis. Tagad miera pilnā, brīnumjaukā aina viņam to atgādināja. Un savā neveiklajā veidā, viņš kā katķismā jautāja un deva atbildes par to: „Miera darbi? Kas tas ir? Tic ir: aršana, sēšana, pļaušana, ēku celšana, precēšanās, bērnu audzināšana.

Lēna tur sēdēja galvu tik dziļi nodūrusi, itkā nespētu ne dziedāt, ne trijkāji ap galvu vicināt, ne arī tai acis varētu būt pārgalvība. Maija saule smējās, .rādīdama staru rokām uz noliekto galvu: „Paskaties, Jern Ul, ka mirdz, neķeries klāt, tās ir skaidras ugunis! Gaiss dusēja maija saules apkampienos, mīksts, patīkams un bezgribīgs, itkā priecādamies apguris.

Kad viņš gribēja paiet garām, viņa, uz augšu neskatīdamās, norādīja uz kādu zilu burtnīciņu, kas gulēja viņai blakus uz galda, un teica diezgan uzpūtīgā balsī: „Es gribu norēķināties par sviestu.”

Šāda norēķināšanās par sviestu viņai bij loti pretīga, jo tā bij neuzticības izrādīšana] bet tam tā bij jābūt. Vēl reiz viņa burnīciņu nicīgi pagrūda un pati izslējās drusku taisnāk. Jerns apsēdās pie viņas un pamatīgi pārrunāja atsevišķus skaitļus, ko viņa apzinīgi, spītēdamās, lai izrādītu savu pretīgumu norēķiniem, bij nekārtīgi uzrakstījusi, tā kā viņš dažus no tiem nevarēja salasīt. Bij vajadzīgs, ka viņa ar savu degošo galvu pārliecās grāmatai, ko tas turēja rokā. Tad viņa acis iegailejas un viņš sarauca pieri; neslēpdams, ka viņam bij pretīga šāda nezolīda spī-gulošana. Tad viņš sāka sīkmanīgi un pamatīgi saskaitīt, lai redzētu, vai summa saskan. Pusbalsī viņš nosauca dažus skaitļus, ar rādāmo pirkstu katru uzņemdams kā uz sekumiem. Viņa pa to laiku piemēroja kādu ielāpu, locīja pa labi un kreisi, aplūkodama lāpījumā aistetisko

ietekmi un turklāt dūca pa daļai labprātīgi, pa daļai dus-miKi. ka /.cīnos bite, kas kādu citu redz zieda biķeri sēdām Nepagāja ilgi, kad viņš uzmanīgi klausījās. Skaitļi tam juka. Viņš tapa īgns un piecēlās: ,,Hs kambarī rēķināšu tālāk." „Man tas šķiet gluži pareizi," viņa teica.

Vakarā, krēslai metoties, viņš lēniem soļiem gāja pa šķērseju apskatīdamies, vai ārā izlaistie kustoņi ir sveiki un veseli. Bet ne tā kā citās reizēs; kad viņš veselu pusstundu bij varējis nostāvēt pie saviem lopiņiem, pārdomādams viņu nākotni un pagātni, šoreiz viņš lūkojās tiem pāri gaisā un griezās atkal atpakaļ. Pagalmā nonācis, viņš apgriezās riņķī. Un nevienu cilvēku neredzēdams, viņš skaļi iesmējās:

Vakarā sāka līt. Jerns sēdējā savā kambarī pie vaļēja loga, kūpināja paīso pīpi un, kā parasti šajā stundā sēžot šai vietā pie lādes savā mazajā valstībā, tas jutās bezgala ērti. Šais stundās viņam radās omulības izjūta, kas tam bij ņo Tīšu puses. Parasti pēc labi padarītā darba šeit sēdēdams, viņš pēc paša plāniem cēla nākotni, iedalīdams savu dzīvi, kā bērns pārāk lielo ziemassvētku cepumu, kas pēc tā domām nekad nebūs galā, jo tik liels tas ir, bet šovakar viņš atkal reiz sāka filosofēt un sapņot: ka viņš esot pieredzējis pārāk maz saulainu dienu, un kas būtu darāms, lai izkļūtu no ēnas un aukstā vēja. Līdz šim esot bijis tā: no rūpēm — parādos, no grūtībām pie Gravclottēs — tikko uzartajā laukā, kur bij tik grūta iešana, un tā joprojām. Beidzot viņš_ domāja, ka arī viņam būtu drusku tiesības ieiet mīkstumā, maigumā un ērtībā.

Mājā valdīja nāves klusums. Laukā tecēja un čaloja lietus. No Ūbelēm skanēja maigas putnu balsīs. Krūmi maigi brieda un stiepās, zari pilēja, likās, ka ar katru skaidro, krītošo lodīti no zara uz zaru uz zemi slīdētu kāda niecīga, smalka, skaista būtne. Viņš lūkojās ārā un gaidīja un tam likās, ka dzird klusus smieklus un lapu atvēršanos. Pie loga bij raiba kustība un dzīvība: odi plivoja uz augšu un leju, zirnekļi devās ceļā, atrada biedrus un gāja katrs savā darbā.

Smiltnieccs paradība pagaja viņam garām, tāpat viņa priekšā izkāpa lepnie tēli, kas bij redzami uz bildes lāde. Viņš domāja, un savā priekšā lūkodamies, sāka domāt atkal par Tarnu Lēnu. Viņa sēdēja tam blakus uz baltā sola, liecās pār grāmatu» un viņš redzēja tās skaisto, balto

kaklu, zem gaišajiem, iesarkanajiem, sprogainajiem matiem. Viņš izrāvās no saviem sapņiem, saslejas taisnāki krēslā un teica lēni un svinīgi: „Miera darbi."

Te atvērās durvis., un Tarnu Lena ienaca, palikdama pie durvīm neziņā stāvam.

„Panāc šurp!“ viņš teica. _„Ko tu velies?". Viņš tā uztraucās, ka tik ar mokām varēja parunāt.

„Es gribēju paņemt atkal grāmatiņu. Es domāju, ka jūs vēl būtu ceļā pa šķērseju." Viņa meklēja grāmatiņu uz lādes.

Tad viņš to uzrunāja un teica: „Pēdējas dienas tev nav labs prāts. Vai tev kautkas kait?"

Galvu atpakaļ atmetusi viņa īsi teica: „Katrām kādreiz, kautkas kait, bet tas drīz atkal pāriet."

„Tu gan tagad priecājies, ka Vītcnci jagul pie Slimnieka, un tev pašai ir sava istaba?"

„Kādēļ? Man tas ir vienaldzīgi. Ja kādam ir laba sirdsapziņa, tad tas gul tikpat labi viens kā kopā ar otru,"

„Tad tev ir slikta sirdsapziņa; jo vakar vakarā, pa eju iedams, es dzirdēju, kā tu pa miegam kliedzi.”

„Var notikt... es. nebiju vesela?4

„Nieki... tu nebiji vesela? Mēnesis bij vainīgs, tas spīdēja tavā istabā."

„Bet es saku: varēja būt arī cits iemesls."

„Es saku, tas ir mēness dēl.“

Viņa to dusmīgi uzlūkoja: ,,ltkā jūs nu visu zinātu! Esi vispāri nekliedzu miegā, bet biju pilnīgi nomoda. Trīs teli bij izsprukuši wn lēkāja pa zāli. Mēness gaismā es tos skaidri redzēju. Tos es saucu."

Viņš smējās zobodamies: „Droši, ka tic bij meness teli." . .

„Ja? Es neticu, Jo šorīt es pati viņus atkaLievedu iekšā; un tad es redzēju, ka kūtsi durvis_bij vaļa. Man liekas, ka puisis šonakt būs bijis precībās. Tavas acis vienmēr lido un šaudās, tu bāz savu degunu visos niekos: es brīnos, ka tu to neesi redzējis."

„Vai tu mani uzrunā ar tu?"

„Tu. mani arī! Es esmu gandrīz tikpat liela ka tu, un nekāds grāfs tu jau arī neesi, un prāta man ari ir tikpat daudz kā tev." Viņa turēja galvu diezgan augsti, un kad tā rāva grāmatu no p'alodzes. itkā tā atrastos ugunī, viņš redzēja lieliskās dusmas viņas acīs.

..Sargies no mēness!" viņš teica, tev šonakt atkal būs jāgana teli."

Pretējā Radījuma

Viņš bij uzcēlies, bet tam nebija drosmes viņu aizskart. Bet viņi saskatījās, un tie izprata, ko tic gribēja. Viņa skats bij atkal tāds kā šorīt no rīta, pārgalvīgs un uzvaras apziņas pilns, itkā viņš gribētu sacīt: „Es noteikti zinu, kā izskaidrojamas šādas meiteņu dusmas." Bet vi-ņas acis runāja: „Es esmu pārāk lepna, lai tevi mīlētu. Ak, es tevi loti mīlu." Kavēdamās viņa iegāja kambara tumsas dziļumā, itkā gribēdama viņam dot laiku, vēl ko teikt vai viņai pieskarties. Bet viņš bij neveikls un apmulsis smējās.

Pienāca nakts.

Tā bij brīnišķa, mierīga nakts. Koki vēl pilēja, tā kā pil bērna asaras, kad tas vakarā gultā klusi raud, jo ir atstāts un baidās. Pie horieonta zibināja, itkā kad mate ienāk istabž ar sveci, palūkoties, vai bērni jau guļ. Bij jūtama vēja pūsma, kas līdzinājās mātes šūpļa dziesmai, ar ko tā iežūžina bērnu. Turklāt spīdēja gandrīz pilns mēness, vēl gan pavājš sejā, un pār visu debesi zvaigznes meta tūkstošiem zelta šķēpu uz zemi, tā kā visas būtnes uz tās paslēpās un viss bij kluss. Pat cilvēki, kas bij cceļā, runāja klusi savā starpā.

Jerns Uls bij apsēdies un atkal piecēlās: „Es vēl palūkošos uz mēnesi. Tas ir brīnum skaidrs."

Viņš paņēma steķus, ko pats bij pagatavojis un kas bij vīra augstumā, un tālskati no lādes. Bet vecās, kūkumainās caurules vietā bij stalta nakts caurule, ar trīs un puscollīgu objektīvu. Qimnazijas_ profesors, kas bij dzirdējis par jaunā zemnieka tieksmēm uz astronomiju, bij to kādā dienā apciemojis un apgādājis viņam šo tālskati. Tas bij pirmais uti vienīgais luksus, ko viņš sev bij atvēlējis.

Kad viņš, cik klusu spēdams, gāja pa vidējo eju, viņas istabas durvis vēl bij vaļā, un viņa uz sliekšņa iznākusi, atspiedās stenderē.

„Vai tu vēl nomodā?" viņš teica smagu sirdi.

Viņa sacīja: „Vēl jau nav vēls."

„Debesis ir tik skaidras: es vēl gribu palūkoties zvaigznēs. Ja tev tīk, vari nākt ljdz.“

Vispirlms viņa apstājās; bet tad viņš dzirdēja, ka tā viņam sekoja.

Trijkāji zālāja vidu nolicis, viņš teica: „Svētdien pusdienas laikā tev vajadzēja būt klāt, tad man tālskatī bij mēness un skaistas zvaigznes.**

„Ej nu, ko tu sak>! Pusdienas laikā? Vai tad zvaigznes ari dienā pie debesīm?**

„Protams, meiteni Kur gan citur?**

„Ak tā . . . to es nebūtu domājusi! Domāju, ka tās rīkojas kā naktssargi, nakti ceļā, dienu gultā.**

Jerns Ols spēcīgi purināja galvu: „Kādi nieki tev galvā! Vai tu tiešām tā domāji?“

„Domāju,“ viņa teica. „Tev mani nemaz nav tā jāuzlūko; osi tiešām tā domāju/*

Bet viņš tai tomēr neticēja. Viņas acu kaktiņos bij vienmēr kautkas šķelmīgs, arī tad, kad la bij nopietna.

Viņš meklēja gar debesīm, virzīja tālskati, paskatījās iekšā, nokārtoja to pareizi un teica klusinātā balsī: „Nu tagad skaties.**

Viņa izlikās neveikla, tā kā tas savu roku uzlika uz viņas pleca un jautāja: „Ko tu redzi?**

,,Ak,“ viņa teica. „Es redzu... es redzu... lielu lauku māju liesmās. Tai ir salmu jumts. Ak!... Viss deg. Jumts vienās liesmās. Dzirksteles lido tam pāri. Tā ir īsta veca Ditmāršas zemnieku māja... Nu — nē! Es nekad neticēju, ka arī uz zvaigznēm dzīvo zemnieki. Uz kuras zvaigznes tas. īsti ir?“

,,Nu,“ viņš teica. „Tas ir tik jauki! Nē, meiteni... vai nu tu neesi īsti gudra, vai liela šķelme.**

„Kas tad nu atkal?“ tā teica un izbrīnā viņu uzlūkoja. „Tev par daudz fantāzijas," viņš nopietni teica, ,,ta kaitē zinātnei... Ko tu vēl redzi?"

„Es redzu ... es redzu ... sāņus no mājas kādu planku, tā ir tumša; jo degošā māja ir aiz tās. Bet klonā, kur deg, es varu dziļi redzēt. Trīs, četri kūlīši jau nokrituši lejā un degdami gul uz grīdas. Ak, cik briesmīgi! Radi man citu māju, kas nedeg... Rādi man māju, zini, radi man tādu lauku setm kur ļaudis, pašreiz laiž teļus arā."

Viņš līksmi iesmējās._ „Tu blēdi," viņš_ teica, „tu labprāt ari savu trijkāji redzētu debesīs, vai ne? Tā — augstu pāri galvai!“_

„Tev vajadzēja dabūt ar to trijkāji! _ To dienu es tev nepiedošu, tu... un kā tu uz mani skatījies! To tu vari ticēt!"

Viņš vel nekad nevienam nebij atļāvis piedalīties savos vērojumos. Tagad viņš brīnījās un priecājās |>ar viņas izbrīnu un prieku. „To tu gan negaidīji, ko? Jā, vai tu redzi! Tā bij miglas zvaigzne, ko tu redzēji, viņu sauc Orions. Zini: tā ir zvaigzne, kas vēl ir šķidra."

Uzelpodama viņa teica: „Es varu gan saprast, ka tev tas dara prieku.11

Viņš pamāja ar galvu un tai sacīja: „Tādēļ, ka tu tik prātīgi runā, dabūsi redzēt arī mēnesi. Pagaidi drusku."

„Tu jau uzvedies tā, itkā spētu izdāvināt visu, kas tur augšā atrodas. 'Padod šurp to mēnesi!"

Viņš norīkoja un satvēra viņu pie rokas, itkā tā būtu nevarīgs bērns.

Tagad viņa brīnējās loti: „Kas tic tādi? Budži? Kā mūsu-kapara katlam! Taisni tā: kad tas spoži noberzts karājas virs pavārda un rītos uguns to apspīd."

„Budži ir kalni un lejas. Vai tu kreisajā malā redzi kalnu galotnes? No kreisās puses tos apgaismo lecošā saule, un pa labi krīt uz zemes viņu tumšā ēna.“

Samulsusi viņa purināja galvu, par to ko redzēja un par to, ko viņš stāstīja, pazaudēja ainu tālskatī, atstiepās atkal, skatījās neapbruņotām acīm uz augšu un teica: „Es jau to gan esmu skolā dzirdējusi, par attālumiem, kas rr daudz tūkstoš jūdžu, par lielumiem un tamlīdzīgas betas. Bet es nekad skolotājam Karstensenam neticēju. Viņš gan nemeloja. Bet man vienmēr bij jādomā, ka viņam tas iestāstīts. Bet tagad man liekas, ka tur būs bijusi arī dala taisnības^1."

„Tā!... Un tagad tu esi diezgan redzējusi un pietiekoši gudri izrunājusies. Ej iekšā. Tu sasaldēsies, un tad tu atkal sapņos redzēsi včl diez’ ko. Vai tu varēsi gulēt?"

„Mēģināšu."

Atkal viņš gribēja sniegties ar roku uz viņas pusi, bet cienība, ko viņš pret to sajuta, viņu atturēja. Viņš domāja, ka nedrīkstot viņu tā, pa ceļam, pakampt. „Taisies žigli, ka tiec," viņš teica.

Lēna aizgāja un viņš palika^VēJ reiz viņš ievirzīja tālskati uz Lielā lāča dīsteles vidējo zvaigzni, un vēlreiz uz mēnesi, viņš novēroja jūru ārējās līnijas, lai varētu papildināt mēness karti, ko bu iesācis. Laiks pagaja. Viņš bij iesilis, stāvēja zālāja vidu un rīkojas bez trokšņa ar savu

nl I,,III Hu atkul reiz atgrūda jauno dzīvību, kas pirms

......... . vii.i.nn blakus tik smagi bij elpojusi, viņš iebrauca

Hik.il vecajas sliedes, ka vecajam Dreijeram taču esot tais-ii11i.i „Nedari šo muļķību, Jern! . ..“ un tomēr: „Jauka vīna ii иii laba. Laimīgs būs tas vīrs, ap kura kaklu viņa 111 v is savas rokasi... Cik_ jaukām vajag būt viņas acīm, I,.iJ villa kādu vīrieti uzlūkos pilnā uzticībā."

Mājas pūces lidoja no koka uz koku, uzlūkodamas to, kas stāvēja naktī, ar atplēstām acīm, bez skropstu, Vismaz pieci eži sēdēja pie akmeņu kaudzes zem pliedera nn klusi urkšķēdami strīdējās un sapratās. No lauka at-plūda pazīstamās nakts balsis: te kaijas brēciens, te kāda govs lopa tāla maurošana. Kāda ķēde šķindēja pret pa-Kavu, un meža zosis laidās pāri pagalmam.

Visu to viņš dzirdēja; bet tas viss tam bij tik ierasts, ka viņš to dziļāki neizjuta. Bet pēkšņi, kad zosis kliedza virs viņa, viņam likās,, ka tas dzirdētu zemu virs jumta un tad pie mājas sienas kādas zoss kliedzienu un. vāju spārnu švīkoņu. Viņš paskatījās apkārt un domāja: Vai tad zosis šovakar laižas cauri dārzam?

Bet kad viņš paskatījās turp_, tad gaišajos mēness staros pie mājas stāvēja baits cilvēka stāvs>, vienu roku pār acīm un ar otru taustījās gar mūri, itkā gribēdams tikt mājā iekšā vietā, kur nebij durvju, un runāja uztrauktus, steidzīgus vārdus: „Teli ir dārzā: tev labāk jāuzmana!

Cēlies taču augšā, Jem, un palīdzi man!"

Ar trim gariem .soliem Jems Ūls bija pāri zaļajam un klusi sauca viņu vārdā: „Es jau esmu klāt... Te es stāvu... Es tas esmu... Tā! Tā! Tagad esi mierā... Es tas esmu... Cita neviena te nav."

Viņa bij apklususi un sāka ar rokas virsu berzet acis, kā bērns, kas izberž miegu no acīm, un tā žēlojās kā bērns. Viņš to apkampa un_ stāstīja tai par jaunu; kur viņa atrodas, veda viņu uz kūts durvju pusi un pulējas viņu nomierināt.

Redzi, te jau ir kūts durvis. Pa tām tu esi iznākusi, tu sapņotāja; pa_miegam tu esi izgājusi cauri visai kūtij. Vai tu meklēji meness teļus? Ak, tu muļķīte! .._ Та, tev te nebūs ilgi jākavējas. Drīz tu būsi sava istaba."

Beidzot, savu stāvokli skaidri izpratusi, viņa izbījās, aizklāja seju rokām un sāpīgi žēlojās: „Vai, vai, cik tas ir briesmīgi." Bet viņš to apmīļoja, noņēma tās rokas no se-

jas un sirsnīgi teica: „Nu nežēlojies vairs. Ka ir, tā ir labi.“ Tā viui uoniica līdz viņas istabas vaļējam durvīm.

Та gan bij bijusi savāda nakts; jo iietikvien puse teļu l)ij izlauzusies no aploka un no rīta patiesi atradās pagalma un dārzā: ari kalps šai nakti nebij nemaz mājā pārnācis. Rīta ausmā viņš nāca, savā nodaba svilpodams, pāri laukam. Redzēdams jauno saimnieku, kas lieliem soliem staigāja gar māju, acis nodūris, itkā kādas nozaudētas pēdas dzīdams, tas teica: „Man apnicis dzīvot vienjūgā. Ja līdz rudenim kādu kārtīgu atradīšu, tad precēšos."

Pēc brokastīm Jerns Uls uzvilka svētdienas svārkus un, tāpat kā vakar, aizgāja uz ciemu. Draudzes rakstvedim bij labāks gara stāvoklis kā vakar. Viņš neko sevišķu nebrīnējās. Būdams draudzes rakstvedis, dzimtsarakstu nodaļas ierēdnis un ugunsgrēku komisārs, viņš bij daudz raibu lietu piedzīvojis un zināja, ka neviens nav brīnišķīgāks un grūtāk izdibināms^1 kā māršas saimnieks. „Pareizi, 01!“ viņš teica. „Nav labi cilvēkam būt vienam, es tam darīšu palīgu. Marija, Magdalēna Tarna, vajenieka Jasperna Kornēlija Tarna meita no To-dumas. Te neviens cilvēks nesaka ,,valenieks“, Jern. Bet prūšu formulāros tā rakstīts. Un tā kā prūsis mūs atmodinājis no miega, tad tas mūs var likt ari pie darba. Un labi ir._ Deviņpadsmit gadu veca! Vēl jauna, Jern! Bet veci mēs topam paši no sevis.“

Atpakaļ cauri ābelu dārzam nākdams, viņš redzēja netālu no dārzu vārtiem uz akmens tilta guļam kādu meža zosi, kas vēl bij dzīva. Viņš to nonāvēja un paņēma līdz virtuvē, kur meita karstiem vaigiem stāvēja pavārda uguns priekšā. Viņš rādīja tai putnu teikdams: „Tā bij salauzusi spārnu un gulēja uz akmeņiem.“

Viņa uzmeta putnam kautru skatu un neteica nekā. ,,Nu,“ viņš samulsis teica. „Tagad es tikai gribētu zināt, ko tu par mani domā. Ko?“ Kad viņa nekā neatbildēja, tas piegāja drusku tuvāk. Tu taču vintnēr esi turējusies kā varonis, sevišķi ar mani. Pamet galvu atpakaļ un izbar mani krietni, pelnījis jau esmu.“

Bet viņa klusēja, tikai abas rokas viņa pielika deniņiem un lūkojās liesmās.

Maigi viņš vienu roku novilka no matiem, satvēra to un iegāja ar viņu cauri savienotājām durvīm, pa priekš-

II,пни priekšas mājā. Bez gribas viņa tam sekoja, acis noļimi i. vienu roku vienmēr vēl matos turēdama. Dzīvo-i пн.i istabā viņš noveda viņu pie lielā krēsla, kas stāvēja |iir loga, un iespieda viņu tur. ,,Tā,“ viņš mīksti teica, ir mēs esam vieni paši, Lēna. Vai tu esi bēdīgs, mazo meitēn, un loti dusmīgs? Vai tev vairs netīk jauki smie-i ies?“ Uz atzveltnes apsēdies, viņš sāka glaudīt viņas matus un vaigu, un viņas rokas, kas dusēja klēpī. Bet viņa to neuzlūkoja. „Te, šinī krēslā, tā Vitenc saka, māte esot sēdējusi dažu labu svētdienas pēcpusdienu. Te tagad ir tava vieta.“

Vēl vienmēr viņa neteica nekā.

„Es biju pie draudzes rakstveža. Lēna, un visu nokārtoju, un jūnijā būs kāzas... Vai tu vel nekā nesaki?"

Tad viņa aptvēra viņa rokas un klusi teica: „Tu domā, ka tad viss ir labi.“ Un seju rokām aizklājusi, viņa raudāja.

Viņš tad sāka to glāstīt un skukstīt: „Bērns, tikai neraudi vairs! Tu taču esi mana mazā, jaukā līgaviņa! Lsi atkal jautra!" Un savās bēdās viņš teica: „Es jau arī vairs nekad tā nedarīšu. Tikai smejies atkal." Beidzot vairs nevienu mīli nātno vārdu nezinādams, viņš to nosauca par „Rudgalvi". Tad viņai bij jāsmējas; jo tā sauca labāko govi, kas pašā priekša pirmā staveja kūtī. Tagad viņa pacēla galvu un viņu ilgi un nekustēdamās uzlūkoja.

Un tad viņu apņēma tāds siltums un maigums, kādu viņš domājās būt pelnījis.

XIX.

Tas bij laimīgs gads. Viņi bij lepni viens uz otru un dižo māju, ko viņi valdīja svinīgā nopietnībā.

Vecais Ūls nebij atguvis spēju valdīt savu ķermeni, bet no sava miegainā stāvokļa bij tiktālu atpūties, ka savas dienas vadīja atzveltnes krēslā sēdēdams. Ēdiens viņam garšoja, pīpe arī; valodu viņš bij atguvis tādā mērā, ka mājnieki varēja saprast viņa bļaustīšanos. Katru dienu jaunākais ienāca istabā un, šurpu turpu staigādams, un tēvu neuzlūkodams, stāstīja, kādi darbi dienā bij apdarīti. Tēvs klusēja. Bet kad dēls bij istabu atstājis; viņš visu, ko bij dzirdējis, sauca dumju un ačgārnu. Bet kad viņš visstiprāki runāja un lamājās, Vītene Gudrā sāka runāt par. viņa sievu: „Vienreiz saimniece teica“... vai: „Reiz neviena cita nebij mājās, tikai es un saimniece, tad viņa tapa omulīga un stāstīja"... vai: „Toreiz, kad vajadzēja nākt pasaulē mazājai Elzbei, kas tagad atmesta tam lempim liarro Heinseriam...“ Vai viņa slavēja arī Tarrm Lēnu un strādīgo, čaklo dzīvi mājās. Tad viņš apklusa un sēdēja acis aizvēris; mute bij savilkta vēl vairāk. Tie priecīgie, labvēlīgie smiekli, ar kādiem viņš bij agrāk smējies, tam bij galīgi pārgājuši.

Jaunais saimnieks jau sen bij atkal aizgājis pie darba, un strādādams rūpējās par rīta un parīta dienām, domādams vai tam lopus^1 pārdot tagad, vai vēlāk, un vai lielo procentu summu varēs sadabūt līdz 10. novembrim. Viņš bij loti laimīgs un lepns domādams par to, ka viņam, kaS bij tikai divdesmitčetrus gadus vecs, bij parādīta lielā uzticība un māja viņam atstāta, un ka tik krietna, ziedoša un jautra sieva strādāja līdz ar viņu. Bet viņš nedabūja izbaudīt savu laimi. Kā briedis, ko dzen; un kais ceļos nometies žigli dzer pie ūdens straumes, un tikai pa pusei atveldzējies lēc atkal kājās, dzirdēdams mednieku un suņu tuvošanos.

Jaunā sieva nebēdājās. Bet viņa „centās", no agra rī-

I . Ii.l/ vd;ii naktij. Darbi viņai šķīrās. Ne Krasi viņa ne-l/ilrva nevietā. Uz kāzām Tīss viņai bij iedāvinājis da-/II'. metrus pelēka auduma. No tā viņa pati sev bij pagatavojusi divas^1 vienkāršas kleitas — platām piedurknēm, К11 pie elkoņa varēja uzpogāt. Šai uzvalkā viņa strādāja, biidama vienmēr vesela, vienmer modrā, vienmēr vai-i.ik atplaukdama, rokas bruņas un parasti līdz elkonim k.nkus, un turklāt viņa dudināja.

Tagad viņa bij virtuvē. „Grieta,“ viņa teica, „kusties žigli! Jo žiglāk tu rokas kustināsi, jo ātrāk dabūsi vīru.“

„Tas tik kautkas ir!“

„Ja viņš ir labsi."

„Vai tad ir arī labi?“

„Meiten, vai tu manu vīru gribi nosmādēt?"

„Ja! Saimnieks!"

„Klusu! Tu domā, ka es gribu par savu viru kaulēties? Pielūko, ka kādu dabū: es tev saku, tā ir māksla... Man jāiet pie teļiem."

Tad viņa bij stallī pie jaunākā teļa. „Tevi tūlīt atšķīruši no mātes, mazo rudgalvīti. Sūc... citādi tev uzdošu. Es esmu tava pamāte... Tā ... Nu jau iet labi. Vai tev diezgan? Tad liecies un guli! Vai lai tev padziedu? Es zinu pietiekoši daudz šūpļa dziesmu tam laikam, kad man tās vajadzēs. Neskaties tik muļķīgi manī, rudgalvīt, man nav vaļas. Ja, saimnieks ar savam garajām kājām te cilpo garām, tad pasaki viņam, ka tas ir šķelmis. Kad tu būsi paaudzies, tad ielidosi ar viņu grāvi, tāpat kā tavs Drālis pagājušā gadā. Viņš to arī manis del ir nopelnījis. Par ko viņš mani padarījis?"

Strādnieka trīs mazie bērni atnāca pie viņas, kad tā stāvēja pie veļas tovera un sāka pilnā uzticībā ar viņu tērzēt. Kādu brīdi viņi tā sarunājās; tad bērni sāka ausīties. Viņi bij sadzirdējuši klusu čiepstēšanu.

„Paklau, kaimiņien, kas tur čiepst?"

„Klausāties!"

„Kaimiņien, kur pīkst?"

„Klausāties!"

„Paklau, kaimļņicn, pie tevis, čiepst, tavas krūtīs." Viņa notupās zemē bērnu priekšā, attaisīja apģērbu uz krūtīm un parādīja mazu cālīti, ko viņa bija pa pusei nosalušu atradusi un sildīja starp savām krūtīm. Tas skāņi čiepstēja, kad viņa to ar vilnas lakatiņu nolika zemē.

Bcrni brinčjās, bet Tarnu Lēna smiedamās teica: „Pasakiet savai mātei: „Māt, kaimiņienei čiepst! “

'l a ir parastais teiciens, ja jauna sieva ir cerībās.

Pļaujas laika beigās ciemā atnāca kuļmašīna. Tur bij kaila mantkārīga saimniece, kas domādama, ka izdevusi pa i daudz naudas par zīda kleitu, un mēģināja zaudējumu ietaupīt pie trīsdesmit mašīnas strādniekiem. Bez tam viņai bij atlicis pods vecu tauku. Tā tad viņa izcepa pladi-ņas, sīkstas un cietas, sliktos taukots. Ļaudis tas apostīja, iekoda, piecēlās no soliem, pienagloja visas septiņdesmit divas pladiņas pie vaļējām šķūņa durvīm, aplika valgus smagajai mašīnai un skāņi dziedādami izvilka to no sētas. Mašīnas vadītājs bij ceļā jaunu darbu meklēdams, labi zinādams, ka grūti to atradīs: kāds saimnieks, kam sieva taupīgi vārīja, gribēja nosist cenu; cits atkal domājās gudrs esam, ja vēl atstās graudus vārpās. Bet par visām lietām pretojās sievas: ,,Ēs jau uz vienu svilpienu nevaru paēdināt trīsdesmit vīru vairāk? Pēc divi stundām ir pusdiena.1*

Savās bēdās vadītājs atskrēja pie Jerna Ola. Tas izdrāzās virtuvē .„Tarnu Lēna, ko tu saki?**

„Vai tev tas pa prātam?**

„Pat ļoti. Ar pieci pajūgiem es vedīšu pupas no lauka tieši pie mašīnas.**

Viņa ātri apgriezās apkārt, palūkodamās cauri virtuvei uz pagraba pusi: „Lai viņi nāk! T ikai tiem būs jāēd stundu vēlāk.**

Pēc pusstundas mašīna rūca un dūca. Kūļi lidoja un smagie, melnie graudi šņāca maisos.

Bēdāšanās un zūdīšanās nebij viņas dabā. Viņa dzīvoja dienā kā bērns. Tādēļ jan arī viņa tam bij tā patikusi, ka šai svarīgajā punktā bij pavisam citāda kā viņš. Viņa dzīvoja kā putns bez rūpēm. Skatāties uz putniem gaisā! Tie nesēj. Un tie tomēr ir paēduši. Viņa neprasīja sev nekā, viņas dēļ nebij izdevumu. Tā vajagot iet labi, tā viņa domāja. Viņai likās, ka uzticīgi strādādama, viņa varēšot labumu piespiest.

Kādreiz rudenī, viņa tomēr ievēroja, ka vīram laikam bij rūpes. Viņš nāca no ciema pāri pagalmam, un pa durvju lodziņu viņa pamanīja, ka viņš smagās pārdomās apstājas. Viņa izgāja pie tā ārā un teica: „Vai tev daudz rūpju, Jern? Nāc, apsēdies drusku pie manis te uz sola.**

„Es labprāt nemīlu sēdēt. Tas izskatās pardaudz diženi, itkā gribētu lai ļaudis skatās šurp: „Skatāties, tur sež saimnieks un viņa sieva.44

„Tu esi saimnieks, un es tava sieva. Brīnišķa karta. Trīspadsmit gadu meitene būdama, es vēl basām kājām skraidīja pa viršāja smiltīm un mana tēva mājās dibens-siena bij no torfas.44 Viņa atbalstīja roku uz apaļā galda, ielika vaigu atspiestajā rokā un prātodama viņu uzlūkoja: „Bet tur jau ir kļūda. Tev vajadzēja bagātu sievu, tad tev nebūtu rūpju, tu nabaga Jern Ul.“

Viņš neteica nekā.

Tad viņa klusāki turpināja: strādāt es gribu un varu un smieties es arī varu. Un ja tas Initu tikai dienišķas maizes un apģērba dēļ, tad es gribētu ar savam rokām uzturēt un ģērbt tevi un vairāk bērnu. Bet te prasa vairāk. Lai es rokas kustinādama radītu sudrabu un dziedādama zcltu.“

„Esi nu mierā,“ viņš mierināja. „Gan es procentes sadabūšu. Abi divgadēje gan būs jāpārdod, es labprāt tos vēl kādu gadu būtu paturējis.14

Viņai jau atkal nāca smiekli. „Velak tik nepārskaties un nepārdod pats savus bērnus.44

„Ko tas maksās?44

„Ak, tu nabaga Jern Ol! Ko tas maksas? Nebūs daudz. Es atgulšos Vītenes istabā, tad Vītenei četri, pieci dienas būs jāgādā par divi slimiem. Tad es atkal celšos augšā un darīšu savu darbu.44

Jau no bērnības viņš bij pieradis prātot viens pats, tā viņš bij izveidojies par cilvēku, kāda ir māja ar augstu mūri visapkārt. Jaunā sieva smējās, dziedāja, strādāja un mīlēja, bet tika ar to tikai līdz viņa dveseles vārtiem. Dažreiz viņa pieklaudzināja, viņš to iekšā nelaidā. Viņa tam bija pardaudz laba, mīļa un līksma. Ko viņa redzetu viņa tumšajā, rūpju pilnajā dvēsele?

Ja viņa būtu sasniegusi lielāku vecumu un Ulos pieredzējusi bezrūpīgākas dienas, tad viņa būtu izveidojusies par vienu no tām saimniecēm, kādas šur tur irmūsu zemē sastopamas, kas labā garastāvoklī būdamas, ātriem vārdiem un čaklām rokām, diezgan enerģiskas un mazliet patuklas būdamas, ir saimniecības līksmais un īstais viduspunkts. Bet tagad viņa vēl bij pardaudz jauna, lai drīkstētu izrādīt visu savu dabu, un pardaudz viuu vēl spieda viņas nabadzīgā bērnība, l.tl la spētu būt pašapzinīga, liet itku viuu zinātu, ka tai nav daudz laika, viņa meta mīlestības un prieka pilnību 11/ visiem, kas dzīvoja viņas tuvumā.

Vakaros, kad viņa bij viena ar to, tā. bij viņas līksme. Vipa dusēja Jema rokās un jautāja vienmēr vienu un to pašu: „Šodien bij jauki, vai nē?“

,,Bij.“

„Visa vēja sausa. Tev an?“

„Ko? Man... sausa?“

„Ak... es domāju, vai tu ari daudz esi paveicis?"

„Ja----pupu lauks aparts."

„Kas tad bēdas! Vai zini, kas mani kaitina?"

„Ja, zinu."

„Tas, ka es laužu dēl nedrīkstu dziedāt. Toreiz, kad es vēl biju jauna meitene, es dziedāju visu dienu; nevienam gar to nebīj daļas, arī tev ne, lai gan tu vienmēr degunu izcēlis gāji man garām. Bet tagad man jāsaņeimas. Es nedrīkstu arī visu teikt, kas man ienāk prātā. Tas ir gandrīz vēl ļaunāk."

„Tu visu dienu dungoji,"

„Bet nedziedāju... Nu?.. Saki ko tad!"

„Nu tad sāc! Bet ne tik skali!"

Tad viņa klusā balsī dziedāja dažādas vecas un jaunas meldijas, visvairāk vecas tautas dziesmas. Pa starpām viņa paslēpa savu galvu viņa pleca un rokas stilba starpā un smējās: „To ļaudīm vajadzētu dabūt zināt." Galvu rokās atbalstījusi, viņa pārliekusies atgulās, virknēja savas jocīgās un raibās iedomas vienu pie otras un rotājās ar tām viņa priekšā, kā māte ar raibu ķēdi virs gulošā bērna.

No' rīta viņa vēl bij gādājusi par laudītn un kādu jaundzimušā teļu pirmo reiz padzirdījusi ar pienu. Viņai bij sevišķās dāvanas un viņa mīlēja palīdzēt kuslajiem mazuļiem. Tad, nemierīgā steigā un trīcošām rokām viņa vēl uzlika ūdeni uz uguns. Tad viņa iegāja pie Vītenes: „Jaunajai sarkanraibajai atskrēja skaists teliņš, un tagad man vajag...“ viņa gribēja smieties, bet nespeja.

Vītene Gudrā jau stāvēja viņai blakus un aplika rokas viņai apkārt.

.. I и i'si neprātīga," viņa teica. „Nac, atgulies. Tava .'IHilda ir nākusi."

* *

*

Tas bij sīks, bet spēcīgs puisēns. Kaut arī bij noticis, ka teikts: „Ar sāpēm tev būs bērnus dzemdēt," un ka viņa pati pašai par lielu brīnumu! gulēja piekususi un gurdena: otrā dienā viņa tomēr mazājām jau dudināja pirmo šūpļa dziesmiņu; un kaut arī Vītcne brīdināja un sen pieprasīja, lai Jerns saka kādu vārdu, viņa tomēr jau sestajā dienā uzcēlās. Visu dienu viņa viena pati -apkopa savu bērnu, izgāja pat virtuvē un ienesa ūdeni, ko nomazgāt bērnu, un klusi dziedāja, būdama lepnāka un laimīgāka, kā kāda ķēniņiene jebkad bijusi._Jerns Ols lāva tamno-tikt. Viņš bij lepns, ka tam tik spēcīga sieva: ne tik gleva, kā tās citas." Jerns Ols bij par jaunu un par dumju.

Virtuvē gan bij bijis cauivējš. Bij vēlīna ziema martā, kad vēji ir mitri un auksti un gaisā ir tik daudz mitruma un tik maz saules, itkā pavasaris nemaz nevarētu nākt. Tai pašā vakarā viņa jau degošiem, sarkaniem vaigiem un bez intereses gulēja gultā un naktī viņa murgoja. Viņa, kas nevienu nebij apvainojusi, viņa, laipna, savos murgos gāja pie visiem mājniekiem, arī pie mazā kalpiņa, pie visiem kaimiņiem, un lūdza, lai viņai piedod:. „Ja es tev esmu ko pāri darījusi..

Itkā viņas bailēs nomāktā, ceļojošā dvesele tos butu atsaukusi, ieradās uzticamākie draugi. Pēkšņi istabas durvīs stāvēja Tīss Tīsens. Slapjais marta vējš vel vairāk bij savilcis viņa krunkaino seju. Viņš teica, ka Līzbete to esot pierunājusi, ar viņu kopā atstāt Hamiburgu un pirmās saulainās dienas piedzīvot Hezhofā. Viņš piegāja pie gultas, bet tūlīt atkāpās, trīcēdams pie visām, miesām — tā viņš sabījās — un priekšnamā izgājis, bez miera soļoja šurp un turp, berzēja rokas un kratīja galvu.

No rīta ieradās kāda jauna, gaiša būtne. Viņa piegāja klāt Jernam Ulam, kas bez padoma stavejapie gultas, pasniedza viņam roku un līdzcietīgi viņu uzlūkoja,

„Klausies Lēna," viņš teica, „tā ir Junkeru Līzbete, ar viņu es bērnībā rotaļājos. Es tev par to stāstīju."

Bet Tarnu Lēna palika bez līdzdalības. Kad Vītene viņai pasniedza hcriui, viņa to uzlūkoja Ilgu, klusu skatu. Pēc tiltu uiatc un herns vairs neredzējās.

I‘rrt vakaru karstums cēlās. Viņu sasedza visam sc «am. Viņi staigāja šurp un turp pa istabu. izgāju virtuvi' tin atkal atgriezās. Junkeru Līzbete asaru pilnam ucini slavēja pie loga un nekustīgi lūkojās ārā tumsa. 1 īss l'i-sens stāvēja virtuvē pie pavārda un ar ogļu knaiblēm bakstīja torfa liesmas. Ārsts ieradās trešo reizi un drīz atkal aizbrauca. Kad kučieris, kas viņu pazina, paskatijas uz viņu, tas redzēja viņa spožās, rūpju pilnās acis. Ieradās ari mācītājs un runāja ar Jernu Ūlu; viņš būtu tikpat labi varējis runāt ar ozola stabu priekšnamā. Tā bij gara, drausmīga nakts, nakts bez padoma, vaimanu pilna nakts.

Uz rīta pusi viņa atkal nomierinājās, bet bij līdz nāvei nogurusi uin runāja ar mokām. Lai viņš pasakot tēv-vām, ka viņa to esot mīlējusi.11

Jerns karsti ieraudājās: „Tas tev nav teicis neviena laba vārda, tu nabaga meitene!“

Viņa mēģināja smaidīt.

„Tev nav ticis nekas cits, kā tikai pūles un darbs," viņš teica.

Tad grūtu mēlī viņa tam izskaidroja, ka esot bijusi loti laimīga. Viņš pieliecās tai tuvu klāt. Viņa mēģināja noglāstīt viņa roku. Par citiem viņa neinteresējās; arī savu bērnu tā bij aizmirsusi.

Pēcpusdienā, kad karstums atkal cēlās, viņš tai stāstīja, ka atvestas abas jaunās govis. Tad viņa_ gribēja lopiņus redzēt. Viņa to lūdza. Viņa laikam gribēja radīt iespaidu, itkā viņai vēl būtu interese un tā viņu mierināt, bet karstuma murgos viņa apjuka un izteica šo vēlēšanos.

Kalps un lielā kalpone drošu roku izveda abas smagās govis cauri istabai; viņa paskatījās un smaidīja.

Vēlā pēcpusdienā karstums no jauna trakoja pa viņas ķermeni, un viņa cīnījās, kamēr uznāca nakts: tad viņas spēki bij galā. Nakti ieradās ārsts. Viņa ratu lukturi plīvoja vējā, kas_bij auksts kā ledus. Slimo redzējis, viņš pasauca Jernu Ulu pie malas un teica, ka neesot vairs nekādu cerību. Ja vēl kas būtu kārtojams ...

Jerns^1 UIs aizgāja atpakaļ pie gultas, kur viņš jau stāvēja sešpadsmit stundu. Ja, kautkas bij vēl kārtojams. Kautkas. Viņš noliecās pie viņas, un neveikliem vārdiem runādams, viņš teica, cik mīļa tā viņam bijusi.

\ И.1.1 mēģināja viņu uzlūkot. Tam vajadzēja but il >*.iiii, i/.brina pilnam skatam. Jo viņa pirmo reiz ielūkojas viņa dvcselē. Bet acu vāki bij pardaudz smagi.

