Kenfīlds Džeks

Hensens Marks Viktors

Kā cāļa zupa dvēselei

Džeks Kenfīlds Marks Viktors Hensens

Kā cāļa zupa dvēselei

"Intervijās ar simtiem bagātu un slavenu cilvēku esmu nonācis pie pārliecības, ka nauda un slava automātiski nepadara cilvēkus laimīgus. Laime saistās ar cilvēko iekšējo pasauli. Es labāk izvēlētos miljons smaidu savā sirdī nekā miljons dolāru kabatā. "Cāļa zupa dvēselei" Jūsu sirdī modinās miljons smaidu."

Robins Līčs, TV darbinieks un autors

"Viens no visiedarbīgākajiem paņēmieniem, kā parādīt īstās vērtības un pavērt durvis uz jaunam iespējām, ir stāstit par dzīvi. Šajā bagātajā un daudzveidīgajā krājumā katrs atradīs vismaz dažus stāstus, kas izraisīs viņā īpašu rezonansi, — stāstus, kurus viņš glabās kā dārgumu un vēlēsies pastāstīt citiem."

Nalaniels Brendens, grāmatas "Pašcieņas spēks" autors

"Šī ir sirsnīga, brīnišķīga, pacilājoša un iedvesmojoša grāmata. Tajā ir daudz ideju un atziņu, kuras jus varēsit izmantot, lai uzlabotu stāvokli jebkurā savas dzīves jomā. To vajadzētu lasīt, pārdomāt un pārlasīt atkal un atkal."

Bra iens Treisijs, grāmatas "Sasniegumu psiholoģija" autors

"Šajā grāmatā ietvertā gudrība un mierinājums ir mūžīgi. Šī grāmata ir tikpat mūsdienīga kā pastaiga kosmosā un tikpat mūžīga kā piramīda. Lai orientētos šī sarežģītā laika nesakārtotībā un haosā, pasaulei vajadzīgi stāstnieki. Džeks un Marks ir patiesu notikumu atstāstīšanas un kolekcionēšanas meistari. Šī grāmata ir dāvana skolotajiem, oratoriem, katram cilvēkam viņa personiskajā ceļojumā uz izaugsmi un dziedināšanu. Tas viss ir atrodams šajā grāmatā, un tā ir sarakstīta ar pratu, līdzjūtību un godīgumu."

Sidnejs B. Saimons, Masačūsetsas universitātes goda profesors, grāmatas "Vērtību attīrīšana, piedošana" un 14 citu grāmatu līdzautors

"Es izbaudīju katru lappusi. Stāsti ir sirdi aizkustinoši un ļoti iedvesmojoši, dzeja skaista, citāti dziļdomīgi un nozīmīgi. Džeks un Marks ir apkopojuši gudrību patiesi milzīgā apjomā. Grāmata nodrošina dziļu izpratni visās dzīves jomās.

Šī grāmata būs brīnišķīga dāvana, kurā dalīties ar mīļotajiem cilvēkiem, un varat but pārliecināti, ka es nopirkšu papildu eksemplārus savai ģimenei un draugiem."

Ričards IMfins,

korporācijas "XXI gadsimta nekustamais īpašums" prezidents

"Cik diža grāmata! Džeks Kenfīlds un Marks Viktors Hensens uzrakstījuši grāmatu, kas iedarbojas tāpat kā kādreiz manas vecmāmiņas vārītā cāļa zupa… Tā ir silta un mierinoša. Es to lasīšu vienmēr, kad ilgošos pēc laimes stariņa."

Dons Stils,

"Columbia Pieturēs" bijušais prezidents

"Kā cāļa zupa dveselei" pārliecinoši atgadina, ka dzīvē galvenais ir Mīlestība. Tā būtu jāizlasa visiem cilvēkiem."

Volijs Etnoss, kompānija "Famous Amos Cookies"

"Šis iedvesmojošo stāstu krājums ir brīnišķīga balva, ko jūs esat mums pasnieguši. Un cik brīnišķīga dāvana tā būs maniem draugiem! Esmu pārliecināts, ka šai grāmatai jāatrodas uz katra naktsgaldiņa un tā pa pusstundai jālasa katras dienas beigās, lai visi clvēki saglabātu ticību cilvēcībai un labestībai.

Stāsti, ko esat izvēlējušies, sasilda sirdi un palīdz cīnīties pret to ziņu ietekmi, kuras mēs katru dienu saņemam no masu medijiem. Dižs darbs! Esmu pārliecināts, ka tam būs spoži panākumi."

Bobs Rizners,

Starptautiskās Pašcieņas padomes prezidents, grāmatas "Pašcieņas veidošana" autors

MĒS vēlamies pateikties izdevējiem un privātpersonām, kas atļāvuši pārpublicēt talak nosauktos darbus! (Piezīme. Šajā sarakstā nav iekļauti stāsti, kuru autori vēlējās palikt anonīmi, stāsti, kas ir sabiedrības īpašums, un stāsti, kuru autori ir Džeks Kenfilds un Marks Viktors Ilensens.)

"Par rlrosmi" un "Sahi" no krājuma "Klusā kareivja svētais ceļojums'1 . Autors Detis Milmens. ©1991, Dens Milmens. Publicēti ar autora un izdevēja "II. J. Kramer, Inc.", P. O. Bos 1082, Tiburon, CA 94920 atļauju. Saglabātas visas tiesības.

"Vismaigākā nepieciešamība". Autors Freds T. Vilhelmss. Publicēts ar autora un izdevēja "Educational Lieadekship", 48, 1:51 atļauju. © ASCD.

"Mana pašcieņas deklarācija" un "Katram ir kāds sapnis" publicēti ar izdevniecības "AVANTA Network'' r;ikstisku atļauju. Šo izdevniecību nodibinājusi Virdžinija Sctaja un piešķīrusi tai tiesības uz visu savu intelektuālo īpašumu. Iegūt informāciju par Virdžinijas Setajas autortiesībām un par "AVANTA Network" var pēc šādas adreses: Avanta Network, 310 Third Avenue M. N. E., Ste. 126, Issaquah, WA 98027 vai pa telefonu (206) 391-7310.

"Kāpēc es izvēlējos savu tēvu par savu lēti" no krājuma "Sešas pašcieņas sastāvdaļas, un kā tās attīstītas jūsu bērnos". Autore Betija B. Jangsa. © 1992 Rawson Assoc.

"Uzbūvē man nākotni". Autortiesības © 1990, izdevējs "Pro Publications". Autors Frenks Truliiljo. Saglabātas visas tiesības. (800) 233-3541.

Ja dvēselē ir gaisma, Tad personība būs skaista. Ja personība ir skaista, Tad mājās būs harmonija. Ja mājās ir harmonija, Tad tautā būs kārtība, Ja tautā ir kārtība, Tad pasaulē būs miers.

Ķiniešu sakāmvārds

Ar mīlestību mēs veltām šo grāmatu savām sievām Džordžijai un Petijai un mūsu bērniem Hristoferam, Oraham,

Kailam, Elizabetei un Melānijai, kuri ir kā cāļa zupa mūsu dvēselēm. Mēs pastāvīgi atveram sirdis un no jauna iekvēlinām garu. Mēs jūs ļoti mīlam!

Pateicības

No šīs grāmatas ieceres līdz iemiesošanai pagāja gandrīz divi gadi. Tas bija mīlestības darbs, un tajā piedalījās daudzi cilvēki. Mēs īpaši velētos atzīmēt:

Petiju Mičelu, kas katru šo stāstu rakstīja un pārrakstīja vismaz piecas reizes. Viņas piedalīšanās šī projekta realizācijā prasīja darbu līdz pulksten 22 daudzas dienas un daudzas brīvdienas. Paldies, Petij! Bez jums mēs šo darbu nebutu veikuši.

Kimu Vīlu, kas daudzreiz rakstīja un pārrakstīja daudzus stāstus un vadīja lielāko daļu no plašā, šķietami bezgalīgā meklēšanas un koordinēšanas darba, lai nodrošinātu to stāstu autortiesības, kūms mēs neesam rakstījuši paši. Viņa veica milzīgu darbu. Paldies, Kima!

Keitu Drīzenu, kas palīdzēja pārrakstīt, lasīja un komentēja katru stāstu un daudz palīdzēja pētījumos. Jus esat tur, kur bija tukša vieta. Paldies!

Vandu Peitu, kas vienmēr palīdzēja pārrakstīšanā un pētījumos.

Čerilu Millikinu, kas visu laiku veicināja grāmatas attīstību un lidojumu.

Lizu Viljamsu, kas uzņēmās rūpes par Marka biznesu, atļaujot viņam nodoties šai grāmatai.

Leriju Praisu un Marku Pauersu, kuri šīs grāmatas rakstīšanas laikā uzturēja visu kārtībā.

Simtiem cilvēku, kuri klausījās, lasīja un komentēja šos stāstus, poēmas un citātus.

Visiem mūsu draugiem no Nacionālās lektoru asociācijas, kur augstsirdīgi piedāvāja savus materiālus, lai grāmatu varētu pabeigt. Mēs vēlētos īpaši pateikties Dotijai Volterai par viņas pastāvīgo atbalstu un priekrišanu.

Frenkam Sikonem, dārgajam draugam, kas ziedoja daudzus savus stāstus un citātus.

Džefam Hermanam, kas bija tik iedvesmojošs literārais aģents un ticēja šai grāmatai no paša sākuma. Džef, kopā ar tevi bija brīnišķīgi strādāt!

Peteram Vegso, Gerijam Seidleram un Barbarai Nikolsai no "Health Communications", kas pirmie izdomāja šīs grāmatas veidolu. Mēs pateicamies par jūsu aizrautīgo atbalstu!

Sindijai Spicerai, kas uzrakstīja un rediģēja daudzus no šīs grāmatas vissvarīgākajiem rakstiem. Sindij, jūsu ieguldījums ir nenovērtējams!

Merijai Stilkaindai — "Health Communications" redaktorei — par viņas bezgalīgajām pūlēm, lai šī grāmata kļūtu izcili laba.

Bobam Proktoram, kurš mums piešķīra daudzus stāstus un anekdotes no sava pamācošo stāstu krājumā. Paldies, Bob! Tu biji labs draugs.

Brendonam Holam, kurš mums palīdzēja ar diviem stāstiem.

Vēl mēs gribam pateikties cilvēkiem, kuri mums ļoti palīdzēja izveidot krājuma plānu: Elenai Endželai, Kimai Endželai, Džekobam Blesam, Rikām Kenfildam, Denam Drubinam, Keitijai Fellouzai, Petijai Hensenai, Normanam Hovam, Ēnai Hašai, Tomasam Nenijam, Deivam Poterani, Daniclai Lī, Mišelam Mārtiņam, Džordžijai Noublai, Lī Potsam, Lindai Praisai, Mārtiņam Ratam, Lou Tartaglijam, Dotijai Vallersai, Rcbekai Veidečerai, Heroldam C. Velsam.

Ievads

Mēs zinām visu, kas jāzina, lai izbeigtu nevajadzīgās emocionālās ciešanas, ko pašlaik pārdzīvo daudzi cilvēki. Augstas pašcieņas un ietekmīgas personības izveidošana ir sasniedzama katram, kas gatavs ziedot laiku šim mērķim.

Rakstītā vārdā ir grūti iemiesot stāstītāja klātbūtnes el'ektu. Stāstus, kurus mēs atkartojam katru dienu, nācās piecas reizes pārrakstīt, lai iespiestā formā tie būtu tikpat pārliecinoši ka dzīvā sarunā. Lasot šos stāstus, aizmirstiet visu, ko esat apguvuši ātrās lasīšanas nodarbībās. Palēniniet tempu! Ieklausieties vārdos ar sirdi un ar prātu! Izbaudiet katru stāstu! Lai tas jūs saviļņo. Pajautājiet sev — kādas jūtas tas manī modina? Ko tas ierosina manai dzīvei? Kādas jūtas vai darbību tas ierosina manā dziļākajā būtībā? Izveidojiet personisku radniecību ar katru stāstu!

Daži stāsti jūs uzrunās skaļāk, citi — klusāk. Dažiem būs dziļākā nozīme. Daži jums liks raudāt. Citi — smieties. Vēl daži jus sasildīs. Daži jums iesitis pa pieri. Neeksistē pareiza reakcija. Ir tikai jūsu reakcija. Lai ta rodas un lai ta notiek!

Nesteidzieties ātrāk izlasīt grāmatu. Lasiet lēnām. Izbaudiet to. Izgaršojiet to. Saistiet to ar visu savu esamību. Tā iemieso sevī tūkstošiem stundu, kas aizvadītas 40 gadu ilga praksē, atlasot labāko no labāka.

Un vēl kas: lasīt šādu grāmatu ir it kā ieturēt maltīti, kas sastāv no visādiem desertiem. Tā var būt mazliet parbagāta. Tā ir ēdienreizē bez dārzeņiem, salātiem vai miltu izstrādājumiem. Tā ir esence bez putām.

Ja jums* rodas vēlēšanās pastastīt kādu no šiem stāstiem citiem cilvēkiem, dariet to. Ja kāds stāsts jums liek domāt par kādu cilvēku, piezvaniet viņam un izstāstiet to. Izbaudiet šos stāstus un ļaujiet tiem ierosināt sevi darbībai. Tie ir domāti, lai ierosinātu jūs un sniegtu jums rīcības motivāciju.

Apkopojot šos stāstus, mēs daudzos gadījumos griežamies pie autoriem un Jūdzām viņus uzrakstīt vai izstāstīt tos ar saviem vārdiem. Daudzos stāstos skan autoru, ne mūsu balsis. Katru stāstu, kur tas bija iespējams, mēs attiecinājām uz tā autoru. Grāmatas beigās ir līdzstrādnieku saraksts — tajā pieminēti mūsu kolēģi lektori un instruktori, nosaukti viņu uzvārdi, adreses un tālruņa numuri. Ja jums rodas vēlēšanās, jūs varat ar viņiem sazinaties.

Ceram, ka jums sagādās prieku šis grāmatas lasīšana, tāpat kā mums sagādaja prieku tās sastādīšana.

I PAR MĪLESTĪBU

Pienāks diena, kad pēc telpas, vēju, paisuma, bēguma un gravitācijas apgūšanas mēs Dieva vārdā sāksim izmantot mīlestības enerģiju. Un tajā dienā mēs otro reizi cilvēces vēsturē būsim atklājuši uguni.

Tilbards de Šardēns

Mīlestība — galvenais radošais spēks

Izplati mīlestību visur, kur vien tu atrodies, pirmām kārtām savās paša mājās. Sniedz, mīlestību saviem bērniem, savai sievai vai vīram, tuvākajam kaimiņam… Ixiuj, lai katrs, kas vien nāk pie tevis, aiziet labāks un laimīgāks. Esi dzīvs dievišķīgās labestības iemiesojums: labestība lai ir tavā sejā, labestība tavās acīs, labestība tavā smaidā, labestība tavā sirsīgajā sveicienā.

Māte Terēza

Kāds koledžas profesors lika saviem socioloģijas kursa klausītājiem doties uz Baltimoras nabadzīgajiem kvartāliem un sastādīt 200 jaunu zēnu dzīves apstākļu novērtējumu. Viņiem lūdza ari uzrakstīt katra zēna nākotnes prognozi. Visos gadījumos studenti bija uzrakstījuši frāzi: "Viņam nav nekādu izredžu." Pēc divdesmit pieciem gadiem šos pētījumus atrada kāds cits socioloģijas profesors. Viņš lika saviem studentiem novest pētījumus līdz galam un uzzināt, kas noticis ar šiem zēniem. Studenti atklāja, ka 20 zēni ir aizbraukuši vai miruši, bet 176 no atlikušajiem 180 ir guvuši ievērojamus panākumus kā juristi, ārsti un biznesmeņi.

Profesors bija ļoti pārsteigts un nolēma pamatīgāk iedziļināties šajā lielā. Par laimi, visi apsekotie vīrieši dzīvoja turpat Baltimorā un viņš katram varēja uzdot jautājumu: "Kā jūs izskaidrojat savus panākumus?" Visos gadījumos viņš saņēma dziļi izjustu atbildi: "Mums bija skolotāja."

Šī skolotāja vel bija dzīva; profesors viņu uzmeklēja un pajautāja vecajai, taču vēl dzīvesprieka pilnajai lēdijai, kādu brīnišķīgu formulu viņa izmantojusi, lai izrautu šos zēnus no nabadzīgo kvartāla un iedvesmotu uz panākumiem.

Skolotājas acis iemirdzējās un lūpās Uzplauka laipns smaids.

— Tas patiešām ir ļoti vienkārši, — viņa teica. — Es mīlēju šos zēnus.

Ēriks Batervorts

Es atceros tikai mīlestību

Sarunu ar mani tēvs vienmēr sāka ar vārdiem: "Vai es tev šodien jau esmu teicis, kā es tevi cienu?" Mīlestības apliecinājumi bija abpusēji, un tēva dzīves pēdējos gados, kad viņa dzīvība sāka izdzist, mēs kļuvām vēl tuvāki… ja tas vispār butu bijis iespējams.

82 gadu vecumā tēvs bija sagatavojies nāvei un es biju gatava ļaut viņam aiziet, lai beigtos viņa ciešanas. Mēs smējāmies un raudājām, turējām viens otra rokas un runājām par mūsu mīlestību, un bijām vienisprātis, kā laiks ir pienācis. Es teicu: — Tet, kad tu būsi aizgājis, lūdzu, dod kādu zīmi, ka ar tevi viss ir kārtībā. — Viņš pasmējās par teiktā aplamību; tētis neticēja reinkamācijai. Arī es tai īpaši neticu, taču daudzi piedzīvojumi mani bija pārliecinājuši, ka es spēju saņemt dažus signālus no viņsaules.

Mēs ar tēvu bijām tik cieši saistīti, ka tajā brīdī, kad viņš mira, es savas krūtīs sajutu viņa sirdslēkmi. Vēlāk es bēdājos par to, ka hospitāļa personāls sava sterilajā gudrībā neļāva man turēt viņa roku, kad viņš šķīrās no dzīves.

Katru dienu es lūdzu kādu ziņu no tēva, taču nekas nenotika. Katru vakaru pirms aizmigšanas es ludzu tēvu parādīties man sapni. Tomēr pagāja četri gari mēneši un es nekā nedzirdēju un nejutu, izņemot bēdas par viņa zaudēšanu. Mana māte bija mirusi pirms pieciem gadiem ar Alcheimera slimību, un es, kaut ari man bija jau pieaugušas meitas, jutos kā pamests bērns.

Kādu dienu, kad es tumšā un klusā istabā gulēju uz masiera galda un gaidīju norunāto masāžas seansu, mani kā vilnis pārņēma dziļas ilgas pēc tēva. Sāku domāt, vai neesmu pārāk uzstājīgi prasījusi no viņa kādu -/»mi Juvčroju, ka mans prāts ir uzvilkts kā stīga. Es izjutli nef^rasHu uztvercs skaidrību — šajā stāvoklī es būtu varējusi galvā saskaitīt garu rindu skaitļu. Es pārbaudīju sevi, lai pārliecinātos, ka esmu nomodā un nesapņoju, un sapratu, ka atrodos tik tālu no miega stāvokļa, cik tas vispār iespējams. Katra mana doma šķita ka ūdens piliens, kas iekrīt rāmā dīķi, uh es sajūsminājos par mieru, kādā ritēja laiks. Tad es nodomāju: "Esmu centusies kontrolēt ziņas no viņsaules; tas man jāizbeidz."

Pēkšņi parādījas mātes seja — mana māte izskatījās tāda, kāda bija līdz tam, kad Alcheimera slimība laupīja viņai prātu, cilvēka būtību un 50 mārciņas. Viņas lieliskie sudrabotie mati ierāmēja pievilcīgo seju. Viņa bija tik īsta un tik tuva, ka jutu — es varētu viņai pieskarties. Māte izskatījās tāda kā pirms daudziem gadiem, kad vēl nebija sākusi vārguļot. Es pat sajutu "Joy" — viņas iecienīto smaržu aromātu. Šķita, ka viņa kaut ko gaida. Es brīnījos, kā gan varēja notikt tā, ka es domāju par tēvu, bet parādījās māte, un jutos nedaudz vainīga, ka neesmu lūgusi kādu zīmi ari

no viņas. »

Es teicu: — Ak, māt, man žel, ka tev bijis jāpārcieš šī briesmīgā slimība.

Viņa viegli pielieca galvu, it kā pārdomādama, ko biju teikusi par viņas ciešanām. Tad viņa pasmaidīja — brīnišķīgu smaidu — un ļoti skaidri teica: — Bet es atceros tikai mīlestību. — Un pazuda.

Es sāku drebināties, jo istabā pēkšņi kļuva auksts, un ar visu savu būtību sapratu, ka mīlestība, ko mēs sniedzam un saņemam, ir vienīgais, kas ir svarīgs un paliek atmiņā. Ciešanas izzūd, mīlestība paliek.

Viņas vardi ir vissvarīgākais, ko jebkad esmu dzirdējusi, un šis bridis uz visiem laikiem ir ieslēgts manā sirdī.

Es joprojām neesmu ne redzējusi, ne dzirdējusi savu tēvu, taču nešaubos — kadu dienu, kad to nemaz negaidīšu, viņš parādīsies un jautās: — Vai es tev šodien jau esmu teicis, ka mīlu tevi?

Bob i ja Probšteina

Sirds dziesma

Reiz dzīvoja izcils vīrs, kurš apprecēja savu • sapņu sievieti. Mīlestībā viņi radīja mazu meitenīti. Viņa bija jautra un priecīga maza meitenīte, un izcilais vīrs viņu ļoti mīlēja.

Kad viņa bija ļoti maziņa, viņš mēdza ņemt viņu uz rokām, dungot kādu melodiju un dejot ar viņu pa istabu, vienmēr atkārtojot: — Es tevi mīlu, mazā meitene.

Kad mazā meitene paaugās, izcilais vīrs mēdza viņu apkampt un teikt: Es tevi mīlu, mazā meitene. Mazā meitene tad uzmeta lūpu un atbildēja: Es vairs neesmu maza meitene. Tad izcilais vīrs smējās un teica:— Man tu vienmēr būsi mana mazā meitene.

Mazā meitene, kura vairs nebija maza, atstāja savu māju un devās izzināt pasauli. Kad viņa sevi iepazina tuvāk, viņa iepazina tuvāk ar izcilo viru. Viņa saprata, ka viņš patiesi ir izcils un spēcigs, jo tagad viņa izprata viņa spēka būtību. Viens no viņa spēka avotiem bija prasme izpaust nūlestibu savai ģimenei. Lai kurā pasaules malā viņa atradās, izcilais virs viņai bieži zvanīja un teica: — Es tevi mīlu, mazā meitene.

Tad pienāca diena, kad mazā meitene, kura vairs nebija maza, pa tālruni saņēma kādu ziņu. Izcilais virs bija sagrauts. Viņu bija ķērusi trieka. Meitenei tika paskaidrots, ka viņš esot paralizēts. Viņš vairs nespējot runāt un laikam gan nespējot ari saprast to, ko viņam saka. Viņš vairs nespēja smaidīt, smieties, staigāt, apkampt, dejot un pateikt mazajai meitenei, kura vairs nebija maza, ka viņš to mīl.

Tā nu viņa ieradās pie izcilā vīra. Viņa ienāca istabā un redzēja, ka viņš izskatās mazs un nemaz vairs nav spēcīgs. Izcilais virs paskatijas uz viņu un mēģināja runāt, taču nespēja.

Mazā meitene izdarīja vienīgo, ko viņa spēja. Viņa ierāpās gultā līdzās izcilajam vīram. Viņi abi gauži raudāja, un viņa apskāva sava tēva nevarīgos plecus.

Turēdama galvu uz tēva krūtīm, viņa domāja par daudzām lietām. Viņa atcerējās tos brīnišķīgos laikus, kad viņi bija kopā, un to, kā vienmēr bija izjutusi, ka izcilais virs aizsargā un lolo. Viņa skuma par zaudējumu, kas viņai bus jācieš, — par mīlestības vārdiem, kas viņu vienmēr bija iepriecinājuši.

Un tad viņa dzirdēja pukstam izcilā vīra sirdi. Šajā sirdī vienmēr bija dzīvojusi mūzika un vārdi. Sirds turpināja pukstēt, ietiepīgi nelikdamās ne zinis par pārējā ķermeņa sabrukumu. Un, kamēr viņa tā gulēja, notika brīnums. Viņa izdzirdēja to, kas viņai bija nepieciešams.

Viņa sirdspuksti izrunāja vārdus, kurus mute vairs nespēja pateikt…

Es Tevi mīlu Es tevi mīlu Es tevi mīlu Mazā meitene Mazā meitene Mazā meitene Un viņa ieguva mieru.

Petija Hensena

Patiesa mīlestība

Mozus Mcndclsons ievērojamā vācu komponista vectēvs — nepavisam nebija skaists. Viņš bija pamaza auguma, un piedevām viņam bija grotesks kupris.

Kādu dienu viņš ieradas Hamburga viesos pie tirgoņa, kam bija skaista meita, vārda Frumte. Mozus bezcerīgi viņā iemīlējās. Bet Frumti atbaidīja viņa kroplīga āriene.

Kad Mozum bija laiks doties projām, viņš sakopoja visu savu drosmi un pa trepēm devās uz Frumtes istabu, lai izmantotu pēdējo iespēju ar viņu parunāt. Frumte izskatijas kā dievišķi skaists sapņu tēls, bet Mozus bija dziļi noskumis, jo viņa nevēlejas uz viņu pat paskatīties. Pēc daudziem mēģinājumiem sakt sarunu Mozus kautrīgi vaicāja: — Vai jūs ticat, ka laulības tiek slēgtas debesis?

—    Jā, — viņa atbildēja, joprojām lūkodamās grīdā. — Un jūs?

—   Ja, es ticu, viņš atteica. Redziet, katrreiz, kad dzimst kāds zēns, Dievs debesis paziņo, kuru meiteni šis zēns apprecēs. Kad es piedzimu, man parādīja manu nākamo līgavu. Tad Dievs piemetināja: "Bet tavai sievai būs kupris." Tūlīt uz vietas es izsaucos: "Ak Dievs, būt kuprainai sievietei ir traģēdija. Dievs, lūdzu, dod šo kupri man un ļauj, lai viņa ir skaista!"

Tad Frumte palūkojās viņam acīs un meiteni saviļņoja kādas tālas atmiņas. Viņa pasniedza Mendelsonam roku un vēlāk kļuva par viņa uzticamo sievu.

Berijs un Džoisa Viseli

Jus man ļoti daudz nozīmējat

Kāda Ņujorkas skolotāja nolēma izteikt atzinību vidusskolas vecākās klases skolēniem, pastāstot viņiem, cik nozīmīgs cilvēks katrs no viņiem ir. Viņa izmantoja Helisas Bridžas (Kali fomi jas štata Delmeras pilsēta) izstrādāto metodiku — pa vienam izsauca klases priekšā katru skolēnu. Vispirms viņa tam pastāstīja, cik daudz viņš nozīmē viņai un visai klasei. Tad viņa katram uzdāvināja zilu lenti, uz kuras ar zeltītiem burtiem bija uzrakstīts: "Jūs man ļoti daudz nozīmējat."

Pēc tam skolotāja nolēma uzdot skolēniem klases darbu — pārliecināties par to, kādu impulsu atzinības izteikšana var dot sabiedrībai. Viņa izsniedza katram skolēnam vel trīs šādas lentes un palūdza izpildīt šo atzinības izteikšanas ceremoniju ārpus skolas. Viņiem vajadzēja līdz galam izpētīt rezultātus, uzzināt, kurš kuram izteicis atzinību, un pēc nedēļas ziņot klasei par pētījumu rezultātiem.

Viens no klases zēniem devās pie tuvējās kompānijas jaunakā administratora un izteica viņam atzinību, jo šis ierednis bija palīdzējis zēnam izplānot viņa karjeru. Viņš pasniedza tam zilo lenti un aplika to viņam pār krūtīm. Tad viņš iedeva vēl divas papildu lentes un teica: — Mums uzdots klases darbs par atzinību, un būtu jauki, ja jūs arī atrastu kādu, kam izteikt atzinību, pasniegtu tam zilo lenti un vel papildu lenti, lai viņš savukārt varētu izteikt atzinību trešajai personai — lai šī atzinības ceremonija izplatītos. Lūdzu, pēc tam man paziņojiet, kā tas beidzies!

Taja pašā dienā jaunākais administrators devās pie sava bosa, kuru, starp citu, visi uzskatīja par īgņu. Jauneklis apsēdās un pastāstīja bosam, ka patiesi apbrīno viņa radošo ģēniju. Boss bija ārkārtīgi izbrīnīts. Jaunākais administrators vaicāja, vai drīkst pasniegt bosam zilo lenti un aplikt to. Pārsteigtais boss teica: — Jā, protams.

Jaunākais administrators paņēma zilo lenti un aplika ap bosa žaketi sirds rajonā. Pasniedzis bosam pēdējo papildu lenti, viņš teica: — Vai jūs neizdarītu man pakalpojumu? Vai jūs nevarētu paņemt šo papildu lenti un pasniegt to kā atzinību kādam citam cilvēkam? Jaunais zēns, kurš pirmais iedeva man šīs lentes, veic skolā uzdoto klases darbu, un mēs vēlētos, lai šī atzinības ceremonija turpinās, un gribētu uzzināt, kā tā ietekmē cilvēkus.

Vakarā boss ieradās mājās pie sava četrpadsmit gadu vecā dēla un palūdza viņu apsēsties. Viņš teica: — Ar mani šodien notika kaut kas pavisam neticams. Es sēdēju savā kabinetā, tur ienāca viens no jaunākajiem administratoriem, paziņoja, ka viņš mani apbrīno, un pasniedza man kā radošam ģēnijam zilu lenti. Iedomājies — viņš mani uzskata par radošu ģēniju. Tad viņš aplika šo zilo lenti ar uzrakstu "Jūs man ļoti daudz nozīmējat" ap manu žaketi sirds rajonā. Viņš iedeva man papildu lenti un palūdza atrast vēl kādu cilvēku, kam izteikt atzinību. Braucot mājās, es sāku domāt, kam es varētu izteikt atzinību un pasniegt lenti, un es iedomājos par tevi. Es vēlos izteikt atzinību tev.

Manas dienas patiešām ir saspringta darba pilnas, un pēc atgriešanās mājās es tev neveltu daudz uzmanības. Dažreiz es kliedzu uz tevi, ja tev skolā nav pietiekami labas sekmes vai tava guļamistaba ir nekārtībā, bet šovakar es vēlētos mierīgi pasēdēt un pastāstīt, cik daudz tu man nozīmē. Tūlīt pec tavas mātes tu esi visnozīmīgākais cilvēks manā dzīvē. Tu esi varens zēns, un es tevi mīlu!

Aizkustinātais zēns sāka nevaldāmi šņukstēt un nevarēja vien nomierināties. Viss viņa augums trīcēja. Viņš palūkojās uz tēvu un caur asarām teica: — Tēt, es šovakar gribēju izdarīt pašnāvību, jo necerēju, ka tu mani iemīlēsi. Tagad es to vairs nedarīšu.

Helisa Bridža

Pa vienai

Saulrietā kads mūsu draugs gāja pa vientulīgu Meksikas līča piekrasti. Pēc brīža viņš tālumā pamanīja kādu viru. Pienācis tuvāk, viņš ievēroja, ka tas ir kāds vietējais iedzīvotājs; viņš regulāri pieliecās, pacēla kaut ko un iemeta ūdeni. Atkal un atkal virs kaut ko iesvieda okeānā.

Mūsu draugs brīnījās. Viņš tuvojās vīram un teica:— Labvakar, draugs! Es nesaprotu, ko jūs darāt.

—   Es metu okeānā jūras zvaigznes. Redziet, pašlaik ir bēgums, un visas šis jūras zvaigznes paisums izskalojis krastā. Ja es tās neiemetīšu atpakaļ jūrā, tad tās šeit nomirs no skābekļa trūkuma.

—    Saprotu, — teica mūsu draugs, — taču šī līča piekrastē noteikti ir tūkstošiem jūras zvaigžņu. Jums nav iespējams tām visām piekļūt. To vienkārši ir pārak daudz. Un vai tad jūs nesaprotat, ka gluži tas pats droši vien vērojams simtos šīs piekrastes līču. Vai jūs nesaprotat, ka jūs nespējat palīdzēt?

Vietējais iedzīvotājs pasmaidīja, noliecās, pacēla vēl vienu jūras zvaigzni un, mezdams to atpakaļ jūrā, atbildēja: — Varu palīdzēt tieši šai jūras zvaigznei!

Džeks Kenfilds un Marks V. Hensens

Davana

Benets Scrfs atstāsta kādu aizkustinošu notikumu.

Pa nomaļu Dienvidu štata ceļu kratījās autobuss. Kādu sēdekli aizņēma noplucis vecs vīrs, kam rokā bija puķu pušķis. Ejas otrā pusē jauna meitene nespēja vien novērst acis no šim puķēm. Vecajam vīram bija laiks izkāpt. Impulsīvi viņš ielika puķes meitenei klēpī. — Es redzu, ka jūs mīlat puķes, — viņš paskaidroja, — un domāju, ka manai sievai patiktu, ja es jums tās atdotu. Es viņai izstāstīšu, ka esmu jums tās atdevis. — Meitene pieņēma puķes un noskatījās, kā vecais vīrs izkāpj no autobusa un ieiet pa nelielas kapsētas vārtiem.

/

Tads brālis

Viens no maniem draugiem, vārdā Pols, saņēma no sava brāļa Ziemassvētku dāvanu — automašīnu. Ziemassvētku vakarā Pols iznāca no sava kantora. Ap viņa mirdzošo jauno mašīnu staigāja kāds zeperis un to apbrīnoja. — Mister, vai tas ir jūsu auto? — viņš jautāja.

Pols pamāja. — Brālis man to uzdāvināja uz Ziemassvētkiem. — Puika bija izbrīnīts. — Jūs gribat teikt, ka jūsu brālis jums to iedeva un jums tā neko nemaksāja? Ak, es vēlētos… — viņš saminstinājās.