Ap pusnakti viņa bij vairāk pie samaņas. Viņa teica dažus vārdus, no kuriem varējanoprast, ka viņa esot sava bērnībā Todumas silā. Varēja sadzirdēt itka kautko tādu: „Tev basas kājas" ... un: „Tur ir čūskas" ^ un: „Te ir dažas skaistas, zilas" ... Sākumā pie viņas vel bij viņas skolas biedri no Todumas skolas. Viņi gaja no krūma pie krūma. Bezgalīgs jzplētās sils. Tad pārējiem vairs nebij dūšas un tie gribēja griezties atpakaļ. ,,Ja,“ viņa teica, „tad jau man jāiet vienai?" Tad viņa visiem sniedza roku. Un kad viņa gāja no viena pie otra, tad tie vairs nebij skolnieki, bet tur stāvēja vecais skolotājs Karstensens, un viņa skaistās, tumšās acis spīdēja tāpat, kā tais reizēs reliģijas stundās, kad tas Lutera kat-kismi pie malas nobīdījis brīvi runāja par Pestītāja uzticību un drošsirdību. Viņš glaudīja tai pieri, kas bij saulē sakarsusi, un teica: „Tagad, ej pareizi, ka neaizej garām Ciliem." Un tur stāvēja Jerns Uls un sniedza viņai roku atvadām, skūpstīja viņu un raudāja, un viņa nespēja aptvert, kādēļ lielais, varenais, stiprais vīrs tik bērnišķīgi varēja raudāt. Skaidri viņa to dzirdēja. Un Vītene Gudra arī tur bija, viņa staigāja ar kādu bērnu, kas tikko bij sācis iet, pa dārzu. Un tur vēl bij daudz citu un tie raudāja. Skaidri viņa dzirdēja rūktos šņūksticnus sev visapkārt. Tad viņa aizgriezās un gāja prom no šiem cilvēkiem, viena pati pāri viršājam arvienu tālāk. Bij vientuļi, паса tumsa un viņa baidījās. Bet kad viņa gāja tālāk, tapa atkal gaišāks, itkā tumšs mākonis, kas pārklājis to debess pusi, kur atradās saule, pavirzītos uz malu. Un pamazam, gaismai augot, viņai radās atkal sabiedrība. No abām pusēm nāca atsevišķi stāvi, nemanāmi, itkā negribēdami viņu sabaidīt, un gāja slīpi un bez trokšņa no muguras puses viņai pakaļ. Viņi bij līdzīgi cilvēkiem; bet viņu acis bij daudz skaidrākas, un viņu gaita tāda, itkā tiem nekad nebūtu bijušas rūpes, un drānas — kā no balta zīda. Beidzot t'ie viņai pienāca tik tuvu um to bij tik daudz — ka viņa bij ielenkta no visām pusēm un tie bij ļoti laipni pret viņu. Tad viņa gribēja smieties. Bet tie teica, ka to viņa vēl nedrīkstot. Ceļš gāja kalnā; priekšā bij kā gaisma vai dziedāšana. Viņai pretī nāca maigums un spēks.

Daudzu roku satverta un uz priekšu vadīta, viņa nonāca kādas nopietnas, svētas būtnes priekšā, tā noliecās uz priekšu un viņu laipni uzlūkoja. Tad viņa izstiepa roku, un pēkšņi viņai rokā bij liels pušķis liesmojošu, sarkanu puķu, tās viņa tam sniedza teikdama: „Tas ir viss, kas man pieder. Es' tevi lūdzu, atjauj man palikt pie tevis. Ls esmu ļoti nogurusi. Vēlāk es strādāšu, cik spēdama. Ja tu to gribētu dzirdēt, es labprāt turklāt dziedātu."

Kad ciemā tika zināms, ka Tarnu. Lena radībās mirusi, tad no mājas uz māju zem liepām izcēlās liela sieviešu skraidelēšanā un iesākās liela sērošanās. Visā Sankt Mariendonnā nebij nevienas mājas, kurā logs pa labi no durvīm nebūtu aizklāts ar baltu palagu. Plat vecais Rinkmaņu; Jochcns. kas vienmēr darīja otrādi, kā citi, kas bij tik ietiepīgs, ka kādai mājai degot vienmēr dzēsa savu stūri un rūca, ja kāds cits arī tur gribēja dzēst: ari tas savu zilo galdnieka priekšautu paņēmis, tā kā tam citā nekā nebija pie rokas, aizklāja savas mazās' darbnīcas logu, kas bij vistuvāk namdurvīm, un visu dienu strādāja pustumsā. Un viņš pat nedabūja taisīt zārku.

* *

♦

Ceturtajā dienā no kapiem pārnācis, Jerns Ūls ieraudzīja puišus un meitas kopā stāvām; viņš tos aizsūtīja pie darba. Vidus ejā viņš apstājās un klausījās. Bieži viņš te bij stāvējis un klausījies, no kuras telpas atskanēja trallināšana un vieglie, drošie soļi, vai tā bij istabā vai virtuvē. Tur aizkrāsnē sēdēja viņa tēvs, turēja trīcošajā rokā izdzisušo pīpi_un bārās, ka Vītene par viņu negādāja, un Vītene stāvēja pie gultas, pārliekusies pār bērnu. Un istabā bij nekārtība.

XX.

Šai zemē ir saimniecības, kas ir mirušas. Sīkstulība vai pārmērīgi parādi, kāds .zināms kauns vai ļauna sirdsapziņa, vai ilgstoša, nedziedināma 'slimība ir nokāvusi visu dzīvību, kas mājā bijusi, un izslēdz ārpusē to, kas no āra grib tikt iekšā. Zeme griežas, kultūra iet uz priekšu, tikumi un ierašas mainās, tauta karo, tautas saimnieciskie apstākļi uzlabojas un atkal pasliktinājās: ne

kustas tikai mājas vientuļajā laukā zem augstajiem, tum-šājiem kokiem: un aiz biezājiem krūmiem.

Tās stāv kā nagla, mitrajā sienā un rūs. Kalpone kambarī un puika stallī aizmirzdamies iesmejas, iesit sev pa muti un apklust.

Beidzot, kādu dienu, no pagalma iznes zārku, vai piebrauc kādi slēgti rati un, spaidu kārtā vai arī brīvprātīgi, tajos iekāpj aptumšotais un pazūd uz sava mūža atlikušajām dienām ārprātīgo nama; vai daži veci ļautiņi, vīrs vai sieva, brālis un māsa, neuzticīgām, skaudrām acīm dodas no netīrajām, sasmakušajām istabām un no sakritušās sētas vecuma maizē, un nakts viņus baida, jo nemiera un baiļu dēļ tie nevar gulēt, un dienā viņi baidās, domādami ka var atnākt viņu bērni, kas tiem [iekas esam zagļi, un no kuriem tie bailīgi slēpj savus vērtspapīrus. Bet mājas nāk citās rokās. Logus un durvis atrauj vaļā. Istabās dzied krāsotāji un galdnieki. Drīz tur smejas jaunā saimniece. Drīz vien pa pagalmu klupdami skrien saulītē bērni gaišiem matiem.

Bij drūms novembris. Jau dienām slapjš rietenis pūta papelēs, tā kā tās šņāca un līgojās kā smagi viļņi. Tad kādu vakaru mājās, ieradās abi brāļi no Hamburgas.

Viņi izlikās, itkā tie gribētu tikai paskatīties, kā klājas slimajam Ievām un kas notiek tēvu mnjus. liet 'tēvs pagrieza «alvu uz sienas pusi. Kad tie bij aizgājuši ārā, viņš l)aras ,ka tagadējie Uli nekur nederot, itka viņš būtu bijis vienīgais krietnais Ūls. Vairāk tie ari par vii.ni nelikās zinis, platiem soliem staigāja pa māju un kūtīm, dažu ko slavēdami, bet vairāk nopeldami un stāstīja par siena un salmu veikalu, kas tiem piederot un par kādu lielu, smago ormaņu kantori. Tai pašā vakarā viņi aizgāja uz krogu, paņēmuši no Jerna divdesmit markas, jo tiem „trūka zelta naudas". Veļu naktī tie pārnāca mājās.

Šai naktī Jerns Uls neaizmiga, viņš gulēja uz muguras, skatījās vaļējām acīm uz augšu un prātoja. Viņš zināja, ka viņu nauda bij galā un ka tie gribēja naudu no viņa. Viņš bij ievērojis, ka viņu svārki bij traipaini un noskrandojuši uz krūtīm. Karstums viņam kāpa vaigos, domājot par to, ka Olu bērni tādi sēdēja krogū.

Nākošajā priekšpusdienā viņi itkā nejauši pieminēja: „Klausies, mēs gribam ņemt drusku naudas no īRappu Friča. Viņš mums to piedāvāja. Hamburgā kapitāls ir viss: vai savs, vai svešs; tas ir viena alga. Tādēļ mēs gribam ņemt. Bet tā kā mēs visi esam mirstami cilvēki, tad tu vari parakstīt parādu zīmi,“

„Jā ... jā,“ teica Jerns Uls, „To es varu gan ... protams, es jau gan diezgan dziļi esmu parādos un nederu par galvinieku."

„Tas jau arī ir tikai formas dēl," teica Heinrichs. Tas bij tas tonis, uz kuru jaunākais nezināja ko atbildēt.

Pēcpusdienā šo lietu nokārtoja. Tai pašā vakarā Ansis atkal aizbrauca, lai ar dabūto samaksātu viltotu vekseli, kura dēl viņu taisījās sūdzēt. Bet Heinrichs palika. Viņš žēlojās par reimantismu stīvajā kājā un teica, ka cerot uzlaboties māršas mīkstajā, mitrajā gaisā. Viņš dauzījās pa apkārtnes krogiem un nopirka sev uz brāļa rēķina jaunu apģērbu.

Kādu vakaru, ap ziemas svētkiem, viņš krēslā ienāca kambarī, kad Jerns viens pats tur sēdēja: viņš gribot dabūt desmit mārku. Mierīgi Jerns tarn teica, ka viņš tam nekā nedošot. Tad Heinricha acis sāka zibsnīt: naudu viņš tāpat zaudēšot; jo viņš jau no Rappa esot paņēmis trīs simti mārku uz brāļa vārda. Vēl Jerns Uls palika mierīgs, lai gan viņa balss trīcēja: nekad viņš tam nekā vairs nedošot; viņam nauda esot vajadzīga tikai tādēļ, lai

it Inu in", kaunu vazātu no krogus un krogu: Tad rupjības imi ļimušais cilvēks iekliedzās un pacēla roku pret savu in all. I ad arī Jernam asinis sāka Vārīties; acis meta ugu-• iii'.: viņš metās virsu piedzērušajam, stipri viņu saspieda nu Izmeta pa durvīm.

No tā laika kHbais mājā uzvedās mierīgi. Viņš lika lai kalpones, vai bērni, kas gāja garām, tam atnes ķimeli imi ar kaimiņu, kas bij lempis, sēdēja savā kambarī, un piedzēries metās gultā izgulēt reibumu. Rdienu reizās viņš ieradās reti. Likas, ka viņš apmierināja izsalkumu ar degvīnu.

Jerns to pacieta klusēdams, drūmiii, noslēgtu seju. Vecais Dreijers .viņam bij teicis: „Neizlaid viņu no acīm, Jern! Fricim Rappam nav labi nodomi ar tevi, tādēļ, ka tu negribi maksāt! Heinricha parādus. Viņi teikuši: četrpadsmit dienu no vietas tie to barošot ar sīvo.“

Kad dzērājs gribēja iziet, Jerns nostājās tam pretī un īsi un cieti noteica: „Tu paHksi tepat.“_

Bet kādā pavasara dienā, viņš tomēr bij aizgājis. Tad viņš veselu gadu klaiņoja pa apkārtni,strādāja tikai, lai tam pietiktu ko dzert, lamāja tēvu un brāli un dažreiz ar saviem krogus brāļiem gar māju iedams kliedza un lielījās. _ _.•••.

Vecais Uls pavasarī kādu dienu bij uzcelies^ no atzveltnes krēsla un uz nūjas atspiedies sācis ar pfrlem staigāt. Drīz vien viņš, pret sienu atspiedies,. stāvēja un skatījās pāri uz ceļu. Vēlāk vecais, smagais vīrs, rokas dziļi kabatās sabāzis, gāja pliku galvu un nekārtīgiem, sirmiem matiem un smagiem soliem ap māju un petījaLvai pa kluso ceļu kāds nenāks, kam viņš varētu lamādamies žēloties, cik ļoti „Klauss Ols un viņa bērni“ nolaiž un nodzīvo māju. Viņu bij pārņēmusi_parliecība, ka viņš esot tas Heinrichs Ūls, kas dibinājis setuun cēlis ģimeni godā. Reiz gadījās, ka vecaistur stāvēja, kad klibais gāja pa ceļu: tad sākās rupja bāršanās vienā un otrā pusē, tā kā Jerns nespēja apslēpt savu dvēseles kaunu kalpam, kas tam nāca pretī ejā uz barības kambari: izmisis viņš purināja galvu; tad tas aklās dusmas grūda grābekli mūrī, tā kā kāts salūza šķembeles. Šādas dusmu lēkmes viņam šai gadā uznāca bieži. Viņa raksturs ielūza un taisījās tapt drūms un ciets.

Veca kalpone, каш mati top plāni un slrutl, vecā uzticība apkopj smago saimniecību, tikai godkārības uti pa-пак iiiiiu viņai bij mazāk kā jaunos gados; tagad vii.ia sēd šnd.tina un lāpīdama trijiem: vecajam, .Iemani un bērnam. Kad bezprātis ienāk iekšā, tas smagi iesēžas lielajā atzeltnē un izmet īsi un nelaipni: „Stāsti kaut ko!" Tad viņa tam stāsta vecus raibus stāstus, kādus tautas dve-sele stāsta pa sapņiem. Daži ir sevišķi negudri, daži ļoti brīnumīgi, daži loti briesmīgi. Vakarā viņa ņem acenes un Bībeli. Arvienu viņa izmeklē kādu gabalu no Veen’s Derības, šausminošus brīnumus, mežonīgus darbus, spēcīgu bāršanos, to viņa izmeklē. Pret Jauno Derību viņa nekad nav varējusi ieņemt īsto viedokli. Viņas dabā ir iedzimta diezgan liela saulainība; viņa bij bijusi mīksts piekļāvīgs bērns, kad ar Stūru Annu un viņas bērniem tēloja čigānus meža klājumā. Bet brie'smīgic pārdzīvojumi, kam sekoja, vientuļie kalpošanas gadi lielajās māršas mājās, un tas, ka viņu piesaistīja nelaimei Ulos: tas viss bij aizvedis viņas dvēseli tālāk no saulei, arvienu tālāk un dziļāk ēnā. Mūžīgo viņa neatrada saulē; viņa meklēja to tumsā. Pasauli un dzīvi viņa vairs netēlojās kā saulainu klajumu mežā, bet kā melni pelēku gaisu, kāds ir zem vecām, biezām eglēm.

Māju kungs ir drūms, domīgs vīrs, viņa lūpas asi guļ viena virs otras, kā kopā saaugušas, kaut arī viņš vel ir jauns. Tas neiet uz ciemu, nezin arī, kas tur notiek, viņš neinteresējās arī par to. Viņš neiet baznīcā. Viņa domas neiet tālāk, ka tikai apkārt mājai, tiktālu, ciktālu stiepjas Olu lauki. Un tad vēl uz trim vietām domas iziet ārā no Uliem, līdz Tarnu Lēnas kapam, līdz draudzes rakstvedim, kur nodokli maksājami, un uz sirmgalvja skaisto jauno māju Šeneffeldā, netālu no baznīcas.

Ja viņam šodien kāds teiktu: tēvu zeme ir briesmāfe, tam jāejot palīgā, tad viņš teiktu: „Tēvu zeme? Jūs taču zināt, ka man abas rokas ir pardaudz pilnas. Māja pārslodzīta parādiem, tēvs jucis, brālis — plukata, Tarnu Lēna kapā? Tēvu zeme?“

Lai ietaupītu amatniekus, viņš pats labo siles, durvis un laktas. Ar kaļķu spaini viņš aplstaiga māju, ieliek izbirušos akmeņus un kaunas no saimes ļaudīm. Bet mājas nedrīkst sakrist. Baltgalvis varētu ierasties un sacīt: „Mājas sakrīt. Atstāj sētu!“ Šo sētu, kuras dēļ viņš jau

I...... būdams mocījies. Kurp doties ar tiem abiem, kas

1.1 .1 stāstā par kalpu, kas ardams atradis dzelzs podu, k.is līdz malām pilns dālderiem?

Vientuļš un savā vaļā atstāts bērns skraida pa staļļiem. Vienmēr ap viņu ir ļaudis, kas klusē; būdams tomēr /iņkarīgs, viņš mācās tikai prātīgās un bēdīgās lietas, top pārgudrs, četru gadu vecumā runā gari stieptajā lejas vācu izloksnē par atsevišķo lopu vērtību un ar veco kalpu staļļa kaktā mēģina spēlēt sešdesmitseši.

Katru gadu^1 no Hamburgas ieradās .lunkeru Līzbete paciemoties skolotāja namā. Tad viņa ieradās arī Ulos, „palūkoties, kā klājas mazajam Jirgenam". Viņas mati un acis bij tādas pat svaigas, svētdienigas, neaizkārtas. Un viņas stāvs vēl arvienu tiecās uz augšu lepna spēkā. Pelēkajās acīs un ap stingro, sārto muti bij dziļas nopietnības izteiksme. Mazo Jirgenu pie saviem ceļiem turēdama, viņa kautri lūkodamās, augstā, mīkstā, samulsušā balsī stāstīja par savu dzīvi pilsētā. Viņa vēl vienmēr esot pie krustmātes un viņai ejot labi, viņa teica. „Mūsu mazais veikaliņš ir ģimnāzijās tuvumā un ne tālu no kādas lielas pamatskolas. Mazie un lielie sīkumus pērk pie mums, burtnīcas, tinti, un ko viņiem vēl vajag, primaņiem un profesoriem mēs dažreiz izpildām arī lielākus pasūtījumus."

Godbijīgi viņš aplūkoja viņas smalko, lepno skaistumu un domāja: Cik tāla viņa tev! Viņa princese, bet tu nabaga, rupjš kalps. Ko viņa meklē te tavā postā? Samulsis viņš pieklājīgi teica: „Tu esi pardaudz jauna tam darbam, Līzbet!"

Viņapurināja galvu. „Ko lai es citu iesāku, Jirgen? Man nebūtu dzīves mērķa. Tā ir labāki, kā būt kautkur par piedēkli?"

Ar to saruna bij atkal izbeigusies. Viņa mēģināja runāt par veciem laikiem; bet tie viņam bij tāli, kā aiz plata tumša meža. Pardaudz viņu bij apņēmušas smagas domas, lai saprastu viņas kautro rokas spiedienu un sāpes viņas acīs, kad tā atvadījās. Tad viņa otrā dienā varbūt ieradās vēlreiz, „vēl vienu reizi ieskatīties". Atkal bij vārdos skopa saruna. Viņa stāstīja un jautāja ar savu smalko nojautu nomanīja, ka viņa domas nebij pie lietas. Tad viņa gaja. Pa ceļam degošs kauns plūda viņas vaigos. Vakarā

Hamburga atgriezusies, viņa raudaja, kamēr l)ij diezgan izraudājusies.

Kādreiz, kad zēns bij trīs vai četrus gadus vecs, un hij rotaļājies ceļmalā, tas ienāca lielajā pilina pie rokas kadam pajaunam vīram ar gaišu bārdu, un sauca: „’l evs, tas ir mācītājs.11

Viņa priekšgājējs, kas savu vērtību apzinādamies, bij ieplēties soļojis pa ciemu un tik droši un skali sludinājis īsto ticību, bij dabūjis draudzes gana vietu kada lielākā pilsētā. Šīs jaunais vēl bij gados jauns, bērns sava daba un izteica, savu spriedumu par visu. Viss, ko viņš teica, bij patiesība; bet viss nebij patīkams. Viņš nesaderējās ar Uliem; viņš nesadērējās ar šiem cietajiem, gudrajiem un uzmanīgajiem ļaudīm, kuru runu patiesība bij grūti meklējama slīpi aiz viņu vārdiem. Pa gadiem tam sakrājās arvien vairāk pretinieku. Beigās visa draudze kliedza: tā prasīja citu, tā prasīja drošu vīru, kam bij labs teicamais, kas runāja cljā svaidītiem vārdiem, un turklāt bij labs kāršu spēlmanis. Evaņģēliskās draudzes trīssimtipiecdesmit gadu pēc Lutera nāves, nevar paciest mācītāju, kas nav un negrib būt nekas vairak, kā vienkāršs, godīgs cilvēks. Laukui mācītāju muižām ir daudz neauglīgu, smagu sirdssāpju.

Toreiz viņš vēl bij brašs vīrs, bij^1 draudzē tikai pusgadu un bij saulainu cerību pilns: viņš gribēja kautko sasniegt; ar savu godīgo mīlestību un darbu viņš gribēja visus pievilkt sev un līdz ar to lepnajam, skaistajam evaņģēlijam.

Mācītājs, drusku par vēju un laisku parunājis, teica: „Mēs esam nodomājuši nākošajā svētdienā baznīca uzstādīt piemiņas plāksni kritušajiem. Tad nu es gribētu lūgt, lai jūs arī atnāciet. ļf!s zinu gan, jūs neesiet nekāds baznīcā gājējs; bet šai svētku gadījumā jums nevajadzētu trūkt.11

Acis nodūris, bet ne nelaipni, Jerns Uls teicaj „Man nav tāds gara stāvoklis, mācītāja kungs, ka varētu piedalīties. Jūs gan zināsiet, ka ar manu tēvu viss nav kartībā, un ko es šeit vēl esmu piedzīvojis, un kāds ir pians stāvoklis. Man ir pārgājis viss prieks svētkus svinēt.11

„To es saprotu,11 teica mācītājs un līdzcietīgi viņu uzlūkoja; „bet mēs jau nedejosim. Tad es jūs nelugtu. Tie ir mirušo svētki.11

lad Jcrns Ols viņu uzlūkoja laipnu skatu: „Es pa-llršam nevaru ierasties,“ viņš_ teica, „tas nav manā varā. liet es domāšu par to, kad jus baznīcā svētīsiet. Tie ir lu ietni zēni, visi četri, kas būs ierakstīti' plāksnē. Es stāvēju pie Gerta Dozes viņa nāves stundā. Vēlāk es arī aiziešu un plāksni apskatīšu."

Mācītājs viņu uzlūkoja, tas viņam bija patīkams, un teica: „Man laikam jābūt mierā." Tad viņi sadevās rokās un šķīrās.

Svētdienas vakarā viņš paņēma mazo pie rokas un pāri laukam Rāja ar viņu pa baznīcas celiņu uz ciemu, un neviena nepamanīts, iegāja kapsēta un baznīcā. Tur krēslā pie sienas bij balta marmora plāksne, ozola apmalī, pušķota ozola lapām. Viņš vel varēja vārdiis salasīt. Zem vārdiem bij rakstīts: „Par tēvu zemi miruši." Viņš pamāja ar galvu. Vienkāršā plāksne un īsie vardi darīja viņam prieku.

Tad baznīcā ienāca vēl kāds, un kad viņš palūkojās atpakaļ, tad tur bij mācītājs, kas tiidaļ jautāja: „Vai tā jums patīk?"

„Izteiciens ir labs," teica Jerns Ūls._

„Daudz draudzes locekļu labprāt būtu lasījuši kādu spārnotu, augstu vārdu," teica mācītājs.... „Stingri ņemot," viņš nopietni teica, „katrs nopietns cilvēks dara to pašu, ko darījuši šie četri. Šie darīja to trīs dienās' vai trīs nedēļas un viņu vaimanu mērs bij ar kaudzi pilns. Tā darīja arī jūsu jaunā sieva, Ūl, dažās dienās; viņa atdeva savu dzīvību jūsu un bērna dēļ. Daudzi to dara daudz gadu, vai bērnu, vai kādas idejas dēļ, vai kaut kas cits cēls dzen cilvēka dvēseli, lai tā brīvprātīgi cieš. Vakar mēs apglabājām kāda strādnieka sievu. Reti viņa nāca baznīcā, bet visu savu dzīvi viņa karsti un uzticīgi rūpējās par vīru un bērniem. Kalpošana, uzupurēšanās, palīdzības sniegšana un uzticība, lai rrtēs sauktu to kā saukdami: tās ir īstais cilvēku^1 ķēniņa gods. Tā ir īsta kristīgā ticība."

„To es saprotu gan," teica Jerns Ūls. „Tā ir tada lieta, kas katru uzluko godīgi un skaidri." Viņš pamāja ar galvu un uzlūkoja mācītāju, itkā vēl kādu vārdu par šo lietu gaidīdams.

„Pestītājs," teica mācītājs, „tīri, jauki un skaisti dzī-vodams un savādi aizkustinoši mirdams, un labi, spēcīgi un vliprl runādams, ir iemetis cilvēce vannu domu un dzīvības pilnību, kā viņš teica. Un nu viens paņem šo un ulis lo, viena baznīca šo un otra to, un kairs nosēžas ar paņemto uguns dzirksteli kaktā, aplūko to. liek tai ktipet vai liesmot, kas nu katram labāk patīk dūmi vai uguns un saka: „Та ir Pestītāja patiesība! Daudzi pieliek klāt vel savu taisnību, daudzi pat savu negodīgumu, daudzi pat savo ļauno prātu. Tā Pestītāja īsitafs tēls daudziem ir pārakmeņojies, daudzi to pārģērbuši, daudzi izķēmojuši, tā ka viņa cēlais vaigs vairs niav rcdzaans. Un turklāt taču arī nemācītam nebūtu tik grūti radīt viņa tēlu no nopietnajiem Evaņģēlijiem, skaidru un noteiktu, lai varētu pazīt viņa būtības, gribas un dzīves pamata vilcienus. Cik es nopratu, tad tas ir, ko viņš mums grib teikt: „Lai mļēs ticam, ka Dievs debesī's visos laikos, arī vislielākajā tumsībā, stāv mums klāt ar stipru, vienmēr modru prātu un allaž labiem nodomiem, un lai mēs šai priecīgājā ticībā stāvēdami, drosmīgi cīnāmies ar ļaunumu iekš murrts un, ap miu'ms. Aizmuguri ar paļāvību uz Dievu, kā ar augstu stipri mūri sedzot, mums jācīnās par labo un nav nekad jāšaubas par galīgo uzvaru, vispirms šai un tad viņā saulē. Tā, pēc manām domām, ir visa kristīgā ticība. Bet ja kāds nevar nākt pie šīs paļāvības uz Dievu — jo to katrs nevar — un var bez paļāvības uz Dievu sēt labumu un mīlestību: tad mums vajag būt mierā un priecāties par to.“

„Tam, ko jūs sakiet, katram labam cilvēkam tūliņ jāpieslienas,“ teica Jerns Uls. „Nav nemaz ilgi jāstāv uz vietas un jāprāto, tām mums nav arī laika. Nevajag arī prātam, ko Dievs devis, vispirms pašam nolaupīt paļāvību un tad pieņemt to, ko cel galdā: ,,Ed, putns, vai mirsti.*1

Mācītājs skaļi iesmējās: „Nekas nav tikdrošs,** viņš teica, „ka tas, ka tā mācība, ko Jēzus gribēja nest ļaudīm, bij vienkārša, pirmatnēja un skaidra. Nezinu, kāda tā ir bijusi, ja ne tā, ko es pirmīt minēju.**

Viņi kopā nogāja līdz kapsētas_ robežai. Mācītājs iesāka apjautāties par karu. Jerns Uls bij drusku atkusis un apdomādamies stāstīja par postu pie Gravelottes, par slapjo nometni Mccas priekšā un par garajam, ruktajām nedēļām ap Orleanu. Tad viņš teica, ka tam vairs neesot v.i|iis: „Mums stallī ir grūsnēja ķēve, un puikam, kas plr i.r. sēž, nevar īsti uzticēties."

I ;i viņi šķirās, viens par otru labās domāsi būdami. Mācītājs gāja uz ciemu, lai nestu savas domas un darbus apcietinātājiem cilvēkiem un sasniegtu tikdaudz, cik pa-пак suns, riedams pakal vezumam, kas brauc garam. Icrns Uls gāja atpakaļ uz savām mājām, pretī savas dzīves tumšākajam] brīdim.

Jo kamēr viņš gāja uz baznīcu, viņa brālis pa ceļu nākdams, visu svētdienu kādā krogā dzēris un trokšņojis, bij dabūjis zināt no puikas, kas balstījās staļļa durvīs, ka saimnieka neesot mājās. Tad viņš lamādamies ielaužas mājā, iestreipuļoja istabā, kur mitinājās_ vecais, izkratīdams savu naidu un žēlabas viņa priekša.

Vecais, kas bij gultā, pacēlās un kā nejēgdams viņu uzlūkoja. „Ko tu gribi?" viņš nedroši teica. „Es nežēloju sevi, strādāju, pavadīju visas savas dienas; mājā, un ja man pilsētā kas bij darāms, gāju kājām. Es, es... vecs vīrs būdams, es nolādu jūs un jūsu tēvu. Nauda un manta, ko es sūri grūti esm'u iekrājis, jums sajaukusi pratu. Ej prom: jūs nepelniet, ka saule pār jums spīd ...“

„Tu esi jucis," piedzērušais teica, atspiezdamies uz krēsla, kas stāvēja pie gultas^1. „Galīgi jucis. Tik jucis, ka cūka, kas aprij savus mazuļus. Bet tas ir ērts ārprāts. Tu vienmēr sev izvēlējies ērtību. Vispirms tu saimniekoji kā lempis, un kad tu visu biji nodzīvojis, tad Savā neprāta iztēlojis sevi par ausgtmani." Viņš paņēma pudeli, ko nesāja savos skrandainajos svārkos, un dzēra, dzēra.

„Visa pasaule galīgi izlaidusies: Ja ļaudis vairs nevēlas palikt savā ādā, tad viņi pasūta neprātu, kāds viņiem der. Es arī gribu būt citāds, kā esmu. No savas ādas tikt ārā: tā ir pardaudz nodriskāta!" Viņš novilka svārkus un nometa tos uz gultas^ „Sveiks, vectēv, senci, vecais Adam! Es metīšu ādu. Šai dzīvei nav nekādās jēgas!"

Viņš iestreipuļoja lielaja priekšnamā. Tur bij_ tumšs.

Kad Jerns Uls pārnāca mājās, viņš atrada tēvu gulošu. Vītenes tur nebij. Tad viņš izgāja uz lielo priekšnamu.

Tur gulēja Hinnerks Ūls uz klona blakus kāpnēm, un Vītene Gudrā un vecais kalps stāvēja tam blakus.

Vītene stāstīja, kā viņš esot ienācis mājā:

„I s k.iJii vluain pakal un nevarēju viņu sliknma at-i list Velnk es viuu atradu šeit pie kāpnēm."

Kalps Raja uz zirgu staļļa pusi un teica puikam, kas

......... Iiailigu seju stāvēja durvīs: „Taisiesi ka tiec pie

к eves. Tas te nav nekas tev piemērots."'

Kad tic abi bij pazuduši, Jerns ŪIs zaudēja savu sastingumu. Smagi viņš a'tšpiedās pie kāpnēm un. pacēla roku. Un Vītene teica: „Ak, neraudi tā, Jern. Neraudi nu tā, manu zēn.,,

Ieradās iecirkņa tiesnesis un arī draudzes priekšnieks atnāca, un Jerns Olg bij auksts kā ledus un bīstams kā samīts stikls. Draudzes priekšnjeks jautāja, kas taisīšot zārku. Viņš atteica: „Kas man daļas?"

„Ja, mēs taču nevaram viņu apglabāt kā mirušu nabagu?"

Jerns Uls viņu lepni uzlūkoja: „Kādēļ ne? Kas dod šai draudzē koncesijas krogiem, kuros ļaudis drīkst piedzerties, kamēr top par cūkām!? Vai to daru es, vai draudze? .. Tad lai arī draudze aprok cūkas, ko pate audzē."

Tai pašā vakarā atveda nabagu šķirstu un to nolika kambarī, pa labi no govju kūts. Agrāk tur bij kapai-ņu kambaris.

Jerns Ūls un galdnieks Finkc ielika mirušo: „Nabaga šķirstus gatavo uz priekšu," viņš teica. „Viņš ir par garu. .. viņš kalpoja garde du corps."

„Būs labi."

Ienāca Vīteņe,. vezdamla pie rokas kā bērnu veco vīru, ko viņa trūcīgi bij apģērbusi. Otrā rokā viņai bij tukša pudele, un valgs. „Dosim viņam visu līdz," viņa teica; tas jau tikpat neko nelīdz, ja Dieva priekšā izliekas. Tagad viņš tūlīt redzēs, kā viņš dzīvojis un kā miris. Abas lietas viņa tam nolika zem ceļiem.

Jerns Uls kratīja galvu, un tos abus vienus atstājis, izgāja mājas priekšā, staigāja tur šurp un turp, kā sardze, lai mājā neiespiestos vēl vairāk nelaimes un kauna. Atkal iekšā iegājis., gribēdams tēvu likt gulēt, ko viņš gandrīz katru dienu darīja, viņš atrada to jau gultā. Vītene sēdēja pie viņa gultas, lasīdama no Vecās Derības stāstu par Eliju, stipro, resno vīru, kas nemācīja savus bērnus.

,,Jern,“ viņa teica, „man liekas, ka šovakar viņš zin, ka ir Klausīs Uls. Pirmīt viņš man prasīja, vai viņš tas esot, kas uzkritis arklam."

Jcrn ŪIs piegāja pie gultas, uzlūkoja tēvu un teica:

„Vai Jums laba gula, tēvs? Stājies lasīt, Vīten/* viņš teica, „tas neko vairs nelīdz. Tam vajadzēja agrak notikt/*

„Nu, tad ne!“ viņa teica, nolikdama grāmatu savā vietā. „Es domāju, viņš varētu nākt pie prāta/*

„Un ko tad?“ teica Jerns.

Saule spīdēja. Vējš pūta. Mazais zēns skraidīja saule uti vējā pa pagalmu, rokas pāri galvai turēdams, rtkā gribētu celties spārnos.

Bet Oli ir miruši.

XXI,

Ūli ir miruši. Cilvēki, kas dzīvo mirušās mājās, parasti top skopi un netīri.

Oļos tas nenotiek.

Vītene savus matus ir sasukājusi gludi un kārtīgi; mazā zēna apģērbs ir tīrs, kā tāda strādnieka bērns, kam kārtīga sieva; saimnieks vasarā ģērbjas zilā linā, ziemu angļu ādā, vesti līdz kaklam sapogājis. Lāde, pašā apakšā gul nevalkāts tumši zilais apģērbs, ko viņš šūdināja, kad taisījās precēties ar Tarnui Lēnu.

Arī iekšķīgi Olu ļaudis netop mežoņi. Tas nenotiek šīs labdabīgas Tarnu Lēnas dēl, un Vītenes Gudrās no-pienās ,klusās dabas dēl; saimniekam palīdz viņa iedzimtais prāts, kas cenšās uz taisnīgumu un tīrību.

Bet ir citas briesmas;: saimnieks var tapt vientulis, savādnieks. Jau reiz viņš bijis šādās briesmās, toreiz, kad viņa pirmā mīlestība tik nelaimīgi_beidzās. Tagad šis briesmas 'tuvojas; atkal. Bēdīgajā, rūpju pilnajā vientulībā atkal ar spēku izlaužas stiprā tieksme prātot, pētīt, atzīt. Tagad šīs uzbrūk vīram, ar piekusušu, sarūktinātu un gandrīz izmirušu dvēseli. Bet toreiz viņam visu vajadzēja sastrādāt vienam, tagad viņam palīdzēja cilvēki un zvaigznes;.

Bij labi, ka viņa domām^1 nebij jāklīlst bez ceļa un mērķa, kā tam zemnieku puikam, kas veselu dienu jādelēja krustām šķērsām pa Vodana silu tiepīgi un domīgi apgalvodams: viņš to darot tādēļ, ka viņam tas jādarot. Bij labi, ka viņam nebij uz labu laimi jāmetas abstraktajā neprātā, kā cilvēkam, kas, ieskrejies no zemes, lec pasaules telpā... Vēl arvien pie debesim soļoja zeltainie kara pulki, spožām krūšu bruņām un vizošiem šķēpiem.

I'I .Kin viņš varēja vērst savu labo tālskatti un klusi, no-i'iiiiii domādams tēmēt.

il >v 11r abēju, 'dārzā, grāvja malā, bij dārza namiņš, Кща sienas vēl bij labasi. Bet jumts bij sakritis. Viņš to noplēsa, aizsita pats jaunu un grozāmu, ierīkoja spraugas, apaļajā telpā uzcēla divus krietnus akmens pīlārus, uzstādīja uz viena rcīraktoru un uz otra peisāžu aparatu, nolika grāmatas un pulksteni uz platās palodzes un pienagloja pie sienām tabulas un zvaigžņu kartes. To visu viņš darīja viens, bez palīgiem.

Dārza namiņā tēvs ar trokšņainiem viesiem bij smejies um spēlējis^ un naktis brāli tur bij sēdējuši ar vieglprātīgām meičām: tagad jaunākais tur dzēsēja savas zinību slāpes. Dažreiz viņš pusi nakts nosēdēja pie_ kartes un okulāra, skatījās dziļi varenā, mācītā grāmatā, bieži kratīja galvu un viņa piere bij vienās krunkās, un dažreiz viņš izbrīnā par to, ko bij atradis, uzsita ar plaukstu pa cejgalu, tā ka skanēja. Un tā bij labi. Tas bij lēciens no lauka, pilna ērkšku un dadžu, uz augsta vaļņa, kur svaigs vējš apņē'ma putekļiem klāto strādnieku.

•Un viņam palīdzēja cilvēki.

Draudze gribēja uzsākt visa novada nosusināšanu, tā bij lieta, kam vajag veikt noteiktus priekšdarbus, kas prasa gadus, dod maizi daudz strādniekiem un maksā daudz tūkstošu mārku. Trīs gadus viņi par to bij domājuši, kā visgudrāki un lētāki to izvest, vai to nevarētu veikt bez mācītiem laudim ,kas, kā zināms, raksta milzīgus rēķinus. Tad viņi ieradās pie jaunā, nerunīgā, mācītā saimnieka, kas sēdēja Ulos kā zirnekļa tīkla, un prasīja viņa padomu. Astoņas dienas viņš šo lietu pārdomāja, līdz pusnaktij zīmēdams lielajās draudzes zemes grāmatu kartēs, bieži garo rādītāja pirkstu pielikdams garajam degunam^1, itkā viņš rūpīgi gribētu izmērīt, kurš garāks. Tad viņš stājās draudzes kungu priekšā un izskaidroja: viņš, viņš pats vadīšot visu darbu, viņu virsuzraudzībā; un par darbu viņi tam maksāšot tādā kārtā, vienmēr par gadu uz priekšu, ja viņi būšot mierā ar to, kā izpildīti gadam paredzētie darbi. Tic bij loti izbrīnījušies, un palūguši viņu iziet, ilgi un dzīvi apspriedās. Ar mazu balsu vairākumu priekšlikumu pieņema.

Visu darbu viņš veica pieci gados, ka ar viņiem bij nolīcis un viņam cēlās no tā divējs labums, ka viņam bij papildu ieņemumil lielajā, aryienu tukšajā киче, им ka vi-liam ItlJ viens darbs vairāk, kas salau/a viu» bezinčrķa rapes un smago asiņu prātošanu.

Turklāt šis darbs bij cēlonis tam, ka viņš saku iedziļināties botānikā un mineraloģijā. Daudz staigādams pa draudzes novadu, gēstu un māršu, purviem un siliem, viņš vāca augus un nezāļu sēklas, darīdams ar labiem, tīrīgiem preparātiem prieku profeisoram pilsētā; un kad viņi pa novadu raka jaurtos, dzilos_ grāvjus, viņu pārņēma ziņkārība, izpētīt гт noteikt dažādos zemes slāņus, un vecais profesors saņērria glīti izpildītus zīmējumus un sīkumaini noteiktus pavadpaskaidrojUmus,

Cilvēki viņam palīdzēja.

Mazais zēns paauga un nepiekusis jautāja rikšodams tēvam blakus mājā un šķūnī, un gāja un brauca viņam līdz uz smēdi, un kādu dienu viņš viens pats aizgāja uz ciemu un pārveda līdz kādu mazu zēnu sev par rotaļu biedri, tā kā vientuļa dūja atved sev draugu. No šī brīža satiksmē ar bērniem viņam radās bērnišķīgāsdomas un runas. Un Jerns 01s, kas līdz šim velti bij pūlējies atrast īsto sarunu veidu, sēdēja starp abiem mazajiem zeņķiem uz soļa pie lielajām šķūņa durvīm, un klausījās, kā viņi sarunājās, atrada īsto pieeju un uzcēla tiem trušu kūtiņu, pa pusei zemē, pa pusei virs zcmies, kā nākas*.

Piecu gailu vecumā viņš nesa tēvam mērāmo ķēdi un mietiņus no viena lauka uz otru pakal. Un sešu gadu vecumā, dzirdēdams, ka tēvs Vītenei pļaujas laika sākumā sūdzas, ka tikai braukāšanas dēļ būšot jāpieņem kāds puika, mazais vīriņš apgalvoja, ka viņš uzjemotics to darīt. Un pa visu karsto pļaujas laiku, četras nedēļas dienu no dienas braukāja labības vezumus. Un bij lepns kā ķēniņš un skali iesmējās no. priekiem ar kājālm spārdīdams, kad vecais kalps pēdējo pilno vezumu apgāza pie Aukruga vārtiem, tur, kur tik grūta iebraukšana'. Viņam tā nebij noticis. Stāvēdams ceļa līkumā, Jerns Ūls redzeja zēna priekus un_ gribēja gandrīz smieties._

Augumos bērna vecāki bij bijuši vienādi lieli, platiem pleciem un lokani; bet acis zēnam bij no mātes; un likās, ka viņš bij mantojis arī daudz viņas laipnās dabas un palīdzīgā prātā. Kad viņš gaiši iesmBjās, rotaļādamies ar suni vai bērniem, tēvs iznāca pa durvīm un domas aizmirsdamies lūkojās uz bērnu.

< ilvēki viņam palīdzēja.

К ada vakarā — tas bij vienu gadu pec sarunas baznīca .lerns Ūls saņēma dūšu un pāri laukiem pa_baznīcas ceļu nogāja mācītāja muižā. Vakariņas bij paēstas, l ie atvēra dzīvojamās istabas durvis, brīnēdamies, kas vel varētu nākt. Tur stāvēja Jerns Ūls savā labaja, tumši zilajā uzvalkā un visa savā brašajā sturainībā. Viņu lūdza ienākt, un ienākdams viņš dziļi saliecās vecas majaS zemajās durvīs.

Zemās istabas vidū stāvēja četrstūrains galds', un visas četras puses bij aizņemtās. Vienā mala sēdēja mācītājs un lasīja. Otrā malā sēdēja viņa sieva; viņa bij glīta, drusku glezna, viņai nebij bērnu; arī viņa lasīja. Trešajā malā sēdēja mājas mātes palīdze, kāda jauna meiča, parasti tā ap astoņpadsmit gadus veca, un parasti kāda skolotāja meita, un parasti laba garastāvoklī; arī viņa lasīja.

Galda ceturtajā malā sēdēja mācītājā tēvs. Tas bij vecs vīrs, savā jaunībā tas pie Idstedtas bij lecis_ par zobenu siksnu un ticis ievainots, un arī vēlākā dzīve, uz laukiem amatnieks būdami, viņš |biļ piedzīvojis: daudz raibumu un vēl vairāk raiba pieredzējis, un viņš mēdza teikt: „Man grāmatas vairs nay jālasa; mana dzīve ir grāmata." Viņš sēdēja sāniski pie galda, pīpoja un stāstīja; un neviens neklausījās. Tikai ja tas viņiem bij kautkas jauns un interesants, viņi acis no grāmatām pacēluši jautāja: „Tēv, kā tas_bij?“

Kautkur platakaja starpa iespiests, sēdēja kāds mazs, desmit gadu vecs, mundrs zēnsē Viņam nebij vecāku un viņš pie mācītāja, ganīja kumeļus. Arī viņš lasīja.

Tagad pienāca Jerns Qls, kad saliecies bij ienācis. Un viņam nebij vietas. Beidzot jaunā meitene piecelās_, slepus pamāja puikam, un tie abi nosēdās istabas dibena uz divānā, nolika kādu spēli savā starpā un dedzīgi spēlēja, pārmaiņus ar slaikiem^1 pirkstiem sniegdamies kādā lielā rozinu tūtā, kas pārskatīšanās dēl bij palikusi uz divāna.

Tā nu Jernam Olām bij sava īsta vieta, un saruna varēja sākties. Un sākumā, kad mācītājs domāja, ka viesim esot kāda noteikta vajadzība, viiņš brīdi parunaja par vispārīgām lietām, gaidīdams, ko ciemiņš īsti teiks. Bet tā kā nekas sevišķs netika minēts, un viesis vel ar-vicu sēdēju, mācītājs noprata, ka Jems Ills patiešam ir ieradies tikai tādēļ, lai pavadītu dažus patīkamus brīžus, и/ ko viņš jau kopš gada bij vairākkārt ieaicināts. Tagad valodas novirzījās uz pasaules notikumiem un no tiem, kundzes ierosinātas, pacēlās līdz zvaigznēm. Un šai vakara lietas nogāja ti:k tālu, ka Jomam Ulam bij papīra lapa priekšā un ar zīmuli, ko viņš turēja kā sekiftnu kātu, tas zīmēja paviršu karti, un kopā ar visu mācītāju muižu lēniem soļiem mierīgi lūkodamies, staigāja pa putnu ceļu, uz to pusi, kur deguns rādīja, runādams domīgi pareizā augšvācu izloksnē.

Atviegloti mācītāja māja uzelpoja, kad nama durvis aiz viņa bij aizvērušās. Mācītājs teica: „Vai es esmu pārspīlējis, teikdams, ka viņš ir jauks un gudrs cilvēks ?“ Sieva piebilda: „Šoreiz tev bij taisnība: gāja tīri labi."

Pēc četrpadsmit dienām viņš ieradās atkal un tā viņš nāca vienmēr, apmēram ik pa četrpadsmit dienām. Kad valodas vairs labi neveicās — jo ne Jems Ūls, ne mācītājs, nedz arī viņa sieva nebij sabiedrības ļaudis — tad ņēma grāmatu, un lasīja priekšā. Ja, notika pat, ka mācītājs bij tā iekarsis uz kādu grāmatu, ko tikko lasīja, ka viņš jau tūlīt teica: šovakar viņš nevarot iesākto mest pie malas. Tad Jerns Ols runāja ar veco par kapu un kara gaitām, vai ar kundzi par dažādiem likteņiem.

Ar grāmatām; ko lasīja priekšā, mācītājs sākumā ļoti pārskatījās. Viņš iesāka lasīdams priekšā ,,Faustu“, tad „Lapsas Kūmiņu". Jerns Ols klausījās; bet kad lasīšana bij galā un viņam jautāja, kādas viņa domas, tas ļoti spēcīgi purināja galvu. „Nē, mācītāja kungs," viņš teica, „tas nav man piemērots; ar šādām lietām Vītene Gudrā mani bērnībā jau ir pārbarojusi. Viņa mēdza stāstīt tieši šādus mežonīgus un apšaubāmus stāstus, kā šie, un Fīte Kreijs, kam līdz šim bij piensaimniecība Viskonsinā, un kas tagad sāk Čikāgā tirgoties ar malku^1 — to viņš man atrakstīja — šis un mana māsa, viņi uzmanīgi klausījās; bet man tas nekas nebij. Es pa to laiku liku lāpāmo adatu gulžņus un virbju sliedes un cēlu dzelzceļu uin vecāks tapdams, lasīju Litrova „Debesu brīnumus." Uz šādām lie-man ir tieksmes. Bet vienmēr man ir vajadzējis darīt ko citu." —

Tad mācītājs mēģināja lasīt ceļojumu aprakstus un dzīves gājumus. Un tas derēja. Viņi izlasīja kāda ziemfcļ-i"-i.i ' i lotiija ceļojuma aprakstu, un kada valstvira dzī-< rajiimu, par ko viņš pats bij stāstījis, un Jēzus dzīves i.i'.iu. ko bij stāstījis Markus. Šo grāmatiņu viņi lasīja i.īp.il, ka bij lasījuši pārējās, un loti strīdējās.

Beidzot, viņu satiksmes trešajā gadā lietas nonaca ukialu, ka mācītājs teica: „Mums abiem ir frīžu asinis, IH. Bet ja mēs esam frīzi, tad mums jāizprot dzīves gu-ilnba; tas citādi nevar būt. Sakodīsim zobus un lasīsim kādu biezu un smagu grāmatu, ko sarakstījis kāds Lan-Kcnliornas zemnieku puika, kas tagad ir liels profesors/4 Un tā notika. Un dažreiz viņi abi viens otru dumtji uzlūkoja. Un dažreiz likās, ka zemnieks no tās vairāk saprata, kā mācītājs. No viņa nekad neiznāca prātnieks, kas attopas pasaules lietās.

Tā cilvēki un zvaigznes palīdzēja .Iemani Olām pārvarēt ļaunus, vientuļus gadus.

XXII.

Viņš bij ņēmies drošu prātu un trīsdesmit hektāru labākās zemes apsējis kviešiem. Viņš gribēja krietni atvilkt elpu. Ja laimējās, tad pēc pļaujas viņš pirmo reizi varētu atlīdzināt daļu no hipotēkas; lidz šim viņš bij cīnījies ar brāļu vekseļu parādiem. Kvieši pārziemoja labi. Kvieši auga vienmērīgi un biezi. Cerības bij labas. Cerības bij ļoti tuvu. Un tad viņas iekrita ūdenī. Šis gads bij slavenais, sliktais kviešu gads.

Tas kas notika Jernam Ūlam, notika- dažam labam;. Mēs stāstām par daudziem. Mums liekas, ka mūsu priekšā iznirst daudz izmisušu un cietu seju, kas runā: „Tu stāsti par bēdām, kas ir mums visiem!"

Tas notika vēl tais laikos, kad trešā daļa: zemes bij apsēta kviešiem, un kviešu raža bij izšķiroša, viens gads palīdzēja lauciniekam tikt uz kājām, un cits vājo izputināja. Tagad tas ir tapis citādi. Tagad maršā vairs, nelīgo kvieši, kas snļagi viļņo, kā jūra aiz dambja. Marša 'tapusi zaļā. Mēs pārejam uz lopkopību, un mes sākam tapt muļķi.

Par kādu saimnieku viņpus Eideras tiek stāstīts, ka tas' katru rītu, jūras puitu pīpi zobos, gājis apskatīt savus vēršus, kā jādara katram krietnam lopkopim. Un kad viņš tos sastapa, tad viņu pulkā iegājis, tas teica: „Labrīt, visapkārt," un turpināja ar tiem runāt, apmēram šādi: „Bērni," viņš teica, „nu vairs nebūs ilgi, tad jus būsiet trekni. Tev, mīļais, mugurpuse gan pavāja, un taču tas ir galvenais. Bet vienalga: tagad jus visus aizvedīs. Jūs nonāksiet Mazumā; tā ir smalka pilsēta, viena māja pie otras. Tad jūs tiksiet vilcienā: tur viena gabalā iet tā, pufi, puff. Lejup uz Reinas apgabalu. Tur jums būs ko brīnīties! Lensmans Olders tur ir bijis, viņš stāsta trakas lietas: skurstenis pie skursteņa un visur_karse, kaļ un vīlē. Un tur... tur jūs... jā... tur jums buls cits

kungs. un man būs nauda. Un tad mēs visi kopā priccā-

Га viņš stipri un apdomīgi runāja caur zobiem, tajos lnirdams jūras putu pīpi; jo abas! rokas viņam bij kaba-i.is. Kāds algādzis, ko viņš neredzēja, strādāja blakufc кt avī. Tas uzmanīgi noklausījās, un mazliet izpušķojis palaida šo stāstu ļaudīs. Un visi ļaudis brīnejās par šiem vārdiem, ko Lēnsmans' Soderboms bij teicis saviem vēršiem. Jo ar cilvēkiem! viņš nekad nerunāja. Par viņa lūpām nenāca nekas, vienīgi Viņa pīpes dūmi un garām lidojošā zelējamā tabaka^

Tādi ļaudis arī mēs še tapsim. Tādēļ arī tas, kas stāsta šo stāstu par Jernu Ulu, ir nopircis sev gestā lauku īpašumu, četras pēdas platu, astoņas garu. Ja tur klusu apguļas — un to stāstītājs domā darīt, tad vasara var dzirdēt rudzus šalcam..

Tā ap jūlija beigām Jerns Ols reiz nogāja lejā marša un satika veco Dreijeru. Tas apstājas, smagi atspiedās uz savas nūjas un stipri elpoja. „Klausies, Jern," viņš teica, „vai tu jau esi redzējis, ka kviešos ir peles?“

„Neesmu," tas teica. „Aizvakar es tur biju, bet nevienu neredzēju."

„Aizvakar bij dažas; vakar bij daudz; šodien jau liels pulks. Man bailes par kviešiem, Jern. Pa piecdesmit gadiem reiz viņas nāk. Priekš simtu gadiem, to man stāstīja mans tēvs, viņas trīs gadus maitāja kviešus un pļavas; toreiz laba dittmāršas, saimniecība nav maksājusi vairāk kā pīpe tabakas un kārklu nūja."

Jerns Uls atstāja veco stāvam un, iedams gar auzām viņš vēl nekā neredzēja, gāja talak, apstājās pie pakal-vārtiem un aplūkoja savus kviešus. Pa labi no vjņa tas varēja saredzēt ūdens spoguli, tecēja diezgan plata Auva. Tā stāvēdams un pārlūkodams viļņojošo lauku, viņš manīja, ka viņa tuvumā kāds kviešu stiebrs pēkšņi pazuda, un atkal, te, tur... te, tur. Itkā kada roka klusu no zemes pasniegtos un novilktu to lejup. Viņš_ pārvilka ar roku acīm. Viņam likās, ka tā bij acu apmanīšana._ Bet tad viņš redzēja; kā kāda pele pacēlās uz pakaļkajam, viens kodiens, tad otrs: stiebrs krita, slīpi savam kaimiņam pieslicdamies._ Tas bij smalks, košs darbs.

Viņš lūkojās pāri laukam un redzeja vel vairak, nekā tur bij ko redzēt: tam likās, ka viss lauks butu dzīvs.

,,Tā!" viņš domāja. „Tās ir beigas."

Pārdomādams viņš tur stāv: te viņš dzird tumšajā iidciH burbuļošanu un klusu plučošanos: un uz leju paskatījies viuš redz tūkstošus un tūkstošus peldam, nākam un ceļojam šķērsām pāri ūdeņiem. Tad viņš strupi apgriežas un iet mājā.

„Kaut tēvs būtu miris. Kaut viņš nomirtu, šodien vai rl'tu!“ Vai tas ari atzveltnes krēslā būs jāiznes no mājām? Vai visiem_ ļaudīm jāredz šī nabadzība, ļodzīgās mēbeles un saplosītie polsteri?“

Viņš ieiet istabā paskatīties, kā klājas tēvam. Vītene nāk viņam pretī: „Viss pa vecam, Jern; bet šodien viņš negrib celties; man šķiet, viņš iedomājās, ka gulta 'tam visdrošāki.44

„Gultā drošis! Ak, Vītcn! Šis ir peļiui gads, Vītcn! Tāds peļu gads, kāds šai gadu simtenī vēl nav bijis. Peles ir kviešos; tās ir pagalmā, tās grauž gultas kāju, viņas uzbrūk mūsu dzīvajai mtiesai. Ar mums iet uz beigām, Vīten.“

,,Jern!“ viņa teica. „Ak Dievs, Jern; nerunā taču tagad tā!“

Galvu purinādama viņa iet ārā. Viņa ir jau tā maza, iet salīkusi uz priekšu un ir kautkādā ziņā nevarīga un satraukta. Nabaga Vītcn, visa tava dzīve paiet vienās bēdās. Žigli pārdomāt! Pārdomāt! Jo katrā sekundē krīt desmit kviešu stiebru. Ar katru minūti topu nabagāks. Jā, ko līdz pārdomāt! Domāšana vairs nelīdz. Tikai brīnums var palīdzēt.44

Vēl reiz viņš nogāja lejā aplūkot postu. Kāds viņam nāk pretī, arī tam ir kviešu lauks tur lejā, un tas arī ir parādos līdz kaklam. Tas dažās dienās ir krietni novecojis.

„Ko tu saki, Jern?44

„Ja, ko lai es saku Pēter? Mūsu aršana nav vainojama. Tas nav mūsu varā.44

Tas pamāj un paiet viņam gar ātri Mājās tam ir pieci bērni.

Augustā sākumā sāk līt, rodas cerības, ka peles pārņems sērga un ka viņas izmirs tikpat ātri, kā nākušās. Bet lietus ir silts, un mīksts un ilgstošs. Tāds lietus, kad pat bērni vairs necer uz labu laiku, un pulciņā paspārnē sastājušies viens otram kautko stāsta: „Toreiz, kad vēl

spīdēja saule ... Vienu nedēļu, vēl vienu un vēl trešo, i, i,i и pļaujas laiks? Kad gan lai cirpis vizuļotu' saule?

Tā ir tikai mazā dzīvībiņa, kas lejā kviešu laukos i иг r. un strādā. Bet kāda starpība: liela vai maza?

I i и nedabīga dzīvība. Peles irdenajā zeme ved netiklu i!/1 vl.

Un labība, ko lietus notriecis uz mīkstās mitrās zēnus, mācās no tām. Lai būtu cik jauna būdama, vēl šūpuli. tā uzdīgst. Kaislīgā, nobriedušo vārpa top mate.

Nav vairs nekādas nozīmes iet uz kviešu laukiem:: iиi nekā nav ko mcklit.

Mājās pārnācis, Jerns sajuta trulas galvas sāpes un nodomāja: „Tā es sabeigšu savu galvu domādams... Ir muļķīgi, ja vienmēr prasa: kāpēc? bet savadi: es nelieku no tā vaļā. Ir taisni tā, itkā kādu vilktu maja. Vienmēr tas skrien atkal ārā saulē; bet tūlīt to atkal ievelk mājā un tam' jālien visos sasmakušajos caurumos.

Viņš iegāja savā kambarī, iesedas krēslā, uzsviezdams kājas uz lādes tā ka tā nobrikšķēja. „Kas rakstīts uz lades? Dieva svētība dara bagātu bez pilieni!" Tas tik Initu labi! Nu, tad lai notiek! Hs lūdzu, drusku svētības bez pūlēm! Es lūdzu drusku svētības ar pūlēm! .la šis vārds stāv Bībelē, tad visa Bībele nekur neder un Dievs arī ne.“

Viņš pārvilka ar roku pār galvu, itka viņam tur būtu kas atverams un atbrīvojams, kas bij smagi noslodzīts. Kā cilvēks, kasi gul zem smagas, augstas salmu kaudzes, un arvienu vairāk vēl tam krauj virsu, un galva top ar-vienu smagāka un elpa bailīgāka. Viņš palika ta sēžam ar pūlēm un pilns baiļu pārdomādams un glaudīja viena gabalā savus matus, itkā tur tapas, kloķus un atslegas atvērt meklēdams,, lai atsvabinātos no smaga spiediena; viņš iegrima smagā miegā un atkaļ pamodās.

Tad viņam likās, ka tas dzīvē apmaldījies. Tas bij acumirklis: itkā kad kalps, netālu no saviem ratiem stāvēdams, redz, ka viņa zirgi mežonīgi salecas un naves bailēs taisās skriet prom. Jerns Uls pieleca klāt mezdamies pretī savām domām. Viņš sagrāba putojošos^ laužņus ; viņš grieza zobus; mežonīgu skatu viņš lūkojās vel mežonīgākās, acīs. Bet viņu atgrūda tā, ka viņš sabruka ceļos. Tagad tic drāžas prom.Ai, kā tie traucas un klūp! Kas tos var turēt? Ai, lai skrien, kam jaskrien ...

Kā tas īsti bij? Viņš taču bij Rājis latiņu skola? Ka tas bij Rādījies, ka viņš te sēdēja rapes? Kas bij mantojis . nilajas? Heinrichs nē, tas bij miris; to viņš mirušu bij redzējis zārkā. Kurš'tad? Protams, vecākais. Bet kā tas varēja notikt, viņam nezinot? „Es laikam esmu bijis grūti slims,“ viņš domāja, „tad dažreiz domas atsiaj; vēlāk tas aitai viss nokārtojas." Bet drošs bij tas; ari viņš ilgus gadus šais mājās bij dzīvojis. Kā tas varēja but? Ja ... i tas bij tā... pareizi!.. Tēvs dzēra, un bij jāatstāj ģimnāzijā un jāvada grūti gadi. Bet nu bēdām bij gals: ar Tarnu Lēnu bij atnākusi laime. Viņš bij dabūjis darbu zvaigžņu lūk-otavā, viņš bij_ profesora kalpotājs. Šurpu, ■ turpu staigādams, viņš gribēja par to priecāties, bet to- | mēr viņš bij ļoti nemierīgs, ш durvis atvēris gribēja pra- , sīt Tarnu Lēnai, vai viņa varot_ iztikt ar mazo,_ noteikto I

algu deviņi simti mārku apmlērā, un viņš domāja: viņa j smiesies par visu ģīmi un teiks: „Sīkums! Pa jokiem \ vien! Katru dienu taukos pladiņas apgrozīt!" Bet tai ļ brīdī, kad viņš atvēra durvis, pa priekšnamu gaja kalps. ļ Viņš samulsa un atkal aizvēra durvis. To darīdams, viņš ar kādu cietu priekšmetu atgrūdās pret durvju stenderi!

Viņš paskatījās, kas tam padusē: tas bij tālskatis un vilnas lupata, ar ko viņš mēdza tīrīt tālskata metalla da- . ļas, un viņš nezināja, kā tic bij gadījušies viņam- rokās, .1 jo tas bij vecais tālskatis, kas gulēja pašā lādes dibenā.

Viņš sakoda lūpas un nobālēja, un viņa piere svīda baiļu sviedriem.

„Sajucis," viņš teica.

Lielās bēdās un briesmīgās bailes- viņš staigaja šurp un turp. Viņš meklēja to, ko tikko bij domājis, mocījās ar pagātni un nevarēja tikt uz cela._ ,?Nekas man nav laimējies," viņš domāja. „Viss ir nogājis greizi...“

„Tā jau runāja ari vecais Klauss Johans, kas pats bij saķēzijis savu dzīvi, tas katram stāstīja: viņam neesot bijusi laime... tā ir arī ar mani."

Un .piepeši viņa paša dzīve parādījās šādā gaismā: tā nebij pūliņu un darba veidota, bet maldi un grēks. Ļaunās domas, kas pavada cilvēka labos darbus, arī pašu labāko, tapa milzīgas, skriedamas līdz, kā nejauki, melni suņi blakus tīrasiņu zirgiem, kās rikšo. „Kur tava māsa Elzbc?

Tu viņu nevēroji, nu tā ir pazudusi. Kur tavs brālis Hein-

ii> Ir .’ Tu viņil siti un padzini no sētas; lielceļa putekļos \ in-, lupa dzērājs; tu gribēji^ mājas saņemt viens pats. Ka l>ii ui arklu: vai tu negribēji, ka tēvs krīt? Kur Iarnu I i ii.i ? Tu gan viņai noliedzi dziedāt? Tu: viņai liki celtjes m» gultas, teikdami, ka viņusitīsi! Tu esiļauns cilvēks un slepkava. Tu esi septiņkārt ļaunāks kā Tims Todc! Viņi nāk! Dzirdi... tic meklē tevi. Viņi grib stiept tevi prom... cauri visam ciemam!11

,,Jāpaskatās“, viņš teica drebošā balsī, „vai tas viss ir tiesa, ko viņi runā.“ Viņš paņēma tālskati, aizgāja leja uz dārza namiņu, uzstādīja tāļskati, visu to darīdams drebošām rokām, un nemaz nedomādams, ka jānoņem aizsargs, kas slēdza objektīvu, un cauri lūkodamies, runaja pārsteidzīgi pats ar sevi: „Tumša kā nakts. Tas ir patiešām tiesa. Tāda ir mana dvēsele."

Nekā, galīgi nekā laba. Ne gaismas dzirkstelītes, nevienas zvaigznes pie visām debesīm. Tas nav izturams. Ja lietas ir tādas, uz kurieni tad lai dodas? Nevar ne trīs soļus uz priekšu saredzēt. Tā jau ir dzīve kā kurmim. Hinnerka kāpnes ir pēkšņi šķūņa vidusdaļā. Es gribu prom no šejienes. Es gribu prom, pirms ļaudis to mana. Kautkur vajag būt gaismai...

Tāpat steigdamies viņš atkal sastūma instrumentu, un gribēja iet ārā: te viņš savā priekšā redzēja enu un izbijies pacēla acis. Zemajās durvīs stāvēja Vītene Gudrā un uzlūkoja viņu izmisuma pilnām acīm.

Tad viņš zināja, ka nav noziedznieks, bet ārprātīgs. „Paldicvs Dievam!" viņš teica. „P'aldievs Dievam!" Un gribēdams ātri apslēpt, cik tumšs un sajucis viss viņā bija, tas teica ar sašķobītu seju, itkā smieties: vai laipns būt gribēdams: „Es gribēju aplūkot vienu zvaigzni, tur... pāri vieglajam mākonītim, augstu gaisā."

Bet viņa tam piegāja žigli klāt un cieti ielūkojās acīs: ,.Tā?“ viņa teica... „Tā? To nu gan ne! Tā tas neiet! Satvēra viņu pie rokas un veda pa dārzu. „Ne, Jcrn, tas neiet! Tā tik vēl trūkst! Te jāsaka: Galvu augšā, manu zēn. Lai tavam dēlam nebutu jāsaka, viņa tēvs izdarījis pašnāvību. Pēc tam vairs nekā nav. Atstāt arklu lauka vidū un gaišā dienas laikā skriet prom. Trīsdemlit gadu tev ir? Tas ir svētvakars_ nelaikā."

Sākumā viņš izlikās izbrīnējies. Tad viņš samulsa. Beidzot viņš no tāļa, tumša svešuma atgriezās pats sevī;

viņa iekšiene tapa gaišāks, un pakausī viņš atkal samanīja trulo spiedienu. Viņš apjēdza atkal, kur atradās un kas notika ar viņa dzīvi.

„Grūti,“ viuš ar pūlēm teica.

„Pagaidi," viņa teica, „es atnesīšu tev aukstu ūdeni. Tev jādabū salt. Sēdi te, dzirdi. Paliec te isedēt! Es tūlīt atgriezīšos, tad es visu vakaru palikšu pie tevis."

Viņa ieskrēja virtuvē un to darīdama bij tik mierīga, ka abas kalpones nemaz nemanīja, kādas viņai bij bēdas. Dzīvojamā istabā viņa paķēra puiku un skrēja ar to atpakaļ priekšnamā. Viņš vēl sēdēja uz lādes. Viņa tam л deva nodzerties, un kad viņš uzelpodams lika bļodu pie mutes, mazais puika stāvēja pie viņa ceļiem un teica:

„Lūk, tēvs, cik tu esi bāls! Pielūko, ka nesaslimsti!"

„Ko tas viss līdz, Vīten?" viņš teica.

„Ja, ja, Jem. Tev taisnība. Bet viena alga, vai ir grūti, vai nav; lieta jāizved līdz galam. Nāks laiks, nāks padoms. Tagad tev jāliekas gulēt un krietni jaizguļas. Žigli, es zinu, kas vajadzīgs. Redzi, cik piekusis tu esi!" Gulies žigli! Guli kā vīrs, kas iegāja miega kalnā un gulēja septiņus gadus. Dusi, manu zēn."

Tā bij labdarība viņam, ka tie abi, kas bij viņa piederīgie, bij ap viņu un tik sirsnīgi rūpējās par viņu. Viņš gurdi pasmaidīja, piecēlās smagi, locekļus nekustinādams, novilka svārkus un atgūlās. Viņi palika pie viņa gultas sēžot.

Kad viņš pēc divi stundām pamodās no smagā miega, jo kāda bal'ss viņu sauca, tad pie viņa gultas stāvēja vecākais kalps. Bij vakara tumsa, un kalps teica: „Mēs nezinām, kur Vītene: priekš stundas viņa aizgāja. Mēs domājām pie kaimiņa. Bet tur viņas nav. iMazā kalpone saka, viņa esot pa lauku ceļu uzgājusi Ringelshcmā. Ko gan viņai tur vajag? .Tur neviens cilvēks nedzīvo; ir tumšs un grāvji pilni ūdens; un viņa pati saka, ka tumsā vairs nevarot saredzēt."

„Kur mazais?"

„Tas rotaļājās istabā pie sava vectēva."

Jerns Ūls izlēca no gultas un uzrāva svārkus. Pēkšņi viņš bij pavisam vesels. „Es iešu viņai pakal," viņš teica un izskrēja no mājas. Aukstais lietus sitās pret viņa kailo galvu un atsvaidzināja to. Viņš kāpa augšā pa plato ceļu, tad iegriezās braucēju ceļā līdz Ringels-

In nu pakājei, bet neatrada nekā. Smagaja, lietainajā . .ii .i nekā daudz saredzēt nevarēdams, viņš stāvēja bez

.........a tm gribēja patlaban saukt viņas vārdu, kad tam

ininea prātā, uziet augšā pa taciņu, cauri ielejai. Tikko ie-lt ia iegājis, viņš redzēja, ka viņa priekšā pie Goldzota .1.1 v maza, sakumpusi sieviete, un viņš tūliņ zināja, ka

i.i bij Vītene, un zināja arī to, ko viņa tur rnekleja.

Viņš gāja tai klāt, bet viņa jau dzirdēja, ka viņš и.ik, nāca viņam pretim un begīgi teica: „Tur nekā nav.

I ‘ardaudz ilgi es neesmu par to interesējusies, jeb varbūt es esmu pardaudz veca un trula.“

Roku viņai ap pleciem aplicis. Jērus ņēma viņu līdz: „Nāc žigli atkal mājā. Tu jau būsi cauri slapja. Nac, es tev uzlikšu savus svārkus uz galvas. Tā.“

Salīkusi un ar pūlēm viņa gāja tam blakus. ,,Agrak,“ viņa kaunīgi teica, „kad es vēl Īriju jauns bērns, tad visas šis lietas dzīvoja; bet nu viss mazpamazaiu nomiris.*'

„Ko tu gribēji?*'

„Nezinu. Gribēju paskatīties, vai nevaru kautko sasniegt; bet viss manī lūkojās mēmi un bez dzīvības.**

„Ar to nekas nav, Vītcn!“

Kādu brīdi viņi klusēja. Roku viņai ap pleciem aplicis, tas to vadīja pa mitrā ceļa sausajām vietāmu „Tas nāk no tam,“ viņa teica, „ka vairs_ netic.

To tu pats arī zini: ja kādam vairs neinteresē saule, mēness un zvaigznes, tam viņas arī nekā nestāsta; un ja saimniecību nekopj, tā sabrūk. Tā ir viisās lietas. Vienaldzība visu nokauj; mīlestība visami dod dzīvību. Es biju šīs lietas ilgi aizmirsusi, nu tās ilgi gulēdamas ir sa-rūsējušas.**

„Tev nemaz nav drosmes, Vīten, tadai tev nevajag būt.“

„Ja, redzi, Jem... pirmīt, kad es tevi atradu tavā dārza namiņā, tad els; domāju: ja tā notiek, ko tad? Savās bailēs es atskrēju šurp.“

Vīten, šīs lietas mums nepalīdzēs. Sils un ūdens, lietus un vējš: tie spēj vēl mazāk kā cilvēks. Tur nav ko iet pēc palīga.**

„Tā vis nesaki, Jern! Aiz mūsu dzīves stāv kāds noslēpums. Mēs nedzīvojam dzīves, bet gan šī noslēpuma dēl, kas ir aiz mūsu dzīves. Vajadzētu varēt šo noslēpumu uzminēt, un kas to uzmin, tas tiek pie skaidrības un

patiesības. Un šadas vecas, svclas vietās un teikās: tur taču latu visdrīzāk vajag atrasties. Jau no senseniem laikiem niiisu senči to tur meklējuši, un daži arī atraduši.4* „Ja, Viten, tev taisnība: ar noslēpumu, ar to ir tā, ka tu saki. Bet es neticu, ka mēs to varētu atrast un uzminēt. Tas ir tāpat, itkā kāds cilvēks gribētu pats sev pārlekt pāri. Cilvēks ir un paliek cilvēks., Viten, un osis ir un paliek osis. Un cilvēks ir tā iekārtots, lai mēs visu to nezinātu un neredzētu. Var jau tā būt, ka tas pavisam atklāts, plašs un dzīvs guļ vai stāv, smejas vai raud ap mums; bet mums nav jutekļa, ar ko to saredzēt vai sa-dzirdēt.44

„Var jau būt,44 viņa domīgi un bēdīgi teica.

„Tad jāstrādā tāpat, līdz pienāk vakars, un jābut tik labam un mīļām, cik iespējamļs.44

„Pareizi, Vītcn: tā rakstīts Jaunajā Derībā,44 Viņa drusku pacēla galvu, un ar elpas trūkumu cīnīdamās, soļoja tam blakus..„Tā? Vai tā tur rakstīts? Kas tad tur teikts ... zini... par šo noslēpumu?44

„Ja.,, cik es sapratu, Vīten, tad tur rakstīts: ka še mēs nesapratīsim; bet mums jābūt stipriem paļāvība, ka katrai lietai ir sava iekšēja, laba, vērtība un mērķis. Vēlāk, pēc nāves, mēs tiksim tālāk, izpratīsim šo noslēpumu un redzēsim lietas ne tādas, kā tāsi šķiet, bet tādas, ka. tās ir.“

„Vai tā Kristus saka? Tā... tas man brīnums. Tad jau tā būs. Bet es jau no bērnu dienām esmu bijusi loti izsalkusi; cs arvien gribēju zināt, kādi īstenībā esam mes un visas lietas, un es vienmēr domāju, kā to vajadzētu varēt izprast. Toreiz, kad es kalpoju pie Stūru Jerna Še-nefcldā, mēs nedarījām nekā cita, tikai_ pētījām to. Bet ari mēs nekā nevarējām: atrast. Un Sturu Ansim bij jā-iekrī.t mālu bedrē.44 Viņa sāka raudāt.

„Meklēšana ir velta, Vītcn. Man liekas, ka arī pats Kristus ir teicis, ka viņš visu nezin. Viņš arī sacīja, ka nav vajadzīgs, ka mēs to zinātu; mulmļs vienmēr jābūt paļāvīgiem, skaidriem^1 un mīļiem.44

„Nu ja... un uz to, ko viņš ir teicis var paļauties; jo viņš bij gudrs un labs; nav šaubu, ka viņš gribēja visu labu, un mira .par to, tik jauns būdams. Tā tad mums pie tā jāturas, Jern, un jānoskatās, kā viss beigsies.44

Vītcn: tad turēsimies kopā, turēsimies stingri, ini|.i večiņ."

Kad viņš to bij pavadījis līdz virtuves durvīm, tam iegribējās, vēl bridi ari kailu Igalvu pastaigāt svaigajā gaisa.

Lietus bij mitējies; vēja nebij._ Attālinoties no mājam 1/zīida pēdējie trokšņi, kas traucēja rudens vakara klu-siimu. Sapņodams viņš nonāca pie Ringelsherna, uzkāpa augšā, gāja lēni, bez mērķa slīpi pāri viršājam, kas apnicīgā, pelēkā tumsā dusēja ap viņu. Pamazām, kad viņš staigāja, diena izdzēsa pēdējo gaismu, tā kā viņš ap sevi redzēja tikai nakti. Tad viņš vēl reiz sāka bēdīgi pārdomāt to, kas pagājis un par savu nākotni. Un dziļi šais pārdomās iegrimstot, viņam likās, ka viršājs abās pusēs pacēlās, tapdams ka melni augstumi, par kuriem uz augšu kāpa slaikas, drūlmas egles, bez dzīvības, un viņš nonāca tādos dziļumos, ka baidījās gandrīz tupat, kā pirmīt dārza namiņā. Turklāt viņu baidīja parādības, kas bij kā iemiesojušās. Netālu no viņa gāja ar dusmīgu seju ta brālis, Heinrichs, un Tārnu Lēna gāja garām, itkā viņu nepazītu, un Gērts Doze tur stāvēja asinīs, un citi gāja bez miera un mērķa bēdīgi garām. Un tēli un daba, kur viņš gāja, bij drausmīgi un izķērrioti.

Bet tā lielajā, briesmīgajā vientulībā pa sāpju zemi iedams, kaut arī ne bez savas slepenās patikas — kā bērns baidās no spokiem, viņš atcerējās tos vārdus, ko pats pirmīt bij runājis, ka uz labu vajagot cerēt, lai ietu kā ieda'ms. Un tikko viņš to bij iedomājies, tapa drusku gaišāks, tēli kustējās rāmāk un izskatījās laipnāki, un viņš redzēja šauru ceļu, kas veda uz augšu, vīdamies sākumā cauri eglēm, ka's stāvēja kā lepni vīri, tā kā viņam bij kauns no šiem kokiem, un nūju. spēcīgāk uzsizdams, tas gāja taisnāk un drošāk. Svaigais vējš pūzdams viņu spirdzināja, viņš uzkāpa atkal viršāja līdzenumā un skaidri malā redzēja robežu, kur beidzas sils un kur iet uz leju maršā. Tad viņš apstājās un klausījās.

Tā stāvēdams, kad viņam apkārt viļss bij kluss, ne vējš dvēsa, ne putni dziedāja: viņš dzirdēja pavisam tālu no meža puses smagus grūdienus un dūnēšanu, itkā daudz smagu āmuru lēniem sitieniem kristu dobji uiz smaga koka un dzelzs; tic krita 'tik smagi un svarīgi, itkā katrs sitiens kaltu veselu cilvēka mūžu.

T;i viņš slavēja labu bridi, klausīdamies kā strādā apslēptas mūžības varas. Tad viņš aizgriezās, un klusu, apvaldītu prātu sāja mājās.

Ieiedams virtuvē, un gribēdams redzēt Vlteni, tas viņu satika, un viņa to uzlūkoja, un brmejas izbīdamās, cik lepna un skaista bij viņa seja.

* *

*

Nākošajā pēcpusdienā Baltgalvis ieradās sētā, laipni apjautādamies! par vecā Ula labklājību. Tad ar Jernu Ulu kambari viens būdams, tas tapa vēl laipnāks un lika priekšā, ka saimnieks tam slepeni nodotu daļu, labības, tas nebūtu viņam par sliktu. Bet Jerns Ūls viņu izsmēja. „Ko jūs gan domājiet,“ viņš teica. „Nelaimīgs jau es tā esmu; lai es ari vēl topu bezgodis? Vai jūs tā domājiet? Tad jūs esiet maldījies, vecais kungs. Taisāties, ka tiekiet ārā 4no sētas.“

Kad tas steigdamies bij aizgājis, Jerns Uls ielūkojās tēva istabā, parunāja ar Vītēm un apskatīja Bībeli, kas bij atvērta. Redzēdams, ka tā bij nodaļa par Ēģiptes mocībām, tas pasmaidīja, Vītenē lūkodamies, un teica: „Esi mierīga. Pēdējo es tikko izdzinu no mājām." To teicis, viņš kā ieradies, iegāja savā kambarī, gribēdams būt viens pats, un domāja atkal, tomēr jau ar zināmu, sīkstu vienaldzību: „Tā, nu vajag notikt brīnumam."

XXIII.

Nē, brīnums nenotika. Notika kautkas loti parasts. Naca negaiss, un nāca nāve. Tie radīja svaigu gaisu, tā kā Jerns Uls tika vaļā no pēdēja spiedēja, kas bij uz viua galvas.

Lietus beidzās; nāca dienas, karstas, spožas saules pilnas. Un katru dienu, uz vakara pusi pāri Ūlbai pacēlās smags, tumšs mākonis, īsi ierūkdamies. I )aži gan teica, ka Kukshafenā šaujot no kara kuģiem; bet veci ļaudis skaidri zināja, ka tur perinājās negaiss: „ I'as tik netiek Lībai pāri."

Trešās dienas vakara domās bij drošas, ka tas savelkas. Gaiss bij remdens un mīksts. Lopi laukā stājās plūkt zāli un gaidīdami stāvēja pie žogiem. Bet nenotika atkal nekas.

Kaimiņu mazais kalps, pēc vakariņam pie kalēja jādams, uzsauca Ulu meitām, kas stāvēja pie maizes cepļa: „Šonakt es sapņoju, Oli stāvot gaišās liesmās. Uguns izcēlās vakarpuses ģēvelē un kā kaķis līda pa čukuru uz priekšu."

Otrā rītā mājā bij liels uztraukums. Bij svētdienas rīts, un Vītene, parastā kārtā, bij vakarā mainījusi kreklu, vecā, labā ticībā nolikdama novilkto kreklu uz grīdas pie gultas. Un no rīta 'tai vietā, kur bij gulējis krekls, atradās izbārstīti pelni. Meitas un puiši saskrēja pārrunādami šo gadījumu; runāja šurpu turpu un smējās, un kalpone, kas gulēja vienā istabā ar Vītēm, purināja galvu un brīnijās, ka to nebij uzmodinājusi gruzduma smaka. Bailīgu seju apkārt staigāja Vītene, nekā neteikdama^ Ļaudis gāja katrs savā darbā un jau tai pašā vakarā notikumu aiznesa uz ciemu.

Tīss Tīsens atkal bij ieradies no Haimburgas_ un dažas dienas pavadījis Oļos. Visu dienu viņš staigāja Jer-nam Ulam līdz, pierunādams un pieradinādams viņu pie domām, ka Uli jāatstāj.

„I s lev labprāt izlīdzēšu ar dažiem tūkstošiem mārku, bel tu zini, Hēslmfa nespēj nest lielus parādus.11

„ l ev nav man jāpalīdz,“ teica Jerns Ols; bet tā otra iespēja, aiziešana tā ari nav viegla. Tur uz Osterkuga es aru, kad man bij divpasmit gadu, arkls mētājas no vienas puses uz otru, tā kā es gandrīz apreibu; un ik reizes, kad zirgs pastiepa galvu uz priekšu, tasi rava mani līdz; jo es biju grožus aplicis ap kaklu. Es biju līdz nāvei noguris no bailēm! un no iešanas pa va_gu.“

Viņš pievilka mazo, kas tam gāja blakus, sev tuvāk klāt. „Kad es vēlāk pārnācu no kara un Tarnu Lēna tapa mana sieva, tad visā mājā nebij nevienas stenderes un dēla, un neviena salma uz jumta, kam es nebūtu pamājis, teikdams: „Tā nu jūs esiet labā gādībā, tagad es par jums rūpēšos. Citādi jau nevarēs, Tīss, mājas man bus jaat-stāj, bet viegli tas nav: es atstāju Tarnu Lēnas smago darbu, esi pārdodu viņas jautros smieklus svešiem ļaudīm.-Un visi šie rūktie gadi, kas tad sekoja... es negribu par to runāt. Un, Tīss: Jā nu kādu dienu Elzbe atgriežas no posta, un sveši ļaudis tai atver durvis? Esi zinu, man jāiet ārā: es nevaru vairs procentes nomaksāt; bet viegli tas nav.“

Otrā rītā Tīss atkal aizgaja.

Šai dienā negaiss savilkās.

Vēlā pēcpusdienā tumšs, dziļš mākonis izkāpa no jūras, stāvēja augstu virs māršas un dusmās meta taisnus zibšņus, kā zelta šķēpus, uz zemi. Tālumā pie jūras dambja uzliesmoja kāda uguns. Mākonis kāpa arvien augstāk un tuvāk un scptiņos_ vakarā galīgi piebriedis bij taisni virs Sankt-Marienas. Vīri, kas strādāja laukā, žigli iedami meklēja mājas; sievas, durvīs stāvēdamas, teica: „Labi, ka tu nāc;“ no savām rotaļu vietām pa durvīm ieskrēja bērni.

Tad sākās.

„Tas tik bij spēriens!“

„Tas kautkur iespēra!“

Ļaudis iznāca ārā, skatījās apkārt un runāja: „Nekas nav redzams." Tūlīt pēc tam sāka gāzt. Varenais mākonis sakrita gabalos, un bāls un pelēks tapdams, pārklāja visas debesis.

Nekas nebij noticis.

„Redzi nu, Vīten?“ teica vecais kalps, „ar kreklu ...“

„Paliec klusu,“ teica Vītene.

Vītene izgāja virtuvē, bet kalps uzgāja pa kāpnēm, imgnist sienu. Mazais un viņa piecus gadus vecais • bungs izskrēja priekšnamā un teica: „Kassen, mēs kāpini līdz augšā.“

„Puis,“ teica vecais, „tu zini, tas jums nav brīv.“

„Ak, ko nu! Mēs kāpsim līdzi!"

Tā teikdami viņi uzlīda pa kāpnēm pakaļ kalpam un n/.rāpoja pa slīpo siena kalnu pašā augša.

,,Tā,“ mazais 'teica, „tālāk mēs vairs netiekam. Nāc šurp, es tevi pacelšu, lai tu vari palūkoties pa pūču caurumu."

Drīz tie abi atkal nolīda lejā, un puisis teica: „Vai jau apnika?"

Pulkstenis rādīja astoņi, un Vītene sūtīja puiku gulēt. „Paklausies," viņš teica, „man tev kaut kas jāizstāsta: es biju augšā sienaugšā, kopā ar Hanssenu Frici."

„Tā... to tavs tēvs tev ir noliedzis."

„Ja es tev ko izstāstīšu, vai tu to nestāstīsi tālāk?"

„Kas tev var būt stāstāms."

„Vai lai es saku? Hanssenu Fricis bij pašā augšā, tu zini, tur kur jumtā ir mazais lodziņš: un ko tu domā: tur esot gulējis briesmīgi jicls, melns kakis. Tik liels kā teļš. Acis tam bijušas vērsmainas, un tas līdis viņam Idāt."

„Liecies un gulft," viņa teica, izgaja ara un runaja ar Jernu Olu. ,,Jem,“ viņa teica, „vai nav dzirdēts, ka zibens, stundām ilgi guļ mājā un tad tik sāk dedzināt? Tas bij briesmīgs spēriens. Arī puika tik savādi runā. Dari man to patikšanu^1 un uzkāp vēl reiz sienaugšā; mana sirds ir tik bailīga."

Tas uzkāpa augša, nokapa atkal leja, apstaigaja māju un šķūņus, nekā aizdomīga neatrazdams.

Pulkstens bij desmit, un tie visi bij pie miera.

Tagad zibenim^1 likās, ka māja un ļaudis ir viņam droši, un tas klusi devās ceļā. Kā lietota lāpsta, tas ar savu garo, gludo ķermeni lēnām izvijas starp sienu un jumtu. Kur viņš ķerdams pastiepa savu tievo roku, uzliesmoja sarkana vārsma. Redzēdams, ka gaisa trukuma deļ, uguns nevarēja iedegties, tas briezdams aizslīdēja līdz logam. Logs sasprāga. Skaļi ievaidēdamās izlaidās pūce, kas sēdēja čukurā.

Vīteiie l)ij izkāpusi no gultas nu no istabas klusi aizlīda lulz vidus ejai, paskatījos pa savienotāju durvju rūtīm lielajā plāna. Viss tumšs un kluss. Atkal atpakaļ ie-v.ajusi, vipa nosēdās uz zēna gultas malas un klausījās.

„Mājā ir cilvēki... četri šeit... trīs tur... divi kalpu kambari ...un Jcrns.Vairāk tak nav? .. Vai nav vairāk? Ne, vairāk nav. Bērnu papriekšu. Tikai neaizmirst veco! Desmit cilvēku... desmit... desmit. Lopi ir ganībās, tikai daži...“

No lielā plāna puses vipa dzirdēja kādu troksni un stāvēja atkal kājās.

Kautkas taisās, kautkas. Es jāta to visos locekļos. Varbūt mani uztraucis briesmīgais spēriens; varbūt ka ir arī kas cits.“

Viņa atkal piecēlās un uz priekšu saliekusies klausījās. „Klau, klau... mājā nav miera. Kautkas velkas un jaucas.4'

Viņa aizlīda atkal līdz durvīm. „Agrāk es zināju kādus vārdus, k'ā tie bija?

Pa lauku iet Dievs un Pēteris,

Lūk, ugunsgrēks ir aizkāpis,

Tev nebūs, grēks, dot karstumu,

Tev nebūs sviedrēt cilvēku,

Līdz Dieva māte teicama,

Sev otro dēlu ...“

Pirms viņa to bij izrunājusi, viņa vēl reiz pavēra durvis, no lielā plāna puses bij dzirdama sprēgāšana, itkā jaunu malku iemestu gaišās liesmās.

„Uguns!44 viņa klieda, „uguns!"

Kalpone, kas gulēja istabā, spēji uztrūkās: tad bērns jau bij viņai rokās: „Ej ar puiku atpakaļ neskatīdamās pie Kreiju Jaspera."

„Jern! Jern!..44 Šī balss varētu arī miroņus uzmodināt.

Kā ker drēbes, cik vareni strādā smadzenes, kā rokas grābj šur un tur. Un vēlāk nezin vairs, kas darīts, kas domāts.

Jerns vēlāk nezināja pateikt, kādēļ papriekšu ķēries pie vecās lādes, un'kā smago lietu, kam nebij ne osas, ne roktura, kādā kārtā viņš to bij iznesis ārā. Pirmā atmiņa viņam ir par to,_ka viņš no ārpuses meties palīdzēt svešā mājā, kā ieskrējis istaba, ka satinis segas smago,

Tad viņš skrēja atpakaļ, viņu vadīja izjūta, kāda ir zemkopim, ieskrēja stallī, pārgrieza pavadas trim zirgiem, kas tur stāvēja, un izvēda zirgus, kasi mežonīgi cēlās uz pakaļkājām, pa vienam ārā.veco vīru, kas bailēs sitas un skali kliedza, kā to par ceļu pārnesis, ielikdams Jaspera Kreija istabā iebūvētajā gultā aiz krāsns.

Ļauni bij ar vienu kumeļu. Kalps un kaimiņi, kas bij saskrējuši, nevarēja tam vairs tikt klāt, bet bij vēl vienas durvis, kas jau gadiem nebij atvērtas. Viņš iedomājās par tām, paņēma kādu bomi, kas nejauši gadījās tūvutmā, ar divi belzieniem iesita durvis un laimīgi izveda lopiņu ārā.

Nu vairs nekas» nebij darāms. Kad viņš ar gruzdošiem matiem un asiņojošu roku vel reiz gribēja doties iekšā, tam ceļā nostājās skolotājs, kas tikko bij pieskrējis: „Cilvēka dzīvībai ir lielāka vērtība."

Ar izmisušu kustību viņš aizmeta prom nazi un aizgāja uz priekšu, lai nedzirdētu maurojam govi, kas ar jaundzimušo teļu stāvēja liesmās.