Protams, Pols zināja, ko vēlētos puišelis, — lai viņam būtu tāds brālis. Taču tas, ko zēns paziņoja, līdz sirds dziļumiem pārsteidza Polu.

—   Es vēlētos, — zēns turpināja, — kaut es varētu būt tāds brālis.

Pārsteigtais Pols palūkojās zēnā, tad pēkšņi pajautaja: — Vai tu vēlētos pavizināties manā mašīnā?

—   Ak, jā, tas butu vareni.

Pēc neilga brauciena zēns pagriezās un, acīm kvēlojot, teica: — Mister, vai jūs nevarētu piebraukt pie manas mājas?

Pols pasmaidīja. Viņam šķita, ka viņš zina, ko puika vēlas. Viņš droši vien gribēja parādīt kaimiņiem, ka var ierasties mājās lielā automašīnā. Taču Pols atkal bija kļūdījies.

—   Lūdzu, apstājieties tur, kur tie divi pakāpieni, — zēns lūdza.

Puišelis uzskrēja pa pakāpieniem. Pēc īsa brīža Pols dzirdēja viņu atgriežamies, taču tagad viņš nāca lēnām. Viņš nesa savu mazo kroplo brālīti. Viņš apsēdināja brālīti uz apakšējā pakāpiena, atbalstīja viņu un rādija uz mašīnu:

—   Redz, kur viņa ir, Badij, kā es tev jau augšā teicu.

Brālis viņam to uzdāvināja uz Ziemassvētkiem, un tā viņam nemaksāja ne centa. Un pienāks laiks, kad es tev uzdāvināšu tieši tādu pašu mašīnu… tad tu pats savām acīm varēsi apskatīt visas tās jaukās lietas Ziemassvētku skatlogos, par kurām es tev centos pastāstīt.

Pols izkāpa un iecēla bērnu savas mašīnas priekšējā sēdeklī. Vecākais brālis mirdzošām acīm ierāpās aizmugurē, un visi trīs devās neaizmirstamā brīvdienu ceļojumā.

Šajā Ziemassvētku vakarā Pols saprata, ko Jēzus domājis ar vārdiem "Ir svētīgāk dot…".

Dens Klarks

Par drosmi

—   Tālad tu mani uzskati par drosmīgu? — viņa jautaja.

—   Jā, uzskatu.

—   Iespējams, ka es tāda arī esmu. Taču tas ir tāpēc, ka man bijuši daži iedvesmojoši skolotāji. Pastāstīšu tev par vienu no viņiem. Pirms daudziem gadiem, kad es brīvprātīgi strādāju Stenfordas hospitālī, es uzzināju par mazu meiteni, vārdā Liza, kas slimoja ar retu un smagu slinnbu. Vienīgā cerība uz izveseļošanos bija viņa piecgadīga brāļa asins pārliešana. Brālis to pašu slimību brīnumainā kārtā bija pārcietis, un viņa asinīs bija izstrādājušies antiķermenīši, kas vajadzīgi, lai to pieveiktu. Ārsts mazajam brālītim izskaidroja situāciju un vaicāja, vai viņš nebūtu ar mieru dot māsai savas asinis. Es redzēju, ka viņš tikai brītiņu svārstījās, tad dziļi ievilka elpu un teica: — Jā, es to darīšu, ja tas izglābs Lizu. — Asins pārliešana sākas. Viņš gulēja gultā līdzās māsas gultai un, tāpat kā mēs visi, smaidīja, redzot, ka viņas vaigi kļūst sārti. Tad viņš kļuva bāls un smaids apdzisa. Viņš paraudzījās ārstā un drebošā balsī vaicāja:

—      Vai es tūlīt sākšu mirt? — Zēns bija mazs un nebija pareizi sapratis ārstu; viņš domāja, ka viņam būs jāatdod māsai visas asinis.

—   Jā, es esmu iemācījusies drosmi, — viņa piebilda,

—     jo man bija iedvesmojoši skolotāji.

Dens Milmens

Lielais Eds

Kad cs ierados pilsētā, lai novadītu semināru par nelokāmu vadības stilu, neliels ļaužu pulciņš mani uzaicināja pusdienās, lai pastāstītu par cilvēkiem, ar kuriem man nākamajā dienā bus jārunā.

Šī pulciņa neapšaubāms līderis bija Lielais Eds — liels, drukns vīrs ar zemu, dārdošu balsi. Pusdienu laikā viņš man paziņoja, ka esot kādas lielas starptautiskas organizācijas "miera traucētājs". Viņa darbs bija apmeklēt šīs organizācijas nodaļas un filiāles, lai noteiktu vadošo ierēdņu atbilstību ieņemamajam amatam.

—   Džo, — viņš teica. — Es lieku patiesi lielas cerības uz rītdienu, jo visiem mūsu vīriem nepieciešams paklausīties tādā nelokāmā vīrā kā jūs. Viņiem jaaptver, ka mans stils ir pareizs. -Viņš pasmīnēja un pamirkšķināja ar aci.

Es smaidīju. Es zināju, ka nākamā diena būs citāda, nekā viņš gaidīja.

Nākamajā dienā visu semināra laiku viņš nosēdēja ar bezkaislīgu sejas izteiksmi un pēc semināra devās projām, neteicis man ne vārda.

Pēc trim gadiem cs atgriezos šajā pilsētā, lai novadītu citu menedžmenta semināru aptuveni tāda paša sastāva grupai. Lielais tZds atkal bija šeit. Ap pulksten desmitiem viņš pēkšņi piecēlās un skaļi vaicāja:

—   Džo, vai es drīkstu ko teikt šiem cilvēkiem?

Es pasmīnēju un sacīju: Noteikti. Ja kāds ir tik liels kā jūs, Ed, tad viņš var runāt visu, ko vēlas.

Lielais Eds turpināja: — Puiši, jūs visi pazīstat mani, un daži no jums zina, kas ar mani noticis. Es tomēr gribētu to izstāstīt visiem. Džo, domāju, ka tad, kad būšu beidzis, jūs to pratīsit novērtēt.

— Kad es dzirdēju jūsu ierosinājumu, ka katram no mums, lai kļūtu īsti nelokāms, jāiemācās pateikt saviem tuvākajiem, ka mēs viņus patiesi mīlam, es domāju, ka tās ir sentimentālas blēņas. Man šķita, ka tam nav nekā kopīga ar nelokāmību. Jūs teicāt, ka nelokāmība ir kā āda un bardzība kā granīts, ka nelokāms prāts ir atklāts, elastīgs, disciplinēts un izturīgs. Bet es nesapratu, kads tam sakars ar mīlestību.

Tcvakar es sēdēju istabā iepretī savai sievai un jūsu vārdi man nedeva miera. Kāda gan drosme vajadzīga, lai pateiktu sievai, ka viņu mīlu? Vai tad būtu kāds, kas to nespētu izdarīt? Jus arī teicāt, ka tas jādara dienasgaismā, nevis guļamistabā. Es nokrekstējos, sāku runāt un apklusu. Sieva paskatījās uz mani un pajautāja, ko esmu teicis. Es atbildēju: Ak, neko. Tad pēkšņi es piecēlos, pārgāju pāri istabai, nervozi atliku malā viņas avīzi un teicu: Alis, es tevi mīlu. Kādu brīdi viņa šķita izbijusies. Tad viņās acīs sariesās asaras un viņa maigi sacīja: — Ed, arī es tevi mīlu, bet tā ir pirmā reize 25 gadu laikā, kad tu to pasaki tā.

Mēs kādu brīdi runājām par to, ka mīlestība, ja tās ir pietiekami daudz, var izkliedēt jebkuru sasprindzinājumu, un pēkšņi es nolēmu uz karstām pēdām piezvanīt uz Ņujorku savam vecākajam dēlam. Mēs patiesībā nekad nebijām kārtīgi izrunājušies. Kad viņš pienāca pie talruņa, es izgrūdu: — Dēls, tu domāsi, ka esmu piedzēries, taču tas tā nav. Man tikai likās, ka jāpiezvana tev un jāpasaka, ka es tevi mīlu.

Tajā galā iestājās pauze, un tad es dzirdēju viņa mierīgo balsi: — Tēt, man šķiet, ka es to zināju, taču patiesi priecājos to dzirdēt. Gribu, lai tu zinātu, ka arī es tevi mīlu. Mēs parunājāmies, un tad es piezvanīju uz Sanfrancisko jaunākajam dēlam. Mēs ar viņu vienmēr bijām tuvāki. Es pateicu viņam to pašu, un ari šajā gadījumā tas noveda pie jaukas sarunas, kāda līdz šim mums nebija nolikusi.

Tajā naktī es gulēju un domāju un man šķita, ka visas tās lietas, par kurām jūs dienā runājāt, — reala menedžmenta pamatu pamati — iegūst īpašu nozīmi un es spēšu izprast, kā tos izmantot, ja patiesi izpratīšu un pielietošu praksē nelokāmu mīlestību.

Sāku lasīt grāmatas pār šo tēmu. Protams, Džo, daudziem izciliem cilvekiem bijis kas sakāms par šo tēmu, un es sapratu, cik bezgala svarīgi ir paust mīlestību dzīvē — gan mājās, gan darbā.

Kā daži no klātesošajiem zina, es patiešām mainīju stilu, kādā strādāju ar cilvēkiem. Es sāku vairāk ieklausīties un patiesi sadzirdēt. Es iemācījos izzināt cilvēku spēku, nevis kavēties pie viņu vājuma. Un sāku atklāt, cik patīkami iegūt viņu uzticību. Taču vissvarīgākais, iespējams, bija tas, ka es sāku patiesi izprast — labākais veids, kā izrādīt cilvēkiem mīlestību un cieņu, ir paļauties uz to, ka viņi pieliks visus spēkus, lai sasniegtu mūsu kopīgi nospraustos mērķus.

Džo, šādā veidā es gribu izteikt jums pateicību. Starp citu, ja runājam par lietas praktisko pusi. Tagad esmu kompānijas viceprezidents un mani dēvē par "galveno personu". Okei, zēni, bet tagad klausieties šajā vīrā!

Džo Betens

Mīlestība un taksists

Kadu dienu es biju Ņujorkā un kopā ar draugu braucu taksometrā. Kad mēs izkāpām, mans draugs teica šoferim:

—   Paldies par braucienu! Jūs lieliski vadījāt mašīnu. Taksists uz brīdi apstulba. Tad viņš izgrūda: — Vai tas

būtu joks?

—   Nē, mīļais cilvēk, es jūs neāzēju. Es apbrīnoju jūsu spējas saglabat aukstasinību ielās ar tik dzīvu satiksmi.

—   Jāā, — vadītājs noteica un aizbrauca.

—   Ko tas viss nozīmē? — es jautaju.

—   Es cenšos atdot Ņujorkai mīlestību, — viņš atbildēja.

—      Es ticu, ka tas ir vienīgais, kas var izglābt šo pilsētu.

—   Kā viens cilvēks var izglābt Ņujorku?

—   Es neesmu viens. Es ticu, ka esmu devis šim šoferim ierosmi visai dienai. Pieņemsim, ka viņš veiks 20 reisus. Viņš būs laipns pret šiem 20 pasažieriem, jo kāds ir bijis laipns pret viņu. Pasažieri savukārt būs laipnāki pret saviem kalpotājiem, veikalniekiem vai viesmīļiem, vai pat pret savu ģimeni. Iespējams, ka šī labvēlība varētu aptvert kādus 1000 cilvēkus. Vai tad tas nav labi?

—   Bet, lai nodotu citiem savu labvēlību, jūs esat atkarīgs no šī taksista.

—   Es neesmu no viņa atkarīgs, — mans draugs teica.

—       Es saprotu, ka šī sistēma nav vienkārša, tāpēc man vajadzētu šodien sarunāties ar desmit dažādiem cilvēkiem. Ja trīs no šiem desmit es varētu padarīt laimīgus, tad man būtu iespējams netieši ietekmēt vēl 3000 cilvēku attiecības.

—   Teorētiski tas izklausās jauki, — es piekritu, — bet neesmu pārliecināts, vai tas tā būs arī praksē.

—   Nekas nav zaudēts, ja praksē tā nenotiks. Man nevajadzēja daudz laika, lai pateiktu tam vīram, ka viņš labi

strādā. Viņš saņēma to pašu samaksu — nc vairāk, nc mazāk. Ja šie vārdi ir pateikti kurlām ausīm — kas par to? Rit es pacentīšos padarīt laimīgu citu taksometra vadītāju.

—   Jūs esat dīvains, — es teicu.

—    Tas tikai parāda, cik jūs esat kļuvis cinisks. Es šo jautājumu esmu izpētījis. Vienīgais, kā trūkst mūsu pasta ierēdņiem — protams, atskaitot naudu, — ir tas, ka neviens nesaka cilvēkiem, kas strādā pastā, cik labi viņi izpilda savu darbu.

—    Bet viņi nestrādā labi.

—   Viņi nestrādā labi tāpēc, ka jūt — nevienam nav svarīgi, vai viņi strādā labi vai ne. Kāpēc gan kāds viņiem nevarētu pateikt kādu labu vārdu?

Mes gājām garam kādai jaunceltnei un redzējām piecus celtniekus ieturam maltīti. Mans draugs apstājās.

—   Vīri, jūs esat padarījuši lielisku darbu. Tas laikam gan ir sarežģīts un bīstams darbs.

Celtnieki manu draugu aizdomīgi nopētīja.

—   Kad tas būs pabeigts?

—   Jūnijā, — kāds vīrs norūca.

—   Ā… Tas ir patiesi iespaidīgi. Jūs visi noteikti ar to lepojaties.

Mēs devāmies projām. Es viņam teicu: — Es nezinu nevienu tādu kā jūs kopš Lamančas bruņinieka laikiem.

—   Kad šie vīri iedziļināsies manos vārdos, viņi jutīsies labāk. Pilsēta kaut ķo iegūs no viņu laimes.

—   Bet jūs taču nevarat to izdarīt viens pats! — es protestēju. — Jus esat tikai viens cilvēks.

—   Pats galvenais — nezaudēt drosmi. Padarit pilsētas iedzīvotājus atkal laipnus nav viegls uzdevums, taču, ja es savā kampaņā spēšu iesaistīt citus cilvēkus…

—   Jūs nupat pamirkšķinājāt ļoti neglītai sievietei, — es teicu.

—   Jā, zinu, — viņš atbildēja. — "Ja viņa ir skolotāja,

tad viņas klasei šodien būs fantastiska diena.

Arts Buhvalds

Vienkāršs žests

Katrs var būt dižens… jo katrs var kalpot. Lai kalpotu, nav vajadzīga koledžas izglītība. Jums nav jāpiespiež sevi vārdos piekrist kalpošanai. Jums vajadzīga tikai labvēlības pilna sirds. Dvēsele, ko vada mīlestība.

Martins Luters Kings, juniors

Kādu dienu Marks nāca mājās no skolas un pamanīja, ka priekšā ejošais zēns paklūp un izmet no rokām grāmatas, divus svīterus, beisbola nūju, cimdu un nelielu magnetofonu. Marks pieliecās un palīdzēja zēnam savākt izmētātās mantas. Tā kā abiem bija pa ceļam, viņš palīdzēja zēnam nest daļu mantu. Ejot Marks uzzināja, ka zēnu sauc Bils, ka viņam patīk videospēlcs, beisbols un vēsture, ka citos priekšmetos iet ļoti grūti un ka viņš nupat izšķīries ar savu draudzeni.

Zēni pienāca pie Bila mājas, un Marks tika uzaicināts iedzert kokakolu un paskatīties televizoru. Pēcpusdiena pagāja patīkamā noskaņā — smieklos un sirsnīgās sarunās, tad Marks devās mājup. Viņi turpināja satikties skolā, pāris reižu kopā paēda pusdienas. Drīz abi pabeidza zemāko vidusskolu. Viņi mācījās vienā augstākajā vidusskolā un gadiem ilgi draudzējās. Beidzot pienāca ilgi gaidītais izlaiduma gads, un trīs nedēļas pirms izlaiduma Bils izteica vēlēšanos nopietni parunāt ar Marku.

Bils atgādināja Markam to dienu pirms daudziem gadiem, kad viņi pirmo reizi satikās. — Vai tu nekad neesi padomājis par to, kāpēc es tajā dienā nesu mājās tik daudz mantu? — jautāja Bils. — Redzi, es toreiz izkravaju savu skapīti, jo negribēju neko atstāt nekārtībā. Es biju paņēmis

dažas miegazāļu kapsulas no savas mātes zāļu krājuma un devos mājas, lai izdarītu pašnāvību. Bet pēc tam, kad bijām kopā smieklos un sarunās pavadījuši laiku, es aptvēru: ja es būtu sevi nogalinajis, es būtu zaudējis šo jauko laika sprīdi un vēl tik daudzus citus, kas būs nākotnē. Tā ka redzi, Mark, kad tu tajā dienā pacēli grāmatas, tu izdarīji ļoti daudz. Tu man izglābi dzīvību.

Džons V. Šleters

Smaids

Uzsmaidiet cits citam, uzsmaidiet savai sievai, uzsmaidiet savam vīram, uzsmaidiet saviem bērniem, uzsmaidiet cits citam — nav svarīgi, kas ir šits cits, — un tas jums palīdzēs pieaugt mīlestība citam pret citu.

Māte Terēza

Daudzi amerikāņi ir lasījuši Antuāna de Sent-Ekziperī brīnišķīgo grāmatu "Mazais princis". Tā ir dīvaina un pasakaina grāmata — gan poētiska pasaka bērniem, gan domas rosinošs stāsts pieaugušajiem. Daudz mazāk cilvēku pazīst citus Sent-Ekziperī darbus — noveles un īsos stāstus.

Sent-Ekziperī bija kara lidotājs, cīnījās pret nacistiem un tika nogalināts lidojuma laika. Pirms Otrā pasaules kara viņš cīnījās pret fašistiem Spānijas pilsoņu karā. Balstīdamies uz šo pieredzi, viņš uzrakstīja saistošu stāstu "Smaids". Šo stāstu es tagad vēlos jums pavēstīt. Nav zināms, vai tas ir autobiogrāfisks vai izdomāts. Man šķiet, ka tas, varētu but autora piedzīvots.

Viņš stasta, ka ienaidnieki viņu saņēmuši gūstā un iemetuši cietuma kamerā. No cietumsargu nicinošajiem skatieniem un rupjās izturēšanas viņš sapratis, ka nākamajā dienā tiks iznīcināts. No šīs vietas es atstastišu saviem paša vārdiem, kā es šo stāstu atceros.

"Es biju pārliecināts, ka tikšu nogalināts. Kļuvu drausmīgi nervozs — kā pratu zaudējis. Rakņajos kabatās, lai atrastu kādu cigareti, kas varētu būt palikusi nepamanīta kratīšanas laikā. Vienu atradu un, tā kā man drebēja rokas, ar pūlēm pieliku pie lupām. Taču nebija sērkociņu — tos viņi man bija atņēmuši.

Cauri restēm palūkojos uz cietumsargu. Viņš neskatījās man acīs. Galu galā — neviens neskatās acīs lietai, mironim. Es viņam uzsaucu: — Vai jūs, lūdzu, nevarētu iedot uguni? Viņš paskatījās uz mani, paraustīja plecus un pienāca, lai aizdegtu manu cigareti.

Kad viņš pienāca man klāt un aizdedzināja sērkociņu, viņa acis neviļus sastapās ar manējām. Šajā bridi es pasmaidīju. Nezinu, kāpēc. Iespējams, ka tā izpaudās mana nervozitāte, iespējams — arī tāpēc, ka tad, kad cilvēki stāv tuvu viens otram, ir ļoti grūti nesmaidīt. Lai butu kā būdams — es smaidīju. Tajā brīdī it kā dzirkstele parlēca pāri aizai,

kas šķīra mūsu sirdis, mūsu dvēseles. Es zinu, ka viņš to 1 ' » ļ

nevēlejās, taču mans smaids izlauzās cauri restēm un raisīja smaidu ari uz viņa lupām. Viņš aizdedzināja manu cigareti, taču negāja projām, bet raudzījās man tieši acis, joprojām smaidīdams.

Arī es turpināju smaidīt, jo tagad izjutu viņu kā cilvēku, nevis tikai kā cietumsargu. Un arī viņš raudzījās manī citādi nekā sākumā. — Vai jums ir bērni? — viņš jautāja.

— Jā, šeit, šeit, — es izvilku kabatas portfeli un nervozi taustījos pēc savas ģimenes fotogrāfijām. Arī viņš izvilka savu piederīgo uzņēmumus un saka stāstīt par saviem plāniem un cerībām attiecībā uz bērniem. Manās acīs sariesās asaras. Es teicu, ka baidos, ka nekad vairs neredzēšu savu ģimeni, ka man nebūs lemts redzēt bērnus uzaugam. Arī vina acis kļuva miklas.

Pēkšņi, ne vārda neteicis, viņš atslēdza manu kameni un klusēdams izveda mani ārā. Ārā no cietuma — mierīgi, pa aizmugures ejam; āra no pilsētas. Pie pilsētas robežas viņš mani atlaida. Un, ne vārda neteicis, pagriezās atpakaļ uz pilsētas pusi.

Manu dzīvību izglāba smaids."

Jā, smaids — ta ir nemākslota, impulsīva, dabiska saite starp cilvēkiem. Es pastāstīju šo notikumu, jo man gribētos, lai clvēki saprastu — zem visiem slāņiem, ko mēs veidojam, lai aizstavētu sevi, savu godu, savus titulus, savu statusu un vēlmi labi izskatīties, — zem visa ta paliek īstā būtība. Es nebaidos to nosaukt par dvēseli. Esmu patiesi pārliecināts, ka tad, ja šī mana un šī tava dvēsele spētu iepazīt viena otru, mēs nebūtu ienaidnieki. Mēs nespētu ienīst, apskaust un baidīties. Ar skumjām es secinu, ka visi citi slāņi, kurus mēs tik rūpīgi veidojam savas dzīves laikā, attālina un izolē mūs no patiesas saprašanās ar citiem cilvēkiem. Sent-Ekziperī stāsts vēsta par tādu brīnumainu momentu, kad divas dvēseles iepazīst viena otru.

Arī man ir bijuši daži tādi brīži. Viens piemērs ir iemīlēšanās. Un bērnu novērošana. Kāpēc mēs smaidām, vērojot bērnu? Varbūt tāpēc, ka mēs redzam būtni bez šiem aizsargslāņiem, būtni, par kuru zinām, ka viņa mums uzsmaida paliesi un bez viltus. Un tā bērna dvēsele, kas ir mūsos, ilgu pilna smaida pretī.

Henohs Makartijs

Valentīna dienas stāsts

Lerijs un Džo Anna bija parasts pāris. Viņi dzīvoja parastā mājā un parastā ielā. Tāpat kā citi parasti pāri, viņi centās savilkt galus kopā un rūpēties par saviem bērniem.

Viņi bija parasti vēl arī citā nozīmē — viņi mēdza ķīvēties. Lielu daļu laika viņi veltīja pārrunām par savas laulības nepilnībām un vainīgā meklēšanai.

Tā tas turpinājās līdz kādai dienai, kad atgadījās ļoti neparasts notikums.

—   Zini, Džo Anna, manas atvilktnes kļuvušas par burvju lādēm. Katru reizi, kad tās atveru, tās ir pilnas ar zeķem un veļu, — Lerijs teica. — Gribu tev pateikties, ka tu esi tās pildījusi visus šos gadus.

Džo Anna pāri brillēm paraudzījās vīrā. — Ko tu gribi, Lerij?

—   Neko. Es tikai vēlos, lai tu zinātu, ka es protu novērtēt šīs brīnumainās atvilktnes.

Tā nebija pirmā reize, kad Lerijs izturējās savādi, tāpēc Džo Anna izmeta šo starpgadījumu no prāta, līdz pēc pāris dienām nāca kas jauns.

—    Džo Anna, paldies, ka tu šajā mēnesī esi ierakstījusi virsgrāmatā tik daudz pareizu čeku numuru. Tu esi ierakstījusi pareizos numurus piecpadsmit gadījumos no sešpadsmit. Tas ir rekords.

Neticēdama savām ausīm, Džo Anna pacēla acis no šuvekļa. — Lerij, tu mūžam esi sūdzējies par to, ka es ierakstu nepareizus čeku numurus. Kāpēc tagad tu nesūrojies?

—   Nav iemesla. Es tikai vēlos, lai tu zinātu, ka es protu novērtēt tavu centību.

Džo Anna nogrozīja galvu un turpināja šūt.

"Kas viņam lēcies?" viņa pie sevis nomurmināja.

Tomēr nākamajā dienā, kad Džo Anna virsgrāmatā ierakstīja kārtējo čeku, viņa iemeta acis savā čeku grāmatiņā, lai pārliecinātos, vai ierakstījusi pareizo numuru. "Kāpēc gan pēkšņi esmu sākusi rūpēties par tiem muļķīgajiem čeku numuriem?" viņa sev jautāja.

Sieviete centās aizmirst šo atgadījumu, taču Lerija savādā izturēšanās nerimās.

—   Džo Anna, tās bija lieliskas pusdienas, — kādu vakaru viņš teica. — Es augstu vērtēju tavas pūles. Varu zvērēt, ka pēdējo piecpadsmit gadu laikā tu esi pagatavojusi man un bērniem vairāk par 14 000 maltītēm.

Tad: — Re nu, Džo Anna, māja izskatās jauka. Tu patiesi esi pielikusi daudz pūļu, lai to padarītu tik skaistu. — Un pat: — Paldies, Džo Anna, ka tu esi. Man ar tevi ir labi. — Džo Anna sāka uztraukties. "Kur palicis viņa sarkasms un kritizēšana?" viņa brīnījās.

Sievas bailes par to, ka ar vīru notiek kas dīvains, pastiprināja sešpadsmitgadīgā Sellija, kas sūdzējās: — Mammu, tētis ir kļuvis jocīgs. Viņš nupat teica, ka es labi izskaloties. Par spīti visai manai kosmētikai un nevīžīgajam apģērbam. Mammu, tas vairs nav mūsu tētis. Kas ar viņu noticis?

Lai kas arī būtu noticis, Lerijs nemainījās. Dienu pēc dienas viņš turpināja koncentrēties uz pozitīvo.

Pēc dažām nedeļām Džo Anna sāka pierast pie vīra neparastās uzvedības un reizi pa reizei pat atrūca: — Paldies tev. — Viņa lepojās, ka bez pārliekas piepūles spēj tam tikt pāri, līdz kadu dienu notika kaut kas tik dīvains, ka viņa pilnīgi apstulba.

—   Es vēlētos, lai tu atpūties, — Lerijs sacīja. — Es tikšu galā ar šķīvjiem. Lūdzu, liec mierā trauku žāvējamo un ej ārā no virtuves.

(Uga, ilga pauze.) — Paldies, Lerij! Liels paldies!

Džo Annas gaita tagad kļuva nedaudz vieglāka, pašapziņa augstaka, un laiku pa laikam viņa iedungojās. Viņa vairs tik bieži nejutās nomākta. "Man tīri labi patīk Lerija jaunā izturēšanās," viņa domāja.

Tās varētu būt šī stāsta beigas, taču kādu dienu notika vēl kas ārkārtējs. Šoreiz runāja Džo Anna.

—        Lerij, — viņa sacīja. — Es gribētu tev pateikties par to, ka visus šos gadus tu esi strādājis un mus apgādājis. Es laikam nekad tev neesmu pateikusi, cik augstu to vērtēju.

Lerijs tā ari nav atklājis iemeslu, kura dej viņa uzvedība tik krasi mainījās, lai ari kā Džo Anna centās to no viņa izspiest. Tas acīmredzot palika viens no dzīves noslēpumiem. Taču tas ir noslēpums, kuram esmu pateicīga. Redziet — es esmu Džo Anna!

Džo Anna [sirseņa, "Desert News"

Carpe diem!

Cilvēks, kas kļuvis par pārliecinošu drosmes izpausmes piemēru, ir Džons Kitings — pārveidošanās skolotājs, kuru Robins Viljamss ir attēlojis savā filmā "Mirušo dzejnieku sabiedrība". Šajā meistariskajā filmā Kītings izvēlas organizētu ļoti atturīgu un garīgi impotentu studentu grupu stingra režīma internātskolā un iedvesmo viņus padarīt savu dzīvi neparastu.

Šie jaunie vīrieši, kā Kītings to viņiem norāda, ir pazaudējuši no redzesloka savus sapņus un godkāri. Viņi automātiski cenšas iemiesot savu vecāku izstrādāto programmu un nākotnes iespējas. Viņi plāno kļul par ārstiem, juristiem un baņķieriem, jo vecāki paziņojuši, ka viņiem tas jādara. Bet šie sausiņi nekad nav domājuši par to, uz ko viņus aicina sirdsbalss.

Filmas sākuma kadros misters Kītings aizved šos zēnus uz skolas vestibilu, kur piemiņas vitrīnā izstādītas skolas agrāko gadu absolventu fotogrāfijās. — Zēni, paskatieties uz šiem attēliem, — Kitings saka studentiem. — Jaunajiem vīriešiem, kurus jūs redzat, acīs bija tāda pati dzirksts kā jums. Viņi plānoja triecienā ieņemt pasauli un padarīt savu dzīvi lielisku. Tas bija pirms septiņdesmit gadiem. Tagad viņiem viss jau ir pagātnē. Cik daudzi no viņiem patiesi izdzīvoja savus sapņus? Vai viņi veica iecerēto? — Tad misters Kītings paliecas pret studentiem un uzsvērti nočukst: — Carpe diem! Izmantojiet šo dienu!

Sakumā studenti nezina, ko domāt par savādo skolotāju. Tomēr drīz aptver viņa vārdu svarīgumu. Studenti sāk cienīt un godāt misteru Kītingu, kurš iedvesis viņiem jaunu pasaules uztveri — vai arī atdevis viņu sākotnējo uztveri.

Mēs katrs nēsājam līdzi kādu dzimšanas dienas apsveikuma kartīti, ko gribētu kādam pasniegt, — kādu prieka, radošo spēju vai dzīvesprieka personisku izpaudumu, ko mēs glabājam zem sava krekla.

Knoksam Overstritam — vienam no lilmas varoņiem — rodas liktenīga ai/raušanās ar jauku meiteni. Vienīgā nelaime — viņa ir slavena žokeja draudzene. Knokss šajā brīnišķīgajā būtnē ir iemīlējies līdz sirds dziļumiem, taču

viņam trūkst drosmes meitenei tuvoties. Tad viņš atceras mirstera Kītinga padomu: "Izmantojiet šo dienu!" Knokss saprot, ka nevar tikai sapņot, ja viņš vēlas meiteni sev, tad kaut kas lietas labā ir jadara. Un viņš rīkojas. Drosmīgi un patētiski viņš atklāj meitenei savas visdziļākās jūtas. Meitene viņu atraida, viņas draugs sadod Knoksam pa degunu, un rodas vēl citi nopietni šķēršļi. Taču Knokss negrib atteikties no sava sapņa, viņš turpina sekot savas sirds tieksmei. Beidzot meitene jūt, ka puiša jūtas ir neviltotas, un atver viņam savu sirdi. Kaut ari Knokss nav īpaši glīts vai ievērojams, meiteni uzvar viņa patiesie nolūki. Viņš ir padarījis savu dzīvi izcilu.

Ari man pašam radās šāda iespēja izmantot dienu. Es piedzīvoju sakāvi ar attapīgu meiteni, ar kuru iepazinos zooveikalā. Viņa bija jaunāka par mani, viņas dzīvesveids pilnīgi atšķīrās no manēja, un mums nebija daudz kopīgu sarunu tēmu. Taču tas viss mani nekādi neietekmēja. Man bija labi kopā ar viņu, un viņas klātbūtnē es jutu enerģijas uzplūdu. Man šķita, ka ari viņai patīk mana sabiedrība.

Uzzinājis, ka tuvojas viņas dzimšanas diena, nolēmu viņu uzaicināt kaut kur kopā aiziet. Pirms zvanīšanas viņai es pusstundu sēdēju un skatījos uz telefonu. Tad uzgriezu numuru un noliku klausuli vēl pirms zvana. Es jutos kā skolnieks, svārstīdamies starp satraucošām laimes priekšnojautām un bailēm no atraidījuma. Kāda sataniska balss man apgalvoja, ka es viņai nepatiku un esmu pārāk daudz iedomājies, gribēdams viņu uzaicināt. Tomēr iespēja būt kopā ar viņu mani tā iedvesmoja, ka es neatļāvu šīm šaubām mani atturēt. Beidzot sakopoju visu savu drosmi un uzaicināju viņu.

Meitene pateicās par uzaicinājumu un paziņoja, ka viņai esot citi plāni.

Es biju satriekts. Tā pati balss, kas deva man padomu nezvanīt, tagad ieteica likties mierā, kamēr neesmu vēl klajāk atraidīts. Taču mans lēmums novest šo aizraušanos līdz galam bija nelokāms. Manī bija vēl kādas jūtas, kam vajadzēja izpausties. Manī bija jūtas pret šo sievieti, un man tās bija jāizpauž.

Es nopirku viņai skaistu dzimšanas dienas apsveikuma kartīti un uzrakstīju poētisku tekstu. Devos uz zooveikalu, kur viņa strādāja. Kad tuvojos veikala durvīm, tā pati kaitinošā balss mani brīdināja: "Un ja nu tu viņai nepatīc? Ja nu viņa tevi atraidīs?" Jutos tik viegli ievainojams, ka pabāzu kartīti zem krekla. Nolēmu, ka pasniegšu to tikai tāda gadījumā, ja viņa izrādīs man kādu pieķeršanās pazīmi; ja viņa izturēsies vēsi, atstāšu kartīti paslēptuvē. Tādējādi es ne ar ko neriskēšu un nesaņemšu atraidījumu vai netikšu aizvainots.

Kādu bridi mēs parunājāmies, un es nemanīju ne pieķeršanās, ne vēsuma pazīmju. Jutos neērti un sāku posties projām.