Sabrūkošais jumts un dūmi, kas nāca no lielā šķūņa, spieda viņu atiet tālāk no mājām, un viņš nonāca pie iebrauktuves;. Ugunsdzēsēji aizdrāzās viņam garām', pagalmā iekšā; tuvu zirgu priekšā skrēja pie viņa mazais puika šķērsām pāri ceļam, un, apkampdams tēva ceļuis, kliedza raudādams: „Tēv, vai kumeliņš sadedzis?"

Kreiju Jaspers pienāca pie_ viņa, seja un rokas tam bij melnas, un teica: „Govi mēsi arī izglābām. Par virtuves durvīm un maizes ceptuvi," un aizgāja atkal prom.

Jerns Ols stāvēja un skatījās liesmas, viņa mazais zēns stāvēja tam blakus.

Priekšējās mājas namaugšas lodzijas un liecas, un tad ugunīga roka sniedzās Ulu viesu istabas. Arī gar durvīm dauzījās, slīdēja un dega, un augšējais pildījums atsprāga vaļā, kvēlojošā roka tiecās pēc roktura. Žuburainais lukturis džinkstēdams nogāzās uz galda, galds dega, un pēkšņi dzeltēnais viesis, lekdams kā kaķis, vienā Iecienā bij uz palodzes, pacēla priekškarus un izsita logu. Nu bij svaigs caurvējš! Visā griesti sabruka istabās; nakts debesis iespīdēja iekšā.

Šai brīdī, kad Olu goda istabas liesmoja sarkanās ugunīs un ugunskūli uz augšu šaudamies apgaismoja tum-

šās ganības, kas atradas pusloka ap Vcntorfu, no Sankt Maiirmlonnas puses, pa mazo baznīcas taku, gar Auvu, паса nave. Viņa izvairījās uguns atspīduma, kurnēju ganī-bas noiedama no taka. Viņa gāja šķērsu pāri, taisnā ceļā tuvodamās Jaspera Kreija namam, kas mazs un zems stāvēja sarkanā spīduma vidū, zem papelēm, kas bij spoži apgaismotas. Vītene Penna, kas stāvēja pie gultas, viņu gaidīdama, plaši atvērtām acīm atkāpās sānis, dodama tai vietu. Viņa pienāca, uzlikdama ar spēcīgu tvērienu roku uz gulētāja plecu. Divreiz tas sarāvās. Tad elpa apstājās.

Tad Vītene Penna, Kreiju Trīnei palīdzot, sāka rīkot, kas bij darāms:

Simtiem ļaužu stāvēja un staigāja ap augstajām, degošajām ēkām un skatījās grimstošajā ugunī. Bet reti kād's piegāja klāt Jernatm Olām uti viņa_ bērnam. Viņš vienmēr bij bijis savāds, domīgs un vārdos strups, ar augstprātīgu nokrāsu.

„Tagad, cita padoma nezinādams, viņš ķēries pie pēdēja līdzekļa un tapis par dedzinātāju."

„’Patiesi, viņš tur stāv ar tādu seju kā noziedznieks. Paskatāties, kāda seja!"

„Cilvēk, ko viņš tev teica? .. Man jāsaka, es nebutu no viņa to domājis."

„Cilvēk, ko tu ar viņu runāsi? Tas taču ir skaidrs... nu, tu pats vari iedomāties, ko es domāju."

Proti, tā runāja strādnieki, kam ir tieksmes saimnieku dzīvē skaidri saredzēt, to kas jauns, bet neatrast to, kas labs. Viņš jau arī vienmēr bij bijis īss un strups ar tiem un pat gandrīz skops. Vienmēr viņu bij spiedušas rūpes un .naudas trūkums.

Tā nu Jerns Ols stundām stāvēja_ zemu papelēm tur, kur braucamais ceļš nogriežas uz šķūņiem un kur viņš bij stāvējis tai vakarā, kad pārnāca no kara.

Bet kad pusnakts bij pāri, atnāca abi Hargena Fol-kena kalpi un teica: „Šovakar septiņos no lauka nākdami un kad bijis briesmīgais spēriens, tie skaidri redzējuši, ka tas ķēris Oļus. Viņi esot redzējuši, kā uzskrien gaisā degošais papeles zars jeb pape no jumta, vai arī kas cits. Viņi esot uz vietas apstājušies gaidīdami, ka izšausies liesmas, un esot loti brīnījušies, ka nekas nenotiek. Arī Olu mazais puisis teica, ka spēriens to esot gandrīz .ipwirdls, kad tas bijis ceļā no majafc uz šķunņ un ka viņš ,i|i Citkniii manījisvieglus dumus un pagalma gruzduma -minku. Šis runas ātri izplātījās. Tad daudz vīru un sievu k.iJu klāt .lernam Ulam, stāstīdami ko bij dzirdējuši, zinādami stāstīt arī par līdzīgiem spērieniem, un sirsnīgiem vārdiem viņu drošināja.

Rita vēsumam tuvojoties tie izklīda.

Kad debesis tapa pelekas, Jerns Ols gaja pāri ceļam pie Krciju Jaspera. Pie debesīm vēl bij dažas zvaigznes, ka pārgurušas, spīdošas acis bālā, miegu negulējušā seja. Kad tas gāja pa durvīm iekšā, Vītene nostājās viņam ceļā. liet viņš redzēja daudz pāri viņas mazajai personai, un redzēja lukturus un sarīkotos priekšdarbus. Maigi viņš to nobīdīja pie malas, piegāja pie_ gultas un ilgi uzlūkoja savu tēvu. Tad viņš piegāja klāt Vītenei, satvēra viņas roku, turēja to ilgi un teica maigi un klustu: „Vienīgā laime, ka mana vecā māmuļa vel dzīvo.“

* [2]

*

Otrājā dienā, kad viņš bij nokārtojis visas iešanas apbedīšanas un ugunsgrēka lietās, tas vakara pusē uzkāpa Ringelsjiernā, apsēdās uz akmens, kas atradas blakus smilšainajam ceļam, pelēkajā zālē, kas bij kā gari mati un skali un dziļi uzelpoja, ļaudams savam domām iet, ka tās gribēja, pats brīnēdamies, cik mierīga un skaista bij pasaule.

Kad viņš jau ilgi ta bij sēdējis, tas dzirdēja, ka ap kalnu kāds brauca. Braucējs stiprā balsī sarunājās ar saviem kumeļiem: „Vēl mazliet rikšos! Rikšos, mani zirdziņi. Uli nodeguši, Klauss Ūls miris^1, un šī ir noslēgta nodala Jerna Ola dzīves stāstā. Par atlikumu^1 es varu teikt... Hallo, Jern! Tur jau tu sēdi? Vai vari arī mazu drusciņu smaidīt?"

,,Tīss!“ teica Jerns... „Ļauj aprakt papriekš mirušos, kā klājas. Tad es padomāšu, kā man ap sirdi."

lYc herein, kad lielais Ulu pavadītāju pulks un viņu radi l)ij izklīdis, un kāpsi jau bij aizbēris, Jerns Ols, Tīss Tīsens un mazais nāca vēlreiz no Tamil Lēnas kapa puses и/. Ulu dzimtskapiem. Svaida kapa kopiņa bij klāitia daudz vaiņagiem.

„Vai tu zini, Jern,“ Hēznieks teica, ,,|Kir ko es visvairāk ļaunojos uz šo viru? Nevis par to, ka tas aizmeta naudu, ne ari par to, ka tas dzēra, bet par to, ka viņš smējās: ka viņš visiem cilvēkiem uzsmaidīja, tikai manai nabaga māsai ne. Nav mazums šādu laužu, Jēru 01, kas ir laipni ar svešiem, uz ielas un krogu, bet ar savējiem tie ir kā velni. Labi, Jern, ka ir nāve, tā ir vienīgā taisnības drošība. Vai tu domā, ka šis paliks nesodīts, tas kas manu mazo māsu tā mocījis, tā nolaidis skaistos laukus un slinkodams un smiedamies dauzījies pa pasauli? To es tev saku, Jern: Viņā saulē tam būs smaga aršana. Viņš dabūs gabalu sīkstas māršas zemes, četrus vecus kleperus ar špātu un visām ķibelēm, un par zirgu puisi eņģeli, pašu lielāko lempi. Redzi nu!_ Manai māsai nav neviena vaiņaga!" Viņš noliecās, paņēma divus vaiņagus un nolika tos uz savas māsas kapa.

„Jern, viņa bij pats jautrākais un pieticīgākais radī-jums_ visā pasaulē. Bērns būdama viņa apsēdās celma vienā malā, pavisam maliņā, viņa tikai atbalstījās uz tā un teica: „Apsēdies, Tīss, redzi, cik daudz vietas!" Viņa bij tik pieticīga, no dzīves viņa neprasīja vairāk, kā mazu patīkamu vietiņu saulē, kur apsēstiem. Bet šis viņai te aizliedza; viņš to nobīdīja ēnā." Atkal viņš nolika vienu vaiņagu uz savas māsas kapa.

„Jern ... ja viņa varētu piecelties, šī te," — jau atkal viņš paņēma divus vaiņagus, — „tad viņa sacītu: „Ej prom no mājām, manu Jern. Vēl šodien pat dodies uz Hēzhofu..." Atstāj Ūlus/Jcrn! Uli tevi padarījuši nabagu un slimu. Nāc man līdz, uz savas mātes dzimteni; es ticu, tur tu tapsi vesels. Nāc līdz, Jern ... tavas mātes vārdā es tevi lūdzu. Mazais! Palīdzi man! Vai tu gribi nākt līdz uz Hēzhofu?"

„Lai iet, tēvs!" mazais teica, „tie tik būs joki, tēvs!"

„Jern... jūs iekāpsiet manos ratos: tu, mazais un Vī-tepe. Lādi noliksim aiz muguras salmos. Tad vienos ratos būs viss, kas ir tavs!"

I< nr. Dls drusku novērsās un ilgui skatu lūkojās iml uz I iiinu Lēnas kapu.

.1 toiiia, par lādi, Jern! Tur ir tavs labais uzvalks, MLlulls, saules, meneša un zvaigžņu kartes, un rai-in grāmatas un manas vecmāmiņas vecais izgrieztais ni.iiir.als, vecās Tīsenui Trīnkes, dzimušas Stīrmans. Es v г.nu/, domāju, ka tev ir šīs mangals, Jern, preteja gadī-

........ tas ir‘Posu Pēterim no Vāles... viss tas, Jern, tie

, iiveki un lāde: viss tas būs tavs, ja tu braiuksiman līdz и/ llczhofu. Šejt tas pieder Uliern un viņu rupem. Hez-hola tas piederēs tev. Ak, Jern, lūdzu brauc mums līdz! I s lūdzu tevi, Jern, izrauj savu dvēseli no Uliem un beidzot sāc lietāt to paits savā labā. Es tevi ludzu, mīļo lern, brauc līdz! Citādi, to es tev saku skaidri un gaiši, man ir bailes, kas būs tālāk."

Jerns Ūls neteica nekā. Viņš smagi elpoja un lūkojās gan uz Tamu Lēnas kapu, gan arī uz abām kapu kopiņām, pie savām kājām. Šie trīs kapi runāja gaišu valodu.

Kad tie kādu brīdi nekustēdamies bij stayejuši, Tīss teku: „Tagad nāc! Tagad noliksim vēl šos trīs vaiņagus uz 'larnu Lēnas kapa, katrs pa vienam."

„Tarnu Lēna?" teica mazais, „kas ta ir? Tu saki Tarnu Lēna? Tā taču ir mana māte."

„Jā, zen! Kāda tev bij mate!"

* *

Nākošajā priekšpusdienā Jerns Ūls lika sanākt puišiem un meitām, izmaksāja katram algu, ko tas bij nopelnījis, aizgāja pie amatniekiem, samaksādams mazās summiņas, ko bij parādā, un kad tie viņu izbrīnejušies uzlūkoja, tas teica savā īsajā, strupajā kārtāj „Lai jums jusu naudas dēļ nebūtu jāskraida jeb lai jus tadel neapkrāpj." Tad viņi to saprata, žigli noglabāja naudu, pavadīju viņu līdz durvīm, pasauca savas sievas un noskatījās tam pakaļ, kā viņš garš un staltāks kā parasti aizgāja, iedams zem liepām. Tad viņš vēlreiz nogāja ugunsgrēka vieta, vēl reiz nostājās pie apkūpējušā, pa pusei nojaukta mājas mūra, netālu no virtuves durvīm, kur_ viņš bieži bij stāvējis, jo no turienes var tālu pārredzēt Ulu aramo zemi.

Te pa gružiem klupdams, krizdams tuvojās Tīss Tī-

sens. I sir braucamie svārki tain hij mugura un pātaga roka, tin Jau no tālienes viņš sauca: „Mazais Jirgens jau sc/ 11/ lades ratu salmos un spārdās ar kājām, un Vītene jau uzklāj brūni rūtaino seģeni... Ka ir Jēra? Tā ir pareizi! Tavs izskats man patīk, mans dels.“

,,Tīss,“ Jerhs Ūls teica, pagriezdamies uz viua pusi, „tagades esmu ar to galā! Es atstāju Oļus, un visas viuu rūpes. Es esmu cilvēks... piecpadsmit gadu es svētdienu neesmu redzējis; man šķiet, esmu bijis nabags, nelaimīgs ģeķis... Bet tagad, patiesi, tagad es mēģināšu to, ko tu vakar teici: es lūkošu atdabūt savu dvēseliskas te bij Ūlosf iebāzta. Šurp manu dvēseli! Šurp manu dvēseli! Tā pieder man!.. Nāc žigli, Tīss.“

Mazais sēdēja uz lādes, un Vītene saliekusies stāvēja ratiem blakus. „Tēte," sacīja puika, „ko tu tur kliedzi? Vai tu rājies vai smējies?"

„Visu ko!" teica Jerns Ūls . . . „Nāc šurp, Vīten, es tevi iecelšu... Vai tu ko teiksi, Vīten?"

Viņa to ddmTgi uzlūkoja savām nopietnajām^ tumšajām acīm. „Es domāju par stāstu, Jern, par to cilvēku, kas simtu gadu. bij pavadījis pie melnajiem pazemes gariem, un atgriezies, tas bij vecs. Šai vecajā stāstā ir daudz patiesības, Jern."

„Ja, Vīten!" viņš teica. Un viņš nodrebinājās, itka to pārņemtu šausmas.

XXIV.

Ja par jaunu mežu, kas dus sniegā un ciotā salā, sāk maigi pūst vakara vējš, tad egles no augšas līdz apakšai sak klusi brikšķēt un sprēgāt: mežs negrib liekties, tam jālūzt. Bet maigās vēsmas glauž un glaimo ledus kristāliem, slīd un glāsta. Um kas notiek: Virs zemes) beigas arvien_ uzvar maigums. Mīlestība uzvar. Skanēšana un žvadzēšana un ieroču šķindēšana beidzas. Ledus kristāli nomet spožos šķēpus; viņu bruņas kust; asaras tiem. plūst no acīm. Viņi iekļaujas rokās maigajai vēsmai. Ja kāds iet pa mežu, tas dzird, kā kautkas slīd un krīt un kā sapņos klusi un vienmuļi runā.

Jauki ir redzēt un dzirdēt, kā atkust mežs. Vel jaukāk ir būt tuvumā, kad atkūst kāds cilvēks.

Otrā dienā pēc pusdienas Tīss Tīsens staveja pie Jer-na Ola gultas, runādams: „Tu ar labiem panākumiem meties uz Tīšu pusi, Jern. Tagad tu esi gulējis astoņpadsmit stundu.4*

„Kur mazais?*4 viņš jautāja.

Tas bij jau klāt: „Tete,** viņš teica, ,»tu gulēji ka kurmis. Es jau desmit reižu biju pie tavas gultas, septiņreiz viens un trīs reizes ar Tīšu.**

„Redzi nu,“ teica Tīss, „dzīva dzīvība no visām malām! .. Es šorīt aizbraucu uz Saukt Mariendonnu. Kalējam vēl nebij samaksāts par pēdējo lāpstu; es viņam iedevu vienu_dālderi:“_

Jems Ūls piecēlās: „Atdot to. es tev nevaru.**

„Vai tu jau atkal sāc rūpēties?**

Tad viņš atkal atkrita gultā atpakaļ un smējās: „Es piesargāšos. Visis^1 ir drošībā! Tēvs un Oli, šis mazais puika un Vītene! Nav ne parādu, ne nelaipnu seju! Viss vienkārši, gluži vienkārši. Tik vienkārši kā gabals rupjas maizes 1 Pagaidām tev mūs jāpatur tepat.**

„Tas ir skaidrs: Jūs_ paliksiet šeit, mes dzīvosim saticīgi un nogaidīsim pārējo.**

„Paldiev», Tīss. Ls apdomājos, ko lai Iesaku."

Otra rīta viņš kājām aizgāja uz Saukt Mariciidonnu pie iecirkņa priekšnieka un pārrunāja ar šo micrigo, prātīgo viru par savu stāvokli un teica, ka mājas vairs neaiztikšot. Ja baltgalvis mājas par parādu negribot ņemt, tad lai izsludinot tās par maksāt nespējīgām. Viņš negribot ne feniņa; bet ar! parādus viņš nevēloties ņemt līdz jaunaja dzīvē. Ilgi diezgan viņš esot nesis smagas rupesjm parādus; desmit gadu viņam esot šķitis, itkā viņami butu ļauna sirdsapziņa, itkā tam būtu uz krūtīm dēlis, kur lieliem burtiem skaidri rakstīts: „Šim cilvēkam daudz paradu." Kā izdzīts un nolādēts viņš sev esot licies. Bet tagad viņa sirds esot jautra un viegla.

Iecirkņa priekšnieks smaidīja, domādams^1 par šo Jernu Ūlu, ar ko citā reizē tikko vārdu varēja parunāt, bet tagad, kad tas visu bij zaudējis, tas runāja tik brīvi un pašapzinīgi, un izteica cerību, ka būs iespējams visu brīvi pārdot, zeme esot augstas kuīturas un labā stāvoklī. Beidzot viņi vēl pārrunāja, ka uz Tīša Tīsena galvojumu, Jerns Ūls paturēšot divus no saviem zirgiem, aidiniekus, par kuriem Tarnu Lēnai bij bijis gaišs prieks, kad tie vel bij kumeļi, tagad tie bij augsti, astoņus gadus veci zirgi, bez vainas, Holšteinas māršas rāse.

Uz ciema ceļa nonācis, tas priecīgi palocīja galvu, vicināja dzeltēno ozola nuju, iedams uzvandīja liepu lapas, kas biezā kārtā sedza ceļu. Redzēdams no tālienes, zem krūmiem un liepām gandrīz paslēpto skolas namu, tas meklēja logu, pie kura tas kādreiz bij angliski mācījies, un meklēja dārzu, domādams: „Junkeru Līzbete arī drīz atbrauks. Tā nu gan brīnīsies, ka Olu vairs nav, un ka mēs esam prom. To viņa_ jauki darīja; katru vasaru, skolā ciemodamās, viņa atnāca arī uz Uliem. Varen smalka meitene, un jauka kā arvien!"

Viņš piegāja tuvāk un lūkojās pāri plankai. Dārzs bij raibas gaismas un spēcīgu, jautru krāsu pilns. Vīnogulāju lapene pie sienas vizēja un spīdēja gaišajā oktobra saulē. Kluss vējiņš saules gaismā jauca sarkanās, zaļās un dzeltenās krāsas. Un tomēr raibaja greznumā, raibo vīna lapu vidū viņš atklāja sevišķu plankumu^1, kas mierīgo rotaļu traucēja, lēkādams uz augšu un leju. Meitenei, kas sēdēja vīnogulājos un lobīja pupas, kautkas bij ieskrējis pakausī, un viņa nezināja, vai tā bij lapa vai kāds kāpurs;

нм .i.ivci.I un purinājās, un gaisma līksmi lēkāja pa v! и i г.«i*\;iJicin matiem un apviņais acīm.

„I’.igaidi!44 teica Jerns Ūls, „es tev palīdzēšu.41

I līt pirms viņa paguva atjēgties, tas stāvēja pārliecies \ iiiiil pari un teica: „Neko citu nevar saskatīt, tikai spro-i linus, gaišus matus.“

Spīdošām acīm viņa to izbrīnā uzlūkoja. „Ak, Jir-im ii!“ viņa teica, „kā tu mani nobaidīji! Cik priecīga es • мин, ka tu tik labi izskaties!.. Nabaga zēns! Tagad tu . ч zaudējis arī tēvu, un Uli nodeguši.44

Viņš pamāja: „Par to nerunāsim,44 viņš teica. „Tas ir pavisam tālu aizmugurē! Es priecājos, ka paspēju ieraudzīt tevi! Cik ilgi tu jau esi šeit?44

„No vakar vakara. Es tikai gribēju izlobīt pupas, tad es dotos uz Uliem, palūkoties, vai neizdodas satikt tevi un mazo. Kā tev iet, Jirgen?44

Saudzīgi viņš stāstīja par brāli un tēvu, par pelem kviešos un par ugunsgrēku, un par to, ko bij apspriedis ar iecirkņa priekšnieku. Un viņa to labiem vārdiem! nožēloja.

„Ko es tagad apasākšu,44 viņš teica, „to vel nezinu.44

„Ko nu, Jirgen,44 viņa teica, „tu viegli kaut ko dabūsi. Tu proti un gribi strādāt. Un tu esi tik gudrs! Par to nerūpējies.44

Saule priecājās lapās un zaru pinumā, mezdama visapkārt u.n arī uz šiem: abiem ēnas^1 un gaismu, ugunis un krāsu.

Viņš brīnījās, ka viņa tā par viņu runāja. Tā nebij tikai līdzcietība. Viņa to_ cienīja! Tas viņam bij varen tīkami. Tāda smalka, ievērojama meitene! „Nē,44 viņš teica, „nākotnes es nebaidos. Gan jau kas gadīsies. Daudz nedēļu, varbūt visu ziemu, es dzīvošu tā — bez rupem, un tad tik izlemšu galīgi.44

„Tā ir pareizi,44 viņa teica ... „Zini ko, Jirgen? Pa šo laiku atbrauc kādreiz uz Hamburgu! Es tev izrādīšu pilsētu, visu, ko ir vērts redzēt. Mazo tu paņemsi līdz. Līdz šim tu pazini tikai pūles un darbu. Droši uz priekšu!44

Tad viņš pavisam izlaidās. „Vai lai es tev ko pasaku? .

„Teic vien, Jirgen!44

„Ja tev tā patiktu, ja tev būtu labi diezgan, ... mēs tur esam loti vienkārši ļaudis ...“

,,S;tkl taču, Jirgen!" Līksmas «aklas viņa to uzlūkoja*

,,1.s nezinu, vai piedāvāt tev to, ja tu mus Hēzhofā gribi apmeklēt: rnums abiem nav nekā ko darīt. Mēs trīs, tu, puika un es, mēs visu' dienu varētu darīt, kas mums tik."

„Ej nu, Jirgen!"

„Un ja tev tas būtu pa prātam, turvarētu ari kādreiz ar mani kopā kur izbraukt. Es labprāt apmeklētu kādu cīņu biedru, kas dzīvo Burgas tuvumā. Es domāju, ja tev tas patiktu..

Viņas acīs spīdēja skaidrs ūdens: „Jirgen," viņa teica, „es to darīšu loti labprāt! Ja tev patiešām un no^1 tiesas patīk, ka eis ierodos, tad es to darīšu sevišķi labprāt."

Viņš brīnījās, ka tā priecājās un tapa vēl līksmāks un teica: „Tas nevar būt!_Kā tu priecājies! To es nebūtu domājis. Ja tik tev nebūtu par vienkāršu! Šķiņķis droši ir no pērnā gada, un klimpas vārītas no griķiem, un kur tu gulēsi, to es lāga neaptveru."

„Ak, ko nu," viņa teica, „vienalga kā. Ak, kā es priecājos! Zini, dažreiz tu nemaz neizturējies labi pret mani, kad es aizgāju pie tevis Oļos? Tu bij tik strupjš un vienaldzīgs. Itkā tev būtu gluži viena alga, kā man klājas, ko es domāju, un vai arī man nav rūpju. Tu taču bij mans labais biedrs, kad bijām bērni? Tādēļ es raudāju!"

,,Tu?“ viņš teica... „Tu raudāji? Tādēļ?.. Līzbct! Es domāju, ka tu mani katru reiz apmeklē tikai pieklājības dēļ! Man likās, ka tu man gribi rādīt savu līdzjūtību. Un tu gribēji sev ko līdzi paņemt no manis? Tas nevar būt! No manis? Meitēn, cik labprāt es būtu visu ar tevi pārrunājas! Bet bēdās un rūpēs acis sedza zirnekļa tīkls. Es vienmēr domāju, ka tu mīti bagātībā un laimē."

„Ak, Jirgen. Es laimē!"

„Ja tu tiešām tā par mani domā, Līzbet, ja tu kautko vēlies no manis, ja es tev varu kautko palīdzēt... tā.-.. patiesi... Līzbet... lai es butu, kur būdams... es tevi sameklēšu, un visās bēdās tu vari uz mani paļauties."

,,Nc,“ viņa teica, rokas sasizdama. „Kāds man prieks, ka tu esi tik līksms un tā ar mani runā."

Lepni un laimīgi viņš smējās un teica: „Tas tik rītu būs prieks. Tīšam rītu priekšpusdienā te ir kas darāms, viņš atbrauks tev pakaļ. Mēs ar mazo_nogulstmies paslēpušies kautkur mežmalā un notversim jūs. Tīss lai skrien:

hi I ii v bus twlit kopā ar mums jāiet šķērsām pāri lie/.H.

I . гi tini puikam parādīt lielos akmeņus, vai zini? .. ar ko i.in.ui.i metusi. Vai vēl atceries? Rokas kā gaļas mul-

tllņus!"

Viņa sasita rokas: „Nevaru tev nemaz izteikt, kā es p.n tevi priecājos, ka esi 'tik līksms un sirsnīgs,“ viņa teica. Viņai bij asaras acīs.

Viņš pamāja ar galvu uz viņas pusi, un jokodamies teica: „Tava balss ir tikpat smalka kā toreiz.44

Viņa smējās. „Esi klusu,“ viņa teica, „gan jau šais dienās nāks gaismā arī tavas vecās kļūdas.4*

„Vai man tādas bij?“

„Kāda iedomība! Dažreiz tu domāji citas domas, un dažreiz biji pārsteidzīgs. Un dažkārt... dažkārt tu izrādīji savu Ola dabu.44 Viņa sita ar roku pa krūtīm, kā tāds, kas lielas.

,,Tā!“ viņš teica, „Tad tāds es biju! Kāda tu biji, to pārdomāšu par viršāju ļedams. Nu man jāiet. Man palika labāk, Līzbet. Es nebūtu domājis, ka tu esi tik vienkāršs cilvēka bērns/4

„Un es nedomāju, ka tu šodien būsi tik līksms un laipns.44

„Paklausies! Tas tādēļ, ka man nav rūpju. Agrāk es domāju tikai smagas domas, tās staigāja kā dzirnavu kalpi; tagad tie ir tapuši par kungiem, staigā svētdienas drebēs meitenes lūkoties, kas sēž zem vīna lapām. Tā tad! Līdz rītam, Līzbet!44

„Sveicini mazo Jirgenu!44

Viņš kratīja tās roku, māja ar galvu un sveicinādams aizgāja. Viņa tam noskatījās pakaļ, kamēr tas bij pazudis. Tad viņa smaidīdama un domu pilna, apdomīgi salasīja pupas. Bet vēl viņa nebij to beigusi, — atkal kautkas ieskanēja viņai pakausī? — viņa purinājās un sauca: ,,Ma-rij, Marij!“ Draudzene izskrēja ar bērnu uz rokas, un jautāja, kas esot. Viņa teica: „Ak, vai zini, kas te bija? Kas te bija? Kas te sēdēja? Šeit uz sola? Un kas pļāpāja ar mani gluži priecīgi?44

„Tas nevar būt! -— Vai Jems Uls?“

Gaišmate pamāja ar galvu, smējās un ietecēja namā.

* *

*

Nākošajā dienā viņa patiesi sēdēja blakus Tīšam ratos, uti izskatījās itkā jauns, skaists rožu zars stāvētu blakus mazam, izkaltušam kadiķītim. Pār visu seju smējās I īss, kad Joms Ols un mazais patiesi stāvēja mežmalā.

Viya negribēja lekt ārā; viņš turēja rokas tik augstu un rādīja tik drumu seju. Bet beidzot viņa saņēmās.

Bet tūdaļ viņa aizskrēja ar mazo, tiešām prom uz llēzhofu, nodarbojās 'tikai ar viņu, itkā viņa būtu ieradusies Hēshofā, tāpat kā agrāk Ulos „tikai palūkoties uz zēnu“. Tā viņa rīkojās visu dienu^1. Viņš pa to laiku kopā ar Tīšu bij aizklīdis uz purvu, apskatīt torfu.

Mājās pārnācis, viņš atrada to vēl spēlējamies ar puiku. Viņi leca pār grāvi no vienas malas uz otru un likās, ka tas tiem darīja lielu prieku. Kad viņš tiemi piegāja klāt, viņa teica mazajam: „Tā, nu man vairs nav vaļas, tagad man jāiet palīgā Vītenei.“ Un viņa ietecēja mājā, ka zebiekste savā alā pie vaļņa.

Stundu vēlāk viņš to satika priekšnamā, un viņa tikko sēja ap galvu lakatu, teikdama, ka kopā ar Vīteni noslaucīšot virtuves sienas, kas izskatoties nevīžīgi koptas, viņam tā lieta tapa pārāk raiba. Labā omā būdams, viņš to satvēra rokās, apgrieza apkārt, atraisīja priekšautu un lakatu. iemeta tos abus kaktā, teikdams: „Mēs iesim kopā uz hēzi.“

„Mazais lai nāk līdz.“

„Mazais paliks tepat.“

Viņa drusku savieba seju, teikdama, ka viņai liekoties, ka viņš laikam esot stipri pārliecināts, ka viņa darīšot, kas viņam tīkot.

„Vai tu liksi galvā cepuri ?“

„Nē, bet es apģērbšos siltā'k.“

Viņa atnesa savu vienkāršo, melno jaku un sniedza to viņam. Viņš nolika nūju un teica: „Saki, ko lai tagad daru?“

„Neizlicies: tu taču varēsi paturēt jaku, ko grib vilkt mugurā ?“

„To es nekad neesmu turējis, ne vīriešiem, ne sie-viešiem ... Kāda smalka lietiņa! .. Vai odere zīda? Savu mūžu tādu neesmu redzējis! Nu, tad velc!“

Uzvilkusi viņa_to bij gan, bet stāvēt tā vēl labi nestāvēja. Viņa grozījās, staipīja rokas, mēģinādama vilnas

mājastērpa platās un ērtās piedurknes ievilkt jakā; bei tai iīck'.i Ibeja izdoties.

,.l'anae šurp," viņš teica, „es 'tev palīdzēšu."

Viņa apgriezās riņķi apkart... „Lai nu, lai... gan jau

l/dnsics."

„Redzi nu,“ viņš teica, „tu esi vēl tāda pat, kā bērns biklums! Vienmēr tu saki: Neaiztiec mani! Vienmer esi lepna!"

„Jirgen!" viņa teica, viņa to uzlūkoja tieši un pārmezdama, un viņas balss bij augsta un smalka^ „Es esmu līkai klusa un atturīga, ne vairāk. Ja tu varētu ieskatīties manī, tad tu^1 domātu citādi.“

,,Nu,“ viņš teica, „tikai nedusmojies. Man vienmēr šķita, ka tu esi par smalku, lai satiktos ar mani. Šī doma, un mans bēdīgais stāvoklis, bij pamatā, ka pēdīgos gados esmu bijis tik atturīgs/1

Draiskulīgi to uzlūkodama, viņa teica: „Saki, Jirgen, kasi ir smalkais pie manis?"

Viņš samulsa un slēpa savu nedrošību rādīdams svarīgu seju. ,,Nu,“ viņš teica, „vispirms tavs augums, — zini: kā jaunā liepa, pie skolas stūra, pie dārza vārtiem, 'l avs augums un tava turēšanās ir svaiga un tiecas uz augšu, zini."

Viņa paraustīja savu jaku, smējās un teica: „Turpini, tādas runas man patīk klausīties."

„Ja, un tava seja, itkā to tikai šorīt būtu radījusi skaistā, saulainā diena. Un acis, kas vienmēr ir tik rūktas nopietnības pilnas; nemaz neņemot vēra, ka mani uzlūkodama, tu tās pierē sevišķi sakārto."

„Ej nu, ej, Jirgen!"

„Un runādama tu ar muti tā klīrējies, ka patīk skatīties, lai šo manevri varētu novērot. Tava mute tapusi platāka un mierīgāka."

„Vai tu esi beidzis?"

„Vai tu vēl atceries," viņš teica, „ka negribēji Frtem Kreijam sniegt roku kad mēs jums palīdzējām tikt pāri valnim? Tur tu stāvēji! Šļūkt lejā nebij iespējams! Apģērbs taptu netīrs! l'as nebūtu arī labi izskatījies! Tad tu sauci: „Jirgen! Jirgen!" Vēl tagad es dzirdu, kā skanēja tava balss no vaļņa. Redzi, tāda tu biji!"

„Un kāpēc? Tāpēc, ka Fītem Kreijam nebij sevišķi tīras rokas. To tu zini!"

„.Li. herns, kas noticis^ ar iiiatiain rokam! Kas viss tāmi nav bijis jāaizskar! Brālis gulēja uz klona, tad... ak, j>ai lo es negribu ne domāt. Tu esi tam visam par labu, Llzbct.“

„Padod šurp,“ viņa teica. Un pirms viņš vēl nomanīja, kas tai padoma, viņa bij satvērusi tā roku un pielikusi savam vaigam). „Tādas ir manas domas,“ viņa teica.

Viņa augums nodrebēja. Cieti tas turēja viņas roku un ar pūlēm teica: „Tu esi mans mīļais; mazais rotaļu biedrs.4*

Viņi bij uzkāpusi augšā_ līdz mežmalai. Viņš rādīja vietu, kur vaļņa nogāze, cilvēka augumā, bij klāta skaistu, biezu sūnu. „Vai tu nevēlies še drusku atsēsties?44

Jernam par lielu brīnumu, viņa to darīja.

„Te mes visii četri reiz gulējām,44 viņa teica.

„Kur tie abi tagad?44 viņš sacīja.

Viņa glaudīja ar roku sūnu sev blakus, gribēja kautko teikt u;n lūkojās savā priekšā. Tad viņa sacīja: „Man nav miera, Jirgen: es gribu, lai tu pareizi domā par mani. Es neesmu ne augstprātīga, ne svētule. Redzi, Jirgen, atceries, kad mēs satikāmies dārzā: tā bij jocīga lieta. Tu bij dabīgs un prātīgs, bet esi uzvedos smieklīgi. Kādēļ es vēlāk izrīkojumā ar tevi negribēju dejot, to tu zini, jo labi, Jirgen; un par šo lietu tu drīz vien domāji citādi un pareizāk, kā toreiz. Tas, ka es maz satikos ar Elzbil, redzi, Jirgen, es zinu, cik uzticama un mīļa bij viņas sirds, un viņa bij arī gudra. Vēl pavisam^ jauna būdama, viņa sevišķi skaidru prātu lūkojās dzīvē, bet es kādu laiku biju garīgi pakropla muļķīte. Viņa nejūsmoja, nerunāja arī par lietām, kas nav ievērības cienīgas, par priekškaru piešut-vēm, vai līdzīgām lietām, Jirgen, bet viņa raudzījās uz esošo un patieso. Tai ziņā, viņa tev bij īstā māsa, Jirgen. Bet tu nedabūji zināt, cik sagrauzta viņa bij. Tu nezini, Ka viņa tev karaklausībā esot, naktī uzcēlusies slepeni atnāca cauri tulmšajami ciemam pie mana loga un pavadīja pus nakti pie manis. Viņa rūkti raudāja, sūdzēdamās par savu nemieru. Kad ziemā sākās izrīkojumi, viņa bij tik nesavaldīga un draiskulīga, ka sacēla ievērību.44

Viņa dziļi elpoja un nedrīkstēja viņu uzlūkot.

„Redzi,jirgen, es neesmu, no tā atbrīvojusies. Es neesmu ne mēma un ne dumja, ne arī cieta un vienaldzīga;

I ir I cs to ieslēdzu savas dveseles dziļumos, tas uin reliģija it manas dvēseles dziļākie noslēpumi!"

„Vai tās nav divas dažādas lietas?"

„Nedomāju, Jirgen. Vai tie nav kā brālis un māsa? Cerams, ka tu nedomā, ka reliģija ir Dieva iestādījums, bet daba_— velna; tās abas ir Dieva, tām jādzīvo kopā nu tām būs vienai otrai kalpot."

Atkal viņa ar roku viegli. glāstīja sūnu. „Redzi tas ir lepnums, par kuru.tu runā: Es dzīvoju smalkā namā, sienas ir baltas, tīri balsinātas, logi ir spoži un ne sevišķi augsti, ar maziem priekškariem. Bet ja kāds domā, tur droši dzīvo kāda veca, dievbijīga jumprava. .. zini, Jirgen, tās kas tic kā jēri... tad tas maldās. Dzīvodama savā tīrajā istabiņā, aiz priekškariem, es bieži dziedu, skāņi smejos, dejoju un dažreiz es visā garumā nokrītu uz grīdsegas, izraudos, pate nezinādama, kādēļ to visu daru."

Spožāmi acīm viņš nolūkojās uz to. Koki aiz viņas bij mazuliet noliekušies uz priekšu, lai dzirdētu, un vakara saule pa sūnu ritināja zelta lodes. Pats nezinādams viņš bij kā pasakā.

„Ar tevi man ir savadi gadījies," viņš teica. „Vakar es gāju pie tevis un šodien tu nāc pie manis."

Pirmo reiz viņa to uzlūkoja: „Ja tu vēlies, Jirgen, būsim atkal īsti draugi, un paliksim tādi, kamēr dzīvosim."

Viņš iegrūda savu spieķi zeme un teica: „Lielāku dāvanu man neviens nevar dot, Līzbet, kā cilvēku, ar ko visu varu^1 pārrunāt. Tāds man nav bijis, no tā laika, kad Fīte Kreijs pazuda aiz Ringelshema un Tarnui Lēna gulēja uz miršanu. Esmu bijis vientuļš, csm’u tapis savādnieks un vientulībā sastindzis."

„Bet tagad tu atkusti, Jirgen. Tu sāc dzīvi tai vietā, kur zēns būdams apstājies. Tu esi vēl jauns diezgan. Cik tu biji jocīgs! Tik pašapzinīgs un vienmēr nopietns! To tu biji mantojis no Hēzhoias."

„Tagad nāc," viņš teica. „Iesim mājās un rītu runāsim tālāk. Rītu apspriedīsim, 'ko darīt. Ja tu gribi būt mans biedrs, tad ari šai lietā tev man jāpalīdz."

Viu;' teica- ”lr lcsPūi«i»M. ku (II drīzā laikā v»i .1 l.ihl rūpēties par mazo. Te atstāt tu viuu lāvā !"'lVi'i : sk(, .a 'Г tik tālu. Vai tu negribētu viuu dot man

l /;- "Yn- Mums tur ^ labas skolas, un es es S klāt, kad nomira vica māte.“ * ,u

„Vai tas ir, ko tu vēlies?*4

XXV.

Otrā rītā, diezgan agri no purva atgriezdamies, kur viņš bij ar Tīšu nogājis, Jerns domāja: „Та! Lai nu tie abi cejas tūliņ augšā un nāk man līdz uz hezi." Bet kad tas bij izmeklējies, istabā un virtuve, Vitene viņam teica: „Šie abi liek tevi sveicināt, Jern; tu viņus varēšot satikt pēcpusdienā: priekšpusdienā lai tu^1 pakavējoties ar Tīšu."

„Ej nu ej... Vīten!“ viņš teica, „tas puika... tas jau ar viņu rīko īstu sazverestību.“

„Nav ko brīnāties, Jern! Viiņas gados, tā varētu but tam māte; un viņa to tura par attīstītu zēnu. Tā nav liekulība, Jern.“

Paklausīgi viņi aizgaja atkal uz purvu un atgriezās mājā tikai ap pusdienas laiku , atgriezdamies atrada tos tikko atnākušus.

„Vai jūs labi satikāt!" viņš teica.

„Mēs nemaz nestrīdējāmies," teica mazais, „un Pēcpusdienā mēs tev atļaujam nākt līdz."

„Tam jau ir sava vērtība," teica Jerns Ūls.

Līzbcte nosarka un smējās: „Mēs darīsim ar tevi, kas tik mums patiks. Šodien pēc pusdienas tu iesi ar mums uz Rugu kalnu, mēs gribam redzēt milža kapu."

„To, kur gulēja mirušais vīrs."

„Lai notiek!" teica Jerns Uls.

* *

*

Gandrīz veselu stundu viņš gāja pa hēzi, tad pa viršāju, pa pļavām nonāca pie maza koka tiltiņa un otrā malā kāpa augšā cauri mazam mežiņam: tad viņu priekšā atradās Rugu kalns. Tas. ir ievērības cienīgs pakalns. No šejienes var pārredzēt plašo, plato purvu, līdz viņai kalnu rindai. Virsotnē, zem jaunām eglēm un gobām izdarīti izrakumi senkapos.

Kad šlr (ris kāpa augšā un bij nonākuši pie gobām, ina/iils lelca: „Paklausies, Lizbet, atgulsimies mazliet?"

,.Ka tu domā, Jirgen?"

„'lete, vai tev ir nazis?" Izroc bedri, matīsim kociņus.

Kādas iedomas," teica Jems Ūls. „Uzreiz tev nu jā-met kociņi."

„Vakar ari mēs tā darījām," teica Līzbcte.

„Vai tu vēl atceries?" teica Jerns 01s, „kad mēs abi beidzamo reiz metām kociņus."

„Jā, tu sāki strīdu."

Viņš smējās: „To es nezinu! Tu izrāvi sprungulīšus no cauruma."

„Tie bij mani sprunguļi," viņa teica.

Jerns Ūls noapaļoja caurumu ar nazi. „Tie nebij tavi. Sestais bij apstājies malā ... Tu to redzēji gan, bet domāji: Tāda tu allaž biji: turējie augstu un vienmēr taisnība bļj tavā^1 pusē, citādi: galvu augšā!"

„Ak ta? ... Vēl šodien zinu kā stāvēja sprunguļi. Tur nevarēja būt šaubu._ Padod šurp tos sprunguļus! Tas bij caurumā. Tlā tas stāvēja."

„Tas deg!" teica mazais. Tas tev jāmet vēl reiz."

Jerns Ūls nometās ceļos abiem pretim. „Vai tu dzirdi, ko puika saka?"

Vēl reiz viņa nolika sprunguļus cauruma slīpumā, pavisam malā: „Tā tas stāvēja."

Tas ripoja lejā.

„Redzi nu," viņš sauca, „vai tur spnnguls var turēties.

Viņa ātri pastiepa roku, paķēra kociņu dūre, turēja to klēpī un lūkojās viņam pāri, ifkā butu .gluži viena.

Viņš smējās: „Taisni tā tu darīji arī toreiz! Es pastiepos uz tavu pusi un plēsu tevi aiz auss."

„Tā tad? Kā tu varēji tā darīt?"

„Tu izjauci rotaļu! Bet tu... tu nevarēji ciest, ka tev pieskāros. Kā tāds rupjš puika drīkst aiztikt tik trauslu meiteni!"

„Raut mani aiz aiuss? Tev nebij tiesību to darīt."

„Nē, tiesību man nebij! Bet tev... vai vienmer taisnība bij tavā pusē. Jirgen, rotaļāsimies! Jirgen, paskatīsimies kā uz Ringelsherna vējš pūš! Jirgen, ķersim kaz-

ragus! Bet ja Jirgens tiešām būtu īsts biedrs un tev pieķertos kā līdzīgam, tad tavā sejā bij bailes un dusmas. Un tagad tu darītu tāpat! Esi tāda pat ne-aiz-tiec! Labāk desmit solu tālāk! Kas tevi prec, tas ir pārdrošnieks."

Pa daļai nebēdīgi, pa daļai samulsusi viņa to uzlūkoja. Redzēdams, ka viņas acis bij samulsušas, viņš runāja maigābalsī, kā bij runājis ar nikno bērnu: „Dod, sprunguli tūliņ! Pabeigsim reiz šo rotāju. Kas no septiņiem sprunguļiem sešus iemetīs caurumā, tam toreiz bus bijusi taisnība."

,,Nē,“ viņa teica, „es negribu. Savu taisnību es negribu spēlē pārbaudīt."

„Es arī to nedarītu," teica mazais.

„Kad nē, nē!" teica Jerns Ūls. Viņš sāka vēl dažas reizes sviest gulošos sprunguļus. Viņa uzpūtīgi skatījās taisni uz priekšu.

Bet redzēdama, cik bailīgi viņš sviež, ka tie tikai pa vienam ieripoja bedrē, tā saprata, ka izredzes bij labas. Viņa gaiši iesmējās un teica: „Lai notiek; es gribu!"

Viņi dedzīgi svieda, viņu galvas arvienu .vairāk tuvojās un puika gulēja gandrīz bedrei virsu, priecādamies par sliktajiem sviedieniem un kliedza visu laiku: „Nē, tā nē! Palaižiet vienreiz mani!"

„Nē, puika, kad pabeigsim!"

Kaut arī zeme bij nelīdzena, Jernam Olām izdevās izdevās iemest sešus.

Bet tai pašā acumirklī viņa veiklu roku sagrāba sprunguļus un teica: „Jirgen! Patiesi tu mānies! Tu turēji īkšķi priekšā!"

Bet tai pašā acumirklī viņš to jau bij satvēris aiz auss un purināja. Bet viņš izskatījās nobijies un apmulsis; viņš domāja: kā tas beigsies!

Bet viņa nolieca galvu, viņa roka dusēja mierīgi viņas vaiga un pleca starpā, un uzlūkoja viņu mulsi smaidīdama.

Lēni viņš pavilka roku atpakaļ un klusu un uztraukts teica:

„Tu tomēr esi citāda kā domāju... Cik smalka un skaidra ir tava seja; es siaskatu skaidri berna_sejiņu."

Mazajam bij tapis garlaicīgi, viņš bij piecēlies un pakāpies mazliet augstāku. Pēkšņi viņš sauca no augšas

leja: „Paskaties, tēte, vai tu redzi? Augšā zāle sēž kails virs... Vai tu zini kasi tas ir?“

,,l!s nekā neredzu, puika, Kur?“

„Tur? kā tu neredzi? Vai tu gribi, lai pasaku, kas tas ir?“

„Kas tad?“

„Heims Heidenrīters! Tas, kas tev reizem pārdevis teļus!“

„Patiesi!“ teica Jerns Ols pieceldamies. „Vai tu redzi, Līzbet?"

Bet Heims Heidenrīters jau cēlās augšā un lielām acīm skatījās uz tiem lejā.

„Kas jūs tādi esit?“ viņš sauca. „Lai Vodāns jūs baida, un Tors draudīgi pacel savu veseri... Bet Freija lai vada sievietes dvēseli tā, ka tā man vēlīga... Ak tu, tas esi Jem Ūl! Kas lūkojas uz zvaigznēm augstumos; ko tas meklē te, kur mūsu tēvi gul kapos? Tādēļ ka viņš tevi un mazo zēnu atvedis līdz, arī viņu sveicinu šai saulainajā augstumā."

Līzbete un mazais skrēja pa priekšu, Līzbete pasniedza viņam roku un teica klusu un ātri: „Tu būsi dzirdējis, ka Jirgens atstājis mājas. Bet viņš ir priecīgs, būdams brīvs no rūpēm. Nerunā ar viņu par veciem laikiem."

„Ko viņa tur svelpj?" teica Jerns Uls. „Svelpj kā žūbīte pie virtuves loga... Ko tu te dari, Hcim?"

„To es tev izstāstīšu skaidri un gaiši," teica Hcims. „Priekš viena gada vecais Pēteris Foss no Vāles, es un vēl daži atvēram šeit augšā vienu akmenskambari, un atradām tur kādu mirušu cilvēku, to mes nodevām Ķīlā mūsu muzejā."

..Kur tas gulēja?" teica mazais.

„Tur... Vai tu redzi? Mazajā pēlēko akmeņu pagrabā ... Nesen es biju Ķīlā kopā ar savu mīļo draugu mācītāju Bīrnacki no Hamberges, un otro reizi stāvēju nabadzīgo, melno laivas palieku priekšā, kur toreiz šis vīrs bij apglabāts. Tad Bīrnackis teica — tu pazīsti Bīrnacki, Jern? Mēs reiz apmeklējām tevi. Ulos: tāds garš, melns cilvēks? Tas teica: ,Heim’, viņš sacīja, „tev jāpastāsta, ko šis cilvēks piedzīvojis."

Es teicu: ,Kādel?" ,Vai tādēļ, ka tam tik jocīgi un stipri zobi? Vai esi redzējis? Priekšzobi kā dzerokli,

г

N. ' viņš teica, ne jau zobu dēļ! Bet viņa pakauša ilii|! M.mi liekas, šis cilvēks bijis ar īpatnu garu."

l.i." viņš teica. Un nu redziet jus trīs: tādēļ es ..« 'i• 11.ijii šurp... Un — ko jūs domājat?4* viņš sita ar i..I. и ,ile: „Šeit, šai vietā, kur viņu apraka priekš trīs tuk-

I. in gadu, es_dabūju zināt, ko tas piedzīvojis!44

I.kI Jerns Uls iesaucās: „Puika, Heim!.. tagad tu iiiluil muldi!"

liet Junkeru Līzbete teica: „Zini ko? Izstāsti to

........... Tūlīt, šai vietā! Sāc, Heimi!"

„Sēdies man pretim," viņš teica; „es labprāt lūkojos irvi. Un Jerns Uls lai netaisa tik augstprātīgu seju! Tas .Itoši vien domā, ka es to safantazēju. Bet es tev saku, lem: Ko es stāsitu par šo mirušo, tas ir tikpat patiesi, kā i.ivi 'stāsti par zemes kārtām un nezāļu sēklām. Es teikšu l skaidro patiesību."

„Lai Dievs pasargi" teica Jerns Ols. „Nu sāc! Laika mums ir diezgan!"

Tad Heims Hcidenriters nolikās visā garumā gar zemi, atspieda sprogaino galvu rokās un stāstīja:

„Jā iet lejā pa šo kalniņu, nonāk pie atstāta strauta. Katru pavasari un rudeni tur vēl šo baltu dien’ sadambe-jas ūdens un saskalo zemes, un strauta ieleja vājajā apkārtnē ir kā plata zaļa strīpa.

Priekš trīs tūkstošiem gadu tur tecēja spēcīgs uden-tiņš; jo visi šie pakalni visapkārt bit klāti ar biezu mežu: liepas un gobas, bērzi un ozoli blakus auga un karoja. Lazdasi un meža plūmes un mežāboli auga un jaucās pie , lielo brāļu ceļiem; kur rudens vētra bij izgāzusi kādu lielo,

[tie izplētās un spiedās saule.

Mežs pakalnos un ūdens ielejās! bij toreiz zemes kungs. Cilvēka nozīme nebij tik liela kā tagad; tomēr tik tāļu tas jau bij ticis, ka tam nebij tik loti vairs jābaidās no zvēriem, kas bij stiprāki par to. Šur un tur, kur ūdeņu un mežu starpā bij brīva vietiņa, atradāsi retas un vientuļas viņu būdas. Jaunu koku stumbri bij uz kailas zemes kā spāres saslieti kopā un klāti ar purva malas ašķiem. Smagi zālaini ciņi bij uz čukura, lai celtne būtu smagāka un varētu cīnīties ar vētrainajiem rudens vējiem, J un liktu pirmo šķērsli ilgajam lietum,

Pie šaurā strauta, zem līkstošājiem gobu zariem toreiz dzīvoja kāds vīrs, būdams pašos pirmajos spēlka ga-

dos. Agrāk tas bij valkājis citu vārdu, bcl kopš viņa pirmajiem jaunekļa gadiem to sauca par Laivinieku, jo viņš, dedzībā nepagurdams, gatavoja mazas liepas koka laiviņas, uzvilka lūku būrās ш izmēģināja tās strautā. Pēc mēģinājumiem viņš pēc šī modeļa gatavoja lielu laivu ar liellopu ādas bārām un pārbaudīja to Elbas līcī, kas ‘tagad ir purvs, kas tur atrodas. Pārbaude viņu tā nodarbināja, ka tas visa vasaru nevēroja meitenes, kas klaigādamas peldējās strauta līkumā. Viņš nerūpējās arī par laukiem, govju turēšanu un medījumu ziemai. Kā visi. izgudrotāji, tas bij vieglprātīgs, nepraktisksi un ziemai nesagatavojies.

Tā viņš pūlējās un mēģinājās visu vasaru. Bet kad pienāca ziema un bads bij liels, viņš ātrii skriedams devās sniegam un aukstam rīta vējam cauri — jo viņa vilka āda bij plāna un izvalkāta — uz būdiņu lejā pie paša strauta. Tur dzīvoja kāds virs sirmu bārdu, kas visu vasaru vēroja saulē savu miežu lauku un ganīja savu cuku pulku zem ozoliem, un ziemu tam nebij cita darba, kā_vārīt lielā podā miežus, tos dzert^3 pacelties no pavārda uguns un sniegties zili pelēkajos dūmos, tur, kur karājās smagie speķi. Tur visu ziemu uguns un dūmu, miežu un speķu starpā gulēja Laivinieks, dziļdomīgi apspriezdams: vai Tora veseris ir zelta vai vara, vai Vodāna mājokļos nākšot arī tie, kas jauni mirst būdās, vēl varoņa darbus nedarījuši,... vai cilvēki kādreiz spēšot būvēt laivas, kas nes simtu cilvēku. Un līdzīgas lietas.

Kādreiz, pašā darbā viņu pārņēma_ liela doma. Šī doma tam uzkrita no augšas, un viņš pacēla galvu, noskatīdamies pakaļ lielam rozim, itkā tas to būtu nometis. Viņš gribēja būvēt pavisam cita veida laivu, liekt slaikus jaunus kokus, saistīt siksnām,' pārvilkt ar vērša ādu, tā radot lielu, vieglu, vēl neredzētu laivu. Viņš buvejā visu vasaru, dažbrīd viņš bij tik mazdūšīgs, ka iebāza galvu starp ceļiem, dažubrīd atkal tik draišķīgs, ka dejoja ap koka skeletu. Visi bij loti ziņkārīgi, kas tur iznākš'ot. Lielāka daļa viņu izsmēja. Meitenes nāca un pa vienai teica: „Būs ļoti jauki, Laiviniek!" Bet kopā būdamas, tās visas runāja: „Nekas neiznāks."

Kādā skarbā rudens dienā viņš jauno laivu nostiepa pie ūdens. Visi stāvēja ūdens malā un skatījās. Un ķā tas mēdz notikt: pirmais mēģinājums neizdevās, laiva

I. Mi i ii i/.i, griezās kā lapa vējā, un apgāzās. Viņam bij i iiи ini .ir pūlēm jāpcld. Krastā stāvētāji viņu saņēma nh.iiil .и izsmieklu gavilēdami, tā kā visos laikos saņem

............ dzejniekus, techniķus vai valstsvīrus, kas cie-

iи i neveiksmi.

Viņš negāja prom un nepakārās. Bet viņu pārņēma >iiiin.iN, negantas dusmas: viņš nosēdās: uz saliekama

liM-.la pie. savas pavarda uguns un sēdēja tā nedēļām. \ iņ.i gaišā bārda auga; viņš nekustējās. Viņa gaišā bārda i.ipa tik bieza, ka nevarēja vairs saskatīt saspiestās 10-ims, un tik gara, ka plati gulējā uz zemes pavārda priekšā; \ Iņš vēl sēdēja. Viņš sēdēja uz sava saliekamā krēsla iri bēdājās. Tomēr katru vakaru, kad satumsa, viņš vētrā un sniegā devās ārā, līdz nakts puslei cīnīdamies ar vilku zaķa.un putnu dēļ un ar ūdri zivs dēļ, sagādādams sev nepieciešamo pārtiku; viņš nocietinājās un veikli lēca gan uz priekšu, gan sānis. Tā viņš dzīvoja līdz ziemas vidum.

Tad ļaudis pamanīja, ka viņš pazudis. Jo kamēr bij miris jautrais Baldermanis, kas jau sirms būdams, katru pavasari meitām bij mācījis rotaļu dziesmas, jaunais laivinieks noteikti bij apzīmējis dienu, kad saule pagriežas uz pavasara pusi. Viņa vārdam klausīdami, tie svētīja ziemassvētkus. Tā tie sūtīja kādu vīru pie viņa. Tam bij laipns vārds uz mēles un teļa šķiņķis rokā. Bet tikko Laivinieks ieraudzīja nācēju, tas uzlēca kājās un bez trokšņa izmeta viņu ārā. Šķiņķis lidoja tam pakaļ.

Tic svinēja ziemas svētkus, klausīdami vecājāi Orulu mātei, kas teica, svētku laiks, esot klāt; jo viņai pažobelē esot tikai palikuši pieci podi asiņu putras, ap šo laiku arvien esot svinēti svētki.

Sākdami svētīt un diezgan krietni iedzert un staigādami no būdas uz būdu, jo šī paraša tiem bij jau viņos laikos, viņi dzēruma neprātā nokāpa arī lejā pie Laivinieka. Seši vīri saklupa viņa būdā un bļaudami^ vicināja savus govs ragus. Laivinieks viņus vispirms pec kārtas uzlūkoja, pēkšņi leca kājās un pa diviern izmeta no būdas, tā, ka tie ar kājām pa priekšu slīdēja pāri strauta ledum.

Visiem tas likās Šaubīgi; jo nebij noticis, ka kāds butu nievājis svētku priekus.

Bij gara un barga ziema. Dūmainajās būdās acis tapa [3]

nespodrus; augumi bij iiclokuni tapuši Ilgi guļot; gars tnpu truls, ir111Лixi vērojot jumta ašķus. lie bij loti laimīgi, Kad beidzot tuvojās pavasaris. Tie bij daudz laimīgāki ka mēs tagad. Ar lielu troksni daži noplēsa būdas priekšējo, stāvo sienu; citi apjoza gurnus ar bērzu zariem un gāja rotaļās; citi lēca strautā; citi devās mežā medīt. I iet bērni atdarināja to visu savās rotaļās. Tikai Laivinieks palika savā būdā. Redzēdami, ka viņš dusmojās arī uz sauli pie debesjuma un uz Freiju mežā, tiem bij skaidrs, ka viņu apjaukuši ļauni gari.

Nometnē bij kāda meitene, viņas augums bij lokans ka kaķei, viņai bij prātā niķi un stiķi. Rotaļas pļavā viņa mācēja vislabāk, prata peldēt zem ūdens kā ūdris, un, turēdama rokas uguns un jumta starpā, rādija tēlus uz jumta, kas bija zvēru un cilvēku izskatā, un viņa mācēja stāstīt par kokiem, zvēriem uti cilvēkiem. Šī kādu rītu peldēdamās iedomājās: „Jāaiziet apskatīties viņa garā

bārda!“

Viņa izkāpa no strauta, apvilka gaišo, vaļīgo vilnas ģērbu, kurā viņa ar ķiršu sulu bij iezīmējusi tumšas, svītras, azjozās ar ādas siksnu, kas bij dažādu slaidu līniju pilna, un viņa tā steidzās, ka mazais cirvītis, kas skaistā ādas makstī karājās pie jostas, nokrita zemē. Ap kailo roku viņa virs un zem elkoņa aplika stipras, spīdīgas, sarkanas ādas aproces. Viņa ieskrēja pie mātes budā: „Māt, mēs tēlosim kā Freija uzvar ļaunās fejas, un es būšu Freija: Iedod man savas saktas un dzelteno pērļu rotu.“

Māte bārdamās viņai iedeva abas sarkanās saktas, kas bij plaukstas lielumā, veikli viņa tās piesprauda un pērles ievija gaišājos, vaļējos matos. Un_ pa nolīkušo gobu zaru apakšu aizlavījās uz viņa būdu. Salīkusi viņa iegāja iekšā un lielām acīm meklēja pie_ mazās pavārda liesmas viņa stāvu; sirds viņai pukstēja; viņas draiskulīgā daba bij aprāvusies. Bet ieraudzījusi viņa dziļās acis, kas dusmu un naida pilnas bij uz viņu vērstas, _ tā nezināja vairs cita padoma; žigli viņa tvēra drēbes virs jostas, kur viņa arvien nēsāja līdz kādu rotaļu lietu, nometās ceļos un sāka sviest sešus cūku zobus. Viņa vienā sviešanā sviezdama tā domāja; „Esmu iesēdusies kā nātrās! Kaut es tiktu ārā!“ Un svieda joprojām; un viņš to vienā gabalā uzlūkoja. Bei-

il*mi tu.I nespēja izturēt sāpes plecos; zobi noripoja pie pīt\ и.1.1 Viņa pastiepa tukšo roku un teica: „Saule spīd,

11111111 Miirjas, mēs visu dienu rotaļājamies strautmalā!"

I'ci pusgada viņš beidzot teica pirmo vārdu: „Kas |i s i Milija šurp, tu ragana?"

In dzirdēdama viņa jutās kā augsta zirga mugura un

........... „Es pati atnācu,“ viņa_ teica: „Man nepatīk, ka

in ir \rdi, saskābsti un samelne! Gittigitt: cilvēka bērns, ж i -.1 Jau kurmis, nāc ārā!“

„Ej savu ceļu!" viņš ņurdēja.

„Tev vajadzētu redzet, kāds tu izskaties,“ viņa teica. „Murda ‘kā vecai eglei! Vai lai tev parādu, kāds tu izskaties?"

Ar ozola rungu viņa atmodināja uguni, savija rokas nu skatījās uz ēnu pie sienas. „Paskaties; turp," viņa teica, „apmērām tāds!“

Pavirši viņš paskatījās: „Nav tiesa!“ viņš rūca.

„Nav gan! Pagaidi!.. Tā! Tagad ir pareizi! Paska-(ies tagad!“

Pavirši viņš paskatījās: „Nav tiesa!“ viņš teica.

„Nav, pareizi? To katrs var teikt. Paskaties pats savā ēnā, tur jumtā, paskaties tikai: kāda seja!“

Viņš pagrieza galvu: deguns un barda pazuda, bij tikai liela, melna bumba.

Viņa sasita plaukstas, aproces skanēja. Tu esi par-daudz muļķīgs!" viņa teica. „Panāc šurp!" Viņa satvēra to aiz bārdas un turēja cieti. „Tagad pagriez acis uzmanīgi uz sienas pusi! Vai vari redzet?"

Viņš spēcīgi purināja galvu un atrāva to atpakaļ; „Laid bārdu vaļā!" viņš teica, „un taisies kā tiec."

Viņa to vēroja domādama: „Tā es viņu nedabūšu

līdz," un sāka lēnām salasīt cūku zobus. Pēkšņi viņa pastiepa aizvērto roku uz viņa pusi un teica: „Pāris vai nepāris? Ja uzminēsi, nāksi man līdz; jā ne, tad!..“

„Tad tu paliksi pie manis!" vliņš teica... „Nepāris!"

Viņa gribēja kliegt nē un lēkt kājās; bet viņš bij jau satvēris viņas roku un atrāvis vaļā.

Saujā bij četri.

Viņa tik dziļi ieelpoja, ka vilnas krekls; uz krūtīm saspīlējās, „Tu zaudēji! Ak, iF,reija! Kā es nobijos! Tagad tev jānāk man līdz."

„Tavi kauliņi ir apburti!" viņš kliedza. „Es tos sa-

к < к 11 š 11 zobiem im palikšu tepat, pretēja gadījuma sekošu tev vītola zara pavada cauri ciemam."

„Mcfcini!" viņa dusmīgi teica. „Ar taviem vilka zobiem!"

Viņš koda un... knauks... zobs nolūza, bet kauliņš palika, vesels.

„Divas reizes es uzvarēju!" viņa sauca. „Divas reizes! Es dabušu stibu un tev jānāk! Viņa izskrēja āra, atgriezās, nobraucīja ar sažņaugtu roku lapas garajām vītola zaram.

„Cēlies!" viņa teica.

Kad tas klausīja un cēlās augšā, viņa nespēja ilgāk valdīties.

„Vai tu domā!" viņa teica, „tā sekot man uz pļavu, lai visi atkal par tevi smejas, kā toreiz, kad laiva apgāzās? Es atnācu tādēļ, lai tu beidz spītēties un atstāj būdu!" ; '

„Nāc vien šurp! Es iešu ar tevi, kā runāts, ārā. Lai viņi smejas par mani."

Bet viņa to uzlūkoja dzirkstošām acīm: „Es negribu!" viņa teica.

„Tādā gadījumā neiešu tev līdz!"

Viņai saskrēja dusmu asaras acīs, un visa būda tai likās uguņu pilna: „Paliec, kamēr samelnē!" viņa sacīja, nometa vicu zemē un izskrēja ārā.

Trīs dienas viņa slēpās zem kāda vītola biezajiem zariem, kas slīpi bij pārliekušies krastam, lūkojās sapņainam acīm strautā, un ūdeņos redzēja viņa acis. Bet ceturtās dienas rīta viņa sadomāja: „Kas nav... tas nav!" Savā slēptuvē sēdēdama, viņa sāka saukt ka pūce. Pirmie atskrēja bērni, tad vecie. Viņu aitrada, un vecās sievas to sabāra, ka mēdījusi^1 nāves putnu. Bet viņa smējās,, iejuka citu pulkā un bij tāda pat kā agrāk.

Šai vasarā zemē uznāca tāds sausums, ka jauni ļaudis no viņiem kalniem Ditmargas pusē kājām nāca uz līci, iemanījās mežos un_ no augšas pamanīja strauta teci, labās ganības, un redzēja lopus. Vieta tiem patika; jo savā malā viņi dzīvoja saspiesti, purva malā vai kailos pakalnos. Auglīgās māršas toreiz vēl nebij; tā atradās vēl jūrā. _

Tā kādu dienu viņi lekdami, brizdami un peldēdami

.1. ч.• lull līcim, cclā aizgāja bojā trīs vīri, tie noslīka .litu i Ih I skaitā ap simtu vīru sasniedza strautu.

i ими zēni skrēja no pavārda uz pavārdu, saukdami v 1мг. и/, cīņu. Bet viņi skrēja juku jukām, kā izbiedētas slunli.is; jo nebija virsaiša. Tas ziemā bij miris ar sma-i и locītavu slimību.

l aivinieka būdā, strau'ta augšgalā, viņi sauca pašas In-inas: „Cēlies, ienaidnieks ielejā!"

Viņš uzlēca kājās, izstaipīja locekļus, priecādamies par šo brīdi, kas viņam atdeva sauli un cilvēkus. Viņš ap-joza plato jostu, pie kurasl karājās zobens un duncis, раке ra ozola vairogu un šķēpu un kailu galvu izskrēja no Inidas. Citi jau bij nogājuši uz leju.

Skriedams gar strautu uz leju, viņš neļausi pamanīja lielu, loti nobriedušu zilenes lapu peldam ūdenī.. Bij rudens. Lapa bij garena,, izveidojusies kā muldiņa un viņas vidū bij kaudzīte ogu, kā krava laivā. Droši un līdzeni ta saules staros peldēja šķēršām pāri strautam. Kad viņš to redzēja, viņam uzmācās doma: Tā jādarina laivas. Ar kātu un ribām, ar kravu iekšā, tā tās var darināt tik lielas, cik tīk____un gaita būs stingra un droša. Viņš nome

tās ceļos, aplūkoja sīko lietiņu un prātoja: kā es to darīšu? Kā paveikšu? Tā būs pavisam citāda laiva, kā tās, no ozola stumbra!“ Vairogs un šķēps gulēja zālē viņam blakus.

Gulēdams viņš dzirdēja mežonīgu kliegšanu lejāk pie strauta. Bēgdami viņa ļaudis tam nāca pretim. Tad viņš metās virsū ienaidniekiem, pacēla vairogu un šķēpu un kliedza: „Es un virsaitis!"

„Vai tu! esi virsaitis?" kliedza ienaidnieks.

Bailēs drebēdami visi sauca: „Ja... Laivinieks ir mūsu virsaitis. Mēs izraugāmies viņu!"

Ienaidnieki bij augstsirdīgi. „Tauta bez vadoņa," viņi teica, „nav nekāda tauta!" Viņi sasprauda zobeņus loka zemē. Un tie abi cīnījās strauta malā, būdami līdzīgi pretinieki, vienā veiklībā, vienā spēkā un vienādi drosme. Tādēļ arī notika, ka abi smagi ievainoti sabruka nave.

Vecas sievās sanāca, mēģinādamas ar bieziem, smagiem zirnekļu tīkliem apturēt asinis, izmēģināja arī zāles un burvju vārdus; tomēr asinis spiedās cauru Tad Laivinieks teica: „Kas pirmais aizies veļu valstī, būs zaudējis."

Viņi gulēja viens otram pretī, skatījās uz augšu un

cīnījās ;ir navi, liet pa reizei te viens, te olis. draugu atbalstīts, pacēlās, pētīdams^1 pretinieka seju, vai t.is drīz izdzisis. Beidzot, kad saule gāja uz dusu, ēnas pienācu tiem tik tuvu, ka acis viņiem aptumšojās. Svešnieks nomira pinnais, viņam sekoja Laivinieks.

Tad ienaidnieki aizgāja.

Trīs dienas sievas pie viņa būdas dziedāja lēnas beru dziesmas, bet vīri pa to laiku šeit kalnā augšā stiepa smagus akmeņus, aptēsa tos un sarīkoja varenu virsaiša kapu.

Pilnā tērpā un rotātu ieročiem, viņi to ielika ozola laivā, ko viņš pēdīgo bij darinājis, un, sievām skaļi raudot, nesa viņu augšā šai pakalnā. Tiem sekoja smagiem soļiem viņa sarkanraibā govs, kas bij domāta upura maltītei. Pašās beigās kliboja vecā Orāle no Broka, nesdama pie krūtīm piespiestu labāko un lielāko podu

Laivā viņi mirušo ielaida kapā. Podu^1 ar asiņu putru viņi nolika tam pie kājām, lai ceļā uz veļu valsti tam būtu ko ēst. Blakus tam viņi' nolika salokāmu krēslu ar krustiskām koka kājām, lai tas, iedams varētu atpūsties, jo ceļš gāja pa plašu, neauglīgu zcmi^Viņa labo zobenu tie izvilka no maksts, lai tas to tūlīt varētu sasniegt, jo zeme bij plēsīgu zvēru pilna. Viņi domāja, ka tā viņam izdošoties sasniegt labo un drošsirdīgo cilvēku svētlaimīgo dzimteni.

Beigās pienāca arī meitene, kas toreiz trīs dienas bij redzējuši mirušā acis avotā, spēcīgi raudama izvilka savu smalko kaujas cirvīti, nometās ceļos un ļāva skaistajai, zeltā mirdzošajai lietiņai slīdēt lejup. Arī viņa gribēja darīt cik spēdama, lai viņš ceļa galā nonāktu sveiks un vesels. Duncisi nokrita blakus mirušā galvai, ar asmeni rādīdams uz auss pusi.

Visi stāvēja ap kapu, sievas raudāja, slavēja viņa skaistumu, viņa laivas un viņa pēdējo, varonīgo cīņu. Un ari meitene gauži raudāja.

Tad viņi dobi pārklāja smagiem, rūpīgi nomērotiem akmeņiem, virs tiem no laukakmeņiem uzcēla pavārdu, nokāva govi, labiem un ļauniem gariem upurēja tesmeni un kāju kaulus, paturēdami siev rumpi, plecus un platos ribu gabalus, cepa tos un te, kur mēs sēžam — sānis no kapa, turēja bēru maltīti, un pamazām — tie tapa priecīgi un līksmi. Bij rudens vakars, tāpat kā tagad.

I*.. maltītes, kad vecie vel gulēja ap uguni, pienu nu lli i.iiiiiieši nogāja pie malas, savā nodaba, sēdēja pie • iin.r. kapu kopiņas un pļāpaja. Un meitene sēdēja vidu nla iutaina, ka pirms dažiem mēnešiem bijusi pie Laivi-ni. ka iiii metusi kauliņusviņa priekšā. „Bet b$rni!“ viņa о ii a. kadas bailes es pārcietu! jus zināt, viņš vienmēr liti avadnieks!" Viņa stāstīja, kā to satvērusi aiz bārdās.

, in i, bērni! Šī seja!" Par to domājot, viņai jāsmejas. Viņa smējās tik stipri, ka rokām dauzīja akmens plāksnes iiii rokās atbalstīja arī galvu. Viņa smējās arī vel tad, kad vecāku būdā atraisīja jostu un atklāja vilka adu, zem kuras viņa gulēja.

Tā šis vīrs aizgāja postā. Varētu teikt: tādej, ka bij mākslinieks. Jo ļaudīm ir paraša, padarīt māksliniekiem pasauli neciešamu. Bet varbūt tā nav cilvēku bezkaunība ,bet Dieva svētais prāts. Jo vilciņš nerūc, ja to nesit.

Bet varbūt arī varētu teikt: viņi aizgāja postā tadēl, ka nemācēja šķirot. Ja viņš bij darinājis laivu, ko viņš vēroja cilvēku smieklus? Kad meitene mīlestībā un dusmās vērsa uz viņu savu acu skaistos, augstos liekumus, ko viņš vēroja vicu. Kad viņš devāsi pretī ienaidniekam, ko pētīja zilenes lapu, kas peldēja strautā? Cilvēki vienmēr tiecas sajaukt vairāk lietu, lai izvārītu virumu, ko saēdas līdz nāvei.

Jeb es nezinu, kādēļ viņš aizgāja postā? Kas to lai zin? Šo iemeslu nevar redzēt kā apaļu melnu mušu netīrumu, rādīt uz to un teikt: Tur ir. Par to nevar ne runāt ne rakstīt vienu vienīgu teikumu: Tā ir idēja, idejas del viņš gāja bojā. Cilvēka dzīve ir daudz raibāka un plašāka, tā nav tikai viens cēlonis, vai viena ideja.

Pagājušā gadā mēs atvērām kapu. Mes būtu viņu varējuši arī atstāt; viņš dusēja saldi pēc saviem maldiem. Bet mēs gribējām zināt, kā cilvēki dzīvojuši priekš trīs tūkstošiem gadu.

Zobens mirdzēja agrākā spožumā, kad to noņēmām no viņa krūtīm un turējām saulē. Saliekamā krēsla koks un ādas sēdeklis bij izzulduši; tikai abi vara spraišļi, kas turēja krustiskās kājas, gulēja akmeņos. Vecās Grules asiņu putras pods stāvēja labi saglabājies, bet bij tukšs. Meitenes mazais cirvītis rādīja uz auss pusi."

Saule stāvēja viņu pakalnu starpā, it kā tā butu raiba,

apaļo spuldze. kailas bērni rudens vakaros d/.lcdādami nesa pa ciemu.

I Intus 1 leidcnrīters savu stāstu bij beidzis, žigli pie-eelas un teica: „Ak vai tam cilvēkam, Jem Ol, kas dzenas tikai pēc maizes, naudas vai goda, nepazīdams nevienas kaislības, kas ir kā šaurs tilts, pa kuru dabas mate viua dzīve ienāk ar dziesmām un raibiem vaiņagiem. Man jāiet mājās, Jus bijāt labi klausītāji. Ari tu, mazais."

„Vai tev nebūs garlaicīgi ce[ā?“ teica Lizbete.

„Man ir trīs stundas, ko iet,“ viņš sacīja, „pa purvu un smiltīm, cauri klusiem, maziem gestas ciemiem un beidzot pa viršaju. Ceļā ir diezgan ko redzēt un pārdomāt; turklāt es zinu, kad pāriešu mājās, tic priecāsies... Labu nakti, visi trīs! Sveicināt Tisu Tīsenu un Vīteni! Man bij liels prieks, Jern, ka tavas acis tik spožas! Un tev, Junkeru Līzbcte, ir sarkana auss ; kas tad tevi plucinājis?"

„To izdarīja tete," teica mazais.

Heims Heidenrlters smējās, purināja galvu, priecājās par Junkeru Līzbetes apjukumu un devās prom.

* *

\

Viņi piecēlās, skatījās tam pakal, kā tas kāpa lejā uz purvu; Jems Ūls, uztrūkās kā no dzija miega un teica: „Ak, šis cilvēks! Četrus gadus tas bij augstskolā_un atgriezās, pārbaudījumus neturējis. Viņš bij sasprūdis ar zinātni. Protams! Zinātnes kundze ir godājama sieviete ar skaidru galvu. Bet viņš pārvalda mākslas, ar ko nevar pelnīt maizi."

„Šādi stāsti tomēr ir jauka lieta; Jirgen. Ja tu arī būtu izlasījis septiņas zinātniskas grāmatas par mūsu senčiem, un vēl septiņas par cilvēka dveseli, tu neiegutu tik daudz atziņu, un prieka, kā no šī mazā, raibā skatiņa, kā viņš mums to tēloja."

,,Ak,“ teica Jorns Ūls, „viņš ir riebeklis. Viņš redzeja mūs, kad sēdējām zem gobām. Tad viņš izgudroja šo stāstu. Tādas pasaciņas."

Viņš apgriezās apkārt, piegāja pie kapa, ielūkojās iekšā un paskatījās atkal uz Līzbeti: „Ko viņš teica!

cūku zobi! Kā viņš iedomājās par cuku zobiem! To tik es

. I Ни in zināt! Cik gara izauga bārda? Gaišā bārda! Ka v in . i.istija! Arvienu garāka un garaka, cs domāju sep-im.i . olektis. Viņš varot to pierādīt, viņš saka? Ko nu viņš runā? Tas.esot tikpat skaidrs kā zemes kārtās un iii /.alu seklas? Neticami!*1

„Un tomēr tu ar patiku klausījies!**

„To esmu spiests atzīt. Bij tā, itka Dievs butu mani ielicis savā darbnīcā, lai es šo un to varētu apskatīt. Pats no sevis cilvēks uzvelk svētdienas svārkus, lai šinī vieta -leizskatītos noplucis.** Viņš apgriezās atkal apkārt, luķo-J;is uz purvu, kur tālumā soļoja Heims Heidenrlters, „Tads cilvēks!** viņš dusmīgi runāja. -„Melo acīs skatīdamies, un beigās viņam vēl pasaka paldievs. Lai viņš pierāda, ko runā. Lai pierāda,“ viņš kliedza.

Līzbctc smējās un teica: „Bet, Jirgen! Tavas dusmas ir varen jaukas.. Nāc... ko mēs rītā darīsim?** „Rītu? Būsim kopā, vairāk nekā.**

„Es nevarēšu piedalīties,“ teica mazais. „Man ar Tīšu rītā jābrauc uz Mēldorfu... ar torfas vezumu.** „Tad mums būs jālūko iztikt bez tevis,“ teica Jerns Ūls. „Ko tu domā, Līzbet? Man šķiet, rītu mēs brauksim pie mana cīņu biedra. Sēdēsim daudz stundu blakām ratos,' un mans biedrs tev patiks.**

XXVII.

Viņa loti priecājās, sēdēdama tam blakus ratos un brūnie sāka vilkt. Pēdējos gados Jerns Ols bij ratos sēdējis sakņupis un arvi_en_lūkojies uz zirgiem un ceļu savā priekšā; tagad viņš sēdēja taisni, modri raudzījās agrajā rudens rītā, kas līgojās un kam acis bij pilnas nakts miglas, bieži veikli pagrieza galvu! uiz sāniem un jautāja: „Vai tev patīk?“

Ja viņa starodama pamāja, viņš atbildēja, galvu palocīdams un kādu brīdi lūkojās uz ceļu vai pāri laukiem. Tad viņš to no sāniem uzlūkoja. Bet viņa, manīdama, ka tas gribēja viņai pievērsties, žigji sāka skatīties kautkur gaisos, itkā klīstošajā miglā varētu salasīt kautko brīnu-mīgu. Un notika tā, kā parasti. Vīrietis uzbruka frontē, bet sieviete flangā. Un viss bij labākajā kārtībā.

Viņi bij līdzīgā; abi savilktām, ,taisnām frīžu sejām, itkā veidotāja daba būtu sevišķi nopietni apņēmusies, ar vienkāršiem līdzekļiem radīt skaistumu un spēku. Mati bij gaiši, viņam pavisam gludi, viņai spīdīgāki, malās sprogaini. Seja tam bij gara un stipra, lūpas šauras, deguns garš, acis loti dzidras un pelēkas, kas vilenmer bij modras; frīzu-sakšu zemnieks, kas savui dzīvi dzīvo trūkumā _un rūpēs, kas nesmējās gari un skāņi, bet iesmejas īsi, slēpj savu jautrību acu kaktiņos^1, itkā tur kaktos tupētu mazi bērni, mētātos spīdīgām bumbām un klusļ smietos. Viņa — cēla, atturīga, viņš to uzluko visu mūžu kā zemnieks, kas bildina grāfa meitu, un arvienu par jaunu brīnīdamies saņem viņas laipnības, kas izlaužas kautri un pēkšņi.

Trīs reizes viņi ceļā apstājas, un visas reizes ta bij Jumkeru Līzbetes vaina.

Pirmo reiz, kad viņi brauca caur jaunam gobām, viņa redzēja kautko lēkājam sausajās lapās. Viņa uzlika savu roku uz viņa rokas stilba, lai viņš pieturētu. Tie bij jauki,

slaidi pu'tni, melnā tērpā, dzelteniem knābjiem. Steidzīgi šurpu turpu staigādami, tie meklēja rīta maltīti.

„Melnie strazdi!“ viņš teica. „Turdus meruila, gudrs un veikls putns."

„Vai tas var būt, Jirgen! Tu arī visu zini'."

„Kā citur izskatās, kā citur dzīvo un strādā, to es nezinu. Nav arī mana dala," viņš lepni teica. „Bet kas šai apkārtnē atrodas zemē, kas aug uz zemes un pa to skraida: to es esmu izpētījis un par tokautko saprotu,"

Otro reizi viņš apturēja, lai viņa varētu baudīt skaisto skatu uz plašo ielēju ap kreisi. Viņš rādīja un nosauca katru ciemu un ielejā, dzilājā purvā, katras draudzes zemi un viņpus purvam tās, „kas atrodas apmēram tur, kur rāda pātaga", būdams sīkumains un svarīgs šai lietā, kā vietējais, kas mīl katru vietiņu dzimtenē un kā zemkopis, kas visā apkārtnē zin zemes vērtību. Gan viņa klusībā domāja: „Kāda man tur dala!" Bet viņa to nepārtrauca: ar pusausi viņa klausījās un domāja: „Cik man te jauka sēdēšana! Vai šodien viņš vēl runas ar mani kādu atklātu vārdu? Un kā viņš to darīs! Ak, šis mīļais zēns." Un kad viņš apgriezies ar pātagu rādīja miglainajās tālēs uz Šen-fcldas pusi, vļņa spieda seju viņa mēteļa krokās. Tas bij tas pats metelis, ko leitnants Hakss viņam kara laikā dāvāja. Zeltītās pogas Tarnu Lēna bij rūpīgi pārvilkusi ar melnu drēbi.

Trešo reizi Līzbete ierosināja pieturēt zirgus „Sarkanajā gailī", viņi baroja zirgus pie krogus istabas logiem. Saule bij uzsūkusi miglu; bij gaišs un silts, viņi palika laukā un sēdēja saulē uz lielā, baltā sola. Saimniece uzlika divas glāzes piena, tas bij rīta slaukums, staigāja šurpu turpu, runādama par laiku un ražu ar tiem abiem, ko viņa nepazina. Jerns Ols jautāja un atbildēja. Meitene, kas viņam sēdēja blakus, klusām acīm lūkojās pāri ceļam krūmos uz vaļņa, kur žigli putniņi rotājās, sapņos iztēloja mazas, neskaidras tuvākas un tālākas nākotnes: ainas, izdzēsa tās, tēloja jaunas, un izbijusēs atgriezās tagadnē, kas ir katras nākotnes māte. Un viņa dzirdēja vīra balsi sev blakus, smaidīja un sapņoja tālāk.

Jerns Uls runāja un jutās varcn patīkami. Labprāt viņš būtu nosēdies ērtāk, kājas izstiepis; bet viņa sēdēja tik cēli un jauki, kā zīda lakats, kas tikko izņemts no lādes.

Kad saimniece iegāja namā, viņš Līzbetei atkal jau-tāja. vai viņai patīkot braukšana, un viņa tam apgalvoja, ka nekad savā mūžā neesot piedzīvojusi tik jauku dienu. „To tev vajadzētu tāpat noredzēt, Jcm.“ Viņa to uzlūkoja, tā ka viņa sirdij tapa pavisam savādi un viņš teica: „Man nav drosmes tuvoties tavām acīm. Man reibst un liekas, ka, iekritīšu, tik dziļais, tās ir.“ Viņš sita ar savu lielo plaukstu uz galda un sacīja: „Kuņā vēl ko, Tātiņ."

Viņa atsvieda galvu atpakaļ, atbalstījās, smējās un sita ar cimdu pa viņa roku, nolika savu roku blakus viņa rokai un teica: „Tādas rokas!“

Saimniece, kam bij labs prāts, jautāja pa vaļējo logu: viņi gan neesot vēl ilgiprecējušics?

,,Nē,“ teica Jems Uls. „Septiņus gadus es viņu bildināju. Man nekad nebij drosmes: aizvakar es beidzot saņēmos."

Spēcīgi viņa purināja galvu, apslēpa seju rokās un smējās: „Bet, Jem, Jern, ko tu dari!"

„Tiešām, nevajag būt gājušam augstās skolās, lai noprastu, ka viņa tikko stājusies slievas kārtā," teica saimniece. „Viņa jūs nupat uzlūkoja tā, kā neuzlūko vīru, ja gadiem jau pie tā dzīvo."

Jems Ūls uzsita otrreiz uz galda un runāja: „Tā! Vai viņa mani tā uzlūkoja?" Viņš atņēma viņas roku no sejas un teica: „Dari to vēl reiz."

Bet viņa uzsita tam pa roku, izrāvās, skatījās taisni pāri ceļam, pakal kādam putnam, kas aizlaidās un domāja: „Būtu labi, ja es arī uz bridi varētu aizlaisties, tas būtu labi."

īstā brīdī skriedams no skolas atgriezās saimnieces puika, zēns gaišiem matiem, desmit gadu vecs, ar grāmatu rokā meklēja vietu, kur apsēsties un apsēdās uz siles malas pie zirgu purniem. Junkeru Līzbete pastūma piena glāzes uz Jerna Ola pusi, ar kustību, kas itkā runāja: „Те tev viss būs." Un acis nepaceldama viņa aicināja zēnu: „Nāc, tu vari sēdēt te pie manis. Kas tā tev par grāmatu?“

„No biliotēkas," viņš teica. „Pasakas. Es tās lasu visas pēc kārtas. Tik tālu esmu jau ticis."

Viņa ielūkojās grāmatā, ko zēns viņai sniedza, redzēja virsrakstu un teica: „Palasi man to priekšā."

„Vai šo?" teica zēns.

„Ne ... šo te ..par gudro Ansi.44 Šim vīram ļoti patīk klausīties pasakas., ja tās ir labas un patiesas.14

Zēns lasīja stāstu par gudro Ansi.

Anša māte teica: „Kurp iedams, Ansi?44 Ansis atbild: „Pie Grietas.44 „Turies labi, Ansi.44 „Turēšos, māt, sveika.44

Ansis nonāk pie Grietas. „Labdien Grieta.44 „Labdien, Ansi. Ko tu labui atnesi?44 „Nekā neatnesu, gribi kautko iemantot!44 Grieta tam iedāvina nazi. „Sveika, Grieta.44 „Sveiks, Ansi.44

Ansis paņem nazi, aizsprauž aiz cepures un iet tnājā. „Labvakar, māt.44 „Labvakar, Ansi. Kur tu biji?44 „Biju pie Grietas.44 „Ko viņai aiznesi?44 „Aiznesu? Nekā neaiznesu. Viņa man iedeva. Iedeva man nazi!44 „Kur nazis?44 „Piespraudu pie cepures. „To tu esi muļķīgi darījis, Ansi, nazi vajadzēja bāzt kabatā.44

„Nekas, māt, citreiz darīšu labak.44

„Kurp iedams, Ansi?44 „Pie Grietas, mat.44 „Uzvedies labi, Ansi.44 „Gan jau, māt. Sveika, mat.“ „Sveiks, Ansi.44

Ansis noiet pie Grietas. „Labdien, Grieta!44 „Labdien, Ansi. Ko laba atnesi, Ansi?44 „Nekā neatnesu, gribu kautko iemantot!44 Grieta iedāvina Ansim jaunu kaziņu. „Sveika, Grieta.44 „Sveiks, Ansi.44

Ansis paņēma kazu, sasien kājas un iebāž kabata. Tas^1 pārnāk mājā: „Labvakar, Ansi. Kur biji?44 „Pie Grietas.44 „Ko viņai aiznesi?44 „Aiznesu? Nekā neaiznesu. Viņa man kautko iedeva. Kazu iedeva!44 „Kur kaza, Ansi?44 „Iebāzu kabatā.44 „Slikti darīts, Ansi; vajadzēja apsiet valgu ap kaklu un likt pie redelēm.44 „Nekas, citreiz darīšu labāk.44

„Kurp iedams, Ansi?44 „Pie Grietas, mat.“ „Uzvedies labi, Ansi.44 „Gan jau, māt. Sveika, māt.44 „Sveiks, Ansi.44

Ansis noiet pie Grietas. „Labdien, Grieta.44 „Labdien, Ansi. Ko laba atnesi?44 „Nekā neatnesu, gribu ko iemantot.44 Tad Grieta teica: „Iešu tev līdz.44

Ansis apsien Grietai valgu, noliek pie redelem, piesien uin noved pie savas mātes. „Labvakar, Ansi. Kur biji?44 „Pie Grietas.44 „Ko aiznesi?" „Nekā neaiznesu.44 „Ko viņa tev iedeva?44 „Iedeva? Nekā neiedeva. Pati nāca līdz.44 „Kur viņa ir?44 „Valgā, pie redelem.44 „Slikti darīts, Ansi, tev vajadzēja viņu glāstīt.44 „Nekas, citu reiz darīšu labāk.44

Ansis aiziet stalli, paņem zirgu suku un siukā viņu. Grieta apskaišas, noraujas un aizsKrieu.