Kad jau tuvojos durvīm, mani uzrunāja cita balss. Tā bija čukstoša, līdzīga mistera Kītinga balsij. Ta man deva padomu: "Atceries Knoksu Overstrītu… Carpe diemt" Tagad man bija jāizšķiras starp ilgām pilnībā atklāt savu sirdi un bailēm skaudri izjust emocionālās atklātībās radīto neveiklības sajutu. Kā gan es varu citiem mācīt piepildīt savas ieceres, es sev jautāju, ja nespēju piepildīt pats savu ieceri? Turklāt — kas tad ir vissliktākais, kas varētu notikt? Jebkura sieviete justos iepriecināta, saņemot poētisku dzimšanas dienas apsveikuma kartīti. Es nolēmu izmantot iespēju. Kad biju izšķīries, jutu, ka sirdi ieplūst drosmes vilnis. Ciešā apņemšanas deva patiesu spēku.

Es jutos vairak pārliecināts un apmierināts ar sevi'nekā

iepriekš… Man vajadzēja iemācīties atvērt sirdi un sniegt

mīlestību, neko neprasot pretī.

Izņēmu no krekla apakšas kartīti, pagriezos, piegāju pie letes un iedevu to meitenei. Pasniedzot kartīti, es jutu neticamu enerģiju, satraukumu — un bailes. (Fricis Perlss teicis, ka bailes ir "satraukums bez elpošanas".) Tomēr es to izdarīju.

Un vai zināt ko? Meitene nejutās īpaši pārsteigta. Viņa pateica paldies un nolika karti malā, to pat neatvērusi. Man sašļuka duša. Es jutos apbedinats un atraidīts. Nesaņemt

nekādu atbildi šķita vēl sliktāk nekā tikt tieši atraidītam.

Laipni atvadījos un izgāju no veikala. Tad notika kaut kas dīvains. Pēkšņi jutos uzmundrināts. Iekšējas apmierinātības uzplūds pārņēma visu manu būtni. Es biju izteicis savu sirdi, un tā bija fantastiska sajuia! Es biju uzvarējis bailes un izgājis deju laukuma. Jā, es biju izturējies diezgan neveikli, bet es to biju paveicis. (Emets Fokss saka: "Dari to drebēdams, ja tev jādreb, bet dari to!") Es biju uzlicis sirdi uz delnas, neprasot jau iepriekš garantētus rezultātus. Es nedevu tāpēc, lai kaut ko saņemtu pretī. Es atklaju viņai savas jūtas, neprasot ķīlā pozitīvu atbildi.

Lai nodibinātu jebkādas attiecības, nepieciešams šāds

virzošais spēks: ieliec tajās savu mīlestību.

Ši uzmundrinājuma sajūta padziļinājās līdz siltai svētlaimei. Es jutos vairāk pārliecināts un apmierināts ar sevi nekā jebkad iepriekš. Es aptvēru visa šī piedzīvojuma jēgu: man vajadzēja iemācīties atvērt sirdi un sniegt mīlestību, neko neprasot pretī. Šis piedzīvojums man nesniedza tuvākas attiecības ar šo meiteni. Es padziļināju attiecības pats ar sevi. Un to es paveicu. Misters Kitings varētu ar mani lepoties. Taču pats galvenais — es biju lepns.

Kopš tā laika es vairs nesatiekos ar to meiteni, taču šī pieredze pārvērta manu dzīvi. No šī vienkāršā gadījuma es skaidri apjautu to virzošo spēku, kas vajadzīgs, lai izveidotu jebkuras attiecības un varbūt pat veselu pasauli: tikai ieliec tur savu mīlestību.

Mums šķiet, ka mums sāp, ja nesaņemam mīlestību. Taču ne jau tas mūs sāpina. Sāp tad, kad mēs nesniedzam mīlestību. Mēs esam dzimuši, lai mīlētu. Varētu teikt, ka mēs esam Dieva radītas mīlestības mašīnas. Visjaudigāk mēs strādājam, atdodot mīlestību. Pasaule mums iestāstījusi, ka labklājība balstās uz to, ka citi mūs mīl. Tā ir ačgārna domāšana, tā radījusi mums tik daudz problēmu. Patiesībā mūsu labklājība atkarīga no tā, vai mēs sniedzam mīlestību. Nav būtiski, ko mēs saņemam, būtiski ir tas, ko dodam.

Elens Koens

Vismaigaka nepieciešamība

Vismaz reizi diena mūsu vecais melnais runcis pienāk pie viena no mums tādā gaitā, ko mēs visi jau pazīstam kā īpaša lūguma izpausmi. Tas nenozīmē, ka viņš gribētu ēst vai tikt ārā, vai ko tamlīdzīgu. Viņam vajag kaut ko pavisam citu.

Ja jūsu klēpī var ierāpties, tad viņš to dara; ja tas nav iespējams, runcis stāv un gudrām acīm skatās, līdz jūs ērti apsēžaties. Ticis klēpī, viņš sāk murrāt, jau pirms jūs sākat glaudīt viņam muguru, kasīt pakakli un vēl un vēlreiz stāstīt, kāds viņš ir labs mincītis. Tad viņa motors sāk darboties pa īstam; viņš staipās, līdz jūtas pavisam omulīgi; viņš izpleš ķepas. Brīdi pa brīdim ņurrājiens "izsprūk no kontroles" un pārvēršas šņācienā. Viņš lūkojas uz jums ar dievināšanā plati ieplestām acīm, un viņa ilgajā skatienā ir neierobežota uzticība.

Pēc kāda brīža viņš lēnām nomierinās. Ja viņš jūt, ka viss kārtībā, viņš iekārtojas jūsu klēpī un omulīgi iesnaužas. Taču tikpat labi viņš var izlēkt no klēpja un doties savās darīšanās. Lai būtu kā būdams, viņš jūtas lieliski.

Mūsu meita no sauc vienkārši: — Blekijam vajag, lai viņu pamurrina.

Mūsu mājās viņš nav vienīgais, kam ir tāda vajadzība: ari man un manai sievai tāda ir. Mēs zinām, ka šī nepieciešamība nerodas tikai kādā noteiktā vecumā. Tā kā esmu gan skolotājs, gan tēvs, parasti šī nepieciešamība man asociējas ar jauniešiem, kuriem bieži rodas impulsīva vajadzība pēc apskāviena, pēc silta klēpja, pēc apliktas rokas, pēc ievīstīšanas segā, — ne tāpēc, ka kaut kas nebūtu kārtībā, ne tāpēc, ka kaut kas būtu vajadzīgs, bet tāpēc, ka tā

ir vinu dzīves sastāvdaļa.

Es vēlētos daudz ko izdarīt visu bērnu labā. Ja es varētu izvēlēties tikai ko vienu, tad es garantētu visiem bērniem visā pasaulē katru dienu vismaz vienu kārtīgu pamurrināšanu.

Berniem, tāpat kā kaķiem, vajadzīgs murrināšanas laiks.

Freds T. Vilhelms

Bopsijs

Divdesmitsešgadīgā māte raudzījās uz dēlu, kuram bija jāmirst ar leikēmiju beigu stadijā. Lai gan viņas sirds bija noskumusi, taču viņai bija arī kāda cieša apņemšanās. Kā visi vecāki, viņa vēlējās, lai viņas dēls izaugtu liels un piepildītu savus sapņus. Tagad tas vairs nebija iespējams. To bija panākusi leikēmija. Tomēr māte joprojām gribēja, lai piepildās viņas dēla sapņi.

Viņa saņēma dēla roku un jautāja: — Bopsij, vai tu esi kādreiz padomājis par to, kas tu vēlētos būt, kad izaugsi liels? Vai tu kādreiz esi sapņojis par to, ko gribētu darīt ar savu dzīvi?

— Manimiņ, es vienmēr esmu gribējis kļūt par ugunsdzēsēju…

Māte pasmaidīja un teica: — Pamēģināsim piepildīt tavu vēlēšanos. — Tajā pašā dienā viņa devās uz vietējo ugunsdzēsības departamentu Arizonas štata Fēniksas pilsētā un tur iepazinās ar ugunsdzēsēju Bobu, kura sirds bija tikpat diža kā Fēnikss. Viņa pastāstīja par sava dela pēdējo vēlēšanos un lūdza, vai viņas sešgadīgajam dēlam nebūtu iespējams pavizināties apkārt kvartālam ugunsdzēsēju mašīnā.

Ugunsdzēsējs Bobs teica: — Ziniet, mēs varam izdarīt ko labāku. Ja trešdienas rītā septiņos jusu dēls var būt gatavs, tad mēs viņu uz visu dienu padarīsim par goda ugunsdzēsēju. Viņš varēs ierasties ugunsdzēsēju stacijā, ēst kopā ar mums, doties uz visiem izsaukumiem no visiem deviņiem depo! Un tad, ja jūs mums iedosit viņa izmērus, mēs liksim pašūt viņam īstu ugunsdzēsēja formu, pagatavot arī īstu cepuri, nevis rotaļlietu, ar Fēniksas Ugunsdzēsības departamenta emblēmu, dzeltenu lietusmēteli, kādus mēs visi valkājam, un gumijas zābakus. To visu izgatavo tepat Fēniksā, tā ka šīs lietas drīz bus gatavas.

Pēc trim dienām ugunsdzēsējs Bobs piebrauca pēc Bopsija, kas jau bija tērpies savā ugunsdzēsēja formā, un pavadīja viņu no slimnīcas gultas uz āķiem un trepēm ekipētu mašīnu, kas viņu jau gaidīja. Bopsiju iesēdināja mašīnā, un viņš palīdzēja to stūrēt atpakaļ uz ugunsdzēsēju staciju. Viņš jutās kā debesīs.

Tajā dienā Fēniksā bija trīs ugunsdzēsēju izsaukumi un Bopsijs devās uz visiem trim. Viņš izvizinājās dažādās ugunsdzēsēju mašīnās, mediķu furgonā un pat ugunsdzēsēju šcla automašīnā. Vietējo ziņu programmas uzņemšanas grupa viņu iemūžināja videolentē.

Tas, ka bija piepildījies viņa sapnis, kā arī mīlestība un uzmanība, kas viņu ieskāva, tik dziļi aizkustināja Bopsiju, ka viņš nodzīvoja trīs mēnešus ilgāk, nekā bija paredzējuši ārsti.

Kādu nakti, kad zēna dzīvība sāka strauji dzist, virsmāsa, kas piekrita uzskatam, ka nevienam nav jāmirst vienatnē, zvanīja zēna ģimenes locekļiem. Tad viņa atcerējās to dienu, kuru Bopsijs pavadīja pie ugunsdzēsējiem, un piezvanīja ugunsdzēsēju šefam ar lūgumu, vai nebūtu iespējams atsūtīt uz hospitāli kādu ugunsdzēsēju formas tērpā, lai tas būtu kopā ar Bopsiju, kad viņš dosies projām. Šefs atbildēja: — Mēs izdarisim ko labāku. Mēs būsim tur pēc piecām minūtēm. Vai jūs nevarētu man izdarīt pakalpojumu? Kad jūs dzirdēsit sirēnas kaucam un redzēsit prožektorus zibsnījam, paziņojiet pa PA sistēmu, ka tas nav ugunsgrēks. Ka tas ir tikai Ugunsdzēsības departaments, kas vēl reizi vēlas apciemot vienu no saviem izcilākajiem biedriem. Un, lūdzu, atveriet viņa istabas logu! Paldies!

Pēc piecām minūtēm pie hospitāļa piebrauca mašīna ar āķiem un kāpnēm, izstūma kāpnes līdz Bopsija logam trešajā stāvā un četrpadsmit ugunsdzēsēji un divas ugunsdzēsējas pa trepēm ierāpās Bopsija istabā. Ar viņa mātes atļauju viņi apskāva zēnu, turēja to rokās un stāstīja, cik ļoti viņu mīl.

Elpai jau dziestot, Bopsijs palūkojās uz ugunsdzēsēju šefu un teica: — Šef, vai tagad es tik tiešam esmu ugunsdzēsējs?

— Tas tu esi, Bopsij, — šefs apstiprināja.

Pēc šiem vārdiem Bopsijs pasmaidīja un aizvēra acis uz visiem laikiem.

Dieks Kenfilds un Marks V. Hensens

.

Pardodam kucēnus

Kāds veikala īpašnieks pie durvīm piestiprināja paziņojumu "Pārdodam kucēnus". Sādi paziņojumi īpaši pievelk mazus bērnus, un drīz vien veikalnieka acu priekšā parādījās mazs zēns. — Par cik jūs pārdosit kucēnus? — viņš jautāja.

Veikalnieks atbildēja: — Par dažādu cenu: no 30 līdz 50 dolāriem.

Mazais zēns parākņājās kabatā un izvilka sīknaudu. — Man ir 2 dolāri 37 centi, — viņš teica. — Vai es, lūdzu, drīkstu paskatīties uz kucēniem?

Veikalnieks pasmaidīja, uzsvilpa, un no suņubūdas iznāca Lēdija. Viņa rikšoja pa veikala celiņu, un viņu pavadīja desmit maziņi, sīki bunibuliši. Viens kucēns ievērojami atpalika. Mazais zēns tūlīt pamanīja atpaliekošo, klibojošo kucēnu un teica: — Kas kaiš tam mazajam sunītim?

Veikalnieks paskaidroja, ka veterinārs apskatījis šo mazo kucēnu un atklājis, ka tam nav gūžas locītavas galviņas. Tas visu mūžu klibos. Tas visu mūžu bus kroplis. Mazais zēns kļuva satraukts. — Tas ir tas kucēns, kuru es gribu nopirkt.

Veikalnieks teica: — Nē, tu negribi pirkt šo mazo sunīti. ,1a tu patiešām viņu gribi, es tev to vienkārši atdošu.

Mazais' zēns sapīka. Viņš ielūkojās veikalniekam acīs, pakratīja pirkstu un teica: — Es negribu, lai jūs man viņu atdotu. Šis mazais sunītis ir tikpat daudz vērts, cik visi pārējie suņi, un es samaksašu pilnu cenu. Faktiski es jums tagad atdošu 2 dolārus un 37 centus un maksāšu 50 centus mēnesī, līdz būšu samaksājis par viņu.

Veikalnieks pretojās. — Tu taču īstenībā negribi pirkt šo mazo sunīti. Viņš nekad nespēs skriet, lēkāt un spēleties ar tevi kā citi kucēni.

Par atbildi mazais zēns pieliecās un uzrotlja bikšu staru. Zem tās bija redzama ļoti sakropļota kreisā kāja, kuru saturēja liela metala konstrukcija. Viņš paraudzījās uz veikalnieku un klusi atbildēja: — Nu, es pats nevaru labi paskriet, un mazajam sunītim vajadzēs kādu, kas viņu saprot!

Dens Klārks "Pārciest vētru"

II KĀ IEMĀCĪTIES MĪLĒT SEVI

Olivers Vendels Holmss reiz apmeklēja sanāksmi, kur no visiem klātesošajiem viņš bija augumā vismazākais.

—    Doktor Holms, — pazobojās kāds paziņa, — man šķiet, jūs jūtaties maziņš starp mums — lielajiem vīriem.

—    Tā ir, — atcirta Holmss, — es jūtos kā desmitcentu monēta starp daudziem penijiem (viena centa monēta, kas pēc izmēra ir lielāka nekā desmitcentu monēta — tulk. piez.).

Zelta Buda

Es tev atklāšu nosleputnu: īsti mes redzam tikai ar sirdi. Būtiskais nav acīm saredzams.

Antuāns dc Sent-Ekziperi

1988. gada rudeni manu sievu Džordžiju un mani uzaicināja uz Honkongu kādā konferencē nolasīt lekcijas par pašcieņu un augstako pašizpausmi. Tā kā mēs lidz tam nekad nebijām apmeklējuši Tālos Austrumus, nolēmām pagarināt ceļojumu un apciemot Taizemi.

Ieradušies Bangkokā,mēs-nolēmām apskatīt pilsētas ievērojamākos budistu tempļus. Kopa ar tulku un šoferi mēs ar Džordžiju taja dienā apskatījām daudzus budistu tempļus, taču pēc kāda laika mūsu uztverē tie saplūda kopā.

Tomēr bija viens templis, kas atstāja mūsu sirdīs un prātos neizdzēšamu iespaidu. To sauc par Zelta Būdas templi. Pats templis ir ļoti mazs, droši vien ne vairāk par 30x30 pēdām. Taču, iegājuši templī, mēs bijām pārsteigti, redzēdami desmitarpus pēdu augstu tīra zelta Budu. Tā svars pārsniedz divarpus tonnu, tā vērtība — apmēram 196 miljoni dolāru. Tas bija godbijību izraisošs skats — mums uzsmaida laipns, maigs, tomēr iespaidīgs tīra zelta Buda.

Kad sākās' parastie ekskursantu pasākumi (fotografēšanās pie skulptūras ar parastajiem sajūsmas izsaucieniem), es piegāju pie kādas stikla vitrīnas, kurā atradas liels māla gabals — aptuveni 8 collas biezs un 12 collas plats. Līdzās vitrīnai mašīnraksta lapiņa vēstīja par šī lieliskā mākslas darba vēsturi.

1957. gadā kāda klostera mūku grupai vajadzēja pārvietot māla Budu no viņu tempļa uz jaunu vietu. Klosteri bija nolemts pārvietot, jo bija jāatbrīvo vieta jaunai šosejai cauri

Bangkokai. Kad ar ceļamkrānu sāka celt gaisā gigantisko skulptūru, izrādījās, ka milzīgā svara dēļ tā sāka plaisāt.

Turklāt sāka līt lietus. Klostera priekšnieks, kuru satrauca svētā Būdas bojāšanās, nolēma to nolaist atpakaļ uz zemes un apklāt ar brezentu, lai pasargātu no lietus.

Tās pašas dienas vakarā klostera priekšnieks devās apraudzīt Budu. Viņš paspīdināja ar kabatas spuldzīti zem brezenta, lai pārliecinātos, vai Buda ir sauss. Kad gaismas stars sasniedza kādu plaisu, viņš pamanīja mirdzošu spīdumu un tas viņam šķita dīvaini. Kad viņš rūpīgāk aplūkoja šo gaismas spīdumu, viņam šķita, ka zem māliem kaut kas atrodas. Viņš aizgāja uz klosteri, sameklēja kaltu un āmuru, tad saka atskaldīt mālu. Viņš atdalīja māla lauskas, un nelielais spīdums kļuva spožāks un lielāks. Pēc daudzu stundu darba muka priekšā stāvēja izcils tīra zelta Buda.

Vēsturnieki uzskata, ka daudzus gadsimtus pirms klostera priekšnieka atklājuma Birmas armija gatavojās ieņemt Taizemi (tolaik to sauca par Siāmu). Siāmas mūki, saprazdami, ka viņu zemei drīz uzbruks, pārklāja savu vērtīgo zelta Budu ar māla apvalku, lai viņu dārgumu nenolaupītu birmieši. Diemžēl birmieši nogalināja visus Siāmas mūkus, un zelta Būdas labi saglabātais noslēpums netika atklāts līdz tai 1957. gada liktenīgajai dienai.

Kad mēs "Cathay Pacific Airlines" lidmašīnā devāmies mājup, es pie sevis domāju: "Mēs visi esam kā Buda, ko pārklāj ciets apvalks, kas izveidots aiz bailēm, taču zem šī apvalka katrā no mums ir zelta Buda, zelta Kristus vai zelta būtība, kas ir mūsu īstais es. Tāpat kā mūkam ar āmuru un kaltu, arī mūsu uzdevums ir vēlreiz atklāt savu patieso būtību.

Džeks Kenftlds

Sac ar sevi

Vestminsteras abatejas kapenēs uz kada angļu bīskapa kapakmens bija šādi vārdi:

"Kad es biju jauns un brīvs un manai iztēlei nebija nekādu robežu, es sapņoju pārveidot pasauli. Kad kļuvu vecāks un gudrāks, atklāju, ka pasaule nevēlas mainīties. Es nedaudz sašaurināju savu redzesloku un nolēmu pārveidot tikai savu dzimteni.

Taču ari tā šķita neizkustināma.

Kad pienāca mani krēslas gadi, es ķēros pie beidzamā izmisīgā mēģinājuma — nolēmu pārveidot tikai savu ģimeni, savus tuvākos, bet viņi neizmainījās ne par mata tiesu.

Un tagad, guļot nāves gultā, es pēkšņi sapratu: ja es vispirms būtu pārveidojis pats sevi, tad droši vien būtu pārveidojis arī savu ģimeni.

Ģimenes iedvesmots un atbalstīts, es būtu spējis padarīt labāku savu dzimteni un, kas zina, varbūt būtu pārveidojis pat pasauli."

Anonīms autors

Tikai patiesību!

Avīzes "Dallas Morning News" līdzstrādnieks Deivids Kestevens stāsta par Frenku Šimanski četrdesmito gadu Notrdamas l'utbolkomandas centra spēlētāju —, kuru izsauca par liecinieku kādā civillietā Dienvidu Benetā.

—    Vai jūs šogad spēlējat Notrdamas futbolkomandas sastavā? — jaulaja tiesnesis.

—    Jā, jūsu godība.

—    Kādā pozīcijā?

—    Centrā, jUsu godība.

—   Cik labs centra spēlētājs jūs esat?

Šimanskis sagrozījās krēslā, taču nelokāmi paziņoja:

—    Ser, esmu labākais centra spēlētājs, kāds Notrdamas komandai jebkad ir bijis.

Treneris Frenks Līhijs, kas atradās tiesas zālē, bija pār• steigts. Šimanskis vienmēr bija bijis kautrīgs un pieticīgs. Kad tiesas sēde bija galā, viņš pasauca Šimanski sānis un vaicāja, kāpēc viņš tā paziņojis. Šimanskis nosarka.

—   Man ļoti nepatika to darīt, trener, — viņš teica. — Bet galu galā es biju zvērējis runāt patiesību un tikai patiesību.

Pats pamats

Kāds cilvēks noklausījās, kā mazs zēns runājās pats ar sevi, lieliem soļiem iedams pa pagalmu, uzlicis beisbolista cepuri un nesdams -bumbu un nūju. — Esmu visdižākais beisbolists pasaulē, — viņš lepni teica. Tad viņš pameta bumbu gaisā, atvēzējās un netrāpīja. Sparīgi viņš pacēla bumbu, no jauna pameta gaisā, teikdams pats sev: — Es vēl aizvien esmu visdižākais spēlētājs! — Viņš atkal atvēzējās un atkal netrāpīja. Kādu bridi zēns rūpīgi nopētīja nūju un bumbu. Tad vēl vienu reizi pameta bumbu gaisā un teica: — Es esmu visdižākais beisbolists, kāds jebkad ir dzīvojis. — Viņš pamatīgs atvēzēja nūju un atkal netrāpīja bumbai.

— Ak vai! — viņš izsaucās. — Kāds slikts padevējs!

Nezināms autors

Mazs bērns zīmēja attēlu, un viņa skolotājs teica:

—   Tas ir interesants attēls. Pastāsti man par to!

—   Tas ir Dieva portrets.

—   Bet neviens taču nezina, kāds izskatās Dievs.

—   Kad es pabeigšu zīmēt, tad viņi zinās.

Mana pašcieņas deklaracija

Es esmu pietiekami labs ja tikai spētu tāds but atklātībā.

Karls Rodžerss

Šis stāsts ir uzrakstīts ka atbilde uz piecpadsmitgadīgas meitenes jautājumu — kā es varētu sevi sagatavot pilnvērtīgai dzīvei?

Es esmu es.

Visā pasaulē nav neviena, kas būtu tieši tāds pats kā es. Ir cilvēki, kuri daļēji man līdzinās, taču neviens nav pilnīgi tāds pats kā es. Tādējādi viss, kas nāk no manis, ir neapšaubāmi mans, jo tikai es pati to izvēlos.

Man pieder viss, kas ir mans, mans ķermenis, ari viss, ko tas dara; mans prāts, arī visas domas un idejas; manas acis, ari visi tie tēli, ko tās redz; manas jūtas, lai kādas tās būtu, dusmas, prieks, l'rustrācija, mīlestība, apbēdinājums, satraukums; mana mute un visi vārdi, kas nāk no tās, — pieklājīgi, maigi un asi, pareizi vai nepareizi; mana balss skaļa un klusa; visa mana darbība — kā pret citiem, tā pret sevi vērsta.

Man pieder manas fantāzijas, mani sapņi, manas cerības, manas bailes.

Man pieder visas manas uzvaras un panākumi, visas manas neveiksmes un kļūdas.

Tā kā es visa piederu pati sev, es varu tuvāk ar sevi iepazīties. Iepazīdams sevi, es varu mīlēt sevi un draudzēties ar sevi visu. Tad es spēšu panākt, lai viss mans "es" darbojas manās interesēs.

Es zinu, ka daži mani aspekti man ir mīkla un ir daži aspekti, kurus es nepazīstu. Bet, tā kā es draudzējos ar sevi un mīlu sevi, es varu drosmīgi un patstāvīgi meklēt risinājumus miklām un ceļus, kā uzzināt vairāk par sevi.

Tomēr, lai kā es izskatos un izklausos, lai ko es saku un daru un lai ko es domāju un jūtu šajā brīdī, tas viss ir mans. Tas viss ir patiess un atbilst man tādai, kāda esmu šajā brīdī.

Kad vēlāk pārdomāšu to, kā esmu izskatījusies un kā izklausījusies, ko teikusi un ko darījusi, kā domājusi un jutusi, kaut kas no tā visa izrādīsies nederīgs. No nederīgā es varu atteikties un paturēt to, kas izrādījies derīgs, bet atmestā vietā varu izdomāt ko jaunu.

Es spēju redzēt, dzirdēt, just, domāt, runāt un darīt. Es spēju izdzīvot, tuvoties citiem, radīt ko jaunu, saprast un ieviest kārtību cilvēku pasaulē un savā iekšienē.

Man pieder mans "es", un tāpēc es spēju izveidot sevi.

Es esmu es, un es esmu pietiekami laba.

Virdžīnija Setaira

Es un "bagata kundze"

Viņa mēdza gulēt Piektās ielas pasta kantorī. Es spēju viņu saost jau no telefona būdas puses, pirms iegāju telpā, kur viņa gulēja. Es saodu urīnu, kas sūcās cauri viņas netīrajam apģērbam, un smaku, kas nāca no gandrīz bezzobainās mutes. Tad, kad viņa negulēja, viņa mēdza nesakarīgi murmināt.

Pasta kantori sešos slēdza, lai tur neuzturētos bezpajumtnieki, un viņa grozījās pa trotuāru, runādamās pati ar sevi. Viņas mute bija vaļā, it kā nebūtu nostiprinātas tās eņģes, un viņas smakas virmoja vēja brāzmās.

Kādā Pateicības dienā mums palika daudz pārtikas, es to iesaiņoju, atvainojos pārējiem un braucu uz Piekto ielu.

Tā bija auksta nakts. Gaisā virpuļoja lapas, un ielas bija gandrīz tukšas, tajās atradās tikai daži nelaimīgie, kam nebija siltas mājas vai pajumtes. Taču es zināju, ka man viņa jāatrod.

Viņa bija ģērbusies tāpat kā allaž, pat vasarā: siltas vilnas skrandas slēpa viņas veco, salīkušo ķermeni. Viņas kaulainajās rokās bija sažņaugta pretencioza iepirkumu soma. Viņa balstījās pret stiepļu žogu, kas ierobežoja spēļu laukumu līdzās pasta kantorim. "Kāpēc gan viņa nemeklē kadu vietu, kas būtu vairāk aizsargāta pret vēju?" es brīnījos un nospriedu, ka viņa ir tik jukusi, ka ncidomājas, meklēt patvērumu kādās parādes durvīs.

Es pieturēju savu mirdzošo mašīnu pie iežogojuma, nolaidu logu un teicu: — Mal… vai jūs… — un apjuku no vārda "māt". Bet viņa bija… ir… es to nevaru formulēt.

Es atkal teicu: — Māt, es atvedu jums edienu. Vai jūs nevēlaties tītaru ar piedevām un ābolkūku?

Vecā sieviete paraudzījās uz mani un teica gluži skaidri un saprotami, divi izdrupušie apakšzobi kustējās, viņai runā

jot: — Ak, liels paldies, taču pašlaik esmu pilnīgi paēdusi. Kāpēc gan jūs to neatdodat kādam, kam tas patiešām vajadzīgs? — Viņas vārdi bija skaidri, balss laipna. Tad es tiku atraidīta: viņas galva atkal ierāvās skrandās.

Bobija Probšteina

Cilvēcības likumi

1.                 Jūs saņemsit ķermeni.

> »

Jums tas var patikt vai jus to varat ienīst, taču šis dzīves laikā tas būs jusu ķermenis.

2.  Jūs apgūsit zināšanas.

Jūs esat iestājušies pastāvīgā skolā, ko sauc par Dzīvi. Katru dienu šajā skolā jums bus iespēja apgūt zināšanas. Stundas jums var patikt vai arī jūs varat uzskatīt tās par nenozīmīgām un muļķīgām.

3.   Neeksistē kļūdas, tikai mācības.

Augšana ir mēģinājumu un kļūdu process. Eksperimentēšana. Neizdevušies ekperimenti ir tāda pati ši procesa sastāvdaļa kā tas eksperiments, kas ir izteikti pozitīvs.

4.   Viela ir jāatkārto, līdz to apgūst.

Vielu jums izklāstīs dažādos veidos, līdz jūs to apgūsit. Kad būsit to apguvuši, varēsit ķerties pie nākamās stundas.

5.  Vielas apgūšana nebeigsies.

Nav tādas dzīves sfēras, kurā nebūtu vajadzīgas zināšanas. Ja esat dzīvs, ir jāapgūst zināšanas.

6.  "Tur" nav labāk par "šeit".

Kad jūsu "tur" kļūs par "šeit", jūs atkal iegūsit citu "tur",' kas atkal šķitīs labāks par "šeit".

7.   Citi cilvēki ir tikai jūsu atspulgi.

Jūs nespējat mīlēt vai ienīst citā cilvēkā neko citu, kā tikai to, ko jūs mīlat vai ienīstat pats sevī.

8.   Ar jums notiek tas, ko jūs no savas dzīves esat izveidojis.

Jums ir visi vajadzīgie darbarīki un resursi. Ko jūs ar tiem darāt, ir atkarīgs no jums. Izvele pieder jums.

9.  Jūsu atbildes ir jūsos.

Atbildes uz Dzīves jautājumiem ir jūsos. Jums tikai jāskatās, jāklausās un jātic.

10. Jūs aizmirsīsit visu šeit teikto.

III kĀdiem jĀbŪt VECĀKIEM

Iespējams, ka lielākais sociālais pakalpojums, ko jebkurš var izdarīt savai dzimtenei un cilvēcei, ir izaudzināt ģimeni.

Džordžs Bernards Šovs

Bērni macas no savas dzīves

Ja bērni dzīvo kritikā,

vini mācās nosodīt. >

Ja bērni dzīvo naidīgumā, viņi mācās cīnīties.

Ja bērni dzīvo bailēs,

vini mācās bažīties. »

Ja bērni dzīvo žēlastībā,

vini mācās žēlot sevi. »

Ja bērni dzīvo izsmieklā,

vini mācās biklumu. »

Ja bērni dzīvo greizsirdībā,

vini mācas skaudību, i

Ja bērni dzīvo kaunā,

viņi mācās vainas apziņu.

Ja bērni dzīvo iecietībā, viņi mācās pacietību.

Ja bērni dzīvo atbalstīšanā,

vini mācās uzticību. >

Ja bērni dzīvo uzslavā,

vini mācās cienu. » >

Ja bērni dzīvo atzīšanā, viņi mācās pašcieņu.

Ja bērni dzīvo labvēlībā,

viņi mācās atrast mīlestību pasaulē.

Ja bēmi dzīvo piekrišanā,

vini mācās merktiecību. » *

Ja bērni dzīvo līdzdalībā, viņi mācās augstsirdību.

Ja bērni dzīvo godīgumā un atklātībā, viņi mācās patiesību un taisnīgumu.

Ja bērni dzīvo drošībā,

viņi mācas uzticēties sev un saviem tuvākajiem.

Ja bērni dzīvo draudzīgumā,

viņi mācas, ka pasaulē ir labi dzīvot.

Ja bērni dzīvo rāmumā,

viņi mācās dvēseles mieru.

Kur dzīvo jūsu bērni?

Dorotija L. Nolte

Kapec es izvēlējos savu tevu par savu tēti

Es uzaugu jaukā, plaša Jovas štata fermā, mani audzināja tādi vecāki, kādus bieži sauc par "zemes sāli un sabiedrības mugurkaulu". Viņi pilnīgi atbilda labu vecāku etalonam: mīloši, nodevušies uzdevumam audzināt savus bērnus tā, lai viņiem būtu labas perspektīvas un veselīga pašcieņa. No mums gaidīja, lai mēs rītos un vakaros apdarītu sīkos mājas darbus, laikus ierastos skolā, pelnītu labas atzīmes un būtu labi cilvēki.

Mēs bijām seši bērni. Seši bērni! Es neuzskatīju, ka mums vajadzēja bul tik lielā skaitā, taču neviens šajā jautājumā ar mani nekonsultējās. Lai stāvoklis butu vēl sliktāks, liktenis mani iemitināja Amerikas kontinenta vidū, visskarbākā un aukstākā klimata zonā. Tapat kā visi bemi, ari es uzskatīju, ka notikusi milzīga kosmiska kļūda un esmu nonākusi nepareizajā ģimenē — precizāk, nepareizajā štatā. Nevarēju ciest ciņu ar stihijām. Jovas ziemas ir tik sveloši aukstas, ka nakts vidū jādodas apgaitā, lai pārliecinātos, vai mājlopi nav ieklīduši tādā vietā, kur tie varētu nosalt. Jaundzimušie lopiņi bija jāievieto kūtī un dažreiz jaapsilda, lai tie turētos pie dzīvības. Ziemas Jovā ir tik aukstas!

Mans tētis — neticami skaists, spēcīgs, labsirdīgs un enerģisks vīrs — vienmēr bija kustībā. Mani brāļi, māsas un es izjutām pret viņu godbijību. Mēs viņu godājām un ļoti augstu vērtējām. Tagad es saprotu, kāds tam bija iemesls. Viņa dzīvē nebija nekonsekvenču. Tēvs bija godavīrs un augstu principu cilvēks. Lauksaimniecību viņš pats bija izvēlējies, un tā bija viņa kaislība; viņš darīja visu, ko spēja. Tētis lieliski prata audzēt dzīvniekus un rūpējās par tiem. Viņš jutās vienots ar zemi, un ļoti lepojās ar to, ka sēj un audzē labību. Tēvs atteicās no medībām, lai gan brieži, fazāni, paipalas un citi medījumi milzu daudzumos klīda pa mūsu fermas zemēm. Viņš atteicās lietot minerālmēslus vai barot mūsu dzīvniekus ar ko citu kā vien ar dabiskiem graudaugiem. Tēvs mūs mācīja izprast, kāpēc tā rīkojas un kāpēc mums jāseko šiem ideāliem. Tagad es saprotu, cik apzinīgs viņš bija, — tas bija piecdesmito gadu vidus, un vēl neviens nesludināja universālu vispasaules apkārtējās vides aizsardzību.

Tētis bija arī ļoti nepacietīgs cilvēks, taču tas nekad neizpaudās nakts vidū, kad viņš devās apgaitā, lai aplūkotu savus mājlopus. No šiem kopā pavadītajiem brīžiem mums izveidojās neaizmirstama radniecības izjūta. Tai bija paliekoša ietekme uz manu dzīvi. Es par tēvu uzzināju ļoti daudz. Bieži dzirdu vīriešus un sievietes runājam, ka viņi pavadījuši ļoti maz laika kopā ar savu tēvu. Patiesi — daudzu mūsdienu cilvēku sirds meklē kādu tēvu, ko vini nekad īsti nav pazinuši. Es savu tēvu pazinu.

Toreiz man šķita, ka es slepenībā esmu viņa vismīļākais bērns, kaut gan pilnīgi iespējams, ka tā jutāmies visi seši. Toreiz gadījās gan iepriecinoši, gan bēdīgi notikumi. Nepatika tas, ka tētis tieši mani izraudzījās, lai kopā ar viņu dotos pusnakts un agra rīta apgaitās pa kūtīm. Man pilnīgi nepavisam negribējās celties, atstāt silto gultu un doties aukstajā āra gaisā. Taču mans tētis šajos brīžos paradīja sevi no vislabākās puses un bija ļoti jauks. Viņš bija saprotošs, pacietīgs, maigs un labs klausītājs. Balss tēvam bija maiga, un, vērojot viņa smaidu, es sapratu, kāpēc mana matc vinu ta mii.

Sājos brīžos tētis bija paraugskolotājs — galveno uzmanību viņš veltīja rīcības iemesliem. Apgaita aizņēma stundu vai pusotras stundas, un visu šo laiku viņš runāja -— stāstīja par savu karalaika pieredzi, par kara iemesliem, par apvidu, kura bija dienējis, par cilvēkiem, par kara ietekmi un sekām. Savu stāstu viņš atkārtoja atkal un atkal. Skolā man vēsture kļuva aizvien aizraujošāka un pazīstamāka.

Tēvs stāstīja par to, ko guvis no ceļojumiem, un par to, kāpēc tik svarīgi apskatīt pasauli. Viņš iedvesa man vajadzību pēc ceļojumiem un mīlestību uz tiem. Kad man bija trīsdesmit gadu, es jau biju strādājusi vai ari viesojusies gandrīz trīsdesmit valstīs.

Tēvs runaja par nepieciešamību mācīties, par mīlestību uz zināšanām un par to, kāpēc ir svarīga formālā izglītība, viņš izskaidroja starpību starp inteliģenci un gudrību. Tētis ļoti vēlējas, lai es iegūstu vairāk par vidusskolas izglītību. 'Tu to spēsi," viņš mēdza atkārtot. "Tu esi Burē. Tu esi gudra, tev ir ass prāts, un atceries — tu esi Burē." Es nevēlējos viņu apbēdinat. Man pietika pašapziņas, lai liktu galā ar visiem mācību priekšmetiem. Galu galā es ieguvu psiholoģijas doktora grādu un vēlāk arī otru doktora grādu. Pirmais grāds vairāk piederēja tētim, bet otrs man, bet abus man bija viegli iegūt, jo manī jau bija izveidojusies zinātkāre.

Tēvs runāja par standartiem un vērtībām, kas jāievēro, veidojot raksturu, un par to nozīmi cilvēka dzīvē. Es rakstu un mācu par līdzīgu tēmu. Viņš mācīja, kā pieņemt un novērtēt lēmumus, kad samierināties ar zaudējumu un atkāpties un kad nepadoties neveiksmei. Viņš stāstīja par esamības un tapšanas, nevis tikai piederēšanas un iegūšanas koncepciju. Es vēl šodien lietoju šo frāzi. "Vienmēr paliec uzticīga pali sev," viņš teica. Viņš runāja par veselīgiem instinktiem un to atšķirību no emocionālās blēdības, par to, kā neļaut sevi apmuļķot. Viņš teica: "Vienmēr ieklausies savos instinktos un zini, ka visas atbildes, kuras tev vajadzīgas, ir tevī pašā. Paliec vienatnē ar sevi, pilnīga mierā. Esi tik mierīga, ka spēj atrast sevi atbildes un tajas ieklausīties. Padomā, ar ko tu mīli nodarboties, un tad dzīvo tā, lai šī mīlestība butu redzama. Taviem mērķiem jāsakņojas tavu vērtību skalā, un tad tavs darbs izstaros tavas sirds vēlēšanos. Tas novērsīs tevi no muļķīgas spēku izkliedēšanas, kas tikkai aizņem laiku — visa dzīve noris laikā —, un tu varēsi izaugt, lai arī cik laika tev dots. Rūpējies par cilvēkiem," viņš teica, "un vienmer cienī zemes mati. Lai kur tu dzīvotu, proti saskatīt kokus, debesis un zemi."

Mans tēvs. Kad es atceros, kā viņš mīlēja un cik augstu vērtēja savus bērnus, man žēl to jauniešu, kuri nekad šada veidā neiepazīs savu tēvu vai ari nekad neizjutīs rakstura, ētikas, tieksmju un smalkjūtības spēku vienā personā — kā es to izjutu savā tēvā. Mans tētis darīja tā, kā runāja. Es vienmēr zināju, ka viņš nopietni izturas pret mani. Es zināju, ka viņš mani uzskata par vērtīgu, un viņš vēlējās, lai es redzu šo vērtību.

Tēva misija man bija nozīmīga, jo viņa dzīves ceļā nebija konfliktu. Viņš bija izdomājis savu dzīvi un dzīvoja to katru dienu. Pēdējos gados tēvs ir nopircis un apmaksājis vairākas fermas (tagad viņš ir tikpat aktīvs kā toreiz). Viņš ir apprecējis un visu mūžu mīl vienu sievieti. Mana māte un tēvs ir precējušies nu jau gandrīz 50 gadus un joprojām ir nešķirami mīlētāji. Viņi ir dižākie mīlētāji, kādus vien es pazīstu. Tētis ļoti mīlēja savu ģimeni. Man reizēm šķita, ka viņš ir pārāk īpašniecisks un aizbildniecisks pret saviem berniem, taču tagad, kad pati esmu māte, spēju saprast šīs jūtas un redzēt, no ka tas rodas. Lai gan viņš domāja, ka spēs izsargāt mūs no masalām, un tomēr nespēja, viņš kaismīgi atteicās atstāt mūs postošu netikumu varā. Es ari saprotu, cik mērķtiecīgi viņš gādāja, lai mēs butu rūpīgi un atbildīgi, kad kļūsim pieauguši.

Pašlaik pieci viņa bērni dzīvo dažu jūdžu attālumā no mūsu mājām un ir izvēlējušies viņa dzīves stilu. Viņi ir uzticīgi laulātie draugi un vecāki, un viņu izraudzītais darbs ir lauksaimniecība. Neapšaubāmi, viņi ir savas sabiedrības mugurkauls. Tikai es esmu izņēmums, un, manuprāt, to radījušas viņa sarunas ar mani toreiz — pusnakts apgaitās. Es izvēlējos citu virzienu nekā pārējie pieci bērni. Es sāku audzinātājas, padomdevējas un universitātes profesores karjeru, galu galā uzrakstīju vairākas grāmatas vecākiem un bērniem, lai dalītos pieredzē par to, ko esmu iemācījusies, — cik svarīgi ir attīstīt pašcieņu bērnības gados. Savai meitai es mācu tās pašas — kaut arī nedaudz pārveidotas — vērtības, kuras man atklāja tēvs, protams, bagātinātas ar manas dzīves pieredzi. Es joprojām tās sludinu.

Gribētu jums nedaudz pastāstīt par savu meitu. Viņa ir draiskule, skaista 5,9 pēdas gara sportiste, ik gadus nodarbojas ar trim sporta veidiem, atzīmes svārstās starp A un B, un viņa pat ieguvusi "mis Kalifornijas" tīņu konkursa finālistes nosaukumu. Taču tas, kas viņā man atgadina manus vecākus, nav ārējie dotumi un pievilcība. Cilvēki medz teikt, ka manai meitai piemīt liels maigums, dvēseliskums, īpaša iekšeja gaisma, kas staro uz ārieni. Manu vecāku butiba iemiesojusies viņu mazmeitā.

Tas, ka mani vecāki prata novērtēt savus bērnus un bija rupigi vecāki, ir labvēlīgi ietekmējis arī viņu dzīvi. Pašlaik, kad es rakstu šo grāmatu, mans tēvs atrodas Minesotas štata Ročesteras pilsētas Meijo klīnikā, lai pārbaudītu veselību —, tas aizņems sešas līdz astoņas dienas. Ir decembris. Tā kā ziema ir auksta, viņš apmeties viesnīcā netālu no klīnikas (kbnikā viņam veic tikai pārbaudes). Mājas pienākumu dēļ māte varēja palikt pie viņa tikai pāris dienu. Tādējādi Ziemassvētku vakara viņi bija šķirti.

Tajā vakara es vispirms piezvanīju tētim uz Ročesteru, lai novēlētu priecīgus Ziemassvētkus. Viņš izklausījās nomākts un bezcerīgs. Tad es zvanīju mātei uz Jovu. Arī viņa bija skumja un drūma.

—   Šī ir pirmā reize, kad mēs ar tavu tēvu svētkos esam šķirti, — vina žēlojās. — Bez vina tie nav Ziemassvētki.

Es gaidīju ierodamies četrpadsmit viesus, viss bija sagatavots svētku vakaram. Atgriezos virtuvē, taču nespēju pilnīgi izmest no galvas savu vecāku bēdas un piezvanīju vecākajai māsai. Viņa piezvanīja mūsu brāļiem. Mēs pa telefonu apspriedāmies un visu norunājām. Tā kā mūsu vecāki nespēj iztikt viens bez otra Ziemassvētku vakarā, mans jaunākais brālis divu stundu laikā aizbrauks līdz Ročesterai, lai aizvestu tēvu uz mājām, neko neziņojot mātei. Es piezvanīju tēvam un izstāstīju šo plānu.

—   Ak, nē, — viņš teica, — ir pārāk bīstami braukt šādā nakti.

Mans brālis ieradās Ročesterā un pieklauvēja pie teva durvīm viesnīcā. No tēva istabas viņš piezvanīja man, lai paziņotu, ka tētis negrib braukt. — Bobij, tev 'ar viņu jārunā. Tu esi vienīgā, kurai viņš klausīs.

—    Brauc, tēt, — es maigi sacīju.

Viņš paklausīja. Tims kopā ar tēti devās ceļā uz Jovu. Mēs — viņa bērni — sekojām viņu ceļojumam un laika apstākļiem ar mana brāļa automašīnas telefona starpniecību. Bija ieradušies mani viesi, un visi piedalījās šajā smagajā pārbaudījumā. Katru reizi, kad zvanīja telefons, mēs tūlīt apklusām, lai uzzinātu beidzamos notikumus. Bija pāri deviņiem vakarā, kad iezvanījās telefons un tēvs pa automašīnas telefonu sacīja:

—   Bobij, kā gan es varu ierasties mājās bez dāvanas tavai mammai? Tā bus pirmā reize gandrīz 50 gadu laikā, kad es Ziemassvētkos viņai neuzdāvināšu smaržas!

Tagad plāna izstrādāšanā piedalījās ari viesi. Mēs zvanījām manai māsai, lai uzzinātu, kuri apkaimes tirdzniecības centri ir atvērti, lai braucēji varētu tur pieturēt un nopirkt vienīgo dāvanu, ko tētis vēlējās pasniegt mammai, — to pašu smaržu flakonu, ko viņš katru gadu viņai dāvināja Ziemassvētkos.

Pulksten 9.52 šajā vakarā mans brālis un tētis atstāja nelielu Minesotas veikaliņu un turpināja mājupceļu. Pulksten 11.50 viņi ieradās fermā. Tētis kā skolas puika paslēpās aiz mājas stūra.

—   Mamm, es šodien apmeklēju tēti, un viņš lūdza atvest tev netiro veļu, — brālis sacīja un pasniedza mātei ceļasomas.

—   Ak, — viņa klusi un bēdīgi noteica, — man viņa tā pietrūkst, ka varētu to mazgāt tulil.

Tēvs iznāca no paslēptuves.

—   Šovakar tev nebūs laika to mazgāt.

Vēlāk braiis man piezvanīja un atstāstīja šo aizkustinošo sarunu starp mūsu vecākiem — šiem diviem draugiem un mīlētājiem.

12s piezvanīju mātei.

—   Priecīgus Ziemassvētkus, māt!

—   Ak, bērniņ… — viņa teica lūstošā balsī, asaras rīdama. Viņa nespēja turpināt. Mani viesi uzgavilēja.

Kaut arī es biju 2000 jūdžu attalumā no viņiem, tie bija vieni no jaukākajiem Ziemassvētkiem kopa ar vecākiem. Un mani vecāki Ziemassvētku vakarā nebija šķirti. Tas ir bērnu spēks, kuri mīl un ciena savus vecākus, un, protams, arī manu vecāku uzticīgās un brīnišķīgas laulības spēks.

—   Labi vecāki, — reiz man teica Jonass Selks, — dod saviem bērniem saknes un spārnus. Saknes, lai zinātu, kur ir mājas, un spārnus, lai lidotu projām un praksē pārbaudītu to, kas viņiem mācīts.

Mani vecāki mantojumā varējuši sniegt prasmi mērķtiecīgi vadīt savu dzīvi, drošas ligzdas sajutu un pārliecību, ka mani gaida atgriežamies, un es ticu, ka esmu veiksmīgi izvēlējusies sev vecākus. Kaut arī spārni aiznesuši mani apkart zemeslodei un galu galā atnesuši uz ligzdu jaukajā Kalifornijā, manu vecāku ieliktais pamats iesakņojies mani uz visiem laikiem.

Betija R. Janga

Dzīvnieku skola

Kādu dienu dzīvnieki nolēma izdarīt kaut ko varonīgu, lai atrisinātu "jaunās pasaules" problēmas. Tā nu viņi organizēja skolu.

Viņi apstiprināja nodarbību plānu, kurā ietilpa skriešana, rāpšanās, peldēšana un lidošana. Lai butu vienkāršāk izpildīt plānu, visi dzīvnieki mācījās visus priekšmetus.

Pilei bija teicamas sekmes peldešana, faktiski pat labākas neka instruktoram, taču viņa ieguva viduvējas atzīmes lidošanā un ļoti sliktas skriešanā. Tā ka pile skrēja lēnām, viņai vajadzēja palikt pēc stundām,kā ari atmest peldēšanu, lai trenētos skriešanā. Tā tas turpinājās, līdz viņas pleznas briesmīgi novalkājās un viņa peldēšanā ieguva tikai viduvēju atzīmi. Taču viduvējas atzīmes skolā tika akceptētas, un neviens, atskaitot pašu pīli, par to neuztraucās.

Trusītis sākumā bija klasē pirmais skrējējs, taču nonāca līdz nervu sabrukumam, jo bija briesmīgi pārpūlējies, uzlabojot pcldētprasmi.

Vāverei bija teicami panākumi rapšanās disciplīnā, taču lidošanas nodarbībās viņai uzmācās depresija, jo skolotājs mācīja startēt no lejas uz augšu, nevis no koka galotnes uz zemi. No pārpūles viņa kļuva ari neveikla, un saņēma C rāpšanās disciplīnā un D skriešanā.

Ērglis bija rupju bērns un tika nežēlīgi saukts pie kārtības. Rāpšanās nodarbībās viņš ātrāk par visiem tika koka galotnē, taču pastāvēja uz to, ka nokļūs tur pa savai modei.

Gada beigās kāds nenormāls zutis, kurš mācēja izcili labi peldēt, nedaudz skriet, rāpties un lidot, ieguva visaugstāko vidējo atzīmi un viņam uzticēja noturēt izlaiduma runu.

Prērijas suņi nenāca uz skolu un cīnījās par skolasnaudas saņemšanu atpakaļ, jo administrācijā nevelējas mācību plānā iekļaut rakšanu un alu būvēšanu. Vini nodeva savus bērnus mācībā pie āpša, vēlāk apvienojās ar cūkām un suslikiem un atvēra plaukstošu privātskolu.

Vai šai fabulai ir morāle?

Džordžs H. Riviss

Pieskāriens

Viņa ir mana meita un ir iegrimusi savās 16 gadu vecas meitenes problēmās. Pēc kārtējās slimības Iekmes viņa uzzināja, ka viņas labākais draugs drīz brauks projām. Skolā neveicās tik labi, kā bija cerējusi viņa, ari viņas māte un es. Caur viņas porām izdalījās skumjas — tās izsvida zem segu blāķa, jo viņa, meklēdama mieru, slēpās gultā. Es vēlējos piekļūt viņai un atbrīvot no visām bēdām kas bija iesakņojušās jaunajā dvēselē. Tomēr, pat labi apzinādamies, kā es par viņu rūpējos un kā vēlos aizdzīt viņas nelaimīgo noskaņojumu, es sapratu, cik svarīgi ir rīkoties uzmanīgi.

Kā ģimenes ārsts es labi zināju, kādas nepiedienīgas tēvu un meitu intimitātes izpausmes mēdz atgadīties, it īpaši ar tiem pacientiem, kuru dzīve traumēta vardarbīgas seksuālās apiešanās rezultātā. Es arī apzinos, cik vienkārši var scksualizēties rūpes un tuvība, it īpaši vīriešiem, kuriem emocionālā siera ir sveša un kuriem jebkura pieķeršanās izpausme ir seksuāls aicinājums. Cik vienkārši bija turēt viņu rokās un mierināt tad, kad viņai bija divi, trīs vai pat septiņi gadi. liet tagad viņas ķermenis, mūsu sabiedrība un mana vīrieša būtība šķita sazvērējusies pret to, lai es spētu nomierināt savu meitu. Kā es varēju viņu mierināt un vienlaikus respektēt nepieciešamās robežas starp tēvu un padsmitgadigu meitu? Es piedāvāju viņai muguras masāžu. Viņa piekrita.

Es maigi masēju viņas kaulaino muguru un savilktos plecus un stāstīju, kāpēc neesmu bijis mājās. Es paskaidroju, ka esmu tikko atgriezies no starptautiskajām muguras masieru līnālsaccnsibām, kur ieguvu ceturto vietu. Es viņu pārliecināju, ka nekas nevar but labāks par muguras masāžu, ko veic norūpējies tēvs, it īpaši tad, ja šis norūpējies tevs ir pasaules klases muguras masieris. Es viņai izstāstīju visu par sacensībām un citiem šo sacensību dalībniekiem. Manas rokas pa to laiku pulējās atbrīvot savilktos muskuļus un atslābināt nervu saspīlējumu.

Es stāstīju viņai par veco, izkaltušo vīru no Āzijas, kurš sacensībās ieguva trešo vietu. Visu mūžu viņš bija studējis akupunktūru un akupresūru. Tagad viņš spēja sakoncentrēt pirkstos visu savu enerģiju un bija novedis muguras masāžu līdz mākslas līmenim.

—   Viņš viegli dauzīja un dunkāja ar precīzām, ļoti veiklām kustībām, — es skaidroju un nodemonstrēju meitai, ko biju iemācījies no vecā vira. Viņa smagi nopūtas — nezinu, vai šo nopūtu izraisīja mana dzejiskā izteiksme vai pieskāriens. Tad es viņai izstāstīju par sievieti, kura ieņēma otro vietu. Viņa bija no Turcijas un kopš bērnības trenējusies vēderdejās, viņas muskuļi kustējās un viļņojās plūstošā kustībā. Kad viņa masēja muguru, viņas pirksti atmodināja slābanajos muskuļos un panīkušajos ķermeņos nepārvaramu vēlēšanos vibrēt, trīcēt, un dejot. — Viņa saviem pirkstiem lava dejot, un muskuļi dejoja līdzi, — es stāstīju, demonstrēdams šo paņēmienu.

—   Tas ir savādi, — atskanēja vārga balss no spilvenā iespiestās sejas. Vai savāda bija mana dzejiskā izteiksme vai pieskāriens?

Tad es vienkārši masēju meitas muguru un mēs klusējām. Pēc brīža viņa jautāja: — Un kas ieguva pirmo vietu?

—   Tas ir neticami! — es atbildēju. — Tas bija bērns! — Un es viņai izskaidroju, ka pasaulē neviens pieskāriens nevar līdzināties maigajiem, uzticīgajiem bērna pieskārieniem, kuri pēta adas, smaržu un garšu pasauli. Neparedzami, maigi, meklējoši. Mazās rokas izsaka vairāk, nekā spēj izteikt vardi. Par piederību. Par ticību. Par nevainīgu mīlestību. Un tad es viņai pieskāros liegi un maigi — kā biju mācījies no šī bērna. Es spilgti atsaucu atmiņā viņas bērnību — kā viņu auklēju, aijāju, vēroju viņu atklājam pasauli un pats ieaugu viņas pasaulē. Es aptvēru, ka faktiski viņa bija tas bērns, kurš mani bija iemācījis izprast bērna pieskārienu.

Vēl pēc kāda maigas masāžas un klusuma brīža es teicu, ka esmu priecīgs, ka tik daudz esmu iemācījies no pasaulē izcilākajiem muguras masieriem. Es izskaidroju, ka esmu kļuvis vēl labāks muguras masētājs, lai palīdzētu sašpadsmitgadigai meitai, kura ar sāpēm sevi pielāgo pieauguša cilvēka dzīvei. Es liku priekšā domās noskaitīt pateicības lūgšanu par to, ka manās rokas ielikta šāda dzīve un ka esmu svētlaimīgs, jo brīnumainā kārtā spēju pieskarties kādai šīs dzīves jomai.

Viktors Nelsons

Es mīlu tevi, dels

Pārdomas, kas radas, vedot dēlu uz skolu: bērns, ir rīts. Tu labi izskaties sava jaunā skauta tērpā — tu neesi tik resns, kā tavs vecais tēvs bija skauta gados. Mani mati nebija tik gari līdz tam laikam, kas devos uz koledžu, taču es pazīstu tevi ari šādu: mati ap ausīm nedaudz par gariem, zābaku purngali nedaudz apdiluši, bikses ap ceļiem nedaudz krokojas… Mēs esam pieraduši viens pie otra…

Tagad, kad tev ir astoņi gadi, es vairs neredzu tevi vienmēr. Kolumba dienā tu devies projām deviņos no rīta. Es tevi redzēju 42 sekundes pusdienu laikā, un piecos tu atgriezies uz vakariņām. Man tevis pietrūkst, taču es zinu, ka tev ir nopietna nodarbošanās. Noteikti tikpat nopietna, ja ne vēl nopietnāka par to, ar ko nodarbojas citi pretimbraucēji.

Mums ir jāaug un jādodas ārā, un tas ir svarīgāk, nekā griezt kuponus, organizēt vairumtirdzniecību vai spekulēt ar akcijām. Tev ir jāiemācās izprast, ko tu spēj darīt un ko nespēj, — un tev jāiemācās, kā to visu izmantot. Tev jāiemācās pazīt cilvēkus un to, kādi viņi kļūst, kad nejūtas par sevi pārliecināti, — kā huligāni, kas slaistās ap velosipēdu novietnēm un aiztiek mazākos. Jā, tev pat jāiemācās tas, kā izlikties, ka apsaukāšana neaizskar. Tā vienmēr ir aizskaroša, taču tev jāizliekas, citādi nākamreiz tevi apsaukās vēl sliktākiem vārdiem. Es tikai ceru, ka tu iegaumēsi, cik tas ir nepatīkami, — gadījumam, ja tev kādreiz ienāktu prātā padižoties par sevi mazāka puikas priekšā.

Kad gan es tev beidzamo reizi teicu, ka lepojos ar tevi? Tā kā nevaru to atcerēties, man tas jāpasaka tagad. Es atceros pēdējo reizi, kad uzkliedzu tev, — teicu, ka mēs nokavēsim, ja tu nepasteigsies, taču līdzsvaram, kā mēdza teikt Niksons, es neesmu tev sniedzis vienādu dudzumu glāstu un uzkliedzienu. Šajā stāstā, ja tu to izlasīsi, gribu pateikt, ka lepojos ar tevi. Man sevišķi patīk tava neatkarība, veids, kā tu pats par sevi rūpējies, kaut gan tas mani ari nedaudz biedē. Tu nekad nebūsi čīkstulis, un tas manā grāmatā tevi padara par izcilu puiku.

Kāpēc gan tēviem tik grūti aptvert, ka astoņgadīgajiem vajag tikpat daudz apskāvienu kā četrgadīgajiem? Ja es neuzmanītos, drīz vien es tevi iebukņītu un teiktu: "Ko tu teici, sīkais?!" — nevis apkamptu tevi un stāstītu, ka es tevi nulu. Dzīve ir pārak īsa, lai mēs slēptu savu pieķeršanos. Kāpēc gan astoņgadīgajiem tik grūti aptvert, ka trīsdesmitsešgadīgajiem vajag tikpat daudz apskāvienu kā četrgadīgajiem?

Vai neesmu aizmirsis tev pateikt, ka lepojos ar to, ka tu atgriezies pie savas lenča kārbas pēc tam, kad nedēļu biji izmēģinājis to nesagremojamo karsto lenču? Priecājos, ka tu cieni savu ķermeni.

Es vēlētos, kaut brauciens nebūtu tik īss… es vēlētos parunāt par vakardienu… tavs jaunākais brālis bija aizmidzis, un mēs tev atļāvām palikt nomodā un noskatīties "Jenkiju" spēli. Šādi brīži ir tik īpaši. Tos nevar ieplānot. Katru reizi, kad mēs kopā cenšamies kaut ko ieplānot, tas neiznāk ne tik labi, ne patīkami, ne tik silta noskaņā. Kādu brīdi likās, ka tu jau esi pieudzis un mēs sēžam un runājamies citādi nekā ar vārdiem: "Dels, kā tev iet pa skolu?" Esmu jau pārbaudījis tavu matemātikas mājas darbu vienīgajā veidā, kādā spēju, — ar kalkulatoru. Tev ar skaitļiem veicas labāk, nekā man jebkad veicies. Tā nu mēs parunājāmies par spēli, un tu par sportistiem zināji vairāk nekā es, un es no tevis uzzināju ko jaunu. Un mēs abi bijām laimīgi, kad "Jcnkiji" uzvarēja.

Luk, pārbrauktuves sargs. Viņš droši vien pārdzīvos mūs visus. Es vēlētos, kaut tev šodien nebūtu jādodas uz skolu. Man tik daudz kas tev sakāms.

Tu ātri izkāp no mašīnas. Es vēlos izbaudīt šo brīdi, taču tu jau esi pamanījis pāris draugu.

Es tikai gribēju pateikt: — Es tevi mīlu, dēls…

Viktors B. Millers

Tas, kas tu esi, ir tikpat svarīgi ka tas, ko tu dari

Tas, kas tu esi, runa tik skaļi, ka es nedzirdu, ko tu saki.

Ralfs Valdo Emersons

Tas notika kādā saulainā sestdienas pēcpusdienā Oklahomasitijā. Mans draugs un lepnais tēvs Bobijs Leviss veda abus savus mazos zēnus spelet minigolfu. Viņš piegāja pie biļešu pardeveja kases un jautāja: — Cik jāmaksā par ieeju?

Jaunais vīrietis atbildēja: — Trīs dolāri jums un trīs dolāri par katru bērnu, kas vecāks par sešiem gadiem. Ja bērnam ir seši gadi vai mazāk, mēs viņu laižam iekšā par brīvu. Cik veci viņi ir?

Bobijs atbildēja: — Juristam ir trīs un ārstam septiņi gadi, tātad man jums jādod 6 dolāri.

Vīrs pie biļešu kases teica: — Hei, mister, jūs nupat esat laimējis loterijā, vai? Jūs būtu varējis ietaupīt trīs dolārus. Jus būtu varējis man pateikt, ka vecākajam ir seši gadi, un es nebutu zinājis, ka tas tā nav.

Bobijs atbildēja: — Ja, tā jau nu tas butu gan, bet puikas butu zinājuši, ka tas tā nav.

Kā teica Ralfs Valdo Emersons: "Tas, kas tu esi, runā tik skaļi, ka es nedzirdu, ko tu saki." Pavedinošos laikos, kad ētika ir svarīgāka nekā jebkad agrāk, tev jārūpējas, lai tu būtu labs piemērs katram, ar ko tu strādā un dzīvo kopā.

Patrīcija Fripa

Nevainojama amerikaņu ģimene

Ir pusvienpadsmit no rila, nevainojams sestdienas rīts, un šajā brīdī mēs esam nevainojama amerikāņu ģimene. Mana sieva ir aizvedusi mūsu sešgadīgo uz viņa pirmo klavierstundu. Mūsu četrpadsmitgadīgais vēl snauž. Mūsu četrgadīgais otrā istabā skatās, kā sīki cilvēkveidīgi radījumi grūž cits citu no kraujas. Es sēžu pie virtuves galda un lasu avīzi.

Ierodas Ārons Malači — četrgadīgais, kam laikam jau apnikusi zīmētā asinsizliešana un ievērojamais personiskā spēka patēriņš, kas jāpielieto, apkalpojot televizora distances vadības iekārtu.

—   Esmu izsalcis, — viņš saka.

—   Vai vēlies graudus?

—    Nē.

—   Gribi jogurtu?

—   Nē..

—   Gribi olu?

—   Nē. Vai varu dabūt saldējumu?

—   Nē.

Cik man zināms, saldējums ir daudz barojošāks par apstrādātiem graudiem vai anlibiotizētām olām, taču saskaņā ar manām zinašanām nevar ēst saldējumu sestdienas rītā pulksten 10.45.

Klusums. Apmēram četras sekundes. — Tētiņ, mums vēl atlicis ļoti ilgi ko dzīvot, vai ne?

—   Jā, Aron, mums vēl ir ilgs laiks, ko dzīvot.

—   Man un tev, un mammai?

—   Pareizi.

—   Un Izakam?

—   Jā.

—   Un Benam?

—   Jā. Tev un man, un mammai, un Izakam, un Benam.

—  Mums ir palicis daudz, ko dzīvot. Līdz nomirs visi cilvēki.

—   Ko tu ar to domā?

—   Līdz nomirs visi cilvēki un atgriezīsies dinozauri.

Arons, sakrustojis kājas kā Buda, apsēžas uz galda manas

avīzes centrā.

—    Kā tu to domā, Aron, — "līdz visi cilvēki nomirs"?

—  Tu teici, ka visiem jāmirst. Kad visi nomirs, tad atgriezīsies dinozauri. Alu cilvēki dzīvoja alās — dinozauru alās. Tad dinozauri atgriezās un viņus aprija.

Es aptvēru, ka Aronam dzīve jau šķiet limitēta ekonomiska sistēma — ar savu sākumu un savām beigām. Viņš iedomājas sevi un mūs uz kaut kādas trajektorijas — uz tādas trajektorijas, kas beidzas ar nedrošību un zaudējumu.

Manā priekšā ir ētiska izvēle. Kas man tagad būtu jādara? Vai man jāmēģina viņam skaidrot Dieva, pestīšanas, mūžības ideju? Vai jāsaka apmēram tā: "Tavs ķermenis ir tikai čaula, un pēc nāves mēs visi uz visiem laikiem būsim kopā debesīs?"

Vai man jāatstāj viņš nedrošībā un rūpēs, jo man šķiet, ka tā ir realitāte? Vai man mēģināt padarīt delu par norūpējušos eksistenciālistu vai arī censties viņu nomierināt?

Es nezinu. Es skatos avīzē. "Celties" komanda piektdienas vakaros vienmēr zaudē. Lerijs Bērds dusmojas uz kādu, bet es nevaru saprast, uz ko, jo traucē Arona pēdas. Es nezinu, taču mans neirotiskais, atkarīgais vidusšķiras jūtīgums man saka, ka šis ir ļoti svarīgs bridis, brīdis, kad sāk veidoties Ārona pasaules uztvere. Vai, iespējams, mans neirotiskais, atkarīgais vidusšķiras jūtīgums man liek tā domāt. Ja dzīve un nave ir tikai ilūzija, tad kādēļ man jokoties ar to, kā tās izprot kāds cits cilvēks?

Arons uz galda spēlējas ar rotaļu. zaldātiņu — paceļ tā rokas un pūlas to nostādīt uz nedrošajām kājām. Lerijs Bērds ir dusmīgs uz Kevinu Makheilu. Nē, nevis uz Kevinu Makheilu, bet uz Džeriju Sihtingu. Bet Džerijs Sihtings vairs nav "Celties" komandas sastāvā. Vai Džerijam Sihlingam kas noticis? Viss reiz mirst, visam reiz pienāk gals. Sihtings spēlē "Sacramento" vai "Orlando" vai vispār ir pazudis.

Es nevaru jokoties ar to, kā Arons izprot dzivi un nāvi, jo vēlos, lai viņam rastos stabila lietu struktūras un lietu nemainības izpratne. Debesis un elle savā starpā nekad nav bijušas saistītas ar starppilsētu telefonsakariem. Tu vai nu atrodies Dieva komandā, vai arī elles zupas katlā, bet zupa ir karsta. Es negribu, lai Arons tiktu dedzināts, es gribu, lai viņam būtu stingrs pamats. Neirotiskās, taču nenovēršamās raizes nāks vēlāk.