Un klust Anša līgava.

,,Nu!“ teica puika, „tas gan ir bijis muļķis!“ „Lieliski!*4 teica Llzbete. „Vai tur nestāv rakstīts, no kurienes viņš celies? Vai viņš nebij no Ventorfas?“

Jems: Ūls uzsita trešo reizi uz galda. „Ja tas vēl nav labi uņ trekni diezgan, tad es negribu, ka mani sauc Jerns Ūls.“

,,Tā!“ viņa teica. „Brauksim tālāk.**

Saule jau stāvēja diezgan augstu: viņi pa kreisi uzbrauca kalnā, un drīz zem liepām un lielām vecām ābe-lēm ieraudzīja kluso, mazo ciemu. Pieturējuši pie pirmās, plašās sētas uin cerēdami, ka 'kāds no iedzīvotājiem iznāks un tiem pateiks, kur dzīvo cīņu biodrSi durvīs parādījis viņš pats,, lielāks un ievērojami resnāks, kā toreiz, kad Rcndsburgā apjoza gurnus ar balto ādas siksnu. „Te tas vīrs dzīvo!“ viņš sauca. „Puika, Jcm, kas tad tev blakus sēž? Vai tā nav? .. Patiesi, tā jau Junkeru Līzbete? Es viņu ilgi neesmu redzējis.**

„Skaties?** Jerns teica, „jūs esiet pazīstami.**

„Jā, esam vairākkārt redzējusies; bet tas nu jau bus gadi septiņi, astoņi atpakaļ.

Junkeru Līzbete palocīja galvu ar mazu lepnumu, ta kā Jerns Ols sāka domāt, ka tās viņai neesot sevišķi patīkamas atmiņas un tālāk nekā vairs nejautāja. „Līzbete un es esam kārniņu bērni,“ Jerns teica. _„Viņa apciemoja Tīšu Tīsenu... tu taču zini, ka esmu Ulus atstājis?“

,,Eš visu zinu, manu zēn; ari to, ka tu mīti pie Tīša Tīsena. Labi, ka viņš tev ir, Jern! Man ir prieks, puika, ka esi tik možs. Vai tas jūsu nopelns, Junkera jaun-kundze?**

Ratos sēdēdama Līzbete no augšas nolūkojās uz cīņu biedru un teica: „Toreiz tu mani uzrunāja ar ,,tu“: Neizliecies, un dari šodien tāpat!“ Bet tagad palīdzi izkāpt no ratiem.**

Viņš smējās kā tāds cilvēks, kas bijis nedrošs un samulsis, dabū cietu pamatu zem kājām. „Tu esi vel vienmēr tāda pat,** viņš teica. „Nāc šurp, meitēn!** Viņš attaisīja ratu ādu, un izcēla viņu ārā. „Muca labu, smagu purva auzu,“ viņš sacīja, ,Tā ap simtutrīsdemit mārciņu.“ Jerns stāvēja ratu otrā pusē un sirsnīgi pūlējās attaisīt streņģi un skāņi teica: „Mes gribējām izmēģināt, vai varam satikt, tādēļ mēs kopā izbraucām.**

„Tā gan!“ sacīja draugs. Tad viņš nepacietīgi runāja: „Saki nu to vārdu: Vai jus esiet saderinājušies, jeb domājiet to vēl darīt?**

„Vai tūlīt, jābūt saderināto kārtā,“ Jerns teica liesmojošām acīm,, „ja ār skolas biedri dodas patīkama braucienā? Saderinājušies? Pirmīt „Sarkanaja Gailī** viņa man noturēja uzrunu, kasi bij ļoti nemīlīga. Bušu laimīgs, ar viņu mājā ticis.**

Tā viņš runāja, dusmgi lūkodamies. Bet kad viņa gar zirgu galvām gribēja tikt viņam garam, lai tiktu māja, viņš veikli pagriezās uz viņas pusi un tā palaida to garām. Viņa to uzlūkoja, un viņas acis staroja. Tad viņa steidzīgi iegāja iekšā.

Tad viņš nomanīja, ka viņa stāvoklis bij labs. Viņš darbojās tālāk ap zirgiem un svilpoja.

„Es ļoti priecājos,“ teica draugs, „ka esi tik možs un izmet pa vārdam, kas tieši nav nepieciešams. Vai vēl atceries? Vēlāk stāstīja: Astoņpadsmitajā pie Gravelot-tes, kamēr stāvējām ugunīs, tu neesot cita nekā runājis, vienīgi tik: „Žēl labā zirga!“_

Jems dzīvi atgriezās: „Šodien es vel žēlojos,“ viņš teica, „tā bij laba, strādīga ķēve/*

Un turpat stāvēdams viņš sāka runāt par pagājušajiem gadiem. Atkalredzēšanās ar_draugu to uztrauca, un viņš runāja no visas sirds, meklēdams seno sirsnību, ko sākumā nevarēja atrast. Viņa gars un miesa šais garajos klusajos gados un smagajā darbā bij sasnieguši, un viss, ko viņš runāja, tādēļ likās drusku_ pārspīlēti un gribēti, kā marta jēru pirmie Iecieni ganībās. Ar rokām platīdamies un pavisam vaļsirdīgi viņš stāstīja, ka tam neesot ne zemes ne dzimtenes, bet totiesu arī tas esot bez rūpēm, un ka viņam liekoties, ka šī meitene, Junkeru Līzbete, patiesi viņu ievērojot; viņš nekad neesot domājis, ka tas tā varētu būt. Bet viņš vēl nezinot, kur pieķerties.

Kalpu zēns saņēma zirgus un ziņkārīgi uzlūkoja lielo, drusku sakņupušo vīru, kas viņa klātbūtnē stāstīja tik svarīgās lietas. Draugs uzlika roku Jcmam Olām uz pleca un teica: „Nāc iekšā,“ un smaidīdams gāja viņam pakal.

Māte, resna sieviete ar laipnu seju un tumšiem.iesirmiem matiem, aplūkoja abus ciemiņus mierīgi un omulīgi, noMndiitna runāja par veca Ola slimību un cik jauki tas rsot, Ka viuani esot Tīss Tīsens. „Pavisam vientulis jau lu ли neesi; jo gribēdams ceļā doties, esi atradis tik jauku pavadoni.4* Tā runādama viņa aicināja abus ciemiņus istabā un uzlūkoja dēlu, itkā teikt gribēdama: „Kā lai es domāju par šiem abiem? Kādas ir viņu attiecības?44 Jo uz laukiem visam jābūt skaidri un Raiši, tīrs vai netīrs, melns vai balts, saderināts vai arī nē. To Jerns Ūls nebij labi apdomājis.

„Jā, māt,44 teica šķelmis skaļi, viņas acu valodu atminēdams, „nezinu, kā ar tiem abiem tās lietas stāv; saderinājusies viņi vēl nav. Nezinu arī, kurā pusē meklējama vaina, ka tas vēl nav noticis; bet es domāju, tas viss vēl nokārtosies. Katrā ziņā viņš atbraucis^1 šurp, domādami, ka tu vari šiem palīdzēt; jo viss pagasts zin, kā tu pūlies, sagādāt sievu savam dēlam.44

Māte tam draudēja ar roku, sabāra to, ka runājot visu tūlīt pārāk skaidri un teica, lai pievaldot savu vaļīgo mēli. Bet viņš smējās un sacīja: „Zini ko? Tu paņemsi šo Junkeru Līzbeti līdzi virtuvē un apspriedīsi visu ar viņu, un es paņemšu Jernu Ulu un parādīšu viņam mūsu stalli.44

Viņš saņēma Jernu Ulu pie rokas stilba un izgāja ar viņu ārā. Laukā apstaigājuši māju un šķūni, viņš tam teica: „Klausies, Jern, ko tu iedomājies ar meiteni viesos apkārt braukādams? Runā, kas tu viņai esi?44 Viņš rādija ar īkšķi atpakaļ Pāri kreisajam plecam uz virtuves pusi un mirkšķināja acis.

„Ja,44 teica Jerns un atdzīvojās: „Kas es viņai esmu? Vai tu to zini? Es nē. No bērnu dienām viņa man ir mīla; bet līdz šai dienai man vienmēr bijis pret viņu liels respekts: tā tā vaina. Mēs visi skatījāmies uz viņu no lejas uz augšu, tikai Fīte Kreijs ne — tu zini? — astoņdesmit-sestaisi, ko satikām pie Gravelottes. Bet tas jau ar pašu ķeizaru ir tu brālis... Nekad nebūtu domājis, ka tā varētu iznākt.44

„Kas tad, tu muļķi?44

„Ko lai tev saku, cilvēk? .. Varbūt ka viņa mani ņemtu par vīru!.. Visu mūžu man būtu jāsaņemas; vienmēr jāvalkā svētdienas svārki.44 Viņš uzelpoja^ „Cik viņa ir jauka,44 tas teica. „Bet cēla! Es negribu riskēt viņu aiz-skārdams. Un man šķiet, viņa ir diezgan vēsa.44

Draugs smējās: „Vēsa? Tu domā, ka tā ir vēsa? Viņai asinis tikpat sarkanas kā visiem. Bet paslēpusies un apcietinājusies aiz šīs lepnās, klusās dabas, Tādas lietas nav retums. Ievēro labi: Ja tu ieņemsi skansti, aukstie aizsargvaļņi uzliesmos ugunīs. Tā es domāju.44

„Kā tu tik droši vari runāt?44

„Ko nu,“ teica šķelmis savilkdams plecus uz augšu. „Taisnība ir'. Viņa ir sevišķi laba pret mani. Taisni jā-brīnas, cik laipna tā ir. Tas ir lieliski.44

Bet tūlīt viņš atkal sašķobījās. ,,Ls to nevaru iedomāties;,44 viņš teica. „Redzi, visu laiku viņa man bij pats smalkākais visā pasaulē, ko varēju iedomāties. Man pāri, augšā, pašā torņa galā. Viņas, apftērbs, rokas un mati. Vai tie ir parastie meiteņu mati? Un viņas daba! Vai zini: jau bērnībā man likās, ka visu laiku eju apkārt smalkai, augstai pilij, cik es arvienu biju ziņkārīgs, domādams, kā izskatās pilsi iekšienē. Un tagad, kopš aizvakardienas viņa mani aiz rokas ved no zāles zālē, un tu nevari ne iedomāties, cik tur ir brīnišķi jauki, tik augsts un gaišs un jauks, tā kā elpa no prieka apstājas. Un es? Kas esmu salīdzinot ar to? Man nav nekā, es nevaru nekā, es neesmu nekas. Tu zini, visi (audis par mani runā un saka, ka esmu savādnieks. Nesen es ciemā uz ielas dzirdēju, ka viens bērns otram teica: „Paskat, tas var lasītzvaigz-nēs, vai kāds mirs, un kad būs karš.44 Es vienmēr esmu bijis šķautainaims, to tu zini. Un tādas ir manas rokas. Paskaties, tādas rokas! Lielas un tukšas. Ko princese darīs ar zemnieka dēlu?44

„Tu esi lempis. Izstiep roku, viņa uzlaidīsies,44

„Vai tu patiesi tā domā?44

„Es to sugu pazīstu,44 teica draugs vareni.

„Suga?!44 teica Jerns. „Viņa nav suga!44

„Lai nu... es salku: Viņa nav citāda kā pārejās. Varbūt tik viņā drusku vairāk dzīvības;, jo viņa ir drusku gudrāka.44

Tā viņi sarunājās. Tālāk iedami, viņi sāka runāt par tematu „Zirgi^44, draugs lika atvest divusčetrgadniekus un uztraucās, ka Jerns Ols tos tūlīt neslavēja.

„Ved iešā,“ viņš uzbrēca puikam. „Negribu tos vairs redzēt.44

„Saki,44 teica Jerns, „kur tu ar viņu iepazinies?44

Biedrs savilka uzacis un būdams dusmīgs, ka zirgi pārāk maz slavēti, teica: „Prasi pats viņai: varbūt stāstīs, varbūt ari, ka ne.“

„Saki vien. Tā ir niekošanās, ka negribi stāstīt.1*

Māju bems; smējās, aizskrēja līdz virtuves durvīm, un atrāva tās valāj „Paklausies,“ viņš sauca uz iekšu, „Jerns Uls grib zināt, kur un kā es iepazinos ar tevi. Vai lai stāstu, vai ne?“

Junkuru Līzbete stāvēja pie pavārda blakus viņa mātei, atcirta galvu atpakaļ un teica: „Stāsti, ko nevari pie sevis paturēt.** Bet viņa māte sacīja: ,,Ārā!“ un ķēra ogļu knaibles.

Biedrs atgriezās: ,,Nu,“ viņš teica... „ja gribi zināt, tas bij tā:... Priekš sešiem vai septiņiem gadiem, drīz pēc kara, biju ar vezumu aizbraucis pilsētā. Tas būs bijis tā vasaras vidū.... Vakara krēslā, kad es braucu no pilsētas ārā, redzu gar pēdējām mājam staigājot Junkeru Līzbeti, ko bij redzējis, kad apmeklēju ģimnāziju, bet viņa gāja pirmskolā. Es pieturu un apjautājos, kā viņai klājas. Tu zini, mēs bijām bijuši karā, tur bijām tapuši lepni un droši, arī satiksmē ar meitenēm. Brīdi parunāju ar viņu un priecājos, ka viņa tik uzticīgi vērš uz mani savu mazo, daiļo ,balto sejiņu. Viņa teica, ka gaidot pilnvarnieka Dīka ratus, tas esot apsolījis paņemt viņu līdz uz Ventorfu. Es saku: „'Pad tu laikam dabūsi vel ilgi gaidīt. Zini ko? Brauc man līdz! Es likšu zirgiem rikšot gar Sankt Mariendonnu; ko nozīmē mest līkumu, ja tu sēdi man blakus! Proti, es domāju tā: cik bieži esmu braucis gluži vientuļš; šoreiz būs patīkami. Vispirms viņa diezgan ilgi pārdomāja, sākumā negribēja un ar mazām bažām uzlūkoja mani. Es viņu ņemos pārliecināt, cik labi spēdams, topu augstprātīgs un atkal pazemīgs, jokojos un zobojos un sadusmojos. Man liekas^1, viņa tikai pa_ pusei klausījās manā runā, visu laiku uzlūkoja mani novērodama, un. pēkšņi, kad pārdomāju jaunas lamatas, kā viņu ķert, tā sacīja: „Dod vietu!** Es atrauju vaļā ādas apsegu, un viņa patiesi sēž man blakus, es ieņēmu krietni elpu un domāju: „Tā, tiktālu nu mēs būtu! Bet es pārdomāju, ka būs jārīkojas smalki. Drusku tālāk, un es domāju, ka būs jārīkojās pieklājīgi un maigi, ja gribu, lai tas izdodas; jo mēs visi zinājām, ka viņa nevienu nelaiž par tuvu.

Tā tad es sarunājos, cik labi mācēdams un stāstu vi-.

ņai, kas varētu būt patīkams. Paklausies, toreiz Grave-lotte man izdarīja pirmo pakalpojumu. Ja viņa ko teica, tad atzinu viņas domas un stiprināju viņas uzskatus, minēdams drošus piemērus. Viņa bij labā gara stāvoklī, un es manīju, ka šai brīdī nebiju tai nepatīkams Bet es biju savā pārliecībā nedrošs un nevarēju atrast ari īstu pāreju, lai domāju cik domādams. Baidījos, ka viņa briesmīgi izbīsies, domās ļauni par mani, un dusmosies uz mani visu mūžu. Un tas man būtu sāpīgi; jo viņa bij jauka, smalka meitene, pret ko rodas respekts, ja uzlūkoja viņas skaidro, skaisto seju. Bet tā jau ir: tieši tādu iegūt, tas mums liekas lielāko pūļu vērts. Un nu: notika la:

Mēs bijām jau gandrīz pie Ventorfas. Zini tur, kur ceļš nogriezās uz Gudendorfu, un pa to laiku bij satumsusi mīksta nakts, es domāju: Tagad ir laiks sākt, citādi nekas neiznāks. Uzmanīgi un ar pukstošu sirdi es iesāku. Patiesi, to tu vāri man ticēt. „Paklausieļs, Junkeru Līzbete,“ es teicu, „tagad tu brauc kopa ar mani, vai nē?“ „Kā tad,“ viņa saka un smcjais. „Nu ja, redzi, cita reize, ja kāds tā brauc līdz, tad tas saka: „Nac, iegriezīsimies tur, un es tev izmaksāšu kādu malku, tādēļ ka braucu tev līdz! Bet mēs abi to nevaram darīt, vai: ne? Protams, ka ne, tu nāktu valodās, un jāšaubas arī, vai krogū vēl būs gaišs. Apdomā ar prātu, kādu labumu tu man parādīsi; jo vēlāk tev arvienu būs neveikli domājot, ka esi braukusi man līdz, bet neesi man nekā laba, par to darījusi. Redzi, tu tomēr brauc kopā ar māņi, tur nekas nav grozāms.*1 ,,Tā gan," viņa teica .un smējās, „saki labāk skaidri bez aplinkiem, ko tu gribi?" Tad es riskēju ar vienu vārdu un saku: „Tā ir, ja tu neļaunojies, mazo meitēn, eš labprāt gribētu vienu skūpstu, un ja iespējams, vēl dažus^1 klāt. Tikai, Dieva dēļ, nebaidies. Sēdi miera. No ratiem tev nav ārā jālec. Ja tu to nevelies, tad likšu tevi tāpat mierā, kā savu vecmāmiņu, kad svētdienā viņu vedu uz baznīcu. Tikai nedusmojies."

Tā apmēram es runāju. Kādu brīdi viņa sež klusu, itkā apdomādamās, es dzirdu, kā viņa klusi elpo, man jau lop žēl, ka esmu to izteicis, gribu jau spēlēt, lai varu atkopties, te viņa rāmi un klusu saka: „Es gan zinu, ka jus vrlak ar to lielāties, ja kāda meitene darījusi, ka jums tik. Es atļaušu, ka tu mani skūpsti, jo tu esi laipns un к.и līgs zēns; bet tev man jādod roku uz to, ka nevienam

nr К ail nr vārda par to nebildīsit" Is tev saku, Jern,... rs apklusu un tapu pavisam nopietns. Man bij jādod pain ".I viņai roka, un jāatkārto vārdi, ko viņa teica priekšā, ......tan liekas, ka es vēl labu brīdi būtu sēdējis, viuai blakus sastindzis un neveikls, ja tā nebūtu aizklājusi seju rokam, nezinu, vai lai raudātu jeb smieties. Labu vārdu bilzdams, es saņēmu viņas mazo, svaigo sejiņu, un Jern... viņa man uzticējās. Mēs skūpstījāmies un pļāpājām. Zirgi ganījās ceļmalā, rati bij sagriezušies šķērsu ceļam: mēs par to nerūpējamies. Pie Ringelsherna viņa izkāpa no ratiem: „Paklausies," es teicu, kad viņa stāvēja viršos, blakus ratiem, „man bij varen patīkami. Esi, maza, mīļa meitene un pasaki, kuru vakaru nākošajā nedēļā drīkstu ierasties Vcntorfā un gaidīt tevi pie vītoliem skolas dārzā. Bet viņa kratīja galvu un runāja: „Paldievs, tu esi izturējies kā mīļš, labs zēns; bet turies tālu no skolas dārza. Es esmu par labu, lai tikai mīlinātos, precēties es tik un tā neprecēšos. Es mīlu kādu citu, ko nekad nedabūšu." Es viņu nosaucu vairākkārt par raganu uti biju spiests ļaut viņai tā_aiziet. Viņa gāja pa nogāzi uz leju uz Gold-zota pusi. Pec tam esmu redzējis viņu vienu vienīgu reizi dzelzceļa piestātnē; viņa pienāca klāt, sveicināja mani, itkā es būtu viņas mīļais brālis. To es tev varu teikt: līdz šai baltai dienai priecājos par šo piedzīvojumu. Uz skolas dārzu es negāju; toreiz es vēl nedomāju par precēšanos." Tā stāstīja biedrs un meta pētošu, nebēdīgu skatu papriekšu uz Jernu Olu, tad uz virtuves pusi.

Pa to laiku Junkcru Līzbcte sēdēja uz torfa kastes pie pavārda, un sieva ar spoži tumši pelēko šķirtni prasīja; „Saki skaidri un gaiši; kas ir ar jums? Par Jernu Olu es šo to zinu. Ir kādu nieku savādnieks, lūkojas zvaigznēs un izgudro lietas, kas nav vajadzīgas, lai būtu zemkopis. Sastindzis un neveikls viņš arī ir. Gluži tik ļauni nav, kā ar mācītāju Vedtu: tam saimniece iedeva rokā lietussargu un teica: „Tā, nesiet to, mācītāja kungs; vējš pūš no rietumiem." Mājās braucot kučieris sacīja: „Tagad otrādi, mācītāja kungs!" Bet šis negribēja; viņš turēja to tā, kā viņa vecā Katrine bij liekusi. Tik ļauni ar viņu nav, bet nepraktisks viņš ir un šķautuins, īsi sakot: latiņu zemnieks. Bet to es saku: tomēr tāds, kādu dēlu sev katra māte var vēlēties. Ak ja: tas ir tiesa; tev nav jārāda tik spožas acis. Mans dumjais puika bieži teicis: „Ja tas būtu tavs dēls, māt, tad tev būtu varens prieks! Nu labi, runā gaiši, vai esi viņam solījusies ?“_

Sēdēdama uz torfa kastes, Līzbetc paskatijas uz augšu un viņai šķita, ka neesot iemesla slēpt to, kas viņu aizkustināja. Viņas sirds^1 jau astoņi gadi bij Jerna Ola pilna; bet no aizvakarējās dienas tā bij pilna pāri malām. Jun-keru Līzbetc sāka stāstīt, par savu māti, nelaimīgo skolotāja meitu, par savu jaunību, laipno mates vecāku paspārnē, par savu rotaļu biedru, savādo Jernu Ulu, viņa stāstīja kā mazs bērns svešam ciemiņam roku sniedz, sākumā bailīgām acīm, bet vēlāk top drošāks. Viņa apstājās pie Jerna Ola. Jerns Ūls, Jerns Ols._ Vienīgi Jerns Ols. „Vienmēr es viņu mīlēju. Bet sākumā viņš man bij pārāk tievs un muļķis. Pēc tam es viņu būtu loti mīlējusi; bet tad viņš apprecēja citu. Kādas man tai laikā bij bēdas. Viņa nomira. Jo vairāk es viņu tad būtu mīlējusi. Bet tad sākās bēdas ar viņa 'tēvu un brāļiem, veselus septiņus gadus; tad viņam nebij vaļas domāt par mani. Tagad ... tagad, gan tā izskatās, itka... Ak Dievs, vakar viņš ar mani meta sprunguļus. Viņam ir trīsdesmit viens, man divdesmit seši gadi.“

Sieva pie pavārda sasita rokas pie krūtim: ,,Ej nu ej,“ viņa teica, „ko tu stāsti! Dzīvodama esmu lasījusi tikai vienu romānu: „Bendes meitas auskari^11, bet šis, tas arī ir romāns. On kāds stāsts! Bet kas zin, kam tas bus par labu. Es precējos astoņpadsmit gadu vecumā, viņam bij divdesmitpieci, es biju prātīga, bet viņš tads nebij. Viņš bij tāds pats grābslis, kā tagad viņa pui'ka. Tad man bij jābūt nopietnai. Tā esi arī tapu, kāda esmu, stingra un skala. Es biju mīkstas dabas.“

„Ja es tik zinātu,“ teica Līzbete, „vai viņš mani ņems. Viņam nav ne māju, ne naudas. Es ņemu viņu mīlu prātu, kāds viņš ir. Ja arī man ar viņu butņi jāsež Hezhofa, bušu laimīga, kaut arī mums būtu jārok torfs. Bet viņš to nedarīs. Viņš ies kur promun kautko apsāks. On kas zin, kas tad var iespiesties mūsu starpā.14 Tā viņa žēlojās un asarām plūstot lūkojās pavārda liesmās.

„Ak, ko nu,“ teica sieva, un atmeta ar roku: „Nerūpējies. Pielūko, lai viņš šo pašu dien’ runā gaišu valodu: tad tu būsi viņa līgava.44

Līzbete aizklāja seju rokām, jo viņas seju pārklāja gaišs sārtums: vārdiņš, ko sieva teica, iepriecināja un no-

hlt'ih'bi vīnu lielu nieru. „Viņš to nedarīs,“ viņa šaubīdama-. t him|u, Jo viņš vel nezin, ko apsākt. liet viena lieta !i *,К .dili ,i, citu viuš ari neprecēs."

I u sievietes sarunājās tik. ilgi, kamēr mājas ļaudis un vli i sēdus pie bagātīgi klātā pusdienu galda: lielā kal-Iи>in blakus saimniecei, dēls viņai pretī, tam blakus pa-si.ivigais kalps, tad pārējie kalpotāji.

„Tu esi manam'dēlam daudz laba darījis," teica saimniece, „kamēr abi .kopā bijāt kareivji, sākumā miera laikā, velak arī karā. Viņš gan laikam bij īsts nelietis?"

„Bij gan," teica Jems; „bet 'tādas sugas, ko labprāt ierauga."

„Tas jau ir tas ļaunums," viņa sacīja, „ka uz viņu nevar dusmoties, vismaz ilgi ne. Ja grib izlaist dusmas uz viņu, tad tas jādara uz pēdām: citādi nekas_ neiznāk. Vari ticēt, .man apnicis viņa dēļ gramsties; es veJētos, ka viņš meklētu sev krietnu sievu."

„Māt," teica biedrs, „bet vakar tu teici, ka pēdējā gadā es esot tapis! prātīgāks цп nopietnāks."

„Tas ir tiesa, Ul. Tāds viņš ir. Pēdējā gadā viņš tapis labāks; bet nekā krietna no viņa nebūs, kamēr neapprecēsies." •

„Precēties es vel negribu," teica nebēdnis. „Zini ko? Precies pati! Esi vēl jauna diezgan. Tad tev mājā būs palīgs."

Viņa pastiepās pāri galdam un ar koka karoti, kas tai bij rokā, deva tam belzienu pa sprogaino galvu; karotes galviņa ilolūza, kāut arī viņš pats steidzās atliekties atpakaļ. „Ja t!u par savu māti gribi zoboties! Grieta, atnes citu karoti." _

Paudis smējās, bet likās, ka šādus,starpgadījumus tie labi pazīst.

„Viņš gājilsi trīs skolas,“• viņa baras, „un pie divi mācītājiem; bet kāds aizgājis, tāds pārnācis: bez nopietnības un bez noteiktām interesēm. Velak es domāju, ka kara gaitas viņu padarīs prātīgāku; bet pirmais, ko viņš izdara dzelzceļa piestātnē atbraucis: paņem mani klēpī un cauri visiem ļaudīm aiznes uz ratiem. No tās dienas es dažu rungu uz viņa esmu salauzusi. Nezinu, kas tur^ iznāks. Viņš nedzer, nespēlē, neslinko, neguļ; bet nav arī nopietns un centīgs."

„Visu viņa uztver greizi," sacīja biedrs, „lai daru, ko darīdams, lai runāju, ko runādaims. Viss, ko daru un runāju, ir pavisam pareizi, tā man liekas, bet viņai šķiet, ka tas ir gluži ačgārni. Vai nu viņa nav mana māte, jeb es neesmu viņais dēls. Pieņemams būtu, ka viņa butu mana sieva.“

Māte to Uizlūkoja galvu kratīdama. „Viņa tēvs," ta teica, „arī bij tād's pat. Kāds krusts man viņa dēļ bij nesams? Nevarēju mājā spert ņe soli, kad viņš māni nebūtu kaitinājis, skūpstījis, raustījis, visas vietās viņš kavēja manu darbu niekodamies. Nopietnu lietu^1 ar viņu pārrunāt nevarēja; visu viņš padarīja smieklīgu. Mūsu laulības pirmajos gados es bieži domāju: ja tā ies trīsdesmit gadu, tad nekad netapšu veca, bet ari netikšu pie miera. Bet vēlāk, kad bijām nodzīvojuši apmēram desmit gadu, viņš mainījās. Likās, ka viņš sava dzīvē pašķirtu jaunu lapas pusi. Ja to stāsta, neviens cilvēks negrib ticēt, bet tas tomēr ir tiesa. Viņš saka interesēties par tirdzniecību, lika rakt purvu liela mēroga, ierīkoja ķieģeļu cepli, ko atkal pārdeva. Tagad viņš bij ecla biežāk, kā. man tas bij patīkami, nu tas bij meties uz strādāšanu un pelnīšanu karstāk, kā man tika; es stājos viņam ceļā, bet tam nebij laika: ,Ej savu ceļu, bērns, man jādomā.“ Viņš piegrieza man maz vērības, labi, ja mājā pārbraucis, noglāstīja ar roku. man galvu un teica: ,Kādi tēv gludi, spoži mati, māt, un arī māju tu turi gludu un spodru! Sveši^1 ļaudis man dažkārt teica: ,Cik tavs vīrs ir jautrs!" Es to nezināju. Man bij bijis priecīgs virs; tagad man vīra tikpat kā nebij. Tā ir ģimenes īpašība. Tikai pēc trīsdesmit gadiem šī suga nāk pie prāta. Man liekas, ta notiks arī ar šo tc.“

Junkeru Līzbete pārliecās pāri galdam, uzlūkoja biedru līdzcietīgi, bet arī priecādamās par viņa neveiksmi: „Vaitu jau mani, ka tev sāk nākt saprašana?"

„Rūpējies pati par savu," viņš sacīja, „priekš septiņiem gadiem tavs prātiņš bij tikpat vājš kā mans."

Viņa nosarka, atsvieda galvu atpakaļ un īsi iesmējās. Bet Jerņu Olu viņa neuzlūkoja.

Pēc pusdienām viņš paņēma tos abus sev līdz, vadāja pa tāliem lauku takiem, izrādīja visu zemi, kas piederēja mājām, te gabals, tur gabals, pa starpām viņš stāstīja par jautriem zaldātu niekiem, par jautru braukšanu uz Hamburgu un Berlīni, un kaitināja Lizbeti. Kad Jerns

IN', с I tin In К iiiiImi /iii.il i>ar kāda lauka izmantošanu, tad vin in' l.r., laid.I vimi pa vējam un teica: „Nieki! Tas ir till l'iii in gfldn mate.“

l'i id/iil, kad viņi bij jau labi patālu no ciema, un Līz-Ih-Ii гiilu ja bliezties atpakaļ, tas dedzīgi pieprasīja, lai и i iidiii vel kādā pakalnā lauku celiņa malā. Kad viņi Ml u/kapuši augšā pa kalnu starpu, kas bij noauguši jau-nii in iibulājiem, tas tiem rādīja, ka šis aploks piederot viņam, lejā līdz pašai Auvai, kuras ūdens dusēja plašs nu mierīgs.

„Nav liela muiža,“ teica Jems Ūlsi

„Nav liela muiža?“ sacīja biedrs. „Nav liela muiža? (iribi šo ar tāpat nopaļāt, kā manus četru gadu kumeļus? Tu domā: ganības un arama zcme?“ Viņš spārdīja ar kāju vieglo zemi: „Bet kas gul apakšā? Paroc pieci pēdas? Kas tad? Kas?“

„Nu, kas tad ir?" teica Jems Ūls, acis brīnumā ieplezdams.

„Māls, manu zēn! Varena kārta vissmalkākā māla!“

,,Māl's?“

,,Mals!“ brēca biedrs. „No mala taisa podus un cementu."

„Ej. nu ej!“

„Vai tu redzi? Vai redzi, Junkeru Lizbete? Pagaidīsim vēl divus gadus, tad te sāksies lielāka rakšana. Lejā līdz Lorrīsai. Stiepulu viirves... klausies! Tad lielaivās tālāk pa Auvu. Ja Lcgerdorfi man nedos cik gribu, tad celšu: pats cementa fabriku."

„Tad tik ķeries klāt!" sacīja Jems Ūls un skatījās gan uz pelēko, smilšaino zemli, gan lejā uz Auvu.

„Jā, redzi, bet lieta šāda: Es no tās būšanas nekā nesaprotu. Man jāalgo techniķis, vai pašam jābrauc uz lianoveru, vai kur citur, un jāmācās."

Līzbete smējās un zobojās: „Paskat vien," viņa teica, „top redzams gabaliņš prāta!" Bet Jerns Ūls likās galīgi sevī iegrimis. Viņš bij acis nolaidis un neteica nekā.

Kad viņi bij pārgājuši majas, Lizbete ar saimnieci vel izstaigāja dārzu; Jerns ar draugu, iegāja istabā. Tur biedrs izcēla divas grāmatas, ko bij, nesen iegādājies, vienu par mineraloģiju, otru par māla iegūšanas tech-niku. Viņš sita pa galdu un runāja dusmīgi: „Plosts vien ir, ka skolā biju tik vienaldzīgs: tagad stāvu ka vērsis pie šķūņa vārtiem." Viņš pasvieda grāmatu Jernam Ulam un teica: „Protams, tu saproti visu. Tu, par kura izglītošanu neviens nav rūpējies, bet tu pats esi strādājis un saproti desmit reižu vairāk kā es, kura studijām izšķiests desmit tūkstošu mārku. Uzšķir: 350. lapas pusi. Saki, vai tu to saproti?“

Jerns Ols saprata visu un izskaidroja to biedram. Viņš paņēma otru grāmatu un ari šai lietā varēja viņu pamācīt. Biedrs aizmirsa dusmoties, tapa gluži^ līksms un teica: „Mīļais, atbrauc jaunedeļ atkal, parunāsim vel par šo lietu."

Jerns Ols pamāja ar galvu un apjautājas par minētās skolas iekārtu, un cik ilgi jāmācas, lai iegūtu ieteikšanas rakstu vai liecību. Beigās viņš sēdēja atkal klusēdams un sabiezinātu sejas izteiksmi: un izskatījās savādi, ka viņš savu lielo, brūno, smagi sastradato dun bij uzlicis uz jaunās, smalkās grāmatas. Ka sīka rotaļu lietiņa izskatījās grāmata zem viņa rokas.

Lai ar gaismu tiktu mājās, tie devas ceļa. Saimniece paveda Jernu Ulu sāņus un stāstīja tam, ka meitene viņai ļoti patikusi, un runāja kā māte, lai viņš esot drošs viņu bildinādams, gan jau maizi varēšot nopelnīt. Un lai drīz atkal atbraucot — puika šodien esot bijis gluži prātīgs. Virtuvē, sagrābis ogļu knaibles, tas esot pieprasījis, lai viņa izlīdzot Jcniam Ulam ar naudu. Lai viņš nākot, ja gribot, daži tūkstoši mārku esot viņa rīcībā, lai viņš pirktu ko pirkdams, vai apsāktu, ko apsākdams.

Jerns Ols gribēja pateikties; bet viņam tas neizdevās. Spožām acīm viņš nolieca galvu un kratīja roku krietnajai sievietei, un rokas spiediens bij tāds, ka viņa noprata, ko viņš tai gribēja teikt.

Saule jau bij zemu, kad viņš brauca uz māju pa augsto, klajo lielceļu.

„Tā," viņa teica, „nu esmu atkal gluži viena ar tevi. Tā bij skaista diena un tagad jaukais brauciens uz mājām... Kā tev patika saimniece?"

„Kādas tavas domas par biedru?"

„Ak, ko nu tas!... Ko saimniece tev beigas teica?"

„Sievu pļāpas!"

„Vai es to nedrīkstu zināt?"

„Nē, šodien vēl ne. Varbūt rītu."

Vin ..ilv.i putot un neteica nekā.

I iIhi laiku tā slīdējis, viņš inJanīja, ka ieuīiina īpatnu f.l.ivi'Kll, ka cilvēks, kas aizstāvas vai novēršas. Viņš pa-11 la mis un rcilzēja, kla viņas seja bij lepnuma pilna, „r.ikl.uisics," viņš teica, „kas ir? Runā, tātiņ. Saki gaiši, К и s tev uz sirds, mazo meitēn!“

„Vai tu domā, ka es pa virtuves logu neredzēju, kā (avs krietnais draugs tev stāstīja, ko ar mani piedzīvojis. Rokām tā plātīdamies! Un tagad tu elsi dusmīgs. Un to es nebūtu notevis sagaidījusi."

Viņš smējās: „Mežā gan! Es esmu priecīgs! Vai tad kāds dusmojas uz cilvēku, ko satiek_ ceļā, un kam jauitā:_,Cik tālu vēl jāiet?“ Es esmu dzirdējis, ka vēl septiņas jūdzes?" Bet tas atbild: ,Nav vis, ir tikai vēl mazs ceļa gabaliņš! Līksms es esmu: jo es zinu, ka tu neesi pārāk kautrīga."

„Ko tu mūžam ar savu kautrību... Viņš brauca man garām, bij mīļš un laipns, un skatījās manī tik krietnām un uzticīgām acīm. Un tad viņš mani skūpstīja."

„Viņš ir riebeklis," teica Jems Uls. „Riebeklis viņš ir, skūpstīdams meiteni, kas nevar aizstāvēties,."

„Aizstāvēties? Es nemaz neaizstāvējos. Es negribēju aizstāvēties. Es gribēju, lai tā būtu, Jern."

„Tas ir īsts huzāra darbs, tas 'tiesa. Stundām ar šo cilvēku tu biji viena uz lielceļa! Tu! Lepnākā meitene visā zemē."

„Tas bij ap to laiku, Jern, kad tu dzēri kāzas ar Tarnu Lēnu."

Viņš klusēja. Pec brīža tas satvēra viņas roku, turēja un teica: „Mīļo, mazo tātiņ. Es nekā no visa tā nezināju."

Ar pūlēm un asarainā balsī viņa teica: „Biji Gudrais Ansis."

„Ievēro labi! Ja tev patiesi ir drosme to darīt: gan tu arī dzersi kāzas. Iegaumē labi!"

„Tikai es neprecēšos ar garlaicīgiem cilvēkiem."

Jerns Ūls smējās, pagriezās pavisam uz viņas pusi un teica: „Vai lai ļauju zirgam ganīties, tāpat kā šis darīja uz Mēldorfas lielceļa?" _

Viņa purināja galvu, uzlūkoja viņu un viņas acīs mirdzēja asaras: „To nevar, Jern, saule vēl spīd." ,

„Vai tas vien ir iemesls?"

Viņa atkal purināja galvu: „Te ne, Jirgen! Tas nav mums, picmērīgi. Es domāju par Tamu Lenu_ un viņas bērnu." Savu roku viņa stingri ielika viņa roka.

Viņš palocīja galvu un teica: „Tas ir brīnums. Skaidrs, apaļš brīnums. Zemes skaistākā meitene un Jērus Ūls! Kā es šais trīs dienās esmu meties pretī saulei, tā to nebūs darījis neviens cilvēklsi. Vai redzi: mēs braucam tieši uz sauli. Kaut tik zinātu, ko es apsakšu!"

Viņš tapa atkal nerunātnīgs, un viņa lava tam brīvu vaļu. Bet kad viņi iegriezās mīkstajā smilšu ceļā, un uznāca tumsa, viņa sakustējās, itka tai nebūtu ērta sēdēšana. Viņš iebāza somu turētāja, apkampa viņu, stipru roku pievilka sev klāt un, samulsis, viņas seja lūkodamies, runāja: „Vai gribi tā sēdēt?"

„Gribu," viņa sacīja, ciešāk pieglauzdama galvu viņa plecam. „Tagad es gulēšu." Bet viņa domāja: „To nu gan es neparko nedarīšu. Es sargāšos šo brīdi pavadīt gulēdama."

Jerns Ūls sēdēja sastindzis ka stabs, lūkojas uz zirgiem, kaS^1 rikšodami skrēja un domāja par savu un viņas nākotni, būdams pārliecībā, ka viņa guļ. Bet viņa lūkojās lielām, dzidrām, nekustīgām acīm vienā punktā un bij pieslējusies viņa plecam.

Kad viņi apstājās pie Hēžhofas lielajām durvīm, Jerns teica: „Ej tagad gulēt! Tu esi nogurusi. Rīt runāsim tālāk."

Viņa palika pie ta stāvam, itkā vel ko teikt gribēdama. Jerns noglāstīja viņai vaigu un sacīja: „Turi drošu prātu! Man liekas, viss nokārtosies labi." Ne vārda neteikdama viņa aizgāja.

Zirgus apkopis, viņš iegāja dzīvojamā istabā un turpināja gudrot. Tagad es zinu, kur vaina meklējama: visus šos gadus esmu bijis maldīgos uzskatos ... Esmu allaž ienīdis izlikšanos un ārējo spožumu: kāds posts ceļas, ja kāds pats sevi apmelo un dara un rīkojas pret patiesību, to esmu redzējis uzbrūkam tēvam, brāļiem un daudz citiem. Gan esmu manījis, cik plaši šis ļaunums ieperinājies, bet jau no astoņpadsmit gadiem esmu allaž lepnībā domājis: „Jern Ul, tev šī kaite nepiemīt! Bet šais trīs’ dienās man kļuvis -skaidrs: „Esmu dzīvojis sevi mā-nīdamsun apmelodams, esmu staigājis maldu ceļus. Es, Jerns Ūls, neesmu sevi un savus darbus labi pārbaudījis,

.....ши t>,«/Ini-, p.ils sevi. E'smu turējies pie Oļiem, kas

in l>i| in,ml. i.i turpinādams tēva un brāļu iesāktos melus

un ,ii i \ ........•I.iuiii. Esmu strādājis pārliecīgi lielu darbu,

I i iif. pie malu bedres, esmu nesis nežēlīgi, smagas ru-Iи I domāju, ka manas dzīves uzdevums ir saturēt litu. Uli... kas gan ir Oli? Kas ir Oli salīdzinot ar in uni dvēseli? Un Tarnu Lēnas dvēseli? Unja arī kāds \ i .11 pasauli iemantodams, dragā savu, dvēseli? Kas d/ledes viņa dvēseli? Mana sirds ir tapusi cieta, Tarnu l .ena ir mirusi, Vītenes mati balti 'kā sniegs. Esmu cēlies paša augšā, augstajos Ulos, un esmu grimis^ grimis.

Būtu es dzīvojis šeit Hēzhofā vai kādā citā mazā ge-stas saimniecībā, vai būtu apsācis kaut ko citu, mazumā, pats saviem spēkiem, tad Lēna būtu labi kopta, Vītene nebūtu tik veca un sirma, es varētu dziedāt kā senāk, zēns būdams, un man neuzbruktu dusmu lēkmes. Tas būtu mūsu īstais pamats, un mēs censtos uz priekšu. Iesākt no pašas apakšas, tā visa gudrība. .Patiesi, es sākšu no pašas lejas. Ar Dieva palīgu. Sākšu ar sprunguļu mešanu un būšu bērns, kā Laivinieks un mans cīnu biedrs."

Uguni iededzis, viņš piegāja pie lādes, kas stāvēja stūrī, sāka meklēties un kārtoja ti'k ilgi,, kamēr grīda ap viņu bij nokrauta grāmatām, kartēm, glāzēm un tālskatiem. Viņš pievilka krēslu, atšķīra vienu un tad vēl otru grāmatu, un nosēdās kā skolnieks, kas taisās čakli mācīties, viņš turēja grāmatu savā priekšā, kā desmitgadu zēns, kas mācās no galvas, klulsi iesmējās un nolaida grāmatu: „Savāds students tas būs. Zīmuli viņš vadīs kā lāpstu, un cirkuli kā arklu; zinības viņš kamps kā izslāpis kareivis svaigu ūdeni, un acis tam būs kā medniekam, kas krēsllā glūn uz lapsas alu. Vai tas tiešām būtu iespējams? Visu to, kas bērnībā bij mans slepenais, zagtais prieks, to es tagad drīkstēšu mīlēt, ifckā būtu tam godīgi un atklāti pielaulāts? Viai tas būtu iespējams? Skaidrā dienas laikā es drīkstēšu lūkoties grāmatās, un laudisi nerunās: vai redzi, jukušais latīņuzemnieks?"