Vai tas ir iespējams? Vai iespējams saprast, ka Dievs, gars, karma, kaut kas — ir augstāks par mums, taču šajā procesā piedalās arī cilvēks personība, tā neizšķīst šaja augstākajā? Ontoloģiski runājot — vai mums ir iespējams iegūt savu kūku un ari apēst to? Jeb vai līdz ar šādu apēšanu trauslā šī augstākā apjauta, tā "atrašanās tur" tiek atšķirta nost no cilvēka?

Jūtu, ka rosība uz galda pieaug, un saprotu, ka Aronam sāk apnikt rotaļlieta. Izmantodams šo momentu, es dramatiski noklepojos un uzsāku profesionālā tonī: — Aron, daži cilvēki tic, ka nāve…

—    Tēt, — Arons mani pārtrauc, — vai mēs neuzspēlēsim videospēli? Tā nav ļoti varmācīga spēle, — viņš skaidro, žestikulēdams ar rokām. — Tā nav nogalināšanas spēle. Cilvēciņi tikai apgāžas.

—   Jā, — es atvieglots nosaku, — spēlēsim videospēli. Bet vispirms mums jāizdara kas cits.

—    Kas? — Arons apstājas un atgriežas atpakaļ no gaiteņa, kurā jau paspējis izskriet.

—    Vispirms uzēdīsim saldējumu.

Vēl viena nevainojamas ģimenes nevainojama sestdiena. Šobrīd.

Maikls Mērfijs

Briesmīgākais ir tas, ka tev, Šeldon, trūkst pašapziņas.

Vien pasaki to!

Ja tev būtu drīz jāmirst un tu varētu tikai vienu reizi piezvanīt pa telefonu — kam tu gribētu zvanīt un ko tu gribētu teikt? Un kāpēc tu vilcinies?

Stefans Levins

Kādu vakaru, pabeidzis vienu no simtiem grāmatu, kas domātas vecākiem un ko esmu izlasījis, jutos nedaudz vainīgs, jo gramatā bija aplūkotas dažas stratēģijas, kuras es kādu laiku nebiju izmantojis. Galvenā stratēģija — runāties ar bērnu un lietot trīs maģiskus vārdus: "Es tevi mīlu." Grāmatā bija vairākas reizes uzsvērts, ka bērnam nepieciešams uzzināt, ka — bez nosacījumiem un nešaubīgi — jūs patiesi viņu mīlat.

Es uzkāpu pa trepēm uz sava dēla guļamistabu un pieklauvēju pie durvīm. Pieklauvējis es dzirdēju tikai bungu rīboņu. Es zināju, ka dēls ir istabā, bet viņš neatbildēja. Es atvēru durvis, un, pats par sevi saprotams, te nu viņš bija, viņš sēdēja, uzlicis klausamas austiņas, klausījās kādu ierakstu un spēlēja savas bungas. Pieliecies, lai pievērstu sev viņa uzmanību, es teicu: — Tim, vai tev nav brītiņš laika?

Viņš atbildēja: — Ak, protams, tēt. Priekš tevis es vienmēr atradīšu laiku. — Mēs apsēdāmies un minūtes piecpadsmit patērzējām, es sastomījos, palūkojos uz viņu un teicu: — Tim, man patiesi patīk, kā tu sit bungas.

Viņš teica: — Ak, paldies, tēt. Es to protu novērtēt.

Es izgāju pa durvīm, sacīdams: — Tiksimies vēlāk! — Kāpdams lejup, es pēkšņi atcerējos, ka biju devies turp ar konkrētu mērķi un nebiju to īstenojis. Man šķita patiesi svarīgi atgriezties un pateikt šos trīs maģiskos vārdus.

Es atkal uzkāpu augšā, pieklauvēju un atvēru durvis: — Vai tev ir brītiņš laika, Tim?

—   Protams, tēt. Priekš tevis man vienmēr ir kāds brītiņš laika. Ko tu vēlies?

—    Dēls, pirmo reizi, kad es uzkāpu, lai tev kaut ko pateiktu, iznāca citādi. Tas nebija īsti tas, ko es tev gribēju pasacīt. Tim, vai atceries, ka tad, kad tu mācījies braukt, man radās milzum daudz problēmu? Es uzrakstīju trīs vārdus un pabāzu tos zem tava spilvena cerībā, ka tie palīdzēs. Es biju rīkojies kā tēvs un izteicu mīlestību savam dēlam.

Beidzot pēc neilgas sarunas es paskatījos uz Timu un teicu: — Es gribēju, lai tu zini, ka mēs tevi mīlam.

Viņš uzlūkoja mani un sacīja: — Ak, paldies, tēt! Vai tie esat jūs ar mammu?

Es atbildēju: — Ja, tie esam mēs abi, mēs tikai to neesam pietiekami izpauduši.

Viņš teica: — Paldies, tas ir ļoti svarīgi. Es zinu, ka jūs mani mīlat.

Es pagriezos un izgāju pa durvīm. Kāpdams lejup, sāku domāt: "Neticami. Esmu pabijis tur augšā jau divas reizes — es zinu, kas man sakāms, un tomēr pār manām lūpām nāk kaut kas cits."

Nolēmu tūlīt atgriezties un izstāstīt Timām, tieši ko es jūtu. Viņam tas jādzird tieši no manis. Kas par to, ka viņš ir sešas pēdas garš! Tā nu es devos atpakaļ, pieklauvēju pie durvīm, un viņš sauca: — Pagaidiet brītiņu! Nesakiet man, kas tur ir. Vai tas varētu būt tu, tēt?

Es teicu: — Kā tu to zināji?

Un viņš atbildēja: — Tēt, es tevi pazīstu jau no tā laika, kopš tu kļuvi par tēvu.

Tad es sacīju: — Dēls, vai tev ir vēl viens brītiņš laika?

—   Tu zini, ka ir, nāc vien iekšā. Tu laikam nepateici man to, ko gribēji teikt?

Es vaicaju: — Kā tu to zini?

—   Es tevi pazīstu kopš tā laika, kad gulēju autiņos.

Es teicu: — Tātad, Tim, es atgriezos ar šādu nolūku.

Es vēlos tev pateikt, cik daudz tu nozīmē mūsu ģimenei. Nav svarīgi, ko tu dari, un tas nav tāpēc, ka tu esi kaut ko izdarījis, — ko lādu, ko jūs kopā ar jaunāko kursu studentiem darāt pilsētā. Tas ir tāpēc, ka tu esi tāds, kāds esi. Es mīlu tevi un vēlos, lai tu zinātu, ka es tevi mīlu, un es nesaprotu, kā varēju aizmirst kaut ko tik svarīgu.

Dēls paskatījās uz mani un sacīja: — Tēt, es zinu, ka tu mani mīli, un tas ir tik svarīgi — dzirdēt, ka tu man to saki. Paldies par tavām domām, tāpat arī par nolūku.

Kad es devos ārā pa durvīm, viņš piebilda: — Ak, pagaidi, tēt! Vai tev ir brītiņš laika?

Es sāku domāt: "Ak vai! Ko viņš man teiks?"

Es atbildēju: — Protams. Man vienmēr ir laiks priekš tevis.

Nezinu, no kurienes bērniem tas rodas, — esmu pārliecināts, ka tas nevar nākt no vecākiem, — bet viņš sacīja:

—   Tēt, es vēlētos tev uzdot jautājumu.

Es vaicāju: — Un kāds tas ir?

Viņš palūkojās uz mani un jautāja:

—   Tēt, vai tu esi pabijis kādā praktiskajā nodarbībā vai citā tādā pasākumā?

Es nodomāju: "Tāpat kā jebkurš astoņpadsmit gadus vecs jauneklis, viņš ir sameklējis manu telefona grāmatu," — un atbildēju: — Nē, es lasīju kādu grāmatu, un tajā bija teikts, cik svarīgi ir pateikt saviem bērniem, ko jūs īstenībā izjūtat pret viņiem.

—   Nu labi, paldies, ka atradi laiku. Parunāsimies vēlāk,

tēt.

Es domāju par to, ko Tinis man bija iemācījis, un tas šajā vakarā bija būtiskākais: vienīgais veids, kā izprast mīlestības patieso jēgu un cēloņus, ir — būt gatavam maksāt īsto cenu. Ir jāiet un jāriskē to darīt.

Džins Bedlejs

But vecākiem

Jusu bērni nav jūsu īpašums.

Viņi ir Dzīves plūduma dēli un meitas.

Viņi iet caur jums, bet ne no jums.

Lai arī viņi ir jums līdzās, viņi jums nepieder.

Jūs varat sniegt viņiem savu mīlestību, bet ne uzskatus,

Jo viņiem ir pašiem savi uzskati un domas.

Jūs varat aprūpēt viņu ķermeņus, bet ne viņu dvēseles,

Jo viņu dvēseles ietiecas nākamības ēkā,

kurā jus nespēsit paciemoties pat ne savos sapņos.

Jūs varat censties kļūt viņiem līdzīgi, bet

picsargicties padarīt viņus līdzīgus sev,

Jo dzīve neiet atpakaļgaitā, nedz arī kavējas vakardienā.

Jūs esat kā loki, no kuriem jūsu bērni kā dzīvas bultas

tiek aizsūtītas nākamībā.

Loka šāvējs saskata mērķi virs bezgalības vārtiem,

un Viņš savā spēkā uzvelk jūs, lai Viņa bultas

spētu lidot ātri un tālu.

Ļaujieties, lai loka šāvēja roka jūs uzvelk,

Jo Viņš mīl savas lidojošās bultas,

Tāpat kā Viņš mīl loku, kas ir stingrs diezgan.

Kēlils Gibrans

IV PAR MĀCĪŠANOS

Mācīties nozīmē uzzināt to, ko tu jau zini.

Darīt nozīmē parādīt, ka tu to zini.

Mācīt nozīmē atgādināt citiem, ka viņi to zina tikpat labi kā tu.

Jūs visi esat skolēni, darītāji, skolotāji.

Ričards Bahs

Uzbūvē toan nākt™

Mflo skoltaj,

Šodien mam/na raudāja. Mamma man šodien prasti a, vai tu, patiesiba zin, kapeo tu ej i skola. Es teic. ka nezin kapec? Viņa teica tas tapec, ka mēs grib būvēt man naktni. Es teic, kas ir nāktne, pēc, ka ta izskatos? Mamma teic, es šodien nezin, neviens nevar ieraudzīt tavu nākotni, tikai tu. Mesatrraucies, tu redzēsi, tu redzēsi. Tad viņa raudāja un teica ka šodien tevi ta mīl.

Mamma sak katram vienam jāstrādā patiesi smagi priekš mums bērniem, lai uztaisīt mūsu nākotni to labāko ko pasaule var dot.

5koltāj, vai mēs šodien nevarēt sākt būvēt man nākotni? Vai jūs necenstos speciāli smagi, lai to uztaisītu skaistu priekš manis un mammas?

Es jūs mīlu, skoltaj

Ar mīlestību Todys

f n

Tagad es sev patīku

Ja jūs redzat, ka bērna pašcieņa sāk pieaugt, jūs redzat ievērojamu sasniegumu, kā arī — un tas ir vēl svarīgāk — jūs redzat bērnu, kurš sāk pilnīgāk izbaudīt dzīvi.

Veins Daicss

Es jutos ļoti atvieglots, kad sāku saprast, ka jaunietim vajadzīgs kas vairak nekā tikai mācību viela. Es labi zinu matemātiku un to labi mācīju. Man likās, ka tas ir viss, kas man jādara. Tagad es mācu bērnus, nevis matematiku. Atzīstu, ka tikai ar daļu no viņiem es spēju gūt panākumus. Kad es necenšos zināt atbildes uz visiem jautājumiem, man tās rodas daudz vairak nekā pūloties uzdot sevi par ekspertu. Zēnu, kurš man tā īsti to iemācīja, sauca Edijs. Kādu dienu es viņam jautāju, kā viņš doma — kāpēc šogad viņa sekmes ir daudz labākas nekā pagājušajā gadā. Viņš izteica manas jaunās metodes būtību: "Tas ir tāpēc, ka tagad jūsu stundas es pats sev patīku."

Visas labas lietas

Viņš bija trešās klases skolēns, un es biju Minesotas štata Morisas pilsētas Svētās Marijas skolas skolotāja. Man bija dārgi visi 34 mani skolēni, bet Marks Eklunds bija kas īpašs: viens no miljona. Viņš izskatījās loti glīts, un viņam bija "esmu laimīgs, ka esmu dzīvs" attieksme pret apkārtni, kas padarīja jaukas pat viņa gadījuma rakstura draiskulības.

Marks nemitīgi runāja. Vel un vēlreiz centos viņam atgādinat, ka nedrīkst runāt bez atļaujas. Mani visdziļāk ietekmēja viņa patiesi izjustās atbildes ik reizi, kad nācās viņam aizrādīt par nepareizu uzvedību: — Paldies, ka man aizrādījāt, Masa! — Sākuma es nezināju, kā uz to reaģēt, taču drīz pieradu dzirdēt šos vārdus daudzas reizes dienā.

Kādu ritu manai pacietībai pienāca gals, kad Marks kārtējo reizi pārāk daudz runaja. Es izdarīju iesācējas skolotājas kļūdu. Es paskatījos uz Marku un sacīju: — Ja tu teiksi vēl vienu vārdu, es tev aizlīmēšu muti.

Nepagāja ne desmit sekundes, kad Čaks "noklačoja": — Marks atkal runā. — Es nebiju lūgusi nevienu skolēnu palīdzēt uzmanīt Marku, bet, ta ka biju piedraudējusi ar sodu visas klases priekša, man vajadzēja kaut kā reaģēt.

Es atceros šo scēnu, it kā ta butu notikusi šorīt. Piegāju pie sava rakstāmgalda, ļoti nosvērti atveru atvilktni un izņēmu līmlcntes rulli. Ne varda neteikusi, aizgaju līdz Marka solam, noplēsu divus lentes gabalus un no tiem pāri Marka mutei izveidoju lielu reizināšanas zīmi. Tad es atgriezos klases priekšā.

Kad paskatījos uz Marku', lai redzētu, ko viņš dara, zēns man pamirkšķināja. Tas iedarbojās! Es sāku smieties. Visa klase uzgavilēja, kad es aizgaju atpakaļ pie Marka sola, noņemu lenti un paraustīju plecus. Viņa pirmie vārdi skanēja šādi: — Paldies, ka man aizrādījāt, Māsa!

Gada beigās mani palūdza pasniegt augstako matemātiku jaunākajās klasēs. Gadi skrēja, un Marks atkal bija manā klasē. Viņš bija vēl skaistāks un laipnāks. Viņam nācās uzmanīgi klausīties manos "jaunas matemātikas" izskaidrojumos, un devītajā klasē viņš vairs tik daudz nerunāja.

Kadu piektdienu mums negaja labi. Visu nedēļu bijām nopietni strādājuši pie jauna jēdziena apgūšanas, un es jutu, ka skolēni zaudē cerības to apgul un kļūst nervozi. Man vajadzēja apstādinal šo vājuma izpausmi, pirms tā nebija kļuvusi nevadāma. Es paludzu, lai viņi saraksta visu skolēnu vārdus uz divām papīra lapām, alstajol atstarpi starp tiem. Tad teicu, lai viņi izdomā vislabako, ko varētu pateikt katram savam klasesbiedram, un uzraksta to.

Visa atlikusī stunda pagaja šajā nodarbībā, un, atstādami klasi, visi skolēni pasniedza man savas lapas. Čaks smaidīja. Marks teica: — Paldies, ka mācījāt mani, Māsa. Laimīgas brīvdienas!

Tajā sestdienā es uzrakstīju katra skolēna vārdu uz atsevišķas papīra lapas un pārrakstīju visu, ko par šo skolēnu bija teikuši citi. Pirmdien es visiem skolēniem izsniedzu viņu lapas. Dažiem tika pat divas lapas. Pēc īsa brīža visa klase smaidīja. "Vai tiešām?" cs dzirdēju čukstus. "Es nemaz nezināju, ka tas kādam ko nozīmē!", "Es nezināju, ka citiem tā patiku!".

Klasē neviens vairs nepieminēja šīslapas. Nezinu, vai viņi izlasīto apsprieda ārpus klases vai ar vecākiem, bet tas nebija svarīgi. Vingrinājums bija devis gaidīto rezultātu. Skolēni atkal bija laimīgi paši un laipni cits pret citu.

Šī skolēnu grupa pabeidza skolu. Pēc vairākiem gadiem, kad es atgriezos no atvaļinājuma, vecāki sagaidīja mani lidosta. Braucot mājup, mate uzdeva parastos jautājumus par ceļojumu: kāds bija laiks, kadi mani vispārīgie iespai-di. Tad sarunā iestājās apsīkums. Māte iesāņus palūkojās uz tēvu un -vienkārši teica: — Tēt? — Mans tēvs nokrekstējās.

—   Vakar vakarā zvanīja Eklundi, — viņš iesāka.

—   Tiešām? — es vaicāju. — Vairākus gadus neesmu neko par viņiem dzirdējusi. Kā iet Markam?

Tēvs bija mierīgs. — Marks nogalināts Vjetnama, — viņš teica. — Rit ir beres, un vina vecāki lūdza tevi piedalīties.

Līdz pat šai dienai es varu precīzi norādīt to vietu uz 1-494. ceļa, kur tētis man pastāstīja par Marku.

Līdz tam es ne reizi nebiju redzējusi karavīru militārā zārkā. Marks izskatījās tik skaists, tik pieaudzis. Tajā brīdi es spēju domāt tikai vienu: "Mark, es atdotu visas pasaules limlentes, lai tu atkal spētu runāt ar mani."

Baznīcā bija Marka draugu pilna. Čaka māsa nodziedāja "Republikas cīņas himnu". Kāpēc gan bēru dienā vajadzēja lit lietum? Pie kapa bija smagi. Mācitājs noturēja parastās lūgšanas, un pūtēju orķestris nospēlēja parasto repertuāru. Cits pec cita tie, kas mīlēja Marku, pēdējo reizi nogāja gar zārku un apslacīja to ar svēto ūdeni.

Es biju pēdējā, kas svētīja zārku. Kad es tur stāvēju, viens no karavīriem, kuri bija nesuši zārka apsegu, pienāca pie manis.

—   Vai jūs bijāt Marka matemātikas skolotāja? — viņš jautāja. Es pamaju un turpināju raudzīties uz zārku. — Marks daudz par jums stāstīja, — viņš teica.

Pēc bērēm lielākā daļa Marka bijušo klasesbiedru devās uz Čaka fermu pusdienās. Tur bija Marka māte un tēvs, kuri gaidīja tieši mani. — Mēs gribam jums kaut ko parādīt, — teica Marka tēvs un izņēma kabatas portfeli.

—      Tas bija pie Marka, kad viņu nogalināja. Mums šķiet, jūs to atcerēsities!

Viņš atvēra dokumentu nodaļu un uzmanīgi izvilka divas piezīmju papīra lapas, kuras, pēc visa spriežot, tikušas vairākas reizes pārrakstītas, locītas un atlocītas. Bez skatīšanās uz šiem papīriem es zināju, ka tie bija tie, uz kuriem es tiku sarakstījusi visus labos vārdus, kurus Marka klasesbiedri bija teikuši par viņu.

—   Liels paldies, ka jūs to izdarījāt, — teica Marka māte.

—      Kā redzat, Markam šis raksts bija ļoti dārgs.

Ap mums sanāca Marka klasesbiedri. Čaks diezgan muļķīgi pasmaidīja un teica: — Man joprojām ir mana lapa. Tā ir manās mājās rakstāmgalda augšējā atvilktnē.

Džona sieva sacīja: — Džons lūdza, lai es viņa lapu ielieku mūsu kāzu albumā.

— Ari man ir manēja, — teica Merilina. — Ta ir mana dienasgrāmatā.

Tad Vikija — vēl viena klasesbiedrene — parakņājās rokassomiņā, izņēma kabatas portfeli un parādīja mums visiem savu apdriskāto un skrandaino lapu. — Es vienmēr nēsāju to sev līdzi, — Vikija sacīja, ne aci nepamirkšķinājusi. — Domāju, ka mēs visi esam saglabājuši savas lapas.

Tad es beidzot apsēdos un sāku raudāt. Es raudāju par Marku un par visiem viņa draugiem, kuri viņu vairs nekad neredzēs.

Helena P. Mroski

Tu esi brīnums

Katra mūsu dzīves sekunde ir jauns un unikāls Visuma mirklis, bridis, kas nekad Vairs neatgriezīsies.

Un ko mēs mācām saviem bērniem? Mēs viņiem mācām, ka divi plus divi ir četri un Parīze ir Francijas galvaspilsēta.

Kad mēs viņiem mācīsim to, kas viņi ir?

Mums vajadzētu teikt katram no viņiem: — Vai tu zini, kas tu esi? Tu esi brīnums. Tu esi unikāls. Nekad nav bijis neviena bērna, kas butu līdzīgs tev. Tavām kājām, tavām rokām, taviem prasmīgajiem pirkstiņiem, tavām kustībām.

Tu vari kļūt par Šekspīru, Mikclandželo, Bēthovenu. Tevī slēpjas dažādas dotības. Jā, tu esi brīnums. Un tad, kad būsi pieaudzis, — vai tu spēsi darīt ļaunu citam cilvēkam, kurš, tāpat kā tu, ir brīnums?

Mums( ir jāstrādā — mums visiem ir jāstrādā, lai šo pasauli padarītu viņas bērnu cienīgu.

Pablo Kesels

Mes mācāmies darbība

Pirms nedaudz gadiem es sāku spēlēt čellu. Lielākā dala cilvēku teiktu, ka tas, ko es daru, ir "mācīšanās spclet" čellu. Tomēr šie vārdi izraisa mūsu prātos dīvainu ideju par to, ka eksistē divi ļoti atšķirīgi procesi: 1) mācīšanās spēlēt čellu un 2) čella spēlēšana. Tie nozīmē, ka man jādara pirmais tik ilgi, kamēr esmu to pabeidzis tajā punktā, kura es pārtraukšu pirmo procesu un sakšu otro. īsi sakot, man "jāmācās spēlēt", līdz bušu "iemācījies spēlei", un tad es sākšu spēlēt. Protams, tās ir muļķības. Tie nav divi procesi, bet viens. Mēs mācāmies kaut ko darīt, darot šo kaut ko. Cita ceļa nav.

Džons Holts

Roka

Kādas avīzes Pateicības dienas ievadrakstā bija pastāstīts par skolotāju, kura saviem pirmklasniekiem palūgusi uzzīmēt kaut ko tādu, kam viņi ir pateicīgi. Viņa domaja par to, cik maz gan īstenībā ir tā, par ko varētu but pateicīgi šie nabadzīgie apkaimes bērni. Tomēr viņa zināja, ka gandrīz visi zīmēs tītarus vai galdus ar ēdieniem. Skolotāju pārsteidza Duglasa iesniegtais zīmējums… vienkārša, bērnišķīgi uzzīmētā roka.

Bet ka roka? Abstraktais tēls saistīja klases iztēli.

—   Es domāju, ka tai jābūt Dieva rokai, kas dod mums ēst, — teica viens no bērniem.

—   Fermera roka, — apgalvoja cits, — jo viņš audzē tītarus. >

Beigu beigās, kad citi strādāja, skolotāja pieliecās pie Duglasa un jautāja, kā roka tā ir.

—    Skolotāj, tā ir jūsu roka, — zēns nomurmināja.

Skolotāja atcerējās, cik bieži starpbrīžos bija ņēmusi aiz

rokas Duglasu — panīkušu un vientuļu bērnu. Viņa mēdza ņemt bērnus aiz rokas. Taču Duglasam tas bija nozīmējis ļoti daudz. Varbūt tā ir katra cilvēka Pateicība — ne par materiālām lietām, ko esam saņēmuši, bet par uzmundrinājumu — lai arī sīku —, ko dodam citiem.

Nezināms autors

Puisēns

Reiz kads puisēns devās uz skolu.

Viņš bija pavisam maziņš zēns.

Un tā bija pavisam liela skola.

Bet tad, kad puisēns

Atklāja, ka viņš var iekļūt savā klasē

Tieši caur ārdurvīm,

Viņš bija laimīgs.

Un skola nelikās

Vairs tik ļoti liela.

Kādu ritu,

Kad puisēns jau kādu laiku bija apmeklējis skolu, Skolotāja teica:

Šodien mēs zīmēsim attēlu.

—    Labi! — domāja puisēns. Viņam patika zīmēt attēlus. Viņš varēja uzzīmēt visu: Lauvas un tīģerus,

Cāļus un govis, Vilcienus un kuģus —

Un viņš izņēma savu krītinu kasti

Un sāka zīmēt. Bet skolotāja teica:

—    Pagaidiet! Vēl nav laiks sākt! — Un viņa gaidīja, līdz visi bija gatavi.

—   Tagad, — teica skolotāja,

—   Mēs zīmēsim puķes.

—   Labi! — domāja puisēns, Viņš mīlēja zīmēt puķes,

Un viņš saka zīmēt skaistas puķes Ar rozā un oranžiem, un ziliem krītiņiem.

Bet skolotāja teica:

—   Pagaidiet! Es jums parādīšu, kā zīmēt. Un viņa uzzīmēja puķi uz tāfeles.

Tā bija sarkana ar zaļu kātu.

—   Lūk, — teica skolotāja.

—   Tagad jūs varat sākt.

Mazais zēns paskatījās uz skolotājas puķi.

Tad viņš paskatījās uz savu puķi,

Viņa puķe viņam patika labāk neka skolotājas puķe.

Bet viņš to neteica.

Viņš tikai pagrieza papīru uz otru pusi Un uzzīmēja tādu puķi kā skolotajai. Tā bija sarkana ar zaļu kātu.

Kādu dienu,

Kad puisēns bija atvēris Ārdurvis bez citu palīdzības, Skolotāja teica:

—   Šodien mēs kaut ko veidosim no māliem.

—   Labi, — domāja puisēns. Viņam patika mali.

Viņš mācēja no māliem izveidot visādas lietas:

Čūskas un sniega vīrus,

Ziloņus un peles,

Mašīnas un kravas auto —

Un viņš sāka viļāt un knaibīt

Savu māla piku.

Bet skolotāja teica:

—    Pagaidiet! Vēl nav laiks sākt!

Un viņa gaidīja, līdz visi bija gatavi.

—   Tagad, — teica skolotāja,

—   Mēs veidosim bļodu.

—   Labi, — domāja puisēns,

Viņam patika veidot bļodas,

Un viņš sāka veidot bļodas, » > 7

Kurām bija dažādas formas un izmēri, liet skolotāja teica:

—   Pagaidiet! Es jums parādīšu, kā veidot. Un viņa katram parādīja, ka izveidot

Dziļu bļodu.

—   Lūk, — teica skolotāja,

—   Tagad jūs varat sakt.

Puisēns paraudzījās uz skolotājas bļodu,

Tad viņš paskatījās uz savām bļodām.

Viņa bļodas viņam patika labāk par skolotājas bļodu,

liet viņš to neteica,

Viņš tikai saviļāja savu malu atkal lielā pika Un izveidoja tādu bļodu kā skolotājai. Tā bija dziļa bļoda.

Un ļoti drīz

Puisēns iemācījās gaidīt

Un skatīties,

IJn darīt tapat kā skolotāja. Un ļoti drīz

Viņš vairs neko nedarīja pats.

Tad notika tā,

Ka puisēns un viņa ģimene

Pārcēlās uz citu māju

Cita pilsēta,

Un puisēnam

Bija jāiet citā skolā.

Šī skola bija pat lielāka

Nekā iepriekšējā,

Un šeit nebija ārdurvju,

Kas vestu tieši uz viņa klasi.

Viņam bija jāuzkāpj pa augstiem pakāpieniem

Un jāiet pa garu gaiteni,

Lai nonāktu savā klasē.

Un pašā pirmajā dienā,

Kad viņš šeit ieradās, skolotāja teica:

—   Šodien mēs zīmēsim attēlu.

—   Labi, — domāja puisēns, Un viņš gaidīja, ka skolotāja Teiks viņam, kas darāms, Bet skolotāja neteica nekā, Viņa tikai staigāja pa klasi.

Kad viņa pienāca pie mazā zēna,

Viņa teica: — Vai tu negribi zīmēt attēlu?

—   Jā, — teica puisēns.

—    Ko mēs zīmēsim?

—   Es nezinu, līdz tu nebūsi uzzīmējis, — teica skolotāja.

—    Kā man tas jādara? — jautāja puisēns.

—   Tā, kā tu gribi, — teica skolotāja.

—   Un jebkurā krāsā? — jautāja puisēns.

—   Jebkura krāsā, — teica skolotājā,

—   Ja visi zīmēs vienu un to pašu attēlu Un lietos vienādu krāsu,

Kā tad es zināšu, kurš ko uzzīmējis Un kurš zīmējums kam pieder?

—   Es nezinu, — teica puisēns.

Un viņš sāka zīmēt rozā un oranžas, Un zilas puķes.

Viņam patika viņa jaunā skola, Kaut gan tai nebija durvju, Kas ved tieši klasē no āra!

Helena E. Bakleja

Esmu Skolotājs

Es esmu Skolotājs.

Es piedzimu taja paša bridi, kad no kada bērna mutes

izspurdza kāds jautājums.

Es esmu bijis daudzi cilvēki daudzas vielas.

Es esmu Sokrāts, kas Atēnu jaunatni iedvesmo atklāt jaunas

idejas, uzdodot jautājumus.

Es esmu Anne Sulivana, kura liek Visuma noslēpumus Helēnas Kellercs pastieptajā rokā.

Es esmu Ēzops un Hanss Kristiāns Andersens, kas atklāj patiesību vēstot neskaitāmus notikumus. Es esmu Marva Kolinsa un cīnos par visu bērnu tiesībām uz izglītību.

Es esmu Mērija Makleoda Betuna un ceļu lielu koledžu saviem ļaudīm, par rakstāmgaldiem izmantodama apelsīnu grozus.

Un es esmu Bella Kaufmane, kas cīnās Augšup pa lejupejošām kāpnēm.

To cilvēku vārdi, kuriem bijusi mana profesija, skan ka slavas dziesma humānismam… Būkers T. Vašingtons, Buda, Konlucijs, Ralfs Valdo Emersons, Leo Baskaflijs, Mozus un Jēzus.

Es esmu arī tie, kuru vārdi un sejas sen aizmirsti, bet kuru mācība un raksturs mūžam paliks iemiesoti viņu skolēnu veikumā. Es esmu aiz prieka raudājis bijušo skolēnu kāzās, priecīgi smaidījis, kad dzimuši viņu bērni, un stāvējis ar bēdām un apjukumu sirdī pie kapiem, kas pārāk drīz izrakti, lai apglabātu pārāk jaunus ķermeņus.

Visu cauru dienu esmu aicinats būt par aktieri, draugu, aukli un ārstu, treneri, apsūdzētāju un apsūdzēto, naudas aizdevēju, taksometra šoferi, psihologu, aizbildni, tirgotāju, politiķi un ticības uzturētāju.

Par spīti kartēm, tabulam, formulām, verbiem, stāstiem un grāmatām, man faktiski nekas nav jamāca, jo maniem studentiem ir jāmācās tikai izprast pašiem sevi, un es zinu, ka cilvēkam var iedot visu pasauli, pasakot viņam, kas

viņš ir. >

Es esmu paradokss. Es runāju visskaļāk tad, kad visuzmanlgāk klausos. Manas vislielākās dāvanas ir tas, ko es gribu atzinībā saņemt no saviem studentiem. Materiālā labklājība nav mans mērķis, taču es visu laiku mekleju dārgumus — jaunas iespējas maniem studentiem izmantot savus talantus — un pastāvīgi kā dārgumus meklēju tos talantus, kuri reizēm aprakti pašsakāvē. Es esmu visveiksmīgākais no visiem, kas strādā. Ārstam ir atļauts kādā brīnumainā kārtā ielaist pasaulē dzīvību.

Man ir atļauts redzēt, ka katru dienu dzīve atdzimst ar jauniem jautājumiem, idejām un draudzību. Arhitekts zina — ja viņš būvēs rūpīgi, viņa celtne stāvēs gadsimtiem ilgi. Skolotājs zina —ja viņš būvēs ar mīlestību un patiesību,, tas, ko viņš būvē, pastāvēs mūžīgi. Es esmu kareivis, kurš katru dienu cīnās ar vienu un to pašu spiedienu, negāciju, bailēm, konformismu, aizspriedumiem, ignoranci un apatiju. Bet man ir diži sabiedrotie: Inteliģence, Ziņkārība, Vecāku Atbalsts, Individualitāte, Radošās Spējas, Ticība, Mīlestība un Smiekli. Tie visi stāv zem mana karoga un ir nelokāms atbalsts. Un par šo brīnišķīgo dzīvi, ko man ir tāda laime dzīvot, man jāpateicas jums, sabiedrība un vecāki. Jo jūs esat man parādījuši lielu godu, uzticot man savu lielāko ieguldījumu mūžībā — savus bērnus.

Man ir atmiņām bagāta pagātne. Man ir vilinoša, piedzīvojumiem bagāta un jauka tagadne, jo man ir atļauts pavadīt savas dienas kopā ar nākotni.

Es esmu Skolotājs… un pateicos par to Dievam ik dienas.

Džons V. Šleters

V iemieso savu sapni

Cilvēkiem, kas saka,

ka to nevar izdarīt, nevajadzētu

traucēt tos, kuri dara.

Es domāju, ka spēju

Jums ir taisnība gan tad, kad jus domājāt, ka spējat, gan tad, kad domājat, ka nespējat.

Henrijs Fords

Piecu gadu vecumā Rokijs Laionss kopā ar savu māti Kclliju brauca pa Alabamas štata lauku apvidu. Viņš bija aizmidzis viņu pikapa priekšējā sēdekli, turēdams kājas mātes klēpi.

Māte uzmanigi vadīja mašīnu pa līkumoto šauro lauku ceļu un piebrauca pie šaura tiltiņa. Pagriežoties uz tiltiņa pusi, kravas mašīna iegrima kādā grambā un noslīdēja no ceļa. Labais priekšējais ritenis kaut kam uzduras. Baidīdamās, ka mašīna varētu apgāzties, Kellija centās to uzdabut atpakaļ uz ceļa, spēcīgi spiezdama gāzes pedāli un griezdama stūri pa kreisi. Taču Rokija kāja bija iespiedusies starp viņas kāju un stūri, un viņa zaudēja kontroli pār pikapu.

Mašīna kūleņodama ievēlas divdesmit pēdu dziļā aiza. Kad tā atsitās pret aizas dibenu, Rokijs pamodās. — Kas noticis, mammu? — viņš jautāja. — Mūsu riteņi rāda uz debesim.

Kellija bija akla no asinīm. Ātruma pārslēdzējs bija ietriecies viņas sejā un uzšķērdis to no lūpām līdz pierei. Viņas smaganas bija saplosītas, vaigi samalti putrā, pleci salauzīti. Viens no salauztajiem kauliem, kas bija iestrēdzis padusē, atspiedās pret sadragātajām durvīm.

— Mammu, es tevi dabūšu ārā, — paziņoja Rokijs, kam brīnumaina karta vispār nebija ievainojumu. Viņš izslīdēja no Kellijas ķermeņa apakšas, izrāpās pa atvērto logu un centās izvilkt māti no mašīnas. Tomēr viņa nekustējās. — Tikai atļauj man gulēt, — lūdzās Kellija, te zaudēdama samaņu, te atkal to atgūdama.

— Nē, mammu, — Rokijs uzstaja. — Tu nedrīksti gulēt.

Rokijs ielīda atpakaļ mašīna un mēģināja izstumt Keliju no vraka. Tad viņš paziņoja, ka izrāpsies uz ceļa un apstādinās kādu mašīnu, lai saņemtu palīdzību. Kellija baidījas, ka tumsā neviens nespēs ieraudzīt viņas mazo zēnu, un neļāva viņam iet vienam. Viņi lēnām rāpās augšup pa nostiprināto krastmalu, Rokijs ar savu kalsno, 40 mārciņu smago ķermeni stūma augšup māti, kuras svars bija 104 mārciņas. Viņi rāpās collu pa collai. Sāpes bija tik nežēlīgas, ka Kellija gribēja padoties, bet Rokijs to nepieļāva.

Lai iedvesmotu māti, Rokijs ieteica viņai domāt par "to mazo vilcienu" — vilcienu, no klasiskā bērnu stāsta "Mazā mašīna, kura varēja" —, kuram izdevās uzbraukt stāvā kalnā. Lai viņai to atgādinātu, Rokijs nemitīgi atkārtoja šī stāsta iedvesmojošās frāzes versiju: "Es zinu, ka tu vari, es zinu, ka tu vari."

Kad viņi beidzot sasniedza ceļu, Rokijs pirmo reizi skaidri ieraudzīja mātes saplosīto seju. Viņš saka raudāt. Vicinadams rokas un lūgdamies: —'Apstājies! Lūdzu, apstājies! — zens māja kādai kravas mašīnai. — Aizved manu mammu uz slimnīcu, — viņš lūdza šoferi.

Lai atjaunotu Kellijas seju, vajadzēja astoņas stundas un 344 šuves. Tagad viņa izskatās pavisam citāda. "Man bija taisns, garš deguns, šauras lupas un izcilni vaigukauli; tagad man ir samīcīts deguns, plakani vaigi un daudz biezākas lupas," — taču viņai ir tikai dažas redzamas retas un viņa ir izveseļojusies.

Rokija varoņdarbs kļuva plaši zināms. Tomēr saprātīgais jauneklis uzstāj, ka viņš nav izdarījis neko neparastu. — Es negribēju, lai tā notiktu, — viņš paskaidro. — Es tikai darīju to, ko būtu darījis jebkurš.

Viņa māte paziņo: — Ja nebūtu Rokija, es butu noasiņojusi līdz nāvei.

Pirmo reizi dzirdēts no Mišelas Barbas

Dusi saldi: "Es nevaru" bēres

Donnas ceturtās klases telpa izskatījās tāda pati kā citas klases, ko biju redzējis. Bērni sedeja piecās rindās, kurās bija pa sešiem soliem. Skolotājas galds bija priekša un pavērsts pret skolēniem. Ziņojumu dēlis vēstīja par skolēnu darbu. Visos aspektos tā šķita tipiska tradicionāla pamatskolas klase. Tomēr kaut kas likās citāds tajā dienā, kad es tur ierados pirmo reizi. Bija jaušama tāda kā satraukuma zem strāva.

Donna bija pieredzējusi mazas Mičiganas pilsētiņas skolotāja, līdz pensijai viņai bija atlikuši divi gadi. Turklāt viņa brīvprātīgi piedalījās kāda visa apgabala mēroga bērnu attīstības projekta realizacijā. Es biju šī projekta organizators un atbalstītājs. Mācībās balstījās uz idejām par valodas mākslu, to mērķis — rosināt skolēnos augstu pašcieņu un rūpes par savu dzīvi. Donnas uzdevums bija apmeklēt treniņu sanāksmes un ieviest dzīvē tur apgūtās koncepcijas. Mans uzdevums bija apmeklēt nodarbības skola un atbalstīt šo ideju ieviešanu.

Es apsēdos tukšā solā klases beigās un sāku novērot. Visi skolēni izpildīja uzdevumu — uz papīra lapas rakstīja domas un idejas. Man vistuvāk sēdošā desmitgadīgā skolniece aizpildīja savu lapu ar "Es nevaru".

"Es nevaru iesist futbolbumbu vārtos ar pirmo reizi."

"Es nevaru izdalīt skaitļus, kuros vairāk par trim cipariem."

"Es nevaru panākt, lai Debijai patiktu." /

Viņas lapa bija jau līdz pusei pierakstīta, un neizskatījās, ka viņa grasītos beigt. Viņa turpināja darbu — koncentreti un apņēmīgi.

Es pagājos pa eju, ieskatīdamies skolēnu lapās. Visi rakstīja teikumus, kuros paziņoja, ko viņi nevar izdarīt.

"Es nevaru desmit reizes algrūstics no zemes."

"Es nevaru iesist pāri kreisā lauka barjerai."

"Es nevaru apēst tikai vienu cepumu."

Ap šo laiku bija pamodusies mana ziņkārība un es nolēmu kopā ar skolotāju pārbaudīt, kas īsti notiek. Tuvodamies viņai, es redzeju, ka ari viņa steidzīgi raksta. Man

šķita, ka labak būs netraucēt. » *

"Es nevaru panakt, lai Džona māte ierastos uz skolotāju konferenci."

"Es nevaru panākt, lai mana meita ielietu mašīnā benzīnu."

"Es nevaru panākt, lai Alens lieto vārdus, nevis dūres."

Izdibināt to, kāpēc skolēni un skolotāja koncentrējas uz negatīvo, nevis raksta pozitīvos "Es varu" apgalvojumus, man pagaidām nebija izdevības. Es atgriezos savā solā un turpināju novērošanu. Skolēni rakstīja vēl desmit minūtes. Lielākā daļa no viņiem aizpildīja vienu lapu. Daži sāka otru.

— Beidziet to lapu, pie kuras strādājat, un nesāciet vairs jaunu, — šadi Donna deva signālu, ka darbs tuvojas beigām. Tad viņa lika skolēniem pārlocīt lapas uz pusēm un atnest skolotājai. Pie viņas galda skolēni salika savus "Es nevaru" apgalvojumus tukšā kurpju kastē.

Kad visas skolēnu lapas bija savāktas, Donna ielika kastē ari savas lapas. Tad viņa uzlika kastei vāku, paņēma kasti padusē un devās ārā pa durvīm un projām pa gaiteni. Skolēni viņai sekoja. Es sekoju skolēniem.

Gaiteņa vidū procesija apstājās. Donna iegāja dežuranta istaba, tur kaut ko pameklēja un atgriezās ar lāpstu. Lāpsta vienā roka, kurpju kaste otrā — tā Donna kopa ar skolēniem izsoļoja no skolas un ai/soļoja līdz sporta laukuma tālākajam galam. Tur viņi sāka rakt.

Viņi grasījās aprakt savus "Es nevaru"! Rakšana aizņēma vairak par desmit minūtēm, jo lielākā daļa skolēnu vēlējās aktīvi tajā piedalīties. Kad bedre bija trīs pēdas dziļa, rakšana beidzās. "Es nevaru" kasti novietoja bedres dziļumā un ātri apraka.

Trīsdesmit viens bērns stāvēja pie svaigās kapa kopiņas.

Katrs no viņiem bija ielicis kurpju kastē — tagad četru pēdu dzijuma — vismaz vienu papīra lapu ar "Es nevaru". Arī skolotājas lapa bija tur.

Tad Donna paziņoja: — Meitenes un zēni, tagad sadodieties rokas un nolieciet galvu!

Bērni paklausīja. Viņi ātri sastājās ap kapu, ar rokām izveidodami noslēgtu apli. Viņi nolieca galvu un gaidīja. Donna saka bēru ceremoniju.

— Draugi, mēs šodien esam sanakuši kopa, lai godinātu "Es nevaru" piemiņu. Kamēr viņš bija kopa ar mums virs zemes, viņš bija saistīts ar mums visiem — ar vieniem vairāk neka ar citiem. Par nelaimi, viņa vārds ticis izrunāts katrā publiskā ēkā — skolās, pilsētas zālēs, štata kapitolijos un — jā — pat Baltajā namā. Mēs esam sagādājuši "Es nevaru" pēdējo atdusas vietu un kapakmeni ar epitāfiju. Viņu pārdzīvojuši viņa brāļi un māsas: "Es varu", "Es gribu" un "Es tūlīt darīšu". Viņi nav tik plaši pazīstami ka viņu slavenais radinieks un pagaidam noteikti nav tik stipri un vareni. Iespējams — kadu dienu ar jusu palīdzību viņi pat spēcīgāk ietekmēs pasauli.

Lai "Es nevaru" dus mierā un lai katrs no klātesošajiem sāk savu dzīvi un virzās uz priekšu bez viņa. Amen!

Klausoties beru ceremonijā, es sapratu, ka skolēni nekad neaizmirsīs šo dienu. Tā bija simboliska darbība, dzīves metafora. Ta bija pozitīvi ievirzītu smadzeņu pieredze, kas iesakņosies zemapziņā un apziņā uz visiem laikiem.

Uzrakstīt "Es nevaru", aprakt to un noklausīties atvadu vārdus. Tas bija galvenais, ko veikusi skolotājā. Taču viņa vēl nebija beigusi. Norunājusi atvadu vārdus, viņa lika skolēniem apgriezties apkart, aizveda tos atpakaļ uz klasi un noturēja atvadu ceremoniju.

Viņi atzīmēja "Es nevaru" aiziešanu ar cepumiem, grauzdētiem kukurūzas graudiem un augļu sulu. Svinību ceremonijas gaitā Donna izgrieza no papīra lielu kapakmeni. Augšdaļā viņa uzrastlja vārdus: "Es nevaru", vidū — "Dusi saldi". Apakšā tika uzrakstīts datums.

Šis papīra kapakmens Donnas klasē karājās līdz gada beigām. Tajos retajos gadījumos, kad skolēns aizmirsās un pateica "Es nevaru", Donna vienkārši norādīja uz uzrakstu "Dusi saldi". Tad bcrns atcerējās, ka "Es nevaru" ir miris, un pārveidoja savu izteikumu.

Es nebiju Donnas skolēns. Viņa bija mana skolniece. Tomēr tajā dienā es no viņas ieguvu neaizmirstamu pamācību.

Tagad, kad pagājuši vairāki gadi, dzirdot frāzi "Es nevaru", es atceros tās beres. Tapat kā skolēni, ari es atceros, ka "Es nevaru" ir miris.

Čiks Murmens

Es nespēju Dusi saldi 3/38/80

Stāsts par 333

Es vadīju kādu nedēļas nogales semināru Dīrherstlodžā — uz ziemeļiem no Toronto. Piektdienas naktī Bekijas pilsētiņā — uz ziemeļiem no mums — plosījās tornado. Bija daudz cilvēku upuru, un materiālie zaudējumi sniedzās miljonos dolāru. Svētdienas vakarā, atgriežoties mājās, es pieturēju mašīnu pie Bcrijas. Izkāpu šosejas malā un palūkojos visapkārt. Tas bija haoss. Visur, kurp vien es skatījos, bija sagrautas mājas . un apgāztas automašīnas.

Tajā pašā vakarā Bobs Templtons brauca pa to pašu šoseju. Viņš apstājās tāpat ka es, lai paraudzitos uz nelaimes vietu, taču viņa domas atšķīrās no manām domām. Bobs bija kompānijas "Telemedia Communications" viceprezidents. Kompānijai pieder radiostaciju tīkls Ontārio un Kvebekā. Viņš domāja, ka jābūt kādai iespējai, kā ar radiostaciju palīdzību uzlabot pilsētiņas iedzīvotāju stāvokli.

Nakamajā vakarā es Toronto vadīju citu semināru. Bobs Templtons un Bobs Džonsons — otrs "Telemedia" viceprezidents — ienāca un nostājās telpas aizmugurē. Viņi pastāstīja par savu pārliecību, ka viņi kaut ko varētu izdarīt Bcrijas iedzīvotāju labā. Pēc semināra mēs devāmies uz Boba biroju. Viņš bija pilnīgi nodevies idejai par palīdzības sniegšanu tornado cietušajiem. Nākamajā piektdienā viņš sasauca savā birojā visu "Telemedia" administrāciju. Uz lielas lapas viņš uzrakstīja trīs trijniekus. Viņš teica ierēdņiem:

— Vai jūs vēlētos savākt trīs miljonus dolāru trīs darbdienās tieši trīs stundu laikā un nodot šo naudu Berijas iedzīvotājiem?

Istabā valdīja klusums.

Beidzot kāds sacīja: — Templton, jus esat traks! To nav iespējams izdarīt.

Bobs atbildēja: — Pagaidiet brītiņu! Es nejautāju, vai mēs varam, vai mums vajadzētu. Es tikai jautāju, vai jiis vēlētos.

Viņi visi paziņoja: — Protams, mēs vēlētos.

Tad viņš zem 333 uzzīmēja lielu burtu T. Vienā pusē viņš uzrakstīja "Kāpēc mēs nevaram", otrā — "Kā mēs varētu".

— Es vēlos uzvilkt lielu krustu uz "Kāpēc mēs nevaram". Mēs netērēsim laiku, lai apspriestu idejas par to, kāpēc mēs nevaram. Tam nav nekādas jēgas. Otra pusē mes uzrakstīsim visas idejas, kadas radīsies par to, ka mēs varam. Mēs neatstāsim istabu, kamēr šī aile nebUs aizpildīta. — Atkal iestājās klusums.

Beidzot viens ierosināja: — Mēs varētu sniegt radio šovu visā Kanādā.

Bobs noteica: -— Tā ir laba doma, — un pierakstīja to.

Viņš vēl nebija beidzis rakstīt, kad kads sacīja: — Jūs nevarat sniegt radio šovu visā Kanādā, jo mums nav radiostaciju visā Kanādā. — Tas bija svarīgs arguments. Viņiem bija stacijas tikai Ontārio un Kvebekā.

Templlons iebilda: — Tāpēc mēs varam. Tas derēs. — Tomēr tas bija ļoti spēcīgs iebildums, jo radiostacijas nemitīgi konkurē savā starpā. Parasti tās nesadarbojas, un piedabūt tās sadarboties būtu bijis neiespējami, ja vadītos no parastā domāšanas veida.

Piepeši kāds ierosināja: — Jūs varētu panākt, lai Harvejs Kirks un Loids Robertsons — visizcilākie vīri Kanādas radiopasaulē — atbalstītu šovu. — (Tas būtu tas pats kas piedabūt Tomu Brokovu un Semu Doneldsonu atbalstīt šovu. Viņi ir Kanādas TV pīlāri un radiopārraidē neuzstātos.) Šaja brīdī pārsteidzoši ātrā un spēcīgā straumē sāka plūst radošas idejas.

Tas notika piektdienā. Nākamajā otrdienā notika radiomaratons. 50 radiostacijas visā valstī piekrita tajā piedalīties. Nebija svarīgi, kura darījusi vairāk, jo Berijas iedzīvotāji saņēma naudu. Harvejs Kirks un Loids Robertsons atbalstīja šovu, un trīs stundu laika trīs darbdienās viņi savāca trīs miljonus dolāru!

Redziet — jūs varat visu, ja koncentrējaties uz to, kā to izdarīt, nevis uz to, kāpēc jūs nevarat to izdarīt.

Bobs Poktors

Lūdziet, lūdziet, lūdziet

Visizcilākā musdienu tirgotāja neapvainosies, ja jūs viņu nosauksit par meiteni. Tas ir tāpēc, ka Markita Endrūsa ir savākusi vairāk par 80 tūkstošiem dolāru, kopš septiņu gadu vecuma pārdodama skautu meiteņu cepumus.

Pēc nodarbībām skolā staigādama no vienām durvīm pie otrām, slimīgi kautrā Markita pārvērta sevi par cepumu pārdošanas dinamomašīnu, kad trīspadsmit gadu vecumā atklaja pardošanas noslēpumu.

Tas sākās ar velmi. Ar karstu, līdz baltkvēlei nokaitētu vēlmi.

Markitai un viņas mātei, kas strādaja par viesmīli Ņujorkā, kopš vīrs bija viņu pametis, kad Markitai bija astoņi gadi, vienīgais sapnis bija apceļot zemeslodi.

—   Es strādāšu, lai nopelnītu tev skolasnaudu koledžai, — kādu dienu teica māte. — Tu mācīsies koledžā un tad, kad to pabeigsi, nopelnīsi tik daudz naudas, lai mēs abas varētu apceļot pasauli. Norunāts?

Trīspadsmit gadu vecumā Markita savā skautu meiteņu žurnālā izlasīja, ka tā skaute, kura pārdos visvairāk cepumu, saņems bezmaksas ceļojumu diviem cilvēkiem apkārt zemeslodei. Viņa nolēma pārdot tik daudz skautu meiteņu cepumu, cik spēs, —. vairak nekā jebkurš cits pasaulē.

Taču ar vēlēšanos vien ir par maz. Markita zināja — lai īstenotu savu sapni, vajadzīgs plāns.

—   Vienmēr valkā īsto apģērbu, profesionālo tērpu, — viņas tante deva padomu. — Kad tu taisi biznesu, apģērbies kā biznesmene. Valkā savu skautu meiteņu formu. Kad tu ierodies pie cilvēkiem dzīvojamos namos puspiecos vai pusseptiņos vakarā — it īpaši piektdienas vakarā —, lūdz lielu pasūtījumu. Vienmēr smaidi, vienalga, vai viņi pērk vai nepērk, vienmēr esi laipna. Un nelūdz cilvēkus pirkt tavus cepumus; lūdz viņus ieguldīt naudu.

Daudzas skautu ^meitenes ari vēlējās šo ceļojumu apkārt pasaulei. Daudzām citām skautu meitenēm bija savi plāni. Taču tikai Markita katru dienu pēc skolas devās ceļā savā formas tērpa, gatava lūgt — un lūgdama — cilvēkus ieguldīt naudu viņas sapnī.

— Sveiki! Man ir kāds sapnis. Es pelnu sev un savai mammai ceļojumu apkārt pasaulei, tirgodamās ar skautu meiteņu cepumiem, — viņa mēdza paziņot jau pie durvīm. — Vai jūs nevēlētos ieguldīt naudu ducī vai divos dučos cepumu kārbu?

Taja gadā Markita pārdeva 3526 skautu meiteņu cepumu kārbas un saņēma ceļojumu apkārt pasaulei. Kopš tā laika viņa ir pārdevusi vairak par 42 000 skautu meiteņu cepumu kārbu, uzstājusies tirdzniecības darbinieku sanāksmēs visā valstī, uzņēmusies Disncja filmā par saviem piedzīvojumiem un kļuvusi par bestsellera "Kā pārdot vairak kūku, kondicionētāju, kadilaku, datoru… un visa cita" līdzautori.

Markita nav ne attapīgāka, ne ekstravertāka par tūkstošiem citu jaunu un vecu cilvēku, kuriem ir sapņi. Starpība starp viņiem ir tā, ka Markita ir atklājusi pārdošanas noslēpumu: lūdziet, lūdziet, lūdziet! Daudziem cilvēkiem neveicas jau pirms plānotā sākšanas, jo viņi neprot palūgt to, ko vēlas. Bailes no atraidījuma noved daudzus no mums pie tā, ka mēs atraidām sevi un savus sapņus jau ilgi pirms tam, kad kādam citam radusies iespēja mūs atraidīt, — vienalga, ko mēs pārdodam.

Un katrs taču kaut ko pārdod. Četrpadsmit gadu vecumā Markita teica: — Jūs pārdodat sevi ik dienas — skolā, savam bosam, citiem cilvēkiem, ar kuriem jūs iepazistaties. Mana māte ir viesmīle. Viņa pārdod ēdienkarti. Meri un prezidents, kuri cenšas iegūt balsis, pārdod… Viena no manām vismīļākajām skolotājām bija misis Čep ina. Viņa padarīja ģeogrāfiju interesantu, un tā ir īsta pārdošana… Es saskatu pārdošanu visur. Pārdošana ir pasaules sastāvdaļa.

Ir vajadzīga drosme, lai palūgtu to, ko jums vajag. Drosme nav baiļu trukums. Tā ir rīcība, par spīti bailēm. Un, kā atklajusi Markita, jo vairāk jūs lūgsit, jo vieglāk saņemsit.

Kādreiz tiešajā TV pārraide producente nolčma uzdot Marki tai visgrūtāko pārdošanas uzdevumu. Markitai ierosināja pārdot skautu meiteņu cepumus kādam citam pārraides dalībniekam.

—   Vai jūs nevēlētos ieguldit naudu duci vai divos dučos skautu meiteņu cepumu kārbu? — meitene lūdza.

—   Skautu meiteņu cepumi?! Es nepērku nekādus skautu meiteņu cepumus! — uzrunātais atbildēja. — Es esmu federālo cietumu pārvaldnieks. Katru vakaru es lieku gultā divus tūkstošus laupītāju, bandītu, noziedznieku, biežu un bērnu spīdzinātāju.

Markita jaušami mierīgi iebilda: — Mister, ja jūs apēstu dažus no šiem cepumiem, varbūt jūs nebūtu tik skops, nikns un ļauns. Un, mister, man šķiet, ka butu lieliski, ja jūs aiznestu cepumus ari saviem cietumniekam.

Markita palūdza.

Pārvaldnieks izrakstīja čeku.

Džeks Kenfīlds un Marks V. Ilensens

Vai pasaule sakuslejas tevis deļ?

Vienpadsmitgadīgā Andžela saslima ar kādu nervu sistēmas slimību, kas viņu ļoti novārdzināja. Viņa nespēja staigāt, arī citas kustības bija ierobežotas. Ārsti deva ļoti maz cerību uz izveseļošanos. Viņi paredzēja, ka atlikušo dzīvi meitene pavadīs invalīda ratiņos. Viņi paziņoja, ka tikai nedaudz cilvēku — praktiski gandrīz neviens — spējuši pilnīgi izveseļoties no šīs slimības. Mazā meitene bija drošsirdīga. Atrazdamās slimības gultā hospitāli, viņa zvērēja katram, kas gribēja klausīties, ka kādu dienu viņa noteikti atkal staigās. Andželu pārveda uz speciālu rehabilitācijas hospitāli Sanfrancisko līča apkaimē. Tika liktas lietā visas ārstniecības metodes, kādas iespējams lietot šādos gadījumos. Ārstus bija apbūris meitenes nesatricināmais gara spēks. Viņi mācīja Andžclai iztēloties — redzēt sevi staigājam. Ja ari tas nedotu nekā cita, tas vismaz dos viņai cerību un kādu pozitīvu nodarbošanos garajās nomoda stundās, kas jāpavada gultā. Andžela darbojās, cik vien spēja, fizioterapijas laikā, virpuļvannās un vingrošanas nodarbībās. Taču tikpat smagi viņa strādāja, guļot gultā un cenšoties iztēloties, redzēt sevi kustamies, kustamies, kustamies!

Kādu dienu, kad viņa, cik spēdama, cīnījās, lai iztēlotos, ka viņas kājas atkal kustas, šķita, ka noticis brīnums: gulta sakustējās! Tā sāka kustēties pa istabu! Andžela iekliedzās: — Redziet, ko es varu! Redziet! Redziet! Es to varu izdarīt! Es kustējos, es kustējos!

Protams, šajā pašā brīdī kliedza visi, kas atradās hospitālī, un metās pēc glābiņa. Cilvēki kliedza, aparatūra gāzās, un plīsa stikli. Redziet — ta bija nesenā Sanfrancisko zemestrīce. Taču nestāstiet to Andžclai! Viņa ir pārliecināta, ka to izdarījusi viņa. IJn tagad — pēc pāris gadiem — viņa atkal iet skolā. Uz savām divām kājām. Nav ne kruķu, ne invalida ratiņu. Redziet — katrs, kurš spēj satricināt zemi starp Sanfrancisko un Oklendu, spej uzvarēt nenozīmīgu nieka slimību, vai ne?

Henoks Maknrtijs

Tomija autouzlīme

Mazs puika, kurš piederēja pie mūsu draudzes Ilantingtonbičā, pienāca pie manis pēc tam, kad bija dzirdējis mani runājam par Bērnu banku. Viņš paspieda man roku un teica: — Mani sauc Tomijs Taits, man ir seši gadi, un es vēlos aizņemties naudu jūsu Bērnu bankā.

Es atbildēju: — Tomij, aizdot naudu bērniem ir viens no maniem mērķiem. Lidz šim visi bērni ir atmaksājuši parādus. Kādam nolūkam tev vajadzīga nauda?

Viņš paziņoja: — Jau kopš četru gadu vecuma man ir sapnis nodibināt pasaulē mieru. Es vēlos izgatavot autouzlīmi ar uzrakstu "LŪDZAM MIERU! IZDARIET TO BĒRNU LABA!" Un parakstu "Tomijs".

— Tur es varu palīdzēt, — es teicu.

Lai izgatavotu 1000 autouzlimju, viņam vajadzēja 454 dolārus. Marka Viktora Ilenscna Bērnu uzņēmības veicināšanas fonds izrakstīja čeku iespiedējam, kas izgatavoja autouzlīmes.

Tomija tēvs iečukstēja man ausī: — Ja viņš neatdos paradu, vai jus apķīlāsit viņa divriteni?

Es atbildēju: — Ne, piesitiet pie koka, katrs bērns piedzimst ar godīguma, morāles un ētikas izpratni. Viss cits viņam jāiemācās. Es ticu, ka viņš atdos naudu. — Ja jums ir bērns, kas vecāks par deviņiem gadiem, lieciet viņam n-o-p-e-l-n-I-t n-a-u-d-u kaut kam godīgam, morāli un ētiski tīram, lai viņš jau bērnībā iemācītos šo principu.

Mēs iedevām Tomijam visu manu audioierakstu kasetes, un viņš katru no tām noklausījās 21 reizi, līdz pilnīgi apguva materialu. Ir teikts: "Vienmēr sāciet pārdošanu "no augšas"." Tomijs pārliecināja tēvu aizvest viņu uz Ronalda Reigana mājām. Tomijs piezvanīja, un iznāca vartsargs. Tomijs divu minūšu laikā izteica savu neatvairāmo autouzlimju pārdošanas piedāvājumu. Vārtsargs izvilka no kabatas dolāru un 50 centus, iedeva tos Tomijam un teica: — Dod man vienu uzlīmi! Dod man to, un es to nodošu eksprezidentam.

Es jautāju: — Kāpēc tu lūdzi viņu nopirkt šo uzlīmi? — Tomijs atbildēja: — Jūs taču ierakstos teicāt, lai katram piedāvā nopirkt. — Es piekritu: — Tā ir. Tā ir. Esmu vainīgs.

Tomijs aizsūtīja autouzlīmi Mihailam Gorbačovam kopā ar rēķinu par dolāru un 50 centiem. Gorbačovs atsūtīja viņam dolāru un 50 centus un savu attēlu ar uzrakstu "Cīnies par mieru, Tomij" un parakstu "Mihails Gorbačovs, prezidents".

Tā kā es kolekcionēju autogrāfus, es piedāvāju Tomijam: — Es tev samaksāšu 500 dolārus par Gorbačova autogrāfu!

Viņš atteica: — Nē, paldies, Mark.

Eš paziņoju: — Tomij, man pieder vairākas kompānijas. Kad tu būsi vecāks, es gribētu pieņemt tevi darbā.

— Vai jūs jokojat? — apjautājās Tomijs. — Kad es būšu vecāks, es pieņemšu darbā jūs.

Avīzes "Orange County Registersvētdienas pielikums publicēja ievadrakstu par Tomiju, Bērnu uzņēmības veicināšanas fondu un mani. Žurnālists Mārtijs Šovs intervēja Tomiju sešas stundas un uzrakstīja fenomenālu aprakstu. Mārtijs jautāja Tomijam, kā viņš domā, kāda būs viņa ietekme uz mieru pasaulē. Tomijs atbildēja: — Domāju, ka vēl neesmu pietiekami vecs; man šķiet, ka cilvēkam jābūt astoņus vai deviņus gadus vecam, lai pārtrauktu karus visā pasaulē.

Mārtijs uzdeva jautājumu: — Kas ir tavi varoņi?

Tomijs atbildēja: — Mans tētis, Džordžs Bērnss, Vollijs Džoiners un Marks Viktors Hensens. — Tomijam ir laba gaume paraugu izvēlē.

Pēc trim dienām man piezvanīja no Holmarka Apsveikuma kartīšu kompānijas. Kāds izplatītājs viņiem pa faksu bija piesūtījis "Register" raksta kopiju. Viņi gatavoja apspriedi Sanfrancisko un vēlējās, lai Tomijs tur teiktu runu. Galu galā — viņi bija izlasījuši, ka Tomijs sev izvirzījis deviņus mērķus. Tie bija šādi:

1.     Piezvanīt par cenu (kopā ar beisbola uzlīmēm).

2.     Panākt, lai tiktu iespiestas autouzlīmes.

3.     Izstrādāt aizņēmuma plānu.

4.     Uzzināt, kā tās reklamēt.

5.     Iegūt līderu adreses.

6.     Uzrakstīt vēstules visiem prezidentiem un citu valstu vadītajiem un aizsūtīt tiem vienu uzlīmi bez maksas.

7.      Stāstīt visiem par mieru.

8.     Panākt, lai par manu nodarbošanos uzrakstīta avīze.

9.     Risināt pārrunas ar skolu.

Ilolmarks vēlējās, lai mana kompānija "Look, Who's Talking" organizētu Tomija uzstāšanos apspriedē. Runa netika noturēta, jo atlikušais laiks — 2 nedēļas — bija pārāk īss, tomēr pārrunas starp Holmarku, mani un Tomiju bija brīnumainas, pacilājošas un spēcinošas.

Džoana Riversa aicināja Tomiju Taitu piedalīties savā televīzijas šovā. Arī viņai kāds bija pa faksu piesūtījis Tomija intervijas kopiju no "Register".

—   Tomij, — Džoana teica, — te runā Džoana Riversa, un es vēlos, lai tu piedalies manā tclešovā, kuru skatās miljoniem cilvēku.

—   Vareni! — attrauca Tomijs. Viņš nebija pazīstams ar Džoanu kopš bērnu autiņiem.

—   Es tev maksāšu 300 dolāru, — paziņoja Džoana.

—   Vareni! — atbildēja Tomijs. Atkārtoti noklausījies un apguvis manus ierakstus "Pārdod sevi dārgi", Tomijs prata sevi pārdot: — Man ir tikai astoņi gadi, tātad es nevaru ierasties viens pats. Jus varat atļauties apmaksai ceļu arī manai mammai, vai ne, Džoana?

—   Jā, — Džoana atbildēja.

—   Starp citu, es nesen skatījos šovu "Bagāto un slaveno dzīvesveids", un tajā tika stāstīts, ka tad, kad cilvēks apmeklē Ņujorku, viņam jāapmetas viesnīcā "Trump Plaza". Jūs to varētu noorganizēt, vai ne, Džoana?

—   Jā, — viņa piekrita.

—   Tad vēl šovā tika stāstīts, ka, apmeklējot Ņujorku, vajadzētu apskatīt "Empire State Building" un Brīvības statuju. Jūs varat mums sagādāt biļetes, vai ne?

' — Jā…

—   Vareni. Vai es jums jau teicu, ka mana mamma neprot

vadīt mašīnu? Tatad mcs varēsim izmantot jusu limuzīnu,

vai ne?

— Protams, — teica Džoana.

Tomijs piedalījās šovā "The Joan Rivers Show" un pārsteidza Džoanu, uzņemšanas grupu, dzīvo auditoriju un tclcauditoriju. Viņš bija ļoti glīts, interesants, nemākslots un iedvesmojošs ģēnijs. Viņš runāja tik aizraujoši un pārliecinoši, ka auditorija vilka naudu no kabatas portfeļiem, lai uz vietas nopirktu automašīnu uzlīmi.

Šova beigās Džoana jautāja: — Tomij, vai tu patiešām tici, ka tava autouzhme nodibinās mieru pasaulē?

Tomijs aizrautīgi un starojoši pasmaidīja, sacīdams: — Es ar to nodarbojos vēl tikai divus gadus un jau esmu sagrāvis Berlīnes mūri. Man veicas gluži labi, vai ne?

Marks V. Ilensens

Llļcļ^u. frusmjj.

"Tomys»

* Šobrīd Tomijs ir pārdevis jau 2500 automašīnu uzlīmes un atdevis M.V. Hensena Brīvajai Bērnu bankai kredītu 454 dolārus. Ja vēlaties pasūtīt šādas uzlīmes, aizsūtiet Tomijam 3 dolārus. Adrese: 17283 Ward Street, Fountain Valley, CA 92708, to Tommy Tighe.

/

Ja nelūgsi, tu nesaņemsi. Ja lūgsi — saņemsi

Es un mana sieva Linda dzīvojam Floridas štata Maiami pilsētā. Kad mes tikko bijām sākuši realizētsavu pašcieņas apmācīšanas programmu ar nosaukumu "Ozolzīlītes", kas bija izstrādātā, lai iemācītu bērnus nepakļauties narkotikām, gadījuma rakstura seksuālam attiecībām un citām pašiznīcinošām nodarbībām, mēs saņēmām brošūru no Sandjego. Brošūrā bija stāstīts par kādu audzināšanas darbam veltītu konferenci. Izlasījuši brošuru, mēs sapratām, ka konferencē piedalīsies visi, kas šajā nozarē ir speciālisti. Mēs sapratām, ka mums jādodas turp, taču neredzējām iespēju tur nokļūt. Mēs savā darbā bijām vēl tikai iesācēji, strādājām ārpus majas un tieši tajā bridi bijām iztērējuši gandrīz visus personiskos ietaupījumus sava darba organizācijā. Mēs nevarējām atļauties nopirkt lidmašīnas biļetes vai arī kādus citus izdevumus. Taču mēs zinājām, ka mums tur jāpiedalās, un sakām lugt.

Pirmām kārtām es piezvanīju konferences organizētājiem uz Sandjego, paskaidroju, kāpēc mums tajā jāpiedalās, un palūdzu, vai viņi nevarētu mums izsniegt divas brīvbiļetes uz konferenci. Kad biju izskaidrojis mūsu situāciju, mūsu darbību un to, kāpēc mums tur jāpiedalās, viņi piekrita. Tagad mums bija ielūgumi.

Es pastāstīju Lindai, ka mums ir ielūgumi un mēs varēsim piedalīties konferencē. Viņa atbildēja: — Vareni! Taču mēs esam Maiami, bet konference ir Sandjego. Ko mēs darīsim tālāk?

Tad es teicu: — Mums ir jāsagādā transports.

Piezvanīju uz aviokompāniju, kurai, kā es zināju, tajā laikā klājās labi, — "Northeast Airlines". Pie telefona pienāca kompānijas prezidenta sekretāre, un es viņai pastāstīju, ko man vajag. Viņa mani savienoja ar prezidentu Stīvu Kvinto. Es viņam izskaidroju, ka nupat esmu sarunājis ar konferences vīriem Sandjego, ka viņi mums piešķirs brīvbiļetes uz konferenci, taču mums nav iespeju tur nokļūt. Vai viņš, lūdzu, nevarētu ziedot divas turp un atpakaļ biļetes no Maiami uz Sandjego. Viņš atbildēja: — Protams, to es darīšu, — tieši šādiem vārdiem. Mani parsteidza šī noteiktība un tas, ko viņš piebilda. Viņš sacīja: — Paldies, ka palūdzāt!

Es apjuku: — Kā, lūdzu?

Viņš paziņoja: — Man reti rodas iespēja izdarīt to labo, kas ir manos spēkos, līdz kads mani palūdz. Labākais, ko es vispār varu izdarīt, ir pašam dot, un jūs esat mani palūdzis to izdarīt. Tā ir brīnišķīga iespēja, un es vēlos jums pateikties par šo iespēju.

Jutos apjucis, tomēr pateicos viņam un noliku klausuli. Paraudzījos uz sievu un sacīju: — Dārgumiņ, mēs dabūjām lidmašīnas biļetes. — Viņa atbildēja: — Vareni. Kur mēs apmetīsimies?

Tad es piezvanīju uz kompāniju "Holiday Inn" Maiami lielo uzņēmumu sektorā un pajautāju: — Kur atrodas jūsu centrs? — Viņi paskaidroja, ka centrs ir Tenesijas štata Memlisā. Es piezvanīju uz Tenesiju, un viņi man nosauca cilvēku, ar kuru man vajadzēja runāt. Tas bija kāds vīrs Sanfrancisko, kurš pārzināja visas "Holiday Inn" filiāles Kalifomijā. Es viņam pastāstīju, ka ar lidostas palīdzību esam saņēmuši biļetes, un lūdzu, vai viņš nevar mums izlīdzēt ar naktsmītni uz šīm trim dienām. Viņš apjautājās, vai mūs apmierinātu tas, ka viņš mūs kā savus viesus iemitinātu viņu jaunajā viesnīcā Sandjego rūpniecības rajonā. Es teicu: — Jā, tas būtu lieliski.

Viņš piebilda: — Pagaidiet! Man jūs jābrīdina, ka viesnīca atrodas apmēram 35 jūdžu attālumā no universitātes, kurā notiks konference, un jums jāatrod iespēja, kā tur nokļūt.

Es atbildēju: — Es to izdomāšu, pat ja man būtu jānopērk zirgs.

Pateicies viņam, paziņoju Lindai: — Tātad, dārgumiņ, mēs esam dabūjuši ielūgumus, lidmašīnas biļetes un naktsmītni. Tagad mums jāatrod iespēja divreiz dienā nokļūt no viesnīcas uz universitāti un atpakaļ.

Es piezvanīju uz Automašīnu nomas kompāniju, izstāstīju visu un lūdzu, vai viņi nevar mums palīdzēt. Viņi jautāja: — Vai jauns "Olās 88" derēs?

Es atbildēju, ka derēs.

Vienā dienā mēs bijām visu nokārtojuši.

Mēs sapirkām pārtiku, lai varētu vismaz daļu laika ēst savu ēdienu, taču konference vēl nebija beigusies, kad es piecēlos, izstāstīju visu šo stāstu vienā no vispārējām asamblejām un teicu: — Katrs, kas brīvprātīgi mūs laiku pa laikam uzaicinās uz pusdienām, saņems milzīgu pateicību. Aptuveni 50 cilvēku brīvprātīgi pieteicas mūs pabarot, un galu galā mēs visam pievienojām ari dažas ēdienreizes.

Mēs lieliski pavadījām laiku, daudz iemācījāmies un iepazināmies ar tādiem cilvēkiem kā Džeks Kenfilds, kurš joprojām ir mūsu padomdevējs. Pec atgriešanās mēs sākām programmas realizāciju, un tā katru gadu paplašinās par 100 procentiem. Šī gada jūnijā mūsu "Ozolzīlīšu" kursus pabeidza 2250 ģimenes. Esam noturējuši divas specializētas konferences audzinātājiem. To nosaukums bija "Kā padarīt pasauli drošu bērniem", un mēs uz tām ielūdzām cilvēkus no visas pasaules. Tūkstošiem audzinātāju ieguvuši zināšanas par pašcieņas veidošanu mācību stundās skolā.

Uz pēdējo konferenci mēs ielūdzām audzinātājus no 81 valsts. 17 valstis atsūtīja savus pārstāvjus, to vidū bija daži izglītības ministri. Pēc tam mēs esam ielūgti pastāstīt par savu programmu šādās valstīs: Krievijā, Ukrainā, Baltkrievijā" Kazahstānā, Mongolijā, Taivanā, Kuka salās un Jaunzēlande.

Tā nu jūs redzat, ka iespējams iegūt visu, ko vēlaties, ja tikai palūgsit.

Riks Dželinass

Rika Litla ziedojumu vākšanas kampaņa

Piecos no rīta Riks Litls aizmiga pie mašīnas stūres, nolidoja no desmit pēdu augstas krastmalas un ietriecās kokā. Nākamos sešus mēnešus ar mugurkaula lūzumu viņš gulēja slimnīcā. Rikām bija ļoti daudz laika, lai dziļi pārdomātu savu dzīvi, — tā bija nodarbība, kurai viņu nebija sagatavojuši trīspadsmit izglītošanās gadi. Divas nedeļas pēc izrakstīšanas no hospitāļa, kādu pēcpusdienu atgriezies mājās, viņš atrada savu māti pa pusei bez samaņas guļam uz grīdas pēc miegazāļu pārdozēšanas. Riks atkal izjuta, ka viņa formālā izglītība nav spējusi iemācīt, kā tikt galā ar savas dzīves sociālajām un emocionālajām problēmām.

Nākamo mēnešu laikā Riks saka formulēt kadu ideju — izveidot tādu kursu, kurš spētu dot studentiem augstas pašcieņas un attiecību veidošanas prasmi, kā arī konfliktu noregulēšanas prasmi. Kad Riks sāka pētīt, no kā būtu jāsastāv šādam kursam, viņš iepazinās ar Nacionālā izglītības institūta pētījumiem. 1000 trīsdesmitgadīgo tika aptaujāti, vai viņiem šķiet, ka augstākā izglītība devusi tiem iemaņas, kādas nepieciešamas reālajā dzīvē. Pāri par 80% atbildēja: — Absolūti nekādu.

Šiem pašiem trīsdesmitgadīgajiem ari tika vaicāts, kā viņi tagad domā — kādas iemaņas būtu vajadzējis apgūt. Galvenā bija attiecību veidošanas maka: kā labāk satikt ar līdzcilvēkiem, kā atrast un saglabāt darbu, ka novērst konfliktu, kā būt labiem vecākiem, kā ļaut bērnam normāli attīstīties, kā vadīt finansiālu menedžmentu un kā intuitīvi izprast dzīves jēgu.

Riku tā iedvesmoja ideja vadīt kursus, kuros varētu apgūt šīs iemaņas, ka viņš izstājās no koledžas un sāka ceļot pa valsti, aptaujādams augstskolu studentus. Vākdams informāciju, ko vajadzētu iekļaut šajos kursos, viņš 120 augstskolu 2000 studentiem uzdeva vienus un tos pašus divus jautājumus:

1)    Ja tev vajadzētu izstrādāt programmu tavai augstskolai, kurai būtu jāpalīdz tikt galā ar to, ar ko tu saskaries tagad un ar ko tu, domājams, saskarsies nākotnē, kā tu domā — kas būtu jāietver šajā programmā?

2)     Uzskaiti tās desmit galvenās savas dzīves problēmas, kuras, pēc tavām domām, varētu tikt labāk risinātas mājās un skolā!

Atbildes bija pārsteidzoši vienādas, kaut gan studenti nāca gan no bagāto privātskolām, gan no iekšpilsētu geto, gan no laukiem, gan priekšpilsētām. Problēmu saraksta sākumā bija vientulība un neapmierinātība ar sevi. Turklāt to prasmju saraksts, kuras viņi vēlējās apgūt, bija tāds pats, kādu bija sastādījuši trīsdesmitgadīgie.

Divus mēnešus Riks gulēja savā mašīnā un iztika ar 60 dolāriem. Lielākoties viņš ēda krekerus ar riekstu sviestu. Pāris dienu viņš vispār neēda. Rika līdzekļi bija ļoti ierobežoti, taču viņš bija uzticīgs savam sapnim.

Nākamais, ko Riks darīja, — viņš sastādīja valstī ievērojamāko audzinātāju un līderu sarakstu padomdošanas un psiholoģijas jotnā. Viņš devās apmeklēt visus šajā sarakstā ievietotos, lai lūgtu ekspertīzi un atbalstu. Tā kā viņiem nepatika Rika pieeja — jautāt tieši studentiem, ko viņi gribētu mācīties, — viņi nesniedza palīdzību. "Jūs esat pārak jauns. Atgriezieties koledžā. Iegūstiet diplomu. Pabeidziet skolu, tad varēsit ar to nodarboties." Viņi nesniedza iedrošinājumu.

Tomēr Riks neatlaidās. Ap to laiku, kad viņam palika 20 gadu, viņš bija pārdevis savu automašīnu, drēbes, aizņēmies no draugiem un viņa parāds bija 32 000 dolāru. Kāds ierosināja lūgt naudu no kāda fonda.

Pirmais gājiens uz kādu vietējo fondu sagādāja milzīgu vilšanos. Iegājis birojā, Riks vārda tiešā nozīmē drebēja aiz bailēm. Fonda viceprezidents bija milzīgs tumšmatis ar aukstu, akmenscietu sejas izteiksmi. Pusstundu viņš sēdēja klusēdams, kamēr Riks kratīja sirdi par savu māli, par 2000 bērniem un saviem plāniem izveidot jaunu kursu vidusskolu audzēkņiem.

Kad viņš bija beidzis, viceprezidents pastūma nostāk aklu vaku kaudzi.

— Dēls, — viņš sacīja. — Es esmu šajā amatā gandrīz 20 gadus. Mēs esam sponsorējuši visas šīs izglītības programmas. Visas tās ir izgāzušas. Arī jūsēja izgāzīsies. Iemesli? Tie ir acīm redzami. Jums ir 20 gadu, jums nav pieredzes, nav naudas, nav koledžas diploma. Nav nekā!

Atstājis fonda biroju, Riks nozvērējās pierādīt, ka šim vīram nav taisnība. Riks sāka pētīt, kadi fondi bija ieinteresēti ieguldīt naudu projektos, kas paredzēti pusaudžiem. Tad viņš mēnešiem ilgi rakstīja dotāciju priekšlikumus — strādāja no agra rīta līdz vēlai naktij. Viņš stradāja vairak nekā gadu — cītīgi rakstīja subsīdiju priekšlikumus, katru rūpīgi pieskaņodams katra fonda interesēm un prasībām. Katrs priekšlikums sākās ar dižām cerībām, taču visi atgriezās atpakaļ — noraidīti.

Priekšlikums pēc priekšlikuma tika izsūtīti un noraidīti. Beidzot, kad tika noraidīts 155. subsīdiju priekšlikums, visi Rika atbalstitaji sāka padoties. Rika vecāki lūdzās, lai viņš atgriežas koledžā, un Kens Grīns — audzinātājs, kurš bija pametis darbu, lai palīdzētu Rikām rakstīt priekšlikumus, teica: — Rik, mana nauda ir beigusies, bet man ir jāuztur sieva un bērni. Es gaidīšu vēl viena priekšlikuma likteni. Ja tas tiks noraidīts, man jāatgriežas Toledo un jāatsak darbs.

Rikām bija atlikusi pēdējā iespēja. Izmisuma un pārliecības iedvesmots, viņš tika garām vairākām sekretārēm un norunāja satikšanos pie pusdienu galda ar doktoru Rasu Mobiju — Kelloga fonda prezidentu. Ceļā uz pusdienām viņi ieraudzīja saldējuma pārdotavu. — Vai vēlaties saldējumu? — Mobijs jautaja. Riks pamāja. Taču uztraukums viņam nenāca par labu. Viņa roka sašķīda trauciņš, un, šokolādes saldējumam tekot cauri pirkstiem, viņš paslepus izmisīgi mēģināja to nokratīt, pirms Dr. Mobijs būs-pamanījis notikušo. Bet Mobijs to visu redzēja, smiedamies viņš piegāja pie pārdevējas un atnesa Rikām papīra salvešu paku.

Jaunais vīrietis nosarcis un nelaimīgs ierāpās mašīnā. Kā viņš spēs lugt fondam piešķirt līdzekļus jaunai izglītības programmai, ja nespēja tikt galā ar saldējuma trauciņu?

Pēc divām nedējām piezvanīja Mobijs. — Jūs lūdzāt 55 000 dolāru. Mums ļoti žēl, taču pilnvarotie balsoja pret. — Riks juta, ka acīs sariešas asaras. Divus gadus viņš bija veltījis sapnim, kurš tagad tika satriekts.

— Tomēr, — turpināja Mobijs, — pilnvarotie vienbalsīgi nobalsoja piešķirt jums 130 000 dolāru.

Tagad paspruka asaras. Riks ar grūtībām varēja pateikt paldies.

Kopš tā laika Riks Litls ir savācis pāri par 100 miljoniem dolāru, lai realizētu savu sapni. Izziņas prasmes programma tagad tiek mācīta pāri par 30 000 skolu visos 50 štatos un 32 valstīs. Trīs miljoni bērnu katru gadu apgūst svarīgas dzīves iemaņas, jo viens deviņpadsmitgadīgais nepieņēma atbildi "nē".

1989. gadā sakarā ar Izziņas programmas neticamajiem panakumiem Riks Litls paplašināja savu sapni — viņam piešķīra 65 miljonus dolāru subsīdiju — otro lielāko ASV vēsturē, lai izveidotu Starptautisko Jaunatnes fondu. Šī fonda mērķis ir atklāt un izplatīt sekmīgas jaunatnes programmas visā pasaulē.

Rika Litla dzīve ir kā novēlējums — tā rāda, kāds spēks piemīt uzticībai augstam ideālām kopā ar uzņēmību turpināt lūgties, līdz sapnis īstenojas.

Adaptējusi Pegija Manna

Ticības maģija

Es včl neesmu tik vecs, lai spēlētu beisbolu vai futbolu. Man vel nav astoņi gadi. Mana mamma teica, ka tad, kad sakšu spēlēt beisbolu, nespēšu skriet tik ātri, jo man taisīja operāciju. Es teicu mammai, ka man nevajadzēs tik ātri skriet. Kad es spēlēšu beisbolu, es viņus vienkārši izsitīšu no parka. Tad es varēšu iet.

Eduards Dž. Makgrafs, juniors "Īpašs skals uz dzīvi"

Gleimas mērķu gramata

1977. gadā es biju vientuļā māte ar trim jaunam meitām, maksājumiem par māju, automašīnu un nepieciešamību atdzīvināt dažus sapņus.

Reiz vakara es apmeklēju semināru un dzirdēju kādu vīru stāstām par principu IxS=R (Iztēle kopā ar Spilgtumu kļūst par Realitāti). Runātājs uzsvēra, ka prāts domā attēlos, nevis vārdos. Un, ja mēs spilgti attēlojām sava prātā to, ko karsti vēlamies, tas kļūst par realitāti.

Šī koncepcija aizskāra radošo stīgu manā dvēselē. Es zināju Bībeles patiesību, ka Dievs mums dos "mūsu sirds lūgšanas" (37. Dāvida dziesma, 4. pants) un — "kādas ir viņa sirds domas, tāds viņš ir" (Zālamana sakāmvārdi, 23. nodaļas 7. pants). Es nolēmu izveidot rakstisku lūgšanu lapu un pārvērst to attēlos. Sāku izgriezt no veciem žurnāliem un vākt attēlus, kuri rādija "manas sirds lūgšanas". Es tos sakārtoju dārgā fotoalbumā un ar cerībām saku gaidīt.

Šie attēli bija ļoti konkrēti. Tie bija šādi:

1.     Glīta izskata vīrietis.

2.     Sieviete kāzu tērpā un vīrietis smokingā.

3.     Puķu pušķi (esmu romantiķe).

4.    Skaistas dimanta dārglietas (es racionalizēju domu par to, ka Dievs mīlēja Dāvidu un Zālamanu, un tie bija divi visbagātākie vīri, kādi jebkad dzīvojuši).

5.     Kāda sala mirdzoši zilajā Kārību jūrā.

6.      Skaista māja.

7.     Jaunas mēbeles.

8.      Sieviete, kura nesen kļuvusi par lielas korporācijas viceprezidenti (strādādama kompānijā, kur vadošā amatā nebija nevienas sievietes, vēlējos kļūt par šīs kompānijās pirmo viceprezidenti).

Astoņas nedēļas vēlāk pusvienpadsmitos no rīta es braucu pa Kalifornijas ātrgaitas šoseju, domādama par savām darīšanām. Pēkšņi man garām pabrauca skaists balti sarkans kadilaks. Es paraudzījos uz mašīnu, jo tā bija skaista. Vadītājs paskatījās uz mani un uzsmaidīja, es pasmaidī ju pretī, jo es vienmēr smaidu. Pēc tam biju dziļi norūpējusies. Vai jūs kādreiz esat tā darījis? Pūlējos izlikties, ka neesmu uz viņu skatījusies. "Kas man? Es uz jums neskatos!" Viņš man sekoja nākamās 15 jūdzes. Nobiedēja mani līdz nāvei! Es pabraucu pāris jūdžu, viņš pabrauca pāris jūdžu. Es novietoju mašīnu stāvvieta, viņš novietoja mašīnu stāvvieta, un galu galā mēs apprecējāmies!

Nakamajā dienā pēc pirmās satikšanās Dzims man atsūtīja divpadsmit rozes. Tad es atklaju, ka viņam ir vaļasprieks. Šis vaļasprieks bija dimantu kolekcionēšana. Lieli dimanti! Un viņš meklēja kadu, ko izgreznot. Es brīvprātīgi pieteicos! Mēs satikāmies apmēram divus gadus, un katru pirmdienu es no viņa saņēmu sarkanu rozi garā kātā un mīlestības vēstu līti.

Trīs mēnešus pirms kāzām Dzims man teica: — Esmu atradis brīnišķīgu vietu, kur mums pavadīt medusmēnesi. Mēs dosimies uz Sv. Džona salu Kārību jūrā.

Es smejoties atbildēju: — Es nekad nebūtu varējusi to iedomāties!

Es neatklāju patiesību par savu attēlu grāmatu, līdz mēs ar Džimu nebijām precējušies jau gandrīz gadu. Es to izdarīju tad, kad mēs ievācāmies savā jaukajā jaunajā mājā un apmēbelējām to ar elegantām mēbelēm, kādas es biju iztēlojusies (izrādījās, ka Džims ir Rietumu piekrastes mēbeļu vairumtirdzniecības aģents un strādā viena no visskaistāko mēbeļu ražotāju kompānijām).

Starp citu, kāzas notika Lagunabīčā Kalilbrnijā, un kāzu kleita un smokings bija realitate. Astoņus mēnešus pēc tam, kad es izdomāju savu sapņu grāmatu, es savā kompānijā kļuvu par viceprezidenti kadru jautājumos.

Kaut kāda ziņā tas viss izklausās pēc pasakas, taču tā ir absolūta patiesība. Mēs ar Džimu kopš apprecēšanās esam izveidojuši daudzas "sapņu grāmatas". Dievs ir piepildījis mūsu dzīvi ar pierādījumiem, kā darbojas ticība.

Izlemiet, ko jūs vēlētos — jebkurā dzīves jomā! Spilgti to iztēlojieties! Tad piestrādājiet pie savām vēlmēm, izveidojot savu personisko mērķu grāmatu. Ar šo vienkāršo paņēmienu pārvērtiet savas ieceres konkrētā realitātē. Nav nepiepildāmu sapņu. Un atcerieties — Dievs saviem bērniem ir apsolījis uzklausīt viņu sirds lūgšanas.

Glenna Selsburija

Vel viens ķeksītis saraksta

Kadā lietaina pēcpusdienā iedvesmots piecpadsmit gadu vecs zēns Džons Godards apsēdas uz virtuves galda savās mājās Losandžclosā un dzeltena piezīmju bloknota pirmajā lapā uzrakstīja trīs vārdus "Manas dzīves saraksts". Zem šī virsraksta viņš sarakstīja 127 mērķus. Kopš tā laika viņš ir sasniedzis 108 no šiem mērķiem. Ielūkojieties Godarda mērķu sarakstā, kas iespiests talak! Tie nav vienkārši un parasti mērķi. Sarakstā ietilpst uzkāpšana pasaulē varenākajos kalnos, izbraukšana pa lieliem ūdensceļiem, jūdzes distances noskriešana piecas minūtēs, visu Šekspīra darbu izlasīšana, arī "Britu enciklopēdijas" apgūšana.

Izbraukt:

1.  Nilu

2.  Amazoni

3.   Kongo

4.   Kolorādo

5.    Jandzi Kinā

7

6.   Nigēru

7.   Orinoko Venecuēlā

8.   Riokoko Nikaragvā

Izstudēt primitīvās kultūras:

9.   Kongo

10.  Jaungvinejā

11.  Brazīlijā

12.   Borneo

13.   Sudānā (Džonu gandrīz dzīvu apraka smilšu vētra)

14.   Austrālijā

15.  Kenijā

16.  Filipīnās

17.  Tanganjikā (tagadējā Tanzānijā)

18.  Etiopijā

19.  Nigerijā

20.   Aļaska

Uzkāpt:

21.   Everestā

22.   Akonkagā, Argentīnā

23.   Makkinleja kalnā

24.   Huaskaranā, Peru

25.   Kilimandžāro

26.   Araratā, Turcija

27.   Kenijas kalnā

28.   Kuka kalnā, Jaunzēlandē

29.   Popokatepetlā

30.   Materhornā

31.   Rainera kalnā

32.   Fudzi kalnā

33.   Vezuvā

34.   Bromo, Javā

35.   Lielajos Tetona kalnos

36.   Boldija kalna, Kalifornijā

37.    Gut panakumus medicīnā un pētniecībā (studējis medicīnu, ārstējis primitīvās ciltis)

38.   Apmeklēt visas pasaules valstis (30)

39.   Izpētīt navaho un hopi indiāņus

40.   Iemācīties lidot ar lidmašīnu

41.   Jāt ar zirgu Rožu svētku parādē

Nofotografēt:

42.   Iguacu ūdenskritumu Brazīlijā

43.   Viktorijas ūdenskritumu Rodēzijā

44.   Sazerlendas ūdenskritumu Jaunzēlandē

45.   Josemitu ūdenskritumu

46.   Niagaras ūdenskritumu

47.   Atkārtot Marko Polo un Aleksandra Lielā ceļojumus

Izpētīt zem ūdens:

48.   Floridas korāļu rifus

49.   Lielo Barjeru rifu Austrālijā •

50.   Sarkano jūru

51.   Fidži salas

52.   Bahamu salas

53.   Izpētīt Okefenoki purvu un Purvaino zemieni

Apmeklēt:

54.   Dienvidpolu un Ziemeļpolu

55.   Lielo Ķīnas mūri

56.   Panamas un Suecas kanālu

57.   Lieldienu salas

58.   Galapagu salas

59.   Vatikanu (redzēt pāvestu)

60.   Tadžmahalu

61.                         Eil'eļa torni

62.   Zilo grotu

63.   Londonas Taueru

64.   Pizas šķībo torni

65.   Čičenicas Svēto avotu

66.   Uzkāpt Aicrsa klintis Austrālijā

67.    Izbraukt pa Jordānas upi no Galilejas jūras līdz Nāves jūrai

Izpeldēties:

68.   Viktorijas ezerā

69.   Augšezerā

70.   Tanganjikas ezerā

71.   Titikakas ezerā Dienvidamerikā

72.   Nikaragvas ezerā

Izkopt:

73.   Kļūt par Ērgļu skautu

74.    Ienirt zem ūdens zemūdenē

75.   Nolaisties uz lidmašīnu bāzes kuģa un pacelties no

76.  Pavizināties dirižablī, karstā gaisa balonā un planieri

77.  Jāt ar ziloni, kamieli, strausu un pusmežonīgu zirgu

78.    Ienirt 40 pēdu dzijumā un zem ūdens aizturēt elpu uz divarpus minūtēm

79.   Noķert desmit mārciņu smagu omāru

80.  Spēlēt flautu un vijoli

81.   Rakstīt uz mašīnas 50 vārdus minūtē

82.  Lēkt ar izpletni

83.   Iemācīties slēpot pa sniegu un pa ūdeni

84.  Doties baznīcas misijā

85.  Atkārtot Džona Mūra ceļojumu

86.  Apgūt tautas medicīnu un ieviest derīgās zināšanas

87.  Uzņemt filmā ziloni, lauvu, degunradzi, bifeli un vali

88.  Iemācīties paukot

89.   Iemācīties džiudžitsu

90.  Mācīt koledžā kādu priekšmetu

91.  Redzēt kremācijas ceremoniju Bali salā

92.  Pētīt jūras dzelmi

93.   Uzņemties kādā filmā par Tarzānu (tagad viņš atzīst, ka tas ir nereāls zēna gadu sapnis)

94.   Iegūt savā īpašumā zirgu, šimpanzi, koijotu

95.   Kļūt par amatieri radiooperatoru

96.  Uzbūvēt savu teleskopu

97.  Uzrakstīt grāmatu (par ceļojumu pa Nilu)

98.  Publicēt rakstu žurnālā "National Geographic"

99.   Uzlēkt 5 pēdu augstumā

100.  Aizlēkt 15 pēdas tālumā

101.  Noskriet jūdzi 5 minūtēs

102.                       Svērt 175 mārciņas bez apģērba (vēl tagad ir tāds svars)

103.  Veikt 200. pietupienu un 20 uzrāvienu pie stieņa

104.  Iemācīties franču, spāņu un arābu valodu

105.Izpētīt drakonus (ķirzakas) Komodo sala (20 jūdzes no salas laiva cieta avārijā)

106.  Apmeklēt vecātēva Sorensona dzimšanas vietu Dānijā

107.  Apmeklēt vecātēva Godarda dzimšanas vietu Anglijā

108.  But jūrniekam uz preču kuģa

109.                       Izlasīt visu "Britu enciklopēdiju" (ižlasijis daudzas nodaļas katrā sējumā)

110.  Izlasīt visu Bībeli

111.   Izlasīt Šekspīra, Platona, Aristoteļa, Dikensa, Sorova, Po, Ruso, Bekona, Hemingveja, Tvena, ISuro, Konrādā, Talinidža, Tolstoja, Longfello, Kitsa, Vitīra un Emersona darbus (ne visus katra rakstnieka darbus)

112.  Iepazīties ar Baha, Bēthovena, Debišī, Ibēra, Mendclsona, Lalo, Rimska-Korsakova, Respīgi, Lista, Rahmaņinova, Stravinska, Toha, Čaikovska, Verdi kompozīcijām

113.   Iemācīties vadīt lidmašīnu, motociklu, traktoru, vizināties ar vējdēli, šaut ar šauteni, pistoli, vadīt kanoe, rīkoties ar mikroskopu, spēlēt futbolu, basketbolu, šaut ar loku, mest laso un bumerangu

114.   Sacerēt mūziku

115.  Nospēlēt uz klavierem "Mēnesnīcas sonāti"

116.   Novērot staigāšanu pa uguni (Bali un Surinamā)

117.    Noņemt indi čūskai (fotografēšanas laikā kāda klaburčūska viņam iekoda)

118.  Piedalīties sacensībās ar 22. kalibra šauteni

119.  Apmeklēt kādu kinostudiju

120.   Uzkāpt Heopsa piramīda

121.   Kļūt par Pētnieku kluba un Ceļotāju kluba locekli

122.   Iemācīties spēlēt polo

123.   Ceļot pa Lielo Kanjonu kājām un laivā

124.   Apbraukt apkart zemeslodei (4 reizes)

125.  Apmeklēt Mēnesi ("Kādreiz, ja Dievs dos")

126.  Apprecēties un audzināt bērnus (ir 5 bērni)

127.  Nodzīvot līdz XXI gadsimtam (viņam būs 75 gadi).

Džons Godards

"Klau, mazulīt, es esmu tava mīlestība…"

Ir labāk, ja tu esi sagatavojies iespējai un tā nerodas, nekā gūt iespēju un nebūt tai sagatavotam.

Vitnejs Jangs, juniors

Lesu Braunu un viņa dvīņubrāļi adoptēja Brauna mamma — virtuves strādniece un kalpone — drīz pēc viņu piedzimšanas kādā nabadzīgā Maiami piepilsētā.

Savas hiperaktivitātes un nepārtrauktās tarkšķēšanas dēļ Less tika ievietots speciālās audzināšanas klasē, kur tika mācīti grūti audzināmie, — gan sākumskolā, gan vidusskolā. Pēc skolas beigšanas viņš kļuva par pilsētas sanitārā dienesta strādnieku Maiamibīčā. Tomēr viņa sapnis bija kļūt par dīdžeju.

Vakaros viņš ņēma sev līdzi gultā tranzistoru radiouztvērēju un klausījās aizrautīgā svinga ritma runājošos dīdžejus. Savā mazajā istabiņā ar nobružāto, vinila plāksnēm klāto grīdu viņš izveidoja iedomātu radiostaciju. Par mikrofonu noderēja ķemme, un viņš vingrinājās iepazīstināt neesošos klausītājus ar ierakstiem, ātri berot vārdus.

Mute un brālis to visu dzirdēja caur plānajām sienām un pastāvīgi kliedza, lai viņš beidz klabināt žokļus un iet gulēt. Bet Less viņos neklausījās. Viņš pilnībā atradās savā pasaulē, dzīvoja savam sapnim.

Kādu dienu Less drosmīgi devās uz vietējo radiostaciju — viņš strādāja pie zāles pļaušanas pilsētā, un viņam bija pusdienas pārtraukums. Less iegāja stacijas menedžera kabinetā un teica, ka vēloties kļūt par dīdžeju.

Menedžeris palūkojās uz nevīžīgi ģērbto jauno cilvēku

kombinezonā un salmu cepurē un apjautājās: — Vai jums ir kādas zināšanas radioraidījumu jomā?

Less atbildēja: — Nē, ser, nav.

— Jā, dēls, baidos, ka tādā gadījumā mums neatradīsies jums piemērots darbs.

Less pieklājīgi pateicās un devās projām. Radiostacijas menedžeris sprieda, ka šo jauno vīru viņš redz pēdējo reizi. Tomēr viņš pārāk zemu novērtēja Lesa Brauna uzticību savam mērķim. Redziet, Lesam bija augstāks mērķis nekā tikai kļūt par dīdžeju. Viņš vēlējās nopirkt labāku māju savai audžumātei, kuru viņš dziļi mīlēja. Dīdžeja darbs bija tikai solis ceļā uz šo mērķi.

Brauna māte tika mācījusi Lesam sekot saviem sapņiem, un viņš bija pārliecināts, ka iegūs darbu radiostacijā par spīti menedžera vārdiem.

Tā nu Less veselu nedēļu katru dienu iegriezās radiostacijā pajautāt, vai nav kādas iespējas dabūt darbu. Beidzot menedžeris padevās un pieņēma viņu par izsūtāmo zēnu — bez algas. Sākumā Less vārīja kafiju vai nesa pusdienas un vakariņas dīdžejiem, kuri nevarēja atstāt studiju. Galu galā viņa sajūsma par dīdžeja profesiju iekaroja viņu uzticību un viņi saka sūtīt viņu savos kadilakos satikt iebraukušās slavenības — grupu "Temptations", Daianu Rosu un grupu "Supremes". Gandrīz neviens no viņiem nezinaja, ka jaunajam Lesam nav vadītāja licences.

Radiostacijā Less darīja visu, ko viņam lūdza, — un pat vairāk. Kavēdamies pie dīdžejiem, viņš vēroja viņu roku kustības uz kontrolpaneļa. Less uzturējās vadības telpās un uzsūca sevī visu, ko spēja, līdz viņu palūdza aiziet. Pēc tam naktī savā guļamistabā viņš vingrinājās un gatavoja sevi iespējai, kurai, kā viņš zināja, jārodas.