Savilktām acīm viņš asi vēroja istabas tumsu: „Ja mans tēvs būtu bijis nopietns vīrs, būtu mani mīlējis un vakarus pavadījis kopā ar mums^1, viņš būtu sapratis, kurp jau toreiz tiecās mani prāti. Tad man būtu, aiztaupīts grūtību pilns ceļš un daudz rupju, es būtu laipns cilvēks, ar sauli sirdī un acīs. Bet tagad mans gars vienmēr palies smags un raksturs dragats. Tomēr... es nebaidos. Bīties esmu aizmirsis, jau toreiz, kad Vītene stāstīja, kad Tarnu Lēna gulēja uz nāves cisām un pec tam, ilgajā, baismīgajā vientulībā. Esmu piegājis tuvu nebūtībai un tuvojies Dievam. Kas vēl varētu ar mani notikt? Jāsāk no gala, jātic labajam, kasi nāk no Dieva un ko pats var iespēt: tas viss. Tā tad es lukošu. Ja savas zināšanas šai pasaulē nevarēšu izmantot, pārāk vecs būdams, vai nelaikā aiziedams, gan jau Dievs debesīs būves ceļus, raks šachtatf, kāpas un kanālus, nepabeigtajās būvēs, un nodarbinās mani slūžusarga vai šaclītaspārluka amatos. Es metīšu savus grožus ap zvaigznēm un asināšu lāpstu darbam uz putnu ceļa. Es ņemšos drošu pratu, itka man būtu tikai sešpadsmit gadu.

Patiesi, es to darīšu. Un to darot man liksies, ka skaistākā un lepnākā sieviete... ak, kaila man daļa gar sievietēm... mana meitene, mana jauka, lepnā meitene, stāvēs aiz mana krēsla, karstam acīm lūkosies manī un manā grāmatā, un gaidīs, kad bušu lasīšanu beidzis. Els būšu galā, viņa gaiši smiesies un runāsi par kāzām. Un te pie hēzes meža dzersim kāzas. Patiesi, es to darīšu; tas atmaksās pūles. Šai brīdī es iešu pie viņas um jautāšu, vai tas viņai pa prātam/1

Un tādā pat izskata... svārkus viņš jau bij novilcis ... nemaz neapdomādamies, krekla izmeties, sava plana pārņemts, viņš izgāja no istabas šķērsām pāri priekšnamam un iegāja tai istabā, kur gulēja Junkeru Līz-bete. Rudens nakts gaismā viņš netālu no loga redzeja viņas gultu, tapa mazliet nemierīgs, un klusu iedams, piegāja klāt. Viņa nekustējās, tikai lielām acīm viņu uzlūkoja. „Vai tu tas esi, Jirgen? Nāc šurp!11 Viņa sniedzas pēc viņa rokasi, atbrīvoja vietu un novilka viņu sev blakus uz gultas malas. „Ko tu gribēji?11

Viņš neveikli nosēdās un apdomīgi izklāstīja tai savu plānu; reizumis viņš bij samulsis, reizumis dzīvības pilns, reizumis vicināja rokas. „Un nu j'ājautā, vai tu mani patiesi gribi, un vai tu divus gadus gaidīsi.11 _

Viņa sacīja: „Panāc tuvāk, tad atbildēšu.11

Kad viņš klusēdams pieliecās, tā apkampa viņu, glāstīja un skūpstīja to, un runāja vārdus, kas plūda pāri: „Tu vecais savādniek, Jern Ul, tu latīņu zemnieks ... man viss viena alga! Ak, tu gudrais Ansi... ja tik zinu, ka tu iiuni mīli. Nāc tuvāk, Jern! Noskūpsti mani! Ludzu, skiipsti mani. Redzā, es esmu lepna un auksta! Vai redzi, kādisi mans lepnums?14

Jenis Uls bij izbrīnejies. Jerns Ols — muļķis. Viņš sēdēja uz gultas malas, glāstīja viņas vaigus un matus, lūkojās viņas satvīkušajā, skaistajā sejā un runāja ar pūlēm: „Ka tu ... mani... tik ļoti mīli... Esi... septiņas reizes dienā mazgāšu rokas. Bet tev man jāsaka, ka lai turos. Es visu daru ačgārni.44

XXVII.

Ķo vēl stāstīt, par Jemu Ūlu? Ci:k tālu viņu vēl ceļā pavadīsim? Vai neesam staigājuši pa viņa dzīvi, kā vic-nātnē, pa klusu, vienkāršu lauku baznīcu, visu aplūkodami un beigās apsēžamies brītiņu klusu krēslā altara priekšā?

Vai Jernam ūlam kā trūkst?

Vai skaistā Hanovera un viņas augstskola var veidot vipa dabu? Tur vipš mācīsies, ka cilvēks labi turēdamies spiežas uz ielas cauri laužu drūzmai, ka cel māla fabrikas, kā būvē slūžas, un dzelzceļus. Bet nekā vairāk. Viņa daba, vipa kodols, tas vairs nav veidojams. Tas ir labs tāpat. Jo ko gan vairāk var vēlēties no cilvēka, ka tikai to, ka tas pazemībā ciena cilvēka un pasamles esamības lielo noslēpumu, un priecājas un tic visam, kas labs?

Jems Ūls stāv lielaja stacijā, atvadīdamies nor desmit vai divpadsmit biedriem. Atvadu vārdus saka kāds modrs Amerikas vācietis, viņa tēvs, kas Buffalo pilsētā nodarbojas ar rustu ādmiņību, bij viņu atsūtījis pāri jūrai. Ar vienu roku viņš satur mēteli, jo ir auksts, miglains novembris, un hallē pūš stiprs caurvējš; otru roku viņš pastiepis tam, kas šķiras.

„Jirgen 01, Ventorfas landfogfc... šai brīdī es domāju par to rīta stundu, kad tu pirmo reiz ienāci telpā, kur zīmējām. Tava mugura bij līka, itkā tev būtu maisi nesami, tavas rokas bij cietas un acis izsalkušas. Pilns uzticības tu pienāci klāt, pec kārtas sniedzi mums cieto roku,_ un īsos. vārdos stāstīji, kas esū no kurienes nāc un ko velies. No šī brīža mēsi tevi mīlējām.

Mēs tevi uzņēmām savā pulkā un sargājām tevi; jo mēs manījām, ka tev draudēja briesmas atdurties. Mēs salīkām tev istabu, un nopirkām baltu veļu; mēs pierunājam tevi, lai tu garos ūdenszābakus nosūti atpakaļ uz Mēz-

hofii, Inčs atrāvām tevi no grāmatām, kad tam biji pie-мн irs ka sesks sekumiem.

Bet tā ap tevi skraidīdami un tevi sargādami... ko nu. mēs un tevi sargāt!... drīz nomanījām, kas tu biji, tu biji īstais pēctecis tiem zemniekiem, kas paši pētīja jūras, zemes un zvaigznes, cēla dambjus, kas pretojās viļņiem, un darīja kuģus, kas spītēja Ziemeļu jūrai; tie saknieba lūpas, un ar laiku tās tapa plānais, un būdami ziņkārīgi, bet arī nopietni^1, viņi sev radīja pasaules uzskatu, kas dzīvojot der nopietnam cilvēkam. Jirgen Ul, mēs vēl domājām, ka sargājam tevi un apmācām tevi pilsētas tikumos, patiesībā mēs sēdējām pie tavām kājām, paklausījām tev un mācījāmies no tevis. Ar prātu tu mums biji desmit, ar nopietnību un piedzīvojumiem divdesmit gadu priekšā. Tomēr tu ar mums apgājies, itkā mēs būtu tev līdzīgi: par mūsu muļķībām tu smaidīji, dažu aizkavēji, tu noklausījies mūsu pieredzējumos un paplašināji tos, gudri runādams. īsi un skaidri, tu biji mūsu landfogts, Jirgen Ūl, tu biji mūsu ķēnipš.“_

Priekšā izbīdījās pats jaunākais, mācītāja dēls no Dienvidvācijas. ,,Dik,“ viņš teica,_„kādus niekus tu kul! T.u zini, ka Jirgenam netīk dzirdēt šādas slavas dziesmas! Kā tu drīksti visu vārdā tā pļāpāt? “

„Mierā,“ teica Jerns Ūls, uzlūkodams pa kārtai biedrus, ar ko bij kopā zīmējis. „Jūs zinait, ka ilgu laiku esmu bijis vientuļus, un dzīvojis rūpēs. Daba un grūti laiki mani padarījuši par smagas dabas cilvēku, kas katru vārdu un kustību ar čīkstošu vindu un klabošiem spaiņiem izvelk no dziļuma. Jau dzimtenē laipni ļaudis man tuvojās un mani uzmundrināja: Vēstules, ko raksta Fīte Kreijs, jūs esiet lasījuši, Tīša Tīssīcna vārds jums nav svešs, par Heimu Heidenrīteru esmu jums stāstījis un uz manas meitenes veselību esiet dzēruši biežāk, kā jums tas būtu labi bijis. Mani uzmundrinādami jūs turpinājāt to darbu, ko šie ļaudis bij iesākuši, un tas bij loti vēlami. Es būtu tapis vientulis, ja sākumā jūs turētos atstatu, zobotos un brīnētos par mani; otru reiz es jums vairs roku nesniegtu. Bet jūs bijāt laipni un pilni uzticības, par to es saku pal-dievs, zēni!“

Vilcienam bija jāatiet, Jerns Ul'si iekāpa. Pats jaunākais mācītāja dēls_ ienesa viņa somu, pievirzījās viņam klāt un teica: „Mate raksta, lai tevi sveicinot.44

No ģimnāzijās viņš bij izbraucis un liktens to veselu gadu svaidījis, nezinādams vai vel ko sniegt paklīdušajam mācītāja dēlam. Mācītāja muižā pie jaukās Maiņas bij notikusi izrunāšanas, ari vīra un sievas starpa. Māte teica: „Mēs savā namā esam pardaudz Dievu lūguši un mūsu dievbijība ir bijusi ārīga: tas neder jaunam zēnam. Ar ārīgo apvalku viņš tagad nomet arī to, kas labis un mūžīgs: mīlestību un uzticību." Bet tēvs runāja: „Varbūt tev taisnība. Mēs mācītāji viegli iebraucam tais sliedēs, par kurām tu runā. Reliģija atriebjas tam, kas to kopj kā amatu, jo viņa ir loti smalka un maiga. Tev vajadzēja man to sacīt, ja tā domāji. Bet tu paslepšus devi viņam naudu, ko biji iekrājusi no vistkopības, un viņš to nonesa resnajam krodzniekam, šim slinkajam liekēdim citu čaklo pulkā." Viņu nosūtīja uz rasetavu, un viņš iekļuva rokās šim frīžu zemniekam, kam hij gara seja un kas nesatricināmā izturībā urbās zinības, ka vērsis ar ragiem kūts apšuvumā. Un pamazām, viņa dzīves uzskatu sajuk-mē, radās stingrs pamats. Jerns Uls varēja rakstīt tēvam labu vēstuli; asarām slacīta pienāca atbilde no mātes. Vēl tagad viņā mājo nemiera gars. Dažus gadus tas vēl strādās Jerna Ula vadībā Holšteinā. Tad dosies uz ārzemēm. Katrā ziņā! Pārliecināsies, ka zeme apaļa. Bet viņš atstās dzimteni kā vīrs, kas tēvu zemei dara godu.

Tādēļ arī māte liek sveicināt.

Vilciens atiet. Vējš sit logos; spožas liictus lāses tek pa rūtīm uz leju. Aiz garāmslīdošajiem dūmiem, neskaidri pelēkajā miglā dus mājas un ciemi, sili un meži. Šādā laikā šķiet lieka dzīves plānu kalšana un algota nodarbība; jo nav izredžu, ka lietus mitesieis vai ka atspīdēs saule.

Bet Jerns Ūls pazīst šo vēju un lietu. Bieži tic lidoja pār Olu laukiem, kad viņš vagu pa vagai staigāja pakaļ arklam. Art, art— tas jādara arī tumša laika un jagaida: gan saule pati atspīdēs. Tā viņš tur sēž, rokas uz ceļiem atspiedis, lūkojās lietus lāsēs, kas slīd miglainajā pasaulē, kas tek līdz vilcienam, domā par jaunību Ventorfā, par Fīti Kreiju, par rastu ādmini Buffalo- pilsētā, par V_i-teni Pennu, kam mati sirmi un mugura līka, un kas sež Hēzhofā aizkrāsnē un par kara biedra mālu bedrem. Sākumā viņam tur būs darbs un maize. Beidzot viņa domas apstājās pie Junkeru Līzbetes un viņa zēna, kas jau divus gadiņ dzivo viņas māja, ēd pie viņas galda un gul blakus vlu.r. Ktill.il. Hel kad viņš par to il«i jau domājis, pārslīd luida eiia; las ir domas par masu Ēlzbi.

Il.unburgā viuš steigšus devās ceļa, cauri pus pilsētai Bieži viņam bij jātaujā ceļš. Beidzot apkārtne tam līkas pazīstama; viņš iekļuva skolnieku pulkā. Te jau arī Ihj krustmātes veikala logs: Elinas Valteres: Grāmatas un rakstāmas lietas. Brīdi Jems apdomājās; viņam uzmācās daudz domu. Bet redzēdams, ka daži mazi zēni ar lielu drosmi devās iekšā; arī viņš gāja tiem līdz.

Aiz veikala galda staveja viņa, lika p?om kārbās, un teica cēli runādama savā mīlīgajā, augstajā balsī, uz augšu nemaz nepaskatīdamās: „Vienu acumirkli, lūdzu.11

„Lūdzu," viņš teica; „apkalpojiet papriekšu šos kungus!"

Viņa nometa kārbu zeme, sniedza Jernam roku pāri galdam, nosarka, brīnējās un teica: „Mazais tūdaļ nāks no skolas ... Ko tu vēlies? Spalvas par divdesmit feniņiem? Sūkņa papīri? Te būs. Vari maksāt rītu. Burtnīcu ar līnijām? Nemet tik daudz traipu! Zēni, šodien man nav laika, man ir reti viesi. Paskatāties, šis lielais vīrs rotaļājas ar mani, kad bij tik liels, kā jus tagad... Tā, Jirgen, tagad esam vieni. Krustmāte jau aizgājusi diendusā ... Savu somu noliec te... būsi izsalcis. Klausies, Jern ... nepadari to lietu tik grutui. Ak, Jern ... ne tik skali, Jern... Ko tu runā!"

. „Tava matu pīne vaļā."

„Un ... Jern! ... Elzbe atrakstījusi! Jern! Elzbe rakstījusi uz Hēzhofu. Viņa brauks šurp no Amerikas: Tiss jau ir še; dzīvo savā vecajā istabā un skrien uz katru kuģi, kas nāk no aizjūras. Laid mani vaļā, Jern! ... Es dzirdu viņa solus... Redzi: te nu ir mušu mazais zēns!"

„Puika, tēte! Es gandrīz pārbijos! Vai tu tas esi?"

„Jā, es tas esmu!" teica Jērus Uls, viņš jau bij paspējis .pietupties, glāstīja bērna gaišos matus un lūkojās viņa spožajās acīs.

„Bet, tēvs! Ko tu saki uz to, ka es te eju skola! Līzbete mani aizveda! Iekšā es biju! ... Vai tu tagad paliksi pie mums?"

„Palikšu... vienmēr."

„Cik tev gaiša bārda, tēti! Kā mūsu pēdējie rudzi, pie

Ringelsherna. Vai tu vel atceries? ... Tēti, vai mēs iesim uz Uliem, vai dosimies pie Tīša? Līzbete saka, pie Tīsa.“ „Oli muinļs. vairs nepieder, vispirms mēs iesim uz Hēzhofu. Līzbet... pasaki tu viņam ... es nezinu, kā lai sāku...“

Tad ari Junkeru Līzbete nometās ceļos pie mazā zēna un runāja smaidošu muti: „Klausies, princi... vai zini ko? Es labprāt ietu jum'S abiem līdz uz Hēzhofu, bet to es tev saku: tikai ar vienu noteikumu došos jums līdz Man netīk, ka tu saki ,,Līzbete“, daudz labāk man patiktu, ja tu teiktu, māmiņ. Un tavs tēvs, tam jāsaka, mīlā sieviņ! Vai jūs esat ar to mierā? .la ne neiešu jums līdz'.“

Mazais sataisīja šķelmīgas acis, ko luj mantojis no Tamu Lēnas, un uzlūkoja tēvu. ,.Ku tu domā, tēti? Vai mēs esam mierā?... Nu panāc šurp!“

Un viņš apkampa savu māmiņu.

♦ ♦

Piecdesmit melnu, noputējušu strādnieku novēroja šo skatu un smiedamies atstāstīja to mājās savam sievām. Viņi bij izkāpuši no tvaikonīšiem un gāja pusdienās pa ielu gar krastmalu. Ikvienām bij dzeramais trauks pie sāniem, un viņi visi steidzās. Te viņiem pretī nāca mazs vīriņš, ko lielums jau dažu labu reiz bij saticis krastā, tas nāca no ogļu dambja, kur, kā zināms, apstājās kuģi, kas ar torfu nāca no Burgas un Kudenes. Vīrelis uz muguras nesa maisu ar torfu, gāja salīcis, viņa seja bij šaura, brūna, acis dzīvas un mirgojošas, skati lidoja un meklējās cilvēku pūlī, kā bezdelīgas, kas laižas pa dārzu koku sitamā. Un pēkšņi viņš kādu pamanīja.

Viņš vairs neievēroja citus. Maisu viņš sānis nolaida zemē un kliedza skāņi vaimanādams: _„iF.īte! Mans Eīte! Fīte Kreij! Ei nu! ... Tas vīrs! Ar peleko lietus svarku!“ Tas sacēla ievērību, ļaudis apstājās, radās dzīvība un smiekli. Bij daudzi, kas viņam vēlējās palīdzēt.

„Pagaidi, Fīte! Fīte! Fīte Kreij, pagriezies atpakaļ! Vecais grib, lai tu viņam palīdzi nest maisu ar torfu.“ Tad vīrs, kas valkāja pelēkos lietuļs svārkus, atgriezās un

izbrincjics redzēja, ka visas sejas, kas smejas, bij vērstas uz viun. «Vai jūs esiet prātā jukuši, vai,“ viņš teica, „jeb vai but, ka es pats esmu sajuciis?"

«Šurp, Fīte! Attaisi acis! Pasīka ties uz veco ar tor-fas maisu!"

Kā groži, ko met, tā vārds „torfas maiss" apņēma bites Kreija dvēseli un satvēra to. Viņa acis klīda pa pūli, saskatīja mazo' vīreli, kas ar vienu roku turēja maisu, ko raustīja un plūkāja divi ielas puikas, bet otru roku, nekā nerunādams, bij izstiepis uz viņa pusķ it kā gribētu viņu satvert. Hēzhofas saimnieks bij zaudējis valodu.

Fīte Kreijs pieskrēja viņam klāt. Arī viņš neviena nevēroja. Nē, viņš nevēroja neviena. Viņš glāstīja vaigus vecajam, kas trīcēja vienā trīcēšanā, uzlika tam galvā cepuri, kas gulēja uz ielas un visu laiku kratīja galvu: „Ak tu vecais 'līs! Tev vajadzēja tieši mani ieraudzīt! Vai nevari paiet? Vai uztraukums kājās^1 ieskrējis? Nāc, apsēdies uz maisa!" viņš apgriezās un teica ļaudīm, kas lokā stāvēja ap viņiem: „Gentlemen," viņš sacīja, šis ir Tīss Tīsens, torfas zemnieks, astotais hēze; šai brīdī viņš izskatās līdzīgs' līķim un greizi sakaltušai torfas zemei. Kas es esmu, tas jums jau ticis zināms, Fīte Kreijs. Kad biju puika, man bij veikala darīšana ar šo cilvēku, es ar suņu pajūgu braukāju tirgodamies ar sukām un viršu slotām, ar bush and grease. Šie apciemojumi bij par pamatu draudzībai, kas nav sarūsējusi, kā jūsi redziet, lai gan pa starpām es jau piecpadsmit gadu esmu bijis viņā pusē. Ja jums ar šīm ziņām pietiek, tad mums nebūtu ko iebilst, ja jūs dotos pie saviem pusdienu podiem ... Vai varēsi, Tīs?... Vecais, vai vēl nespēj? Tad sēdēsim vēl brīdi. Ļaudis, mēs ncubagojam! Apstājaties un apskatiet mūs.“_

Viņš apsēdās maisam uz otra gala, ļaudis izklīda.

,,'Fiīte, vai tu viņu pārvedi?"

,,A'k, es esmu neticami liels ēzelis, Tīs."

„Izstāsti, manu zēn."

„Es viņu redzēju uz kufca, ar kura braucu. Pēkšņi es viņu ieraudzīju. Viņa brauca uz starpklaja. Kajitē viņa nevēlējās."

„Vai viņa ir viena?"

„Viņai ir līdz meitene, maza dzīvībiņa, seši gadi veca, tāda pat maza, tumša, vāja un iebaidīta kā viņa pati."

„Vai Dieviņ, vai Dieviņ... Kur viņa? Kur tu viņu esi licis?"

Fīte Kreijs sita dūri uz maisa ar torfu_un teica: „Kad piestājamies pie krasta, es skatījos uz visām pusēm. Visu es> redzēju. Tā ir nelaimīgā Kreiju īpatnība. Bet viņu es pazaudēju no redzes aploka. Viņa aizmanījās prom.“

Tīss Tīsens pietrūkās kājās. Viņš izspieda ceļus, cik labi varēdams. Pavisam taisns viņš tur stāvēja. „Iesim meklēt... meklēsim visu nakti. Visu nakti. Iesim viesnīcās un pie policijas. Maza meitene ar mazu bērnu."

Maisu uz pleca uzmetis Fīte Kreijs teica nekā necerēdams. „Būs grūti viņu še atrast. Man viņa solīja, ka nāks ar mani uz Hēzhofu. Jācer, ka viņa to darīs.'

XXVIII.

Jerns'un Līzbete gāja gar mežmalu. Viņi bij bijuši pilsētā apskatīt dzīvokli un pirkt iekārtu. Otrajos ziemas svētkos viņi gribēja svētīt klusas kāza's Hēzhofā.un tai pašā dienā braukt uz pilsētu.

Viņa turējās tik cieši tam klāt, ka viņš sapinās viņas svārkos, kas čakli soļojot plīvoja uz sāniem.

„Daudz netrūkst,“ viņš teica, „ka es apgāžos. Sniegs ir pietiekoši slidens." Viņš spieda Līzbeti iet lēnālk.

Viņa smējās. „Klausies,“ viņa runāja, tam ciešāk piespiezdamās: „Es. esmu ļoti laimīga."

„Tas ir dabīgi," viņš teica.

„Kā tā, dabīgi?"

„Redzi," viņš sacīja un uzlukoja viņu šķelmja acīm: „Drīz būs ziemas svētktu vakars. Katrs, kas ir bērns, priecājas par eglīti."

„Ak tā," viņa teica Jerrta roku kratīdama. „Kā tu domā, vai mēs būsim un paliksim laimīgi kopā dzīvodami?"

„Nemaz nešaubos!" viņš sacīja. „Redzi, mēs abi zinām, ko precam, zinām, ka tas nav svētais; mē šesam! apņēmušies atstāt katru savā ādā uin pie saviem tikumiem. Daudz laulību izjūk tik tādēļ, ka ļaudis viens otru grib • piespiest domāt un darīt kā paši to dara. Es turpretim domāju, ka vajag stiprināt otrā cilvēka īpatnības, ja tāls nav pārāk bezprātīgas, lai varētu staigāt blakus ar veselu cilvēku, ar apaļu, veselu .cilvēku. Kā mēdz teikt? Ozols un efeja? Tase un apakštase? Gulta un pagulte? Vai ne? A'k, šī muļķība! Vajadzētu stāvēt blakus, kā diviem vienādiem, labiem kokiem. Ar to starpību tikai, ka vīram jāstāv vēja pusē. Tas ir viss."

„Cik gudri tu par par šīm lietām runā!"

„Kā tad, esmu to ar Tamu Lēnu izmēģinājis. Viņai bij dzelzs paurisL Man arī. Un tomēr gāja labi." •

Klusēdami viņi domāja par mirušo.

„Toreiz viņa man bij kā radīta,“ domīgi runāja Jērus ŪIs. „Viņa bij jauna, svaiga un vienmēr bez rūpēm. Skolota viņa ncbij. Prāts viņai arī uz grāmatām nenesās. Pat avīzē viņa neielūkojās. Viņa smējās un sacīja: Lasīšanu viņa visām reizēm esot nobeigusi skolā. Apmēram tāpat, kā piena zobi izbirst. Viņa bij jauks, spēcīgs bērns. Atcerēdamies, kāda bij viņas daba un viņas rīcība, man jādomā par Vītenes pasakām. Viņa bij izaugusi no zemes, kā jauns, spēcīgs koks, kas gudri runā ar vēju un sauli, bet kas nekad nav sēdējis skokisi xolā.“

.„Kāda viņa bij citādi? Es domāju, kā sieva.“

„Ak tā... tu domā... jā, īsts dabas bērns. Bij laiki, kad viņa bij mīlestības izslāpusi, bet паса brīži, kad viņa tādas lietas noniecināja.14

Viņa saņēma Jcrna roku uii teica, acis uz zemi nolaidusi: „Dažkārt es esmu skumja, ka tu ar mani esi tik prātīgs. Toreiz, priekš divi gadiem, kad braucām ciemā pie cīņu biedra, tu biji citāds. Tu taču mani mīli tāpat kā Tamu Lčnu?“

Cieši viņš apskāva viņu ar roku, pievilka sev klāt, tā kā viņa stāvēja tam pie krūtīm un nevarēja pakustēties, viņš to uzlūkoja tādu skatu, ka viņa paslēpa savu s:eju viņam pie pleca.

„Ej mājās,“ viņš teica, „ka tu nenosalsti. Es vel žigli uzkāpšu līdz ciemam."

„Vai tu gribi skatīties, vai neredz Elzbi. Ak Dievs, kaut viņa nāktu! Es iešu tev līdz.“

Pakalnā nonākuši, tai vietā kur lejā var redzēt ceļu, kur tas no Hamburgas uz Iceholii iet pāri vientulājai liēzei, tie redzēja tur Fīti Krciju — arī viņš lūkojās tālumā. Bet nekā neatraduši viņi devās mājās.

Nospiestā garastāvokļi viņi sēdēja kopā un runāja maz. Vītene adīja pāri bērnu zeķu un katru vakaru pie krāsns nolika mīkstas, siltas filca kurpes. Tīss pakāra uz āķa pie durvīm lielo misiņa gultas sildītāju. Neviens nejautāja, kam viss tika gatavots.

Kādu vakaru Līzbete pārtrauca klusumu: „Fīte, pastāsti, kā nomira tava sieva?"

Fīte Kreijs uztrūkās no sapņiem un skatījās te uz vienu, te otru. Redzēdams Vītenes pelēkās acis, kas viņā lūkojās, viņš teica: „Es brīnījos, ka līdz šim vēl nebijāt to jautājuši, Jūs to gribiet zināt -- un man šķiet, ka tas gaidot labi piederas — tad Jums stāstīšu, kādēļ un ar ko nomira К1111 Trine, tā, kas Oļos bij jaunākā kalpone.

Ka es viņu pazaudēju? Tāpat kā reiz zēns būdams pazaudēju veselu saišķi veļas knaibļu, līs mežmalā ieraudzīju jaunu zaķēnu, aizmirsu pajugu un mantas, un skrēju zvēram pakal mežā iekšā. Garām brauc Dīters Kreijs, tas nelietis no Zīderdonnas. Tiss, tu viņu pazīsti, viņš mazliet Šķielē.*4

,,Ja,“ teica Tīss, „viņš šķielēja. Viņš stiprā mērā šķielēja, Pīte. To tu' droši vari apgalvot. Ar labo aci viņš meklēja zvaigznes, bet ar kreiso' sliekas. Viņam nebij labs skats, Fīte.“

„Nu ja, šis brauc garam, paņem saišķi no ratiem un brauc prorn. Tā es dažu reiz esmu pazaudējis labāko, kas man bijis, tādēļ vien, ka man pēkšņi kas cits iešāvies prātā un sakarsējis manu galviņu, un jaunajam pakaļ dzīdamies, es pazaudēju to, kas man jau bij. Es neesmu tāds kā Tīss, kas tura cieti maisu ar torfu un sasauc palīgā piecdesmit cilvēku.

Mes dažus gadus bijām dzīvojuši kopā, bez berniem, Ķīlu Trīna un es. Tad no Kreiju Jaspera Vcntorfā pienāca vēstule, ka viņa krustmāte Trīna esot mirusi, un ka viņš beidzot saņemšot mantojumu. Es atstāju sievu un saimniecību liktens varā un braucu šurp saņemt savas divi vai trīs tūkstoši markas. Baidījos, ka Kreiju Jaspers man naudu ncatsūtīs, bet nodzīvos tāpat kā pirmo mantojumu.

Viņa palika viena vientuļajā fermā: bet viņu un fermu es atstāju kāda jauna Šlēzvigas vācieša ziņā, kam piederēja kaimiņu ferma. Viņš bija ārsta dels, īstenībā tam bij nācies studēt, bet tas no mātes bij mantojis nemiera garu. Proti, šī bij bijusi kāda vācu pētnieka meita un kopā ar vecākiem ceļojusi daudz simtu judžu pa Indiju un Austrāliju jau tad, kad māte viņu vēl nesa zem sirds. Tas bij iemesls tam, ka viņai dzīvē nekad nebij miera. Kad viņa Šlēzijā bij aprecējusies ar ārstu, iekšķīgā nemiera dzīta viņa bij devusies kājām garos ceļos, no ciema uz ciemu. Šis nemierīgais ceļotāja gars, kaut arī mazākā mērā, ir iedzimts visiem viņas bērniem; tikko laisties iemācījušies, tie pa kārtai atstājuši mājas un devušies svešumā. Viens no šiem bērniem bij nonācis Amerikā, un bij mūsu kaimiņš. Viņš bij taisns un gudrs vīrs. Viņa gudrība bij mums vientuļajiem par laika kavēkli un arī loti noderēja; viņa taisnīgums mums to darīja milu.

Vakaros mes bieži satikāmies. Sākumā mes spēlējām kārtis. Man tas drīz apnika, es lasīju angļu avīzes, ko viņš bij līdz atnesis: es gribējui iemācīties valodu, ko šai zemē runāja, es gribēju šeit tapt bagats. Bet es esmu ieguvis rūkto nabadzību.

Kamēr es lasīju un šad tad prasīju, ko nozīme viens vai otrs vārds, es priecājos, ka šie abi tādā vienprātībā spēlēja vai draudzīgi sarunājās, un ka runādama Ķīlu Trine runā jauca vācu izloksnes druskas. Man viss tas bij pa prātam, un es priecājos; jo satikdamies ar kaimiņu, es daudz mācījos. Viņam bij sevišķas dāvanas iejusties svešās zemes īpatnības; pusgada laikā viņš bij vairāk iedzīvojies, kā dažs divdesmit gados. Bez tam man arī patika, ka viņš kavēja laiku Kilu Trīnai; jo jau agrāk viņa žēlojās par mani: „Tu esi garlaicīgs. Pastāsti kautko!“ Ja es ko stāstīju, viņa par to neinteresējas un teica: „Tu nemāki stāstīt!" Beidzot man patika arī, ka vakaros, pēc viņa viesošanās, viņa bij sevišķi maiga. Parasti viņa bij gandrīz vienaldzīga un dažkārt pat negribīga, tā kā es jau pa pusei jokodamies, pa daļai nopietni biju teicis: „Man šķiet, ka tu mani īsti nemīli." Arī šī lieta bij labojusies."

Dabūjis Kreiju Jaspera vēstuli, es braucu prom, un šie abi dzīvo vieni atstātajā vietā. Sešas jūdzes uz visām pusēm neviena vairāk, ka tikai viņi abi un kāds vecs, kurls vīrs, ko biju salīcis apkopt lopus. Un pamazām, drīz vien, viņi bij tikuši_ tik tālu, ka viens otram sūtīja labrītu, uzlikdami baltu nūju uz tumšā mājas jumta. Tā Vācijā sauc strādniekus! no lauka pusdienā. Drīz vien viņiem šķita, ka ir neprātīgi ēst katram savā malā. Tad viņa priekšpusdienā devās pie viņa un gatavoja tam edienu; viņi ēda kopā, bet tikko tie bij paēduši, viņa aizskrēja prom. Un vēl pēc laiciņa, viņš katru vakaru ieradās pie viņas, un tie kopā spēlēja kārtis. Drīz vien tie vairs nespēlēja kārtis, bet rotaļājās, ķerdami viens otra rokas, un viņš saķēris Trīnas' roku, turēja to tā, itkā tam rokā butu ass zobens; bet Trīna saķērusi viņa roku, palaida to vaļā, itkā karstu dzelzi sagrābusi. Gavilēdami un baiļodamies viņi drīz vien saprata, ka nevarēja viens bez otra iztikt.

Tad viņi saņēma manu vēstuli, ka man jāiet karā uz

I .i.iih Hu. Tad viyi pētīja avīzēs, vai karš drīz beigšoties, un (ir slajas sakaros ar vācu komiteju Ņujorkā, lai noskai-tlm>|ii. vai šī pašā Johanna, Fridricha Kreija vārds, kas te mv jumi priekšā, ir bijis lasāms kritušo sarakstā. Un viņi nomanīja viens un otrs, ka viņi to vēlējās: „Kaut viņš vairs neatgrieztos." Tā_ prieki vērtās sāpes. Viņi atklāti pārrunāja šis lietas: „Mēs mīlam viens otru. Ko darīsim?"

Viņi nolēma ar varu izbeigt' savas attiecības. Viņš aizbrauca pie kāda drauga,_kas Mičigāha ezerā zvejoja zivis un ķēra putnus, un gribēja tur palikt, kamēr es atgriezīšos. Bet karš gāja garumā. Viņam likās, ka jo dienas, jo skaidrāk viņš redz Trīnu pie loga stāvam un tālumā lūkojāmies. Brīžārn viņš bij cieti pārliecināts, ka šai brīdī viņa esot lielās briesmās un skali saucot viņu palīgā. Viņš atstāja draugu un naktī nonāca pie viņas mājās, klusi apsēdās pie viņas durvīm un gaidīja rītu austām,

Un, līdzi pirmajiem saules stariem, viņš redzēja, ka viņa, ko tas domāja esam mājā, nāca pāri laukam no viņa mājas puses; Ieraudzījusi viņu uz sliekšņa sēdošu, ta saķēra pieri un atzinās, ka gulējusi viņa mājā, ar viņa segām sasegusies. Viņi iegāja kopā mājā un nolēma Cīnīties ar grēku, cik ilgi spēdami, bet tad. grēkot; un tad, kad atgrieztos es, Pīte Kreijs, par savu grēku samaksāt skaidrā naudā, tā, kā nosaka bargie vārdi: „Nāve ir grēka aīga!“_

Tā apņēmušies viņi tapa mierīgāki. Mēs varam to darīt, bet mēs varam arī negrēkot, doma, ka viņi ir brīvi sava likteņa kungi, viņiem deva lepnumu. Viņi smējās un māja ar galvu, un vakaros šķīrāsi runādami: „Rītu, ja mums patiks! Rītu!" Tā viņi četras nedelas mina kājām savu karsto iekāri. .

Tad es atgriezos no Vācijas; gadījās, ka kāds fermera dēls jāšus bij ticis man priekšā un aiznesis viņai ziņu, kā ieradīšos pēc kādas Stundas. Tad viņi abi īsi un dedzīgi apspriedās): „Ko darīsim? (Tikai vienu vienīgu reizi?" Un īsu brīdi viņi domāja: „Šo vienīgo reizi."

Bet pēkšņi viņiem tapa skaidrs: „Tādēļ mēs tik ilgi un varonīginecīnījamics ar ļaunumu, mēs gribējām uzvarēt. Nāc! Sēdīsimies zirgos! Dosimies viņam pretim un šo pašu vakaru izstāstīsim tam .visu."

Tā viņi man devās pretim. Vakarā, kad es biju visu izstāstījis un vadīju viņu mājās, tas man teica par to, kā viņa mīlējusi, cīnījusies un uzvarējusi. Es nekā daudz neteicu. Bet kad es no viņa biju šķīries, un viņš bij diezgan tālu un nevarēja sadzirdēt, es skali smējos. Es iegāju pie viņas un smējos. Mēs gājām gulēt, viņa bij piekļāvīga, ta man bij jauka nakts, es domāju un smējos: „Cik labā Pīte Kreij, ka tā noticis. Vienaldzība un miegainums ir beidzies. Tev ir jauka sieva. Viņa ir pamodusies. Esi pateicīgs savām kaimiņam.

Bet kāds muļķis es biju, Tīss? Лк, tu gan tadas lietas nesaproti! Līzbet! Es, Pīte Kreijs, no gudrās Kreiļu cilts, biju stulbāks par stulbu. Kādu dienu, kad viņa dusēja manās rokās un mani karsti skūpstīja, bmlama kā bez prāta, es viņai jautāju, kādēļ viņa tur acis aizvērtas: tad viņa atbildēja, ka.mani. mīlēdama, viņa visu laiku domājot par to otru un tā aptverot viņu. Lai es dusmojoties, bet citādi viņa nespējot. Tas esot nežēlīgais liktenis.

Tad es sapratu, kādas bij mušu attiecības. Lēnā garā es pārrunāju ar Trīnu mūsu stāvokli. Es jautāju, vai viņa mani mīlēja toreiz, kad tapa mana sieva. Viņa atbildēja: toretiz viņa esot bijusi septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu veca, jauna meitene, bez piedzīvojumiem, kas nepazīst ne pati sevi, ne arī dzīvi. Ko gan šāds radījums, kam dvēsele un gars kā bērnam, gan zin par to, kasi liksies vērtīgs vai nevērtīgs, kad bus sasniegti divdes-mitpieci gadi, un spēki būs pilnā briedumā? Viņa teica, ka esot pārliecināta, ka tas, kas noticis ar viņu, gadoties lielākājai daļai, kas precējušies tik jaunos gados; viss vairums piedzīvojot brīdī, kad gaišām acīm lūkojoties pasaulē un atzīstot dzīvi; un tad tie izprotot: tas būtu īstais, kas tev dzīvē sniegtu laimi, bet ne tas, pie kura sāniem Tevi piekala, kad pati vēl nekā nezināji.

. Tad es viņai jautāju: „Vai tas nevar tapt citādi? Vai tu viņu mīlēsi vienmēr ar visu prātu un domām ?“ Viņa teica: „Līdz nāvei. Es esmu viņam radīta, un viņš man. Tādēļ Dievs mūs še savedis kopā." Es jautāju: „Vai tev būtu pa prātam, ja es nomirtu?" ,,Ja,“ viņa teica. „Vai tu nekā nejūti pret mani? Esmu tev vienmēr bijis uzticīgs un laipns. Tu devies man no dzimtenes līdz uz šo svešo malu, un tagad gribi tikt no manis valā.“ Viņa sāka rūkti raudāt. Es izgāju ārā.

Mani pārņēma Šausmas. Domāju: Ta nav vairs laulības dzīve, man bij skaidrs, ka jādara šai lietai gals, Gan iiiiins lepnums turējās pretim. Vai tas ir viss, ko esmu no-prlmjis, mīlēdams, pūlēdamies un būdams uzticīgs?44 Bet in.hi viņa bij jāattaisno. Pār viņu un arī par mani bij nākusi likteņa griba, kas bij stiprāka kā mēs nabaga cilvēki.

Tā tad es teikšu īsi: es sakodu zobus, atbrīvoju viņus no jūga un nosūtīju pie kādasvācu ģimenes, kur viņa varēja palikt, kamēr būs šķirta mušu laulība. Bet tur viņa nodzīvoja tikai trīs mēnešus. Tad viņa meklēja galu ūdenī. Viņa bij uzticējusies kādai vecai holšteinietei no Nor-torfas apkārtnes, kas tur dzīvoja. Ik dienas viņa runājusi par mums abiem, te sevi apsūdzēdama, te attaisnodama, vienā gabalā. Par mūsu draugu viņa teikusi: „Mūsu vieta ir kopā. Mana sirds ir dienu un nakti pie viņa!44 Par mani runājusi: „Viņš bij ļoti labs. Vienmēr es redzu viņu ar nopietnu seju staigājam pa tukšo māju.44 Tad viņa brēkusi: „Dievs, palīdzi man nelaimē! Ko lai daru?44 Beigās viņai aptumšojies prāts, kas to raustīja uz divi dažādām pusēm.

Es saņemu šo ziņu, un mes abi jajam turp. Klusēdami mēs jājām — dienu un nakti. Zārks bij aizvērts: mes viņu neredzējām. Zārks bij no četriem bieziem, baltiem priežu dēliem un šķirbains; četrās dienās viņi mājās to bij sazāģējuši. Kādā kviešu lauka stūrī mes viņu aprakām: kapsētas tur vēl nebij.

Tāds ir stāsts par Ķīlu Trīnu. Viņa bij jaunākā kalpone Ulos. Vītcn, vai tu vēl atceries kāda viņa izskatījās? Jūs, visi. viņu pazināt. Arī tu, Līzbet?

„Savādi ir," teica Fīte Kreijs, savāpriekšā sarauktu pieri uz galdu lūkodamies, „ka abas cēlākās lietas, kas vien pasaulē r, abas lepnās valdnieces, proti, uzticība un mīlestība, strīdējās un lielā niknumā sizdamas' un viena otrai acīs spļaudamas, saplosīja manu jauko tauriņu, kam tai brīdī gadījās! laisties garām... Ko lai mes domājam par kristīgo laulību? Laulādams macītajis teica: _ „Ko Dievs savienojis, to cilvēkam, nebūs šķirt.44 Tā arī mes abi domājām. Ar gaišāku sirdi un gribu neviens cilvēks nebūs gājis pie altāra. Mēs bijām kāberni. Ir bēdīgi, jā pat labais saceļas un sāk savā starpā apkaroties un zobus griezt._ _

Velak, kad es jau dzīvoju Čikāgā, šo stāstu izstāstīju kādam vecām mācītājam, jaukam, guidram cilvēkam — es viņam jautāju, ko viņš par to teiktu. Goda vīrs bū-darns, viņš atzinās, ka viņš to nezinot; bet esot labi darīts, ja ticam, ka Dievam biji'si nepieciešami vajadzīgs, ka notiek šī nelaime. Vajagot ticēt, ka tas, kas tagad liekoties kā šausmīga mīkla, esot labs un derīgs. Šie mierīgie vārdi man palīdzēja, es padevos un vairs neprātoju. Mācītājs bij saprātīgs, gudrs vīrs. Viņš nerunāja tā, kā dara daudz citu mācītāju, kas zin katru slepeno ceļu, pa kuru iet eņģeļi, kad Dieva uzdevumā staigā pa pasauli, viņš nerunāja tā kā tie, kas runā, itkā būtu bijuši klāt, kad rīta zvaigznes teica to Kungu.**

Johanns Eridrichs Kreijs no Ventorfas klusēja un domīgi raudzījās savā priekšā. Tīss bij pagriezis krāsnij muguru, sēdēja krūtīs saliecies, uzlūkoja l'iti, un redzeja sava vecā drauga sejā rakstus, ko tur bij ierakuši dzīve, pa to laiku, kopš viņš pirms piecpadsmit gadiem bij stāvējis pie ratiem, tur kur auga trīs ozoli, lai dotos pasaule; viņam blakus stāvēja glīta, kalsna meitene. Lai iegūtu šos piedzīvojumus viņiem bij jādodas pasaulē. Aiz krāsns, pustumsā saliekusies sēdēja Vitene (Indra, adīklis viņai bij noslīdējis un domīgam acīm viņa lūkojās zemē savā priekšā. Sev blakus Ulu virtuvē viņa redzēja mazo radījumu gaišajiem matiem, mazo, skaidro bērna seju un domāja par to, cik īpatnējos apstākļos tā beigusi dzīvi._ Tāpat kā baltās drēbes tērptu mirušo ieliek zārkā, tā Vitene svinīgu seju pie citām atmiņām par dzīvi, noglabāja arī šo.

Pēdējos gados viņa bij tapusi vēl klusāka. Ja Tīss viņai kādreiz teica: „Lasi kautko, Vīten,“ tad viņa mēdza atbildēt: „Esmu tik daudz piedzīvojusi, ko lai lasu un klausos?*1 Ja Tīss teica: „Pastāsti kautko, Vīten,“ tad viņa runāja: „Tikpat tur nekas neiznāks; nav cilvēka varā kautko grozīt.** Viņa sēdēja, pacēla galvu uz loga pusi un izgāja ārā. Tie kas palika iekšā, dzirdēja viņas solu vieglo troksni jaunajā, sasalušajā sniega. . Viņi zinaja: tagad Vītene iet apkārt mājai un lūkojās, cik tālu sniedza zvaigžņu gaismā, vai nenāk gaidītais bērns. Bet neviens neteica ne vārda, neviens pat nepacēla galvu, kad viņa atkal ienāca iekšā un piekususi apsēdās pie krāsns.

Drīz viņi gāja pie miera. Tīss un Jerns iegāja istabā, kurā viņi abi gulēja.

„Miega vaina ir izslimota, Jern,“ vecais teica. „Kad biju sasniedzis sešdesmit gadu vecumu, tā izzuda. Tagad

tliiA.ul ц.id.is bezmiegs. Ej gulēt, /.си, es vel brīdi stai-Kil(*ii '•in i> un turp."

jo vecāks tapa TīssTīsens, jo vairāk viņu mocīja bezmiegs, beidzot pat tādā smērā, to viņam bij grūti mierā nogulēt. Septiņdesmit gadu vecumā viņš dažreiz pusi nakts nostaigāja no gultas līdz logam un atpakaļ, pie loga apstādamies un brīdi naktī lūkodamies. Šajās trīs nedēļās priekš ziemas svētkiem sākās šī staigāšana ur stāvēšana pie loga.