Kādu sestdienas pēcpusdienu, kad Less atradās radiostacijā, kāds dīdžejs, vārdā Roks, dzēra, runādams ēterā. Less bija viens pats visā ēkā, un viņš aptvēra, ka Roks dzerdams izaicina nepatikšanas. Less palika studijas tuvumā. Viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ gar Roka kabīnes logu. Šādi klaiņodams, viņš pie sevis atkārtoja: "Dzer, Rok, dzer!"

Less bija izsalcis, un viņš bija gatavs. Viņš bija gatavs . aizskriet pēc papildu dzeramā, ja Roks to lūgtu. Iezvanījās

telefons, un Less pacēla klausuli. Kā jau viņš bija domājis, zvanīja studijas menedžeris.

—   Les, te misters Kleins.

—   Jā, — teica Less. — Es zinu.

—   Les, es nedomāju, ka Roks būs spējīgs pabeigt šo programmu.

—   Jā, ser, es zinu.

—   Vai jūs nevaretu piezvanīt kādam citam dīdžejam, lai tas ierodas un turpina programmu?

—   Jā, ser. Es to noteikti darīšu.

Nolicis klausuli, Less sev teica: — Tagad viņš noteikti domās, ka esmu traks.

Less sāka grozīt ciparnīcu, bet nezvanīja citam dīdžejam. Vispirms viņš piezvanīja mātei, tad — savai draudzenei.

—    Jūs visi izejiet un priekšējā balkona un ieslēdziet radio, jo es drīz iziešu ēterā! — viņš pavēstīja.

Tad viņš pagaidīja piecpadsmit minūtes un piezvanīja galvenajam menedžerim. — Mister Klein, cs nevienu nevaru sadabūt, — Less sacīja.

Misters Kleins tagad vaicāja: — Jaunais cilvēk, vai jūs protat apieties ar studijas aparatūru?

—   Jā, ser, atteica Less.

Less devās uz kabīni, maigi pastūma Roku sānis un apsēdas pie aparatūras. Viņš bija gatavs. Un viņš bija izsalcis. Viņš ieslēdza mikrofonu un teica: — Klausieties! Tas esmu es — LB — Less Brauns, jūsu trīs P — plates plinkšķinošais paps. Pirms manis nebija neviena tāda, un pēc manis nebūs neviena tāda. Tādējādi esmu viens vienīgais. Jauns un neprecējies, mīlu sabiedrību. Galvoju par sevi, esmu uzticams, neapšaubāmi spējīgs sniegt jums apmierinājumu, milzu daudz rosības. "Klau, mazulīt, es esmu tava mī-ī-īlestība!"

Tā kā Less bija trenējies, viņš bija gatavs. Viņš pārsteidza auditoriju un savu galveno menedžeri. Pēc šī liktenīgā iesākuma Lesam sākās sekmīga karjera radiofonā, politikā, publiskos pasākumos un televīzijā.

Dzeks KenfĪLds

Gribu maksat īsto cenu

Pirms trīspadsmit gadiem es ar savu sievu Mariannu buvēju savu Grinspointmelas frizētavu salonu. Toreiz katru dienu pie mums piestāja kāds vjetnamietis, lai pārdotu taukos vārītus pīrādziņus. Viņš slikti runāja angliski, bet vienmēr bija draudzīgi noskaņots, un ar smaidu un zīmju valodas palīdzību mēs iepazināmies. Viņu sauea Le Van Vu.

Dienā Le strādāja maiznīcā, un naktīs viņi kopā ar sievu klausījās audiokasetes, lai iemācītos angļu valodu. Vēlāk es uzzināju, ka viņi gulējuši maiznīcas dibenistabā uz grīdas, gultas vietā izmantodami ar zāģu skaidām pildītus maisus.

Vjetnamā Van Vu ģimene bija viena no visbagātakajām Dienvidaustrumu Āzijā. Viņiem piederēja gandrīz trešdaļa Ziemeļvjetnamas, ieskaitot rūpniecības uzņēmumus un nekustamos īpašumus. Tomēr pēc tam, kad viņa tēvu nežēlīgi nogalināja, Le kopā ar māti pārcēlās uz Dicnvidvjetnamu, tur skolojās un galu galā kļuva par juristu.

Tāpat kā nelaiķis tēvs, arī Le dzīvoja labklājībā. Viņš aptvēra, cik izdevīgi celt ēkas, lai nodrošinātu arvien pieaugošo amerikāņu iesakņošanos Dienvidvjctnamā, un drīz kļuva savā zemē par vienu no vissekmīgākajiem celtniekiem.

Taču, kad Le devās ceļojumā uz Ziemeļvjetnamu, ziemeļvjetnamieši viņu saņēma gūstā un uz trim gadiem ieslodzīja cietumā. Viņš izbēga, nogalinājis piecus karavīrus, un devās atpakaļ uz Dicnvidvjetnamu, kur atkal tika arestēts. Dienvidvjetnamas valdība uzskatīja viņu par Ziemeļu ielikteni.

Pēc cietumā pavadītā laika Le tika atbrīvots un organizēja kādu zvejniecības kompāniju. Galu galā viņš kļuva par vislielāko Dienvidvjetnamas konservu rūpnieku.

Kad Le uzzināja, ka ASV karaspēks un vēstniecības personāls drīz tiks izvests no viņa dzimtenes, viņš pieņēma lēmumu, kas pilnīgi izmainīja viņa dzīvi.

Viņš savāca visu savu zeltu, ko bija sakrājis, ielādēja vienā no savām zvejas laivām un kopā ar sievu laivā aizbrauca līdz amerikāņu kuģiem ostā. Tad viņš apmainīja visas savas bagātības pret iespēju droši nokļūt no Vjetnamas Filipīnās, kur viņu kopā ar sievu ievietoja bēgļu nometnē.

Panācis audienci pie Filipīnu prezidenta, Lc viņu pārliecināja pārveidot vienu no viņa kuģiem par zvejas kuģi. Tā Le atkal atgriezās biznesa pasaulē. Pirms pamest Filipīnas un pēc diviem gadiem doties uz Ameriku (tas bija viņa galamērķis), Le bija sekmīgi attīstījis visu Filipīnu zivrūpniecību.

Taču ceļā uz Ameriku Le jutas kā pratu zaudējis un nonāca depresijā, jo visu atkal vajadzēja sākt no paša gala un viņam nekā nebija. Viņa sieva stāsta, ka atradusi vīru pie kuģa margām un viņš gatavojies lēkt jūrā.

— Lc, — viņa tam teica, — ja tu ielēksi, kas notiks ar mani? Mēs tik ilgi esam bijuši kopā un tik daudz esam pārdzīvojuši. Mums tas jādara kopā. — Tas bija vienīgais atbalsts, kāds bija vajadzīgs Lc Van Vu.

1972. gadā viņš ar sievu ieradās Iljūstonā, viņi bija pilnīgi izputējuši un neprata angļu valodu. Vjetnamā ģimenes rūpējas par saviem locekļiem, un Le ar sievu iekārtojās brālēna maiznīcas dibenistabā Grīnspointmelā. Mēs būvējām savu salonu pārsimt pēdu attālumā.

Tagad, kā viņi saka, nāk šī stāsta vēstījuma daļa.

Lc brālēns piedavāja Le un viņa sievai darbu maiznīcā. Pēc nodokļu nomaksāšanas Lc katru nedēļu saņemtu 175 dolārus, viņa sieva — 125 dolārus. Citiem vārdiem sakot, viņu gada ienākums bija 15 600 dolāru. Turklāt brālēns piedāvāja viņiem pārdot maiznīcu, kad viņi varēs iemaksāt 30 000 dolāru sākuma iemaksu. Par pārējiem 30 000 dolāru brālēns bija ar mieru izrakstīt parādzīmi un tos iemaksāt pats.

Lūk, ko darīja Le un viņa sieva.

Kaut arī iknedēļas ienākumi bija 3000 dolāru, viņi nolēma turpināt dzīvi dibenistabā. Divus gadus viņi mazgājās bezmaksas vannā apkaimes atpūtas istabās. Divus gadus viņu uzturā bija gandrīz tikai maiznīcas produkti. Divus gadus viņi iztika — patiešām iztika — ar 600 dolāriem gadā, krājot 30 000 dolārus sākuma iemaksai.

Vēlāk Li izskaidroja iemeslus: — Ja mēs sev iegādātos dzīvokli, kādu varētu atļauties, saņemot 300 dolārus nedēļā, mums būtu jāmaksā īre. Turklāt mums, protams, butu jāiegādājas mēbeles. Būtu jābrauc uz darbu un atpakaļ — tas nozīmē, ka vajadzētu pirkt mašīnu. Mašinai būtu jāpērk benzīns, kā arī tā jāapdrošina. Mēs droši ven vēlētos kaut kur izbraukt savā mašīnā, tātad mums būtu jāpērk apģērbs un tualetes piederumi. Tātad es zināju,ka tad, ja mums būs dzīvoklis, mēs nemūžam nesavāksim 30 000 dolāru.

Tagad, ja jums šķiet, ka stāsts ir galā, atļaujiet pateikt, ka tas vēl nav viss: pēc tam kad viņi ar sievu bija sakrājuši vajadzīgos 30 000 dolāru un nopirkuši maiznīcu, Le atkal aicināja sievu uz nopietnām pārrunām. Viņš atgādināja, ka viņi joprojām ir parada brālēnam 90 000 dolāru, un teica — lai cik grūti bijuši pādējie divi gadi, viņiem jāpaliek vēl vienu gadu tajā pašā dibenistabā.

Ar lepnumu varu jums pastāstīt, ka viena gada laikā mans draugs un padomdevējs Le Van Vu kopā ar sievu, krādami katru pieccentu monētu, ko ienesa viņu bizness, apmaksāja 90 000 dolāru parādzīmi un tādējādi trīs gadu laikā godīgā ceļā tika pie ārkārtīgi ienesīga biznesa.

Tad — un tikai tad — Van Vu ģimene ieguva savu pirmo dzīvokli. Līdz pat šai dienai viņi joprojām taupa, dzīvo no ļoti maza savu ienākumu procenta un, protams, par saviem pirkumiem vienmēr maksā skaidrā naudā.

Vai jūs domājat, ka tagad Le Van Vu ir miljonārs? Esmu laimīgs, ka varu paziņot — vairākkārtējs.

Džons Makormeks

Katram ir kads sapnis

Pirms dažiem gadiem mani nosūtīja uz kadu dienvidu apgabalu strādāt ar cilvēkiem, kuri atrodas sociālaja aprūpē. Es vēlējos pierādīt, ka jebkurš cilvēks spej būt patstavīgs. Vienīgais, kas mums jadara, ir aktivizēt šo patstāvību. Es lūdzu savākt ļaužu grupu, kuri atradās sociālajā aprūpē, — dažādu rasu un dažādu ģimeņu pārstāvjus. Tad es ar viņiem grupā nodarbojos katru piektdienu trīs stundas. Es palūdzu ari nedaudz naudas sīkiem izdevumiem, kas bija nepieciešami darbam.

Pirmais, ko cs tcicu pēc tam, kad biju paspiedusi roku visiem, bija šādi vārdi: — Es velētos uzzināt, kādi ir jūsu sapņi.

Visi skatījās manī kā ēzelī.

—   Sapņi? Mums nav sapņu.

Es turpināju: — Nu, labi, bet kā bija tad, kad jūs bijāt bērni? Vai tad ari nebija nekā, ko jūs vēlētos izdarīt?

Kāda sieviete teica: — Nezinu, ko var palīdzēt sapņi. Žurkas ēd nost manus bērnus.

—    Ak, — es atbildēju. — Tas ir briesmīgi. Jā, protams, jūs esat ļoti norūpējusies par žurkām un saviem bērniem. Kā tur varētu palīdzēt?

—   Nu, tur varētu līdzēt ar jaunām iekšdurvīm, jo manās iekšdurvīs ir caurumi.

Es vaicāju: — Vai šeit ir kāds, kurš zina, kā ielikt iekšdurvis?

Kāds vīrs paziņoja: — Senāk es darīju tādus darbus, tagad man ir briesmīgi slima mugura, bet cs pamēģināšu.

Es viņam tcicu, ka iedošu nedaudz naudas, ja viņš aizies uz veikalu, nopirks materiālus un ieliks šai sievietei iekšdurvis. — Vai domājat, ka varēsit to izdarīt?

—   Jā, cs pacentīšos.

Nākamajā nedēļā, kad visi bija apsēdušies, es jautāju sievietei: — Nu, vai jūsu iekšdurvis ir ieliktas?

—   Ja, — viņa atteica.

—   Tad mēs varam sākt sapņot, vai ne? — Viņa man vāri uzsmaidīja.

Es vaicāju vīram, kurš bija paveicis šo darbu: — Kā jus jūtaties?

Viņš atbildēja: — Vai zināt, tas ir dīvaini. Man kļuvis daudz labāk.

Tas palīdzēja šiem cilvekiem sākt sapņot. Šie šķietami. * sīkie panākumi paradīja, ka sapņi nav plānpratibas pazīme. Šie mazie solīši cilvēkiem rādīja, ka kaut kas patiešām var piepildīties.

Es sāku izvaicāt pārējos par viņu sapņiem. Kāda sieviete atklāja, ka vienmēr velejusies kļūt par sekretāri. Es vaicāju: — Nu, un kas jūs traucē? (Tas vienmēr ir mans nākamais jautājums.)

Viņa atbildēja: — Man ir seši bērni un nav neviena, kas viņus uzraudzītu manas prombūtnes laikā.

—   Mēģināsim izdibināt, — es teicu. — Vai šajā grupā nav kāds, kurš spētu uzraudzīt sešus bērnus vienu dienu vai divas dienas nedēļā, kamēr šī sieviete pilsētas koledžā liks apmācīta?

Kāda cita sieviete sacīja: — Arī man ir bērni, bet es to varēšu.

—   Darīsim tā… — es teicu. Tika sastādīts plāns, un sieviete sāka apmeklēt skolu.

Katrs kaut ko atrada. Vīrs, kurš ielika iekšdurvis, kļuva par amatnieku. Sieviete, kas uzraudzīja bērnus, kļuva par licencētu aizbildni. Divpadsmit nedēļu laikā es panācu, ka nevienam no-šiem cilvēkiem nebija vajadzīga sociālā aprūpe. Es neesmu to panākusi tikai šajā gadījumā, es to esmu panākusi daudzas reizes.

Virdzīnija Setaira

Seko savam sapnim

Man ir draugs, vārdā Montijs Robertss, kuram pieder zirgkopības rančo Sanisidorā. Viņš atļāvis man izmantot savu māju fonda naudas vākšanas pasākumiem, lai iegūtu līdzekļus jaunatnei riska programmu īstenošanai.

Kad es beidzamo reizi biju tur, viņš mani stādīja priekšā, teikdams: — Es vēlētos jums pastāstīt, kāpēc ļauju Džekam izmantot savu māju. Tas saistīts ar senu stāstu par jaunu vīrieti, kurš bija ceļojoša zirgu trenera dēls. Šis treneris bija spiests doties no staļļa uz stalli, no hipodroma uz hipodromu, no fermas uz fermu un no viena rančo uz otru, lai trenētu zirgus. Tā nu zēna skolas gaitas tika pastāvīgi pārtrauktas. Kad viņš bija priekšpēdējā kursā, viņu palūdza uzrakstīt, par ko viņš gribētu kļūt un ko gribētu darīt, kad būs pieaudzis.

Tajā vakarā viņš uz septiņām lappusēm aprakstīja savu mērķi — kādu dienu iegūt īpašumā zirgkopības rančo. Viņš ļoti detalizēti aprakstīja savu sapni, pat uzzīmēja 200 akru liela rančo plānu, norādīdams, kur atradīsies visas celtnes, staļļi un skrejceļš. Tad viņš uzzīmēja detalizētu 4000 kvadratpēdu lielas dzīvojamās mājas plānu, kura atradīsies uz 200 akru lielās sapņu rančo zemes.

Šaja projektā viņš ieguldīja daļu savas sirds, un nākamajā dienā iesniedza to skolotājam. Pēc divām dienām viņš saņēma savus papīrus atpakaļ. Uz viņa lapas bija uzrakstīts liels sarkans 1-' un piebilde: "Satiksimies pēc stundām."

Zēns, kam bija sapnis, pēc stundām devās pie skolotāja un pajautāja: — Kāpēc cs saņēmu tik sliktu atzīmi?

Skolotājs atbildēja: — Tādam jaunam zēnam kā tu tas ir nereāls sapnis. Tev nav naudas. Tu nāc no ceļojošas ģimenes. Tev nav līdzekļu. Lai iegūtu zirgkopības fermu, vajag ļoti daudz naudas. Tev jānopērk zeme. Tev jāmaksā par šķirnes vaislas zirgiem un pēc tam jāmaksā lielas algas staļļu apkalpotājiem. Tev tas nekad nebūs pa spēkam. — Tad skolotājs piebilda: — Ja tu pārrakstīsi šo darbu un aprakstīsi reālāku mērķi, es paaugstināšu atzīmi.

Zēns devās mājup un ilgi un smagi to visu pārdomāja. Viņš jautāja tēvam, ko vajadzētu darīt. Tēvs teica: — Redzi, dēls, tev pašam tas jāizdomā. Tomēr man šķiet, ka tev tas ir ļoti svarigs lēmums.

Beidzot, veselu nedēļu to visu apdomājis, zēns iesniedza atpakaļ to pašu darbu, neko tajā nemainījis. Viņš paziņoja:

—   Jus varat paturēt atzīmi F, bet es paturēšu savu sapni. Tad Montijs pievērsās sanākušajiem cilvēkiem un teica:

—     Es jums izstāstīju šo notikumu tādēļ, ka jūs sēžat manā 4000 kvadrātpēdu lielajā mājā, kas atrodas mana 200 akru lielā zirgkopības rančo vidu. Tas skolasdarbs līdz pat šai dienai ierāmēts atrodas virs kamīna. — Tad viņš piebilda:

—     Mana stāsta labākā daļa ir tā, ka pirms divām vasarām tas pats skolotājs atveda trīsdesmit bērnus uz vienu nedeļu padzīvot teltīs mana rančo teritorijā. Kad skolotājs devās prom, viņš sacīja: — Redziet, Montij, tagad es to jums varu pateikt. Kad biju jūsu skolotājs, es biju tāds kā sapņu zaglis. Pa šiem gadiem esmū nozadzis daudzu bērnu sapņus. Par laimi, jums pietika saprāta savu sapni nosargāt.

Neļaujiet nevienam nozagt savus sapņus! Sekojiet savai sirdsbalsij vienalga kādā veidā.

Dieks Kenfilds

Kaste

Būdama koledžas priekšpēdēja kursa studente, es ierados mājās Ziemassvētku brīvdienās un kopā ar abiem brāļiem pavadīju divas jautras nedēļas. Mēs bijām tik priecīgi, ka esam kopa, mēs tik labprātīgi pieteicāmies uzraudzīt veikalu, ka mūsu mātei un tēvam pirmo reizi daudzu gadu laika radās iespēja paņemt brīvdienas. Dienu pirms došanās uz Bostonu mans tēvs mierīgi ieveda mani mazā istabiņā aiz veikala. Istaba bija tik maziņa, ka tajā ietilpa vienīgi pianīns un tahta, kas kalpoja arī par guļamo. Faktiski tad, kad gulta bija izvilkta, tā aizņēma visu istabu. Varēja sēdēt gultas kājgali un spēlēt klavieres. Tēvs no veco klavieru aizmugures izvilka cigāru kasti. Viņš to atvēra un parādīja man kaudzīti avīžu rakstu. Es biju lasījusi tik daudz Nensijas Drjū detektīvstāstu; ka jutos satraukta un platām acīm raudzījos uz slepeno kasti ar avīžu izgriezumiem.

—   Kas tie tādi? — es jautāju.

Tēvs nopietni atbildēja: — Tie ir manis sarakstītie raksti un publicētās vēstules izdevējam.

Lasīdama es redzēju katra rūpīgi izgriezta raksta beigās parakstu Valters Čepmens, eskvairs.

—    Kāpēc tu man nestāstīji, ka esi tos uzrakstījis? — jautāju.

—    Tāpēc, ka negribēju, lai tava māte to uzzinātu. Viņa vienmēr ir daudzinājusi, ka man nav vērts mēģināt rakstīt, jo nepietiek izglītības. Es vēlējos ari izvirzīt savu kandidatūru kādam politiskam amatam, taču viņa teica, ka nav vērts, Laikam mātei likās, ka viņai būs neērti, ja es zaudēšu. Es gribēju pamēģināt tikai joka pēc. Es izdomāju, ka varu rakstīt ari bez viņas ziņas, un tā ari darīju. Katru rakstu, kas tika iespiests, es izgriezu un noslēpu šajā kastē. Es zināju, ka kādu dienu kādam parādīšu šo kasti, un šis kāds esi tu.

Viņš vēroja, kā es lasu rakstu pēc raksta, un, kad es palūkojos augšup, viņa lielās, zilās acis bija miklas.

—    Man šķiet, ka pēdējo reizi biju ķēries pie parak grūta uzdevuma, — viņš piebildā. — Jā, es aizsūtīju mūsu draudzes žurnālam dažus ierosinājumus par to, kā nacionālo vēlēšanu komisiju varētu izraudzīties godīgāk. Es tos aizsūtīju jau pirms trim mēnešiem. Laikam gan esmu gribējis izdarīt pārāk daudz.

Tā bija tik negaidīta mana jokus mīlošā tēva rakstura šķautne, ka es pat nezināju, ko sacīt. Mēģināju izteikt minējumu: — Varbūt tas raksts vēl parādīsies.

—   Varbūt, bet tāpēc neaizturi elpu. — Tēvs man uzsmaidīja, pamirkšķināja, tad aizvēra cigāru kasti un atlika to vietā aiz pianina.

Nakamajā rītā mani vecāki autobusā devās uz Heverhilas depo, kur pārsēdās vilcienā, lai dotos uz Bostonu. Džims, Rons un es darbojāmies veikalā, un es domāju par kasti. Nekad nebiju domājusi, ka tēvam patīk rakstīt. Brāļiem es neko neteicu; tas bija mans un teva noslēpums. Apslēptās Kastes Noslēpums.

Pievakarē es palūkojos pa veikala logu un redzēju, ka māte izkāpj no autobusa — viena pati. Viņa šķērsoja laukumu un ātri ienāca veikalā.

—   Kur tētis? — mēs kori jautājām.

—   Jūsu tēvs ir miris, — viņa sausām acīm teica.

Neticēdami savām ausīm, mēs devāmies kopā ar viņu

uz virtuvi, kur māte pastāstīja, ka viņi gājuši par Parka ielas metro staciju cilvēku pūlī un tēvs nokritis uz grīdas. Medmāsa noliekusies pār viņu, palūkojusies uz māti un vienkārši pateikusi: — Viņš ir miris.

Māte apjukumā stāvējusi viņam blakus un nezinājusi, ko iesākt. Ļaudis klupuši pār tēvu, skrienot uz metro. Kads mācītājs teicis: "Es izsaukšu policiju," — un pazudis. Gandrīz stundu māte stāvējusi pie teva nedzīva ķermeņa. Beidzot ieradusies ātrā palīdzība un viņus abus aizvedusi uz vienīgo morgu, kur mātei likuši pārbaudīt viņa kabatas un noņemt viņa pulksteni. Viņa viena pati atgriezusies ar vilcienu un ar vietējo autobusu mājās. Māte izstāstīja mums šo satriecošo stāstu, nenobirdinājusi ne asaru. Viņa vienmēr bija lepojusies ar to, ka neizrāda savas emocijas, tas viņai bija disciplīnas jautājums. Ari mēs neraudajām un pēc kārtas apkalpojām pircējus.

Kāds pastāvīgs pircējs vaicaja: — Kur tad šovakar palicis vecais vīrs?

—   Viņš ir miris, — es atbildēju.

—   Ak, cik žēl! — Un viņš aizgāja.

Es nekad nebiju tēvu uzskatījusi par vecu vīru, un šis jautājums mani saniknoja, bet viņam bija septiņdesmit gadu, un mātei — tikai piecdesmit. Viņš vienmēr bija bijis veselīgs un laimīgs un nekurnēdams rūpējies par trauslo māli — un nu viņa vairs nebija. Nebūs vairs ne svilpošanas, ne lūmnu dziedāšanas, liekot preces plauktos. "Vecais vīrs" bija aizgājis.

Bēru rītā es sēdēju veikalā pie galda; es atvēru līdzjūtības kartītes un līmēju tās albumā. Tad cs vēstuļu kaudzē pamanīju baznīcas žurnālu. Parastos apstākļos es to nemūžam nebūtu atvērusi, jo uzskatīju par garlaicīgu reliģisku izdevumu, taču varbūt tajā būs svētais raksts — un tas tur bija.

Es ienesu žurnālu mazajā istabiņā, aizvēru durvis un sāku raudāt. Es biju turējusies varonīgi, taču lasīt iespiestas tēva pārdrošās rekomendācijas par nacionālo komiteju bija pāri maniem spēkiem. Es lasīju un raudāju, un tad lasīju atkal. Es izvilku no klavieru aizmugures kasti un zem izgriezumiem atradu tēvam adresētu divas lappuses garu sera Henrija Kebota Lodža vēstuli, kurā viņš pateicās par ierosinājumiem vēlēšanu kampaņai.

Es nevienam nestāstīju par savu kasti. Tas palika noslēpums.

Florensa Litauera

Iedrošinājums

Daži no vislielākajiem sasniegumiem pasaules vēsturē radušies pec iedrošinājuma vai ticības, ko paudis mīļotais cilvēks vai uzticams draugs. Ja nebulu uzticamās sievas Sofijas, droši vien literatūras dižgaru sarakstā nebūtu Nataniela Hosona vārda. Kad Nataniels ar bēdu salauztu sirdi atgriezās mājās, lai paziņotu sievai, ka viņš ir neveiksminieks un izmests no darba muitā, viņa pārsteidza vīru ar prieka saucienu.

—   Tagad, — viņa uzvaroši teica, — tu varēsi uzrakstīt savu grāmatu.

—   Jā, — vīrs pagurušā balsī atbildēja, — un no kā mēs dzīvosim, kamēr es to rakstīšu?

Viņam par brīnumu, sieva atvēra atvilktni un izņēma krietnu žūksni naudas.

—   Kur tad tu to dabūji? — viņš izsaucās.

—   Vienmēr esmu zinājusi, ka tu esi ģēnijs, — viņa teica. —t Es zinu, ka kādu dienu tu uzrakstīsi šedevru. Tāpēc es katru nedēļu nedaudz ietaupīju no tās naudas, ko tu man devi mājsaimniecībai. Un te pieliek, lai mēs vienu gadu izdzīvotu.

Viņas ticība un uzticība radīja vienu no izcilākajiem romāniem Amerikas literatūrā — "Sarkanā vēstulē".

161

Nido Kubeins

6-224

Valts Džonss

Galvenais jautājums ir tas, vai jūs esat spējīgs no visas sirds pateikt "jā". savam piedzīvojumam.

Džozefs Kempbels

Nekas tik labi nepierāda laktu, ka panākumi ir process, ne galamērķis, kā daudzie to cilvēku plaukstošie un zeļošie sasniegumi, kuriem vecums nav šķērslis. Florense Bruksa iestājās Miera korpusā, kad viņai bija 64 gadi. Gledisai Klepisonei bija 82 gadi, kad viņa dzīvoja Jovas universitātes kopmītnē un izstrādāja savu zinātnisko darbu vēsturē, par kuru ieguva filozofijas doktores grādu. Eds Stits 87 gadu vecumā Ņudžersijā izstrādāja sabiedrisko koledžu statusa programmu. Eds teica, ka šis darbs viņam palīdzējis nekļūt par vecu graustu un saglabāt darbīgas smadzenes.

Taču manu iztēli laikam gan neviens cits cilvēks nav tik daudz nodarbinājis kā Valts Džonss no Vašingtonas štata Tekomas pilsētas. Valts pārdzīvoja savu trešo sievu, ar kuru bija precējies 52 gadus. Kad viņa nomira, kāds teica Valtam, ka tas ir skumji — zaudēt tik senu draugu. Viņš atbildēja:

—      Jā, protams, tā tas bija, bet varbūt tas ir uz labu.

—   Kāpēc tā?

—   Es negribētu kļūt negatīvists vai teikt kaut ko, kas celtu neslavu viņas brīnišķīgajam raksturam, taču beidzamo desmit gadu laikā viņa manī izraisīja spēku izsīkumu.

Kad viņu palūdza paskaidrot savus vārdus, viņš sacīja:

—      Vienkārši viņa nekad neko negribēja darīt, kļuva par tādu kā dubļos iestigušu spieķi. Pirms desmit gadiem, kad man bija 94 gadi, es teicu sievai, ka mēs nekad neko neesam redzējuši ka vien skaisto Klusā okeāna Ziemeļrietumu

piekrasti. Viņa jautāja, ko esmu izdomājis, un es viņai pastāstīju, ka domāju par furgona pirkšanu. Ar to mēs varētu apceļot visus 48 kontinentālos štatus.

—   Ko tu par to domā?

Viņa teica: — Es domāju, Valt, ka tu esi jucis.

—   Kāpēc tā? — es pavaicāju.

—   Mēs tur noslāpsim. Mēs nomirsim, un tur nebūs apbedīšanas iestādes. — Tad viņa jautāja: — Kas vadīs mašīnu, Valter?

Es atbildēju: — Es, Lembij.

—   Mēs nositīsimies! — viņa iesaucās.

—   Es gribētu atstāt savas pēdas laika smiltīs, pirms aizeju, bet nevar atstāt savas pēdas laika smiltīs, ja tu sēdi uz dibena… ja nu vienīgi tavs mērķis ir atstāt dibena nospiedumus tais smiltīs.

—   Valt, ko jūs esat nolēmis darīt tagad, kad viņa ir mirusi?

—   Ko esmu nolēmis? Es apraku veco dzīvi un nopirku furgonu. Tagad ir 1976. gads, un esmu nolēmis apceļot visus 48 štatus, lai atzīmētu mūsu divsimtgadi.

Tajā gadā Valts apceļoja 43 štatus, tirgodamies ar retiem mākslas priekšmetiem un suvenīriem. Kad Valtam jautāja, vai viņš kādreiz uzņēmis savā mašīnā gadījuma rakstura ceļabiedrus, vecais vīrs atbildēja:

—   Nekad. Pārāk daudzi četrdesmit centu dēļ ieliks tev pa galvu vai iesūdzēs tiesā pār zaudējumu atlīdzību, ja tu cietīsi avārijā.

Furgons Valtam bija piederējis tikai dažus mēnešus, un viņa sieva bija apglabata tikai pirms pusgada, kad viņu redzēja braucam pa ielu ar diezgan pievilcīgu 62 gadus vecu sievieti pie sāniem.

—   Valt? — viņam jautāja.

—   Jā? — viņš atsaucās.

—    Kas tā bija par sievieti jums blakus? Kas ir jūsu jaunā draudzene, Valt?

Uz to viņš atteica: — Jā, tā ir viņa.

—   Kas viņa ir?

—   Mana draudzene.

6*

—   Draudzene? Valt, jūs esat bijis precējis trīs reizes.

163

Jums ir 104 gadi. Šai sievietei jābūt gadus 40 jaunākai par jums.

—  Jā, — viņš piekrita. — Es drīz vien atklāju, ka vīrietis nevar furgonā dzīvot viens.

—  Valt, to es varu saprast. Jums droši vien trūkst kāda, ar ko parunāties pēc tam, kad visus šos gadus jums bijis kompanjons.

Valts atbildēja bez vilcināšanās: — Zināt, arī tā' man trūka.

—  Ari? Vai gribat teikt, ka jūsu interese ir romantiskas dabas?

—   Es ta domāju.

—    Valt…

—    Ko? — viņš jautāja.

—   Cilvēka dzīvē pienāk bridis, kad tā lieta beidzas.

—   Vai sekss? — viņš atbildēja.

—   Jā.

—   Kāpēc? — viņš pavaicāja.

—  Nu, tāpēc, ka šāda fiziska piepūle var kaitēt cilvēka veselībai.

Valts apdomāja šo lietu un paziņoja: — Nu, ja viņa nomirs, tad nomirs.

1978. gadā, kad mūsu valsti satrauca divciparu inflācija, Valts bija galvenais investors kondomīniju attīstībā. Kad viņam jautāja, kāpēc viņš izņēmis naudu no droša bankas konta un ieguldījis to kondomīniju attīstībā, viņš paskaidroja: — Vai tad jūs neesat dzirdējis? Tagad ir inflācijas laiks. Jums jāiegulda nauda nekustamā īpašumā, lai vecumā, kad jums tā patiešām būs vajadzīga, tā jums būtu. — Redzat, kads pozitīvas domāšanas piemērs.

1980. gada viņš pārdeva lielāko daļu savu īpašumu Vašingtonas štata Pīrsas apgabalā.. Daudzi domāja, ka Valts grib nokārtot rēķinus ar dzīvi. Viņš sasauca savus draugus, un ātri vien noskaidrojās, ka viņš nepavisam negrib norēķināties ar dzīvi, bet izpardevis īpašumus, lai iegūtu skaidru naudu. — Es saņēmu nedaudz naudas un kontraktu uz 30 gadiem. Līdz 138 gadu vecumam es katru menesi saņemšu četrus tūkstošus dolāru.

Savu no. dzimšanas dienu viņš atzīmēja, piedalīdamies

Džonija Kersona šovā. Viņš iznāca starodams, ar balto bārdu un melno cepuri nedaudz atgādinādams nelaiķi pulkvedi Sandersu. Džonijs teica: — Patīkami, ka jūs esat šeit, Valt.

—   Džonij, simt desmit gados ir patīkami būt jebkurā vietā.

—   Simt desmit?

—   Simt desmit.

—   Si-imt de-esmit?

—   Kas noticis, Kerson, vai esat kļuvis kurls? Ir tā, kā es teicu. Tads es esmu. Kas tur ko brīnīties?

—   Brīnums ir tas, ka jūs bez trim dienām esat divas reizes vecāks par mani.

—   Tas pieverš jūsu uzmanību, vai ne? .Simt desmit gadi — zaļojoša un plaukstoša cilvēka labākie gadi.

Valts