„Vai viņa gan nāks, Jern? Ja viņa nepārnāks uz svētkiem, tad tas nenotiks nekad."

„Un ja pārnāks?!"

Pec brīža Tlss teica: „Par to es nerūpējos; ja tik viņa ierodas... Vai dzirdi? Sāk pūst ritenis! Ja viņa tagad ir ceļā: nabaga, nabaga bērns."

Jerns Ūls stāvēja pie otra loga un sacīja: „Agrāk, kad vēl biju pavisam jauns, es domāju, ka dzīvē var iznākt sadurties ar divējādam lietām, proti, ar tādām, ko var liekt, un ar tādām, ko var lauzt. Vēlāk. bēdA pilnajos gados, es manīju, ka ir vēl trešā suga. Tās nostājals mūsu priekšā plēsīga, melna, spēcīga briesmoņa izskatā, kas paceļ savu ķepu ar baltajiem plēsoņa nagiem, un paliek tā vienu mirkli vai arī daudz gadu. Kā cīnīties ar to? Liekt sānis, glaimot, melot? Nlav nekādas jēgas. Tas stāv cieši tavā priekšā! Tīss, tas ir neprātīgs! Bez prātaj drausmīga būtne. Sist viņu? Nav vērts; nezvērs ir spēcīgāks. Tā tad.. ko var darīt sastopoties ar šādu varenu, briesmīgu likteni? Ir tikai viena atbilde. Jāsaka liktenim: dzīvoju jeb mirstu, jeb tu iznīcini to, ko mīlu, jeb es apmulstu uzlūkodams tavu ķepu un dzirdēdams tavus mūžīgos draudus, dari kā tev tīk; bet vienu es tev saku: viss notiek ar Dieva ziņu, un es dzīvoju (irošajā ticībā, ka labais uzvarēs manī un visur. Redzi Tīss: no šī viedokļa es raugos ari už Elz.beS lietu."

Vecais staigāja atkal uz priekšu un atpakaļ, piegāja pie loga un ilgi lūkojās ārā._„Jem,“ viņš klusu teica, „vai tu pilnīgi tici, ka viss, ari bēdas, kas mums notikušas, ko Vītene piedzīvojusi jaunībā, kas bijis jāizcicš Fītem Krci-jam un Ķīlu Trīnei, un postu, ko viņi padarīja Uliem, un manas māsas nelaime: vai tu tici, ka tas viss noticis, lai tiktu sasniegts labs mērķis, es domāju, vai tam ir kāda dziļāka nozīme?"

„Tlss,“ teica Jerns____„ja to netic, kur gan tad lai

nopietns pārdomu cilvēks smeļas drosmi dzīvei? Redzi, ir skaidri nomanāms, ka visa radība nes pūļu un ciešanu slogu; visa dzīvā radība ir kā ūdens, kas varas. Tomer var nomanīt, ka šām pūlēm un maiņām ir_ zināma kartība. Ļaunais negribēdams grimst, labais' ar pulem cenšas tikt virspusē. Kāds noslēpumains spēks darbojas, stumj, grūž, grib kārtot, kā gana roka un suņi. Laimīgs tas cilvēks, kas vētrā dzird gana kluso saukumu, un kam Dievs palīdz darbā pūloties.44

„Klausies!44 teica Tīss: „Vai dzirdi?44

„Tas ir sals, kas iekāpis osī.“

Viņi gaidīja, bet Llzbc nenāca._ Viņus bij pārņēmusi sajūta, ka Elzbe ir ceļa. Viņas dvēsele, kas cieta slāpes pēc dzimtenes, izstiepa rokas, un satvēra mīļoto dvēseles dzimtenē. Viņas dvēsele staigāja Hēzhofā pa ierastajiem ceļiem un bij mānāmu tiem, kas šai namā dzīvoja. Tīss Tīsens slepeni uzkāpa graudu klēti namaugšā un ilgi aukstumā stāvēdams, caur logu raudzījās uz dienvidrītiem. Vecā Vītene naktī uztrūkās no miega: „Hlzbe stāv sniegā un netiek uz priekšu.44 Jerns Ols bij nogrimis domās un sarāvās, kad Līzbete viņu uzrunāja, d'ītc Kreijs devās prom un cejā apjautājās, vai kāds nav manījis jaunu sievieti, mazu, bālu, bieziem, tumšiem matiem un mazu meiteni pie rokas. Bet velti izjautājies viņš atgriezās.

Svētki bij svināmi bez prieka.

Izdzēs savu acu spožumu, Junkeru Līzbct! Nemēģini ar roku tvert savu daiļo līgavu, Jcrn Ul! Tīs Tīscn un Lite Kreij, jūs patīkamo runu draugi: sargāties, ka netopat savās runās pārāk dzīvi!

Auksta migla un kūtrs vējš ietērpa visu zemi plānos, pelēkos autos. Saule šķita kā balts, drums traips, tik liela kā māja pie debesu velves. Garām iedama, migla atstaja savu's plīvurus katrā kokā un uz katra žoga: visu zemi klāja sarma.

Klusums tapa vel dziļāks. Elpu aizturēja visas tas tūkstoš balsis, dzīvība, kustība un skaņas, kas parasti pilda vientulības gaisu. Putni klusu turējās māju tuvuma; vārnas klusēdamas laidās uz savām nakstmītnēm. Tāda mērā daba baiļojās un brīnējās._ Cilvēki, kas parasti neievēro pastāvīgo šalkoņu, kas plūst cauri dabai, izbrīnejas, kad! tā bij apklususi. Divi cilvēki, kopa pa ceļu iedami, ap-st.ii.i.. u/.līlkoja viens otru, palika uz vietas, pacēla pirks-sins itn klusi runāja: „Klausies!**

Mežmalā, no matu šķirtnes līdz kāju pēdām, sudraba brokātā tērptas, kā līgavas taisnas un slaidas stāvēja egles, aiz tām krītošos, baltos plīvuros lielā pulkā līgavas masas. Burvība tām šķita te jauka, te drausmīga, katra brīnīdamās uzlūkoja savu kaimiņu, kamēr vel bij dienas gaisma. Bet kad pienāca vakars, retā godība pārvērtās. Koki redzēja viens otru līķu autos; tie bij rotāti mežainēm, auksti un fsitingi. Tad pārsvarā bij šausmas.

Kā tīra rotaļu lieta uz svētkiem ielikta, jauna karba, tā ciems spīdošs un jauns bij novietots mīkstajā, baltajā sniegā. I'tkā no meža vajadzētu nākt milžiem, kas ap pa-kailnu sasēduši, sāktu savu rotaļu, bīdīdami_ šurp un turp mājas un jaukos, baltos kokus, viņi nostādīja cilvēkus gan šur, gan tur, saliktdami tos, pa divi kopā, nolikdami viņiem blakus bērnus, darīdami tos vecus, un nonesdami tos kapsētā aprakt mazā bedrtē baltajā sniegā. ŠI milžu rotaļa ilga jau tūkstots gadu, bet ļaudis ciemā to nemanīja.

Tāpēc, ka to neredz, neviens tam vairs netic, un neredz, tāpēc, ka tam vairs netic. Bet brīnumi neizzūd no pasaules tikai tāpēc vien, ka cilvēki piemiedz acis un saka: „Es nekā neredzu,“ vai arī ieplēš acis un runā: „Es redzu visu.**

Gari, kas mīt zem mums un virs mums, ir noslēpumaini ļaudis.

Kas gan zin ķautko? .. Kopīgi grēko Darvina un Lutera mācekli ar to, ka zin pārāk daudz. Pirmie ar to, ka bijuši tuvumā, kad pirmšūniņa precējās, otrie, kad Dievs ceļos nometies un sāpīgi smaidīdams radīja cilvēka dvēseli. Bet mēs_ turamies pie viņa, nezinātāja, kas bij nabags un brīnījās, un kas teicis šos vārdus:

„Brīnīdamies mēs cienām pazemībā un ziņkārībā. Stāstam, ko esam redzējuši un kas mums teikts, nemaz nemēģinādami rast izskaidrojumu redzētam un dzirdētam.*'

Šai ziemas svētku vakara notikušas bnnumīgas lietas, taī brīdī, kad lepnā Harro Heinsena izmocītā sieva, kas pats piedzēries atspiedās kādā Čikāgas ielā pret mājas sienu, netālu no dzimtenes, liēzes meža malā, gandrīz nogāja dzimtenei garām.

Viņa bij aizbraukusi dzimtenei garām, negribēdama

nekad vairs redzēt Hezhofu, un tos, kas tur dzīvoja, bet Slēzvigā pajumti meklēdama bij piedzīvojusi pēdējo vilšanos. Tad viņa zaudēja pēdējo daļiņu; dzīves drosmes. Ar savu bērnu viņa kājām devās pret dienvidiem, pie Frl-drichštates pārgāja pāri Eiderai, soļoja pa_ bezgalīgam, tukšām šosejām, bērnu pie rokas vezdama, gāja cauri, piesnigušiem ciemiem, bet nodoms sasniegt dzimteni, viņu stūfna un dzina neskaidri, smagi sapņi. Viņas nogurušo, puspavērto acu priēkišā allaž stāvēja Hēzhofās un viņas iemītnieku tēls: kāds spēks viņu dzina staigāt pakaļ šai ainai.

Pienāca krēsla, vakara migla smagos, nesaturīgos gabalos veidoja tālāk baltās, mirušas dabas brīnumus. Dažās zvaigznes kā dusmodamas spiedās cauri miglai: klajumu klāja auksta, zilgana gaisma.

„Cik tālu vēli ko iet, māt?“

„Vairs nav tālu, bērus.“

„Vai mēs nevarētu apsēsties? Man kājas ļoti sāp.“

„Nē, to nevaram darīt. Vai redzi viņu uguni? Turp mēs ejam.“

„Vai tur dzīvo labi ļaudis?*4

„Ja... labi ļaudis tur dzīvo ... Es nevaru. Es nevaru iet pie viņiem. Kurlai es dodos ar bēmu?“

Garām gāja kāds vīrietis un iedams jautāja: „Kurp dodies, sieviņ ?“

„Es;.. man vēl tāļu jāiet.“

Viņš pienāca tuvāk. _„Ak,“ viņš teica, „tu esi Tīsenu Grietas meita un Jerna Ula māsa. Tic priecāsies, ka ieradīsies: visās malās viņi jau tevi meklējuši.**

Viņa neteica nekā, tik domāja: „Gan es tikšu no viņa vaļā,** bet tomēr gāja kopā ar viņu.

,,Nāc,“ teica vīrietis, „te ir taisnais ceļš. Tu taču zini ceļu gar Odclkrugu? Droši, ka esi pa to gājusi vel bērns būdama.**

Ar pūlēm un lēnām viņas gāja tam_ blakus.

„Bērns ir piekusis,“ viņš runāja. „Nāc, mazā. Tā! Nebaidies; es tevi panesīšu. Ak, kā Jcrns Uls priecāsies! Tīss šovakar trīs reiz nometīs savas ādas tupeles. Un pārējie. Es viņiem pārnesīšu ziemas svētkus.**

Vienmēr smagāk. elpodams, viņš nesa bērnu. Krustceļos viņš nolika to zemē, teikdams:. „Tagad tev nav

v;ilis nr cHiirtihil stundas ko iet. Vai redzi? Abās istaba'. 1111 priekšnamā viui iedeguši uguni.**

Viņš gāja prom uz ciema pusi. Lai gan viņa līdz šai dienai dzīvo Hēzhofā, viņa to nepazina, un nav arī redzējusi pēc tam. Bet aizmirsusi viņa to nav? Kad mazajai. nogurušai meitenei būs bērni, viņa tiem stāstīs par lielo, vārgo vīru, kas viņu nesa garOdelkrūgu. Tā labais un ļaunais darbojas un jaucas cilvēkos, virs un zem viņiem, un raibas, skalas tautas daļas veidā, nonāk Dieva troņa priekšā un brēc uz to. Dievs gādās kārtību šai sa-jukmē.

Vakars bij pienācis. Bērni no ciema, kā ieraduši, nāca uz Hēzhofu, aizkāra izpūstos cūku pūšļus, dziedāja vienmuļā trokšņa pavadīti, un saņēma riekstus, ābolus un cepumus; trīs reiz Tīssi Tīsens kāpa namaugšā griezt speķi, kas karājās zem slīpā mājas jumta.

Junkeru Līzbete izsūtīja pārējos ārā, aizdedzināja eglīti, ko Fīte Kreijs bij pārnesis no hēzes, un bēdīgi domāja savā nodabā: „Tas notiek tikai mazā dēļ. Mēs lielie domāsim par EIzbi un nespēsim priecāties.*1

Jaunās skolas grāmatas mazajam zem eglītes nolikdama, un bilžu grāmatu un pirmās slidas zem tām paslēpdama, viņa tapa līksmāka. Iesildama dedzībā viņa nesa veļu, ko bij šuvusi garajām Jernam Ulam; turklāt divas vērtīgas grāmatas, tās krustmāte bij devusi dāvanai. Jauns matemātikas palīgskolotājs šīs grāmatas bij viņai ieteicis. Viņš bieži bij nācis veikalā un viņai bij radušās aizdomas, ka tas nāk piedzīvojumu meklēdams. Bet izrādījāls,, ka tas bij klusas, piemīlīgas, dabas cilvēks, un mekleja jutīgu sirdi, ar ko varētu runāt par laimi, ko domājās atradis, mīlēdams kādu blondu Holšteinas saimnieka meitu. Dažu stundu viņi bij pavadījuši, runādami pāri veikala galdam, jo arī Līzbete nebij slēpusi savu laimi un nākotnes cerības.

„Tīšam pīpi! Vēl skolas atlantu par divi markām. Ko citu gan var dāvināt Tīšam Tīscnam?**

„Vēl man ir viena vienīga karsta vēlēšanās: kaut Hlzbe ar savu bērnu stāvētu zem šīs eglītes! Klau!.. Nē, tomēr nckā.“

„Tagad saukšu viņus/*

Soļodams pie rokas tēvam pirmais nāca mazais. Viņš bij nopietns, domīgs zēns, kas nezaudēja mieru arī eglīti ieraudzīdams. Bridi viņš stāvēja pie eglītes un bij manāms, ka viņš savā sirdi priecājās: Bet savu prieku viņš izrādīja tikai ar to, ka šķelmīgi uzlūkoja Junkeru Līzbeti, piegāja viņai klāt un nostājās blāķus. Tad viņš ieraudzīja grāmatas: „Klausies, kam tās būs?“ Visā garumā viņš nolikās tām blakus zemē, cilāja savas lietais, un sveču gaisma rotājās viņa gaišajās, matos.

Visu mūžu dzīvodami Tīss un Vītene nebij redzējuši ziemas svētku eglīti, viņi nespēja izprast, ko lai par to domā. Fīte Kreijs sāka solot pa istabu šurp un turp, klusi savā nodabā dudinot, tas bij ieradums, koviņš bij piesavinājies vietulībā būdams. Jems Uls stāvēja eglīti uzlūkodams, un svecītes, kas mirdzēja, rādīdamas tam līgavas daiļo seju, darīja viņam redzamu tikai tumsu, koši stunda slēpa sevi. Ar šādam jūtām viņi visi tur stāvēja domādami: „Mrs .'ievārām svinēt svētkus. Nopūt svecītes, Junkeru Līzbet! (iaisma mūs sāpina.*1

Šad klusajā, neveiklajā acumirklī, kad divas lepnas acis pildījās lasarani, viņi visi pēkšņi dzirdēja laukā troksni, itka divi vai trīs cilvēki staigātu ārpusē gar logu. Viņi izbijās^1 un stāvēja nekustēdamies. Sirdis trīcēja lielās bailēs, šūpodamās bijībā no cerībām uz bailēm par nezināmo.

Jerns Uls saņemas, izgaja pa durvīm, spēra lielus solus priekšnamā, un, žigli tvērdams atvēra durvis.

Ko viņš bij cerējis, tas stāvēja laukā sniegā.

Smagu valodu viņš teica: „Elzbe, vai tu tā esi? Vai tu tiešām tā esi?“

„Ak, Jern! .. Vai tu tas esi, Jern? Tā es atgriežos!**

„Nāc iekšā, bērns, nāc iekšā. Tā, es paņemšu bērnu. Tā... Tā, nāc nu.“

„Jern, es ... es, Jern ... ko es te meklēšu? ..“

„Nāc beidzot. Kā tad... nāc!.. Līzbet, nāc žigli šurp! Viņa ir nogurusi.**

Istabas durvīs stāvēja Tīss un teica kārtu pa kartai: „Mana mazā,** izstiepa roku uz viņas pusi un netika ne no vietas:

„Ak, Tīss! Tīss! Cik reižu neesmu tev teikuši: Viss ko tu dari, izdodas ačgārni... Ak, Dievs, Dievs, Vīten! Cik sirmi tavi mati.**

„Te krēslā, Līzbet! Vīten, kur kurpes?**

Siltajā krēslā pie krāsns viņa sēdēja un raudaja, Vītene nometusies viņas priekšā ceļos vilka viņai nost ship).is kurpes, Līzbete taisīja vaļā sarmoto jaku un Jems iiīrftluaja novilkt mazajai mēteli, bet nemācēja to izdarīt. I iic Kreijs saņēmapie rokas Tīšu Tīsenu un teica: „Tur li krēsls^1, Tīs: Apsēdics.“_

Acīm blisinādams, bērns skatījās uz eglīti: „Māt, vai incs paliksim šeīt?“

„Ak Dievs," teica Tīss, „nabaga bērns." Viņš nometa tupeles, uzlēca kājās, meklēja mi atrada šķīvi ar cepumiem, ar tiem viņš piepildīja bērna saujas.

Jcms_ piegāja pie bērna, uzlūkoja to un savu māsu. Viņa pacēla galvu, viņu uzlūkodama! Tad viņš redzēja viņas un savu posta pilno jaunību. Viņš vīstīja dūres, un mežonīgi seju savilcis, sauca: „Mans tēvs lai nolādēts!"

Līzbete pieetrūkās kājās, metās viņam klāt un raudāja balsī: „Skaties uz mani! Palūkojies uz mani!"

„Ej prom no manis!" viņš kliedza, „Mūsu labā māte! Tik daudz mierīgu un skaidru dienu! Visu viņš viens samaitājis un smejot sabradājis līdz nāvei."

Viņa ļoti. lūdzās, vadīja to atpakaļ, glāstīja, skūpstīja un lūdza, lai tas priecājoties, ka māsa pārnākusi. Un runāja: „Elzbei liekas, ka tu uz viņu dusmojies."

“Es?" viņš skali sauca, „es dusmojos?" Viņš pieskrēja māsai klāt, šis lielais, cietais vīrs, nometās ceļos pie mazās māsas aizlauztā auguma, glāstīja viņas rokas, nolika galvu pie viņas galvas, uzrunāja viņu ar iesauktā-jiem vārdiem, ko viņš domāja, ka ir aizmirsis, un teica: „Tēvs ir vainīgs, es esmu vainīgs... Vai nē, Vīten?.. Tīs, saki tu to! Es arī esmu vainīgs." Tad viņš runāja lielas lietas par nākotni: „Kā princese tu dzīvosi Hēzhofā, neviens tevi nedrīkst aiztikt, un vecā Vītenc būs allaž pie tevis, uri Tīss runās tik ilgi, kamēr tu sāksi smieties."

Viņa lāva visam notikt, roku brālim uz galvas uzlikusi, viņa izraudājās. Pamazām viņas elpa tapa smaga un dziļa, elsas klusākas цп gurdākas. Viņa sabruka kā cilvēks, kas smagu nastu noliek sev blakus zemē un mazu brīdi apsēžas uz akmens ceļmalā.

Vītcne un Līzbete izgāja ārā sarīkot gultas.

Kad viss bij nokārtots, pārnācēja un viņas bērns dusēja zem Hēzhofas jumlta smagā, dziļā miegā, Jerns Ūls stāvēja au Junkeru Līzbeti pie loga. „Tagad tu redzēji," viņš teica, „liela dala manas dvēseles ir tapusi cieta un ledaina!"

Bet viņa atbildēja: „Neskaties man pari. Jern! Nāc man tuvu klāt un uzluko mani. Tev vajag redzet. ka varu ■ un gribu tev palīdzēt, cik tas vel iespējams,."

Nerunādams viņš to uzlūkoja. Uzlūkodams Līzbeti, kas savu seju ar gaišajām acīm bij tam pievērusi, tas jutās, itkā nolūkotos mīlīgā, plašā ieleja, kur starp zaļām ganībām un tumšiem, skaistiem kokiem dusēja dziļi, klusi ezeri. Viņa sirds tapa līksmāka. Vioš teica: „Man vienmēr jāatgriežas pie tevis, kad esmu noskumis un drūms."

XXIX.

Naca un gāja gadi.

Jcrnsi ŪIs ierīkojis kara biedra fabriku, strādājis pie kanāla, kas šķērso mūsu zemi, un ir mušu lepnums, skaidri pierādīdams mūsu tēvu zemes spekm viņš cel slūžas pie Stēras un Būncnas, strādā Siltā un Remā, ziemas pusgadā māca zīmēšanu un matemātiku kādā liela papildu skolā un visā apkārtnē to pazīsit un vērtē kā vīru, kura zināšanas un vārds pelna uzticību. Zēns, kas skolas apkalpotāja istabā bij runāji s vārdus: „Vienalga, Tīs, augšā vai lejā: es gribu mācīties!", divas reizēs iesācis no apakšas, no pašas apakšas. Dzīve ir gara diezgan, sevi par kautko izveidot, ja tik ir paļāvība un stipra griba.

Bez rētām tas nav noticis.

Visu mūžu Jerna Ola raksturs būs aizlauzts. Kaut arī viņa sieva ar gudrību izprot viņa dabu, kaut arī viņa ir līksma un spēcīga, vienmēr mīl to, tomēr viņa dragāto dabu, ko tas ieguvis ļaunajos gados, tā nav varējusi grozīt.

Kad viņa tam dāvāja pirmo bērnu, un Heims Heiden-rīters, kasi bij ieaicināts, apgalvoja tādas lietas, ka visiem bij jāsmējas, jo tās bij sevišķi pārdrošas domas, kad valdīja jautrība, Jirgens U'ls izgāja ārā. Līzbetcs kundze tūdaļ manīja viņa pazušanu un meklēja vīru pa visu māju, atrada viņu ārā tumsā stāvošu, piegāja tam klāt un jautāja: ,,Jem,_ kādēļ tu stāvi šeit un nenāc iekšā?" Sākumā viņš negribēja runāt. Beidzot viņš teica, ka nevar paciest jautrību un smieklus; viņam rādoties seni tēli. Bet viņš saņemšoties un tūlīt iešot iekšā, lai tik viņa nekā nesakot. Viņa to apmīļoja laipniem vārdicmi, pierunāja, noglāstīja un iegāja atpakaļ. Drīz aiz viņas arī Jerns ienāca iekšā, sākumā sēdēja kluss un nospiests, uzmanīgu seju

klausīdamies, par ko runāja. Bet tad viņš pacēla savu glāzi, pamāja kādam viesim laipnā apjukumā ar galvu, izstāstīja kādu mazu piedzīvojumu un paskatījās uz savu sievu. Junkeru Līzbetes acis spožas asaras, un viņa palocīja galvu uz vīra pusi. Viņam izdevās būt jautram kopā ar tiem, kad viņa tam drusku palīdzēja.

Reizumis gadījās, ka viņš no kāda izbraukuma atgriezās sasalis, mazdūšīgs, kluss un noguris. Un ja viņš mājā ienākdams, nejauši dzirdēja skaļus bērnu smieklus, tad viņš tapa tik nelokans un sasala kā toreiz garais Zots zem jumta cauruma. Bērni saskatījās, ieskrēja pie mātes virtuvē, īsi un dedzīgi apspriedās, atgriezās atkal istaba, bij klusi un nopietni, tad kāds sāka par kautko žēloties, cits lūdza palīgu kāda lietā, un visi bij laipni ar viņu. Tad pirmais sāka smaidīt, ari otrajam radās drosme. Viņi izskrēja virtuvē: „Mat, mat! Tēvs atkūst!14 Jems kratīja galvu, kratīja pirkstu un tapa līksms.

Gadi nāca un gāja.

Kādu dienu Heiinu lleidenriteru pārņēma nemiers un viņš nolēma apmeklēt Ringelslierna un Ventorfas apkārtni. Piegzīvojumos nekrizdams, viņš nonāca līdz Sankt-Maricndonnas mājām, kas atrodas viršaja malā un redzeja tur kādu ķeizariskās flotes matrozi, kas bāza maisā viršus, ko bij sapļāvis. Viņa māte, maza,nostrādājusies sieviņa, sagrāba atlikumu.

„No kurienes, jūrniek?44 jautāja Heims.

„Biju ar kādu kreiseri Ķīnā, tagad esmu četru nedēju atvaļinājumā.44 _

Heims apsēdās pakalna nogāzē, un jūrnieks stāstīja. Beidzot, kad Heims gribēja doties tālāk, viņš jautāja: „Kā tad tevi sauc?44

„Krciju Čipus,44 atbildēja jūrnieks.

„Tas ir labs sākums,44 domāja Heims, un gāja tālāk.

Sasniedzis pirmās mājas, viņš nevarēja izšķirties, pa kuru ceļu doties, un vai viņš atrastu! Goldzotu, iedams tālāk pa viršiem klāto augstieni. Līdz šim viņš tikai no māršas puses bij gājis uz Zotu.

Tūlīt pie pirmās mājas viņš nojautaja kādu vīru, kas pie savām namdurvīm aptēsa koku četršķautnainu, lai tas derētu sētas mietam. Tas apgriezās apkārt, paskatījās uz brūnajiem augstumiem, kas pacēlās viņā pusē ciemam, un

It'lui ,,l;is Ir gluži vienkārši. Hjiet pa kreisi tarāni tām /rnmU-ku majain; pa labi gar to koku... vai redziet?., it*ni Iežaties pa taciņu. Kut taciņa šķiras, šķertsāin pāri iikIzu laukam! Tad vienmēr taisni uz sirmo zirgu, kas

paša augšā staigā pa viršāju----Vai variet redzēt? Tad

pa pauguriem, turaities arvien pa labi pie malas, līdz lielajai ielejai, kas ved lejā māršā. Šajā ielejā atrodas Gold-zots."

Heims Heidcnrītcrs palocīja galvu, itkā ko saprastu, lai gan visa runa viņam biji bijusi gluži neskaidra, un tālāk iedams jautāja: „Kā jūs sauc?“

„Kreiju Čipus,“ teica vīrietis.

„Tā gari!" sacīja Heims, pievienodamies pamaja ar galvu, gāja tālāk un domāja: „Redizēs, ko šodien vēl piedzīvošu?"

Laimīgi viņš izgāja cauri augšējam ciemam, nekavēdamies ne pie viena cilvēka; viņš noņēma virzienu uz sirmi, kas sitāvēja augšā viršos. Bet tā iedams, viņš savā slimīgā ieradumā sāka sapņot, acīm viņš lūkojās uz Viršiem pie savām kājām, tā viņš devās uz priekšu. Kad viņš atmodās un paskatījās uz augšu, sirmais bij pazudis.

„Protams!" viņš teica. „Те nu bij. Pazudis. Savādi, tikko es esmu'ceļā, daba zaudē katru jēgu. Tas droši bij Vodāna kumeļš."

Uz labajiem gariem paļaudamies, viņš soļoja uz brūno pauguru pusi, reizumis apstājās, apskatījās apkārt, un kā ieradis, daudz domāja par dažādām lietām, ko redzeja, beidzot viņš atradās ozolu krūmos, nezināja, kā tur iekļuvis, un domāja: „Goldzotu man neizdosies atrast. Tas ir paslēpts. Viņi negrib, ka es tb redzu, un tādel main muļķo."

Bet viņš nebij noskumis, svilpoja, īsi iesmējās un domāja : „Labo gara stāvokli jūs man nesamaitāsiet," viņam patika tīri labi klejot še pa augšu, lūkoties uz plašo maršu, un klūpot staigāt pa viršiem un ozolu zariem. Dažas reizes viņš pagriezās atpakaļ, jo viņam likās, ka kāds to sauc. Viņš domāja: „Tā ir tikai zaimošana un izsmieša-, na,“ tad viņš dzirdēja atkal saukšanu, pagriezās apkart un teica pats sev: „Redzi nu?"

Bet te viņš izdzirda vieglus, steidzīgus soļus aiz muguras un izbijies pagriezās atpakaļ. Aiz viņa stāvēja zēns, gaišiem matiem, basām kājām un teica: „Lai es pasakot Heimam Heidenrīteram, ka viņš neiet pa pareizo ceļu.

Šeit viņam jāiet.“ Žigli zēns gāja viņām pa priekšu, iegriezās šaurajā takā, kas vijās cauri ozolu zariem, kas snie-, ilzās līdz gūžām. Klusēdams Heims gaja viņam pakal un brīnējās, ka zēns nekur nepieskaras: ne zariņš kustējās, ne sakaltusi lapa čabēja. Tā zens viņu pa slīpu nogāzi noveda mazā ielejā, kas stiepās leja uz māršas pusi: „Te ir Gdldzots."

,,Tā?“ teica Heims. „Kā tu zini, ka es meklēju Gold-zotu?" _

„Tēvs mani atsūtīja šurp,“ teica zēns.

Neuzticīgi Heims viņu uzlūkoja. Zēns bij tik_svaigs un nesaistīts, tik neveikls un jauns, itkā . tikko vēl. butu bijis saknīte un tikai, lai līdzētu, uz brīdi tapis par cilvēku bērnu. Heims cerēja, ka notvers to: „Ka sauc tavu skolotāju?"

,,Brodcrsens,“ teica zēns.

„Redzi nu?" viņš teica, ,,ta'S! nav tiesa. Viņu sauc Hermans von Reins un tas ir mans skolas biedrs. Hs neesmu tāds muļķis kā citi ļaudis, manu zēn! Saki skaidri un gaiši, kas esi."

Zēns smējās un iebāzu basās kājas pirkstu galus Zota ūdenī. Heims ieplēta acis un domāja: „Tagad viņš leks iekšā, un pazudis.".

„Skolotājs, par ko jūs runājiet, aizgaja uz Brunsbit-toli," viņš teica. Kāju no ūdens izvilcis, viņš gaidīja, kamēr ūdens, spogulis atkal bij rāms: „Tagad es redzu vardi," viņš teica.

„Kādu vardi?" sacīja Heims un nometas ceļos.

„Zotā ir pelēka varde. Redzi... dibenā! Tur ta tup sūnās."

„Patiesi," sacīja Heims. „Nekad neesmu peleku vardi • redzējis. Izveļc viņu ārā,"

Zēns smējās, „Man liekas," viņš teica, „ka varde ir beigta un izbalējusi."

„Ко tu saki?" teica Heims. „Izbalējusi, beigta varde? Tādas lietas es savu mūžu neesmu dzirdējis../* Atkal-viņš zēnu uzlūkoja tam neuzticēdamies: „Skolā, tu gan neesi pats lielākais muļķis," viņš sacīja.

„Neesmu vis," teica zēns, pamādams viņam ar galvu.

„Puika," runāja Heims, pieceldamies kājās, „vai tu proti reizes rēķinu. Noskaiti: vienreiz septiņi..."

Zēns noskaitīja.

„Nu ja," teica Heims, „Pareizi ir... vari iet, paldievs lev. To būs divi graši."

„Tēvs teica, lai naudu neņemot."

„Ko? Nauda pie jums gan neder? Ko? Pazemē jums naudas droši vairāk kā man? Jūs gan parasti maksājiet ar raibiem akmentiņiem un zelta kociņiem, ko? Man šķiet... man patiesi šķiet, ka ar tevi viss nav kārtībā. Saki, ko tu šodien esi ēdis?"

„Pupas ar speķi," teica zēns, zobus rādīdams.

„Tā, protams, ir cilvēku barība."

Zēns leca kājās un skrēja pa kalnu augšā.

Heims Heidenrīters viņam pakaļ: „Puika," viņš sau-ca, „saki, vai tu pirmit neredzēji sirmo, kas te skraidīja?"

„Sirmo?" sauca zēns. „Sirmo? Tas jau nav sirmis,

bet balts smilšu laukumsi. Paskaties____tur. Tikai izskatās

kā sirms zirgs."

Ar muļķīgu sejas izteiksmi Heims Heidenrīters uzlūkoja te smilšu pauguru, te zēnu, kas rikšoja pa viršiem. „Savādi," viņš teica, „ka man arvien gadas tik jocīgi piedzīvojumi. Ar zēnu tomēr nebij viss, kā nākas." _

Par jaunu viņš nokāpa lejā ielejā un nogulas garajā, pelēkajā zālē blakus mazājam, dzidrajam avotam.

No lejas tas dzirdēja tuvojāmies soļus un ieraudzīja kādu vīrieti spēka gados, tā ap četrdesmit gadu vecu, bārda un mati tam bij kā pļaujai nobrieduši rudzu salmi, seja gara, acis īpatni dziļas un patiesas. Tas ir pa daļai kā zinātnieks, pa daļai kā zemnieks.

Tad Heims pazina Jemu Ulu un leca kājās. _

Krietni viens otram roku kratījuši, tie nogulas zāle, Zots bij starp viņiem un tie sāka runāt par cilvēkiem, ko viņi abi pazina. Divus gadus viņi nebij satikušies.

„Vītenc ir mirusi,“‘teica Jerns. „Tu pazīsti šo večiņu."

„Kā nu es to nepazīstu! Vai atceries, kā viņi visi kopā dzīvoja Hēzhofā! Starp galdu un krāsni sēdēja Tīss, pētīdams Rīt-Azijas apstākļus!, kājas viņš atspieda pret krāsni, celdams tās arvienu augstāk, un runāja par to, ko izlasīja. Pie tam šis cilvēks pēdējos desmit gados, kamēr Elzbe mājās, nav bijis tālāk prom no Hēzlmfas, kā vienīgi līdz ciemam. Vītenc sēdēja pie krāsns, lāpīdama kā agrāk UIos, sēdēdama vidū starp tevi un Fītfi."

„Kā tu visu to zini?" jautāja Jerns ŪJs.

„Vai tu domā, ka es ncciemojos pie Vītencs Pennas?

Vītcne slēpa sevī raibu pajsauli, Jern. Viņa zināja un skaidri redzēja visu, kas pēdējos piecdesmit gados noticis mazajā trijstūri, ko norobežo šis klusais ūdens, vecā pilsēta un Šcnefeldas baznīcas tornis. Tas nav maz, un tas mūs interesē, Jern: tas mums nozīmē vairāk kā visa Man-džūrija. Vītene bij diezgan noslēgta, Jern. Viņai bij jācel apkārt mūris savai raibajai pasaulei, lai muļķa ļaudis nesmietos^1, tur ielūkodamies. Šī iemesla dēl, daudz nopietnu un dziļu cilvēku klusē, Jern. Bet man, Jern, man viņa reizēm atdarīja vārtus, rādīdama visu namu. Jern, tu zini, tas bij labs, sensakšu zemnieku nams, pazems, tumšiem kaktiem, bet stingrs un dievbijīgs... Ko tu domā par Blzbi, Jern?“

„Runā tu?“

„Es domāju, ka viņa klus Rite Kreija sieva. Eīte viņu arī bildinājis, Jern, bet viņa negribēja. Vai zini, ko viņa teikusi?"

„Vai esi ar viņu runājis par šo lietu?"

„Esmu, kadel gan ne? Mcs esam draugi ilgus gadus! „Redzi, Heim," viņa teica, 'Eīte ir Kreijs; un Kreiji nav paši drošākie ļaudis. Man viņa nevajag, Heim: man ir diezgan tādu, kam es esmu mātes vietā." Hēzhofā viņa ir valdniece, Jern, viņa saimnieko labāk, kā Tīss savā laikā; sevišķi viņa kopj sešas, 'septiņas labas, pienīgas govis. Tīss viņai klausa un dara to labprāt. Par Man-džuriju viņš var runāt brīvi, arī kad viņa dzird. Tā ir viņa privāta lieta, to viņa neaiztiek. Bet ja viņš grib izteikt domas par cilvēkiem, Dievu un pasauli, tad viņš gaida, kad es nāku, tad mēs izejam ārā. Vasaru mēs sēžam pie vaļņa hēzes malā, ziemu ejam uz govju kūti... Žēl gan, ka E'lzbe neprecas, Jern; viņa būtu sieviete, kuras vīrs un bērni nekad nedabū salt."

Domās nogrimis, Jerns Uls lūkojāls savā priekšā. „Viņa ir mierā ar savu dzīvi," viņš teica, „un Eītc Kreijs arī. Ir piepildījies tas, ko viņš, zēns būdams, sapņoja. Viņš sež Ūlosi un pāri ceļam vēro mazo tēva namu. Parādu viņam diezgan, gandrīz tikpat, cik man toreiz; bet viņš vieglāk tiks ar tiem galā; jaunais dzelzceļš viņam daudz palīdzējis^1. Viņš tirgojās ar būvmateriālu, kārtīm, oglēm, smiltīm, ar visu, kas ļaudīm vajadzīgs, un viņa veikals plaukst. Man sāp sirds, kāds izskatās mans labais, tīrais pagalms; tas ir sajaukts un raibs, un es esmu laimīgs, ka vecā maja

viiliN iicsliiv. Svētdienās viņš dažreiz aizbrauc uz Hēz-liofe, dzer tur kafiju, un pļāpā ar Elzbi un veco. Man liekas, tā tas ari paliks. Viņi taps veci, paši to nemanīti. niii un beidzot viņi aizies mierā."

„Tu esi daudz grūtību pieredzējis, Jem. Labprat es gribētu zināt, ko tu pats par šīm lietām doma.“

„Vai tu gribi rakstīt par manu dzīvi, Heim? Та nebūs īstā vicla.“

„Tava dzīve, Jem, nav maza, niecināma cilvēka dzīve. Tava jaunība bijusi klusa, raibām gleznām greznota. Augdams tu_ biji vientulis, viens, bez palīga_, cīnījies ar dzīves mīklām, kaut arī tikai nedaudz varēji atrisināt: tavas pūles nav bijušas veltas. Tu esi devies kara un cīnījies par zemi, kas dus ap šo avotu: uguns un sals tevi ir nocietinājuši un tu esi ticis uz priekšu paša svarīgākā lietā: tu proti šķirot parādības pec viņu vērtības, Tu mācījies pazīt skaistu sievu mīlestību un līdz ar to otro augstāko vērtību, ko dzīve var sniegt. Tu esi guldījis kapā Tamu Lēnu, tēvu un brāļus, šais brīžos lūkojies acīs cilvēcīgam izmisumam un tapis pazemīgs. Esi cīnījies ar cietu, pretešķīgu. likteni un neesi padevies, esi ticis ar diarbu uz augšu, kaut gan uz palīgu bij ilgi jāgaida. Sakostiem zobiem un lielu drosmi tu rakies zinības _tai vecumā, kad daži domā par dzīvošanu no procentem. Un kaut jau pagājuši gadi, kamēr tavs darba lauks un tavs prieks ir celšana, rakšana un mērīšana, tomēr . tu neesi tapis vienpusīgs, tu domā arī par zemi, kas_ atrodas viņā puse mēram, tu interesējies pat par grāmatām, ko raksta tavs draugs, ko sauc Heimu Hcrdenrīteru. Par ko gan lai stāstā, Jem, ja šāda vienkārša, dziļa dzīve nav stāstāma?"

Laipni un domīgi Jerns Ūls viņu uzlūkoja: „Tu runa labi par manu dzīvi,“ viņš teica. „Ja es ilgāk runātu ar tevi, tu dažu labu lietu_ varētu sakārtot,_ kas manās neskaidrajās jūtās gul nekārtībā. Es vienmēr jutīšu, ka manā dzīvē kautkas ir sarauts."

Hcimsl stiepa savu roku pāri Goldzotam uz viņa pusi un teica:_ ,,_Es zinu, tev liekas, ja par tevi būtu gudri un gādīgi rūpējusies tava māte, un tu gludi un bez šķēršļiem būtu ticis pie dabas zinībām, tad tava dzīve būtu ritējusi pareizās sliedēs, tagad, kā tu pats pareizi runā, radies lūzums. Tu jūti, itkā tu pirms daudz gadiem būtu braukdams nomaldījies un arī vel tagad brauktu pa sāņu

ceļu, redzēdams pareizo ceļu, kas tev butu braucams, no tālienes,. Bet es tev saku, Jem, jautā kuru nopietnu cilvēku jautādams, katra cilvēka dzīve kautkas nesaskan. Un vai tu zini, kādēļ tas tā? Ja viss uz mata saskanētu, skaua būtu šķidra, Jem; ja mes ta ietu, ka mātei tas pa prātam, mēs taptu gludi un plakani, Jem. Lai stāsts butu dziļš un pilnīgs, mums visiem janomaldas neceļos,.“

„Tā gan." teica Jerns Uls. „Paļāvība, tas ir viss.“

„Redzi! Tas ir viss!"

„Heirn! Heim!" teica Jerns Uls. „Nāk gadi, kad nav viegli."

Heims atkal stiepa roku pāri Zotam. ,,Ls zinu," viņš teica, „par ko tu domā. Bet palīgs nāca īsta laikā. Tev blakusi gāja Vītene, tavs mazais zēns smējās pagalmā. Tev pavērās mācītāja majas durvis, platas, zaļās durvis ar misipa klaudzinātāju. Tur tu smēlies daudz drosmes, Jern. Pēc tam nāca nāve, būdama tev par palīgu ceļa līdzināšanā. Tev tuvojās lepna, jaukā meitene, nostājās tev blakus un meta sprunguļus ar tevi Rugu kalna. Tu studēji: tavās gaitas pūta spirgts vējš."

Jerns Uls palocīja galvu: „Tu visu zini."

„Maz es zinu, Jern, es neciešu ļaudis, kas izliekas, itka visu zinātu. Bet ir jauki, pareizi un gudri meklēt labo arī mākoņos, kas ceļo pie debesīm,"

„Man nevedas tā runāt, kā tev," teica Jerns Uls; „bet es priecājos, ka manas^1 domas ir kā tavas. Zēns būdams, es iekārtoju savu kambari un lādi, kā man tikās, es tos turēju par zemes centru, un no šī viedokļa aplūkoju Dievu un pasauli, abus uzrunādams ar tu; bet jo vecāks es kļūstu, jo mazāk es zinu, un jo vairāk pieaug mana godbijīga brīnēšanās."

„Tev taisnība," teica Heims, „nav pareizi, ka gari un plaši runā. Lai runā_ darbi, ne vārdi. Bet tā kā aiz mums jau dažsi darba cēliens, tad gan mes kādu vārdu drīkstētu teikt. Pēc cīņas ir atļauts, ka karotāji viens otram stāsta, kā sitienus atvairījuši un kā uzbrukuši. 0s iešu. Kur tu dodies?"

„Es Bruusbittelē apskatīju kādas slūžas," teica Jerns Uls, „tagad gribu kājām noiet uz Hēzhofu. Sveicini sievu un bērnus, Heim."

„Tu arī. Sevišķi sveicini savu otru atvasi. Jauks bērns, Jern!"

Mns apmeklēdams nepasaki tik tu ne vuni pn..il, in il, и i viņas mātei."

I '.i ieleju viņi kāpa augšā uz sila celli.

..Kailu virsrakstu lai lieku." teica heims, „ja kailiei/

• lasiišu par tavu dzīvi?"

lems UIs apstājās, un teica nopietni: „Mana sieva iet/, lika priekša: „Gudrais Ansis!"

„Tur ir savs padoms, Jern. Patiesi! Ak, šīs sievietes, lem! Bet tur nav ko spriest, tas ir nepareizi! Arvienu viuu vārdos ir tikai puse taisnības, Jern. Visas lietas viņas redz plakanas, pat olu, Jern. Tas tādēļ, ka viņas tām neapiet apkārt, Jern."

„Arī tur ir sava daļa patiesības, Hcim. Nezinu, vai vaina meklējama tur, ka pašos nedrošākajos gados nebij neviena, kas mani vadītu: nav bijis viegli atrast pareizo izeju: es jutu, ka es metu garus un veltus līkumus."

Heims purināja galvu, „šāda sajūta ir katram, kas nav klausījies uz citiem un tiem zvērējis, bet kas pats sev meklējis dzīves uzskatus."

„Labi," teica Jens Ūls. „ja gudrais Ansis neder, tad sauc mani kādā īstā vācu vārdā, kādu pats izdomā un beigu vārdā saki: kaut arī viņam bij jācīnas ar rūpēm un nāvi, viņš tomēr bij laimīgs cilvēks. Tādēļ, ka bij pazemīgs un paļāvīgs. Bet neesi pārāk gudrs! Hmm. To mēs nevaram ieteikt."

1

Paniņa.

2

[2]

3

V ‘ . ' ,309

Content

Frensens Gustavs Jerns Ūls

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI

XVII

XIX.

XX.

XXI,

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVIII.

XXIX.

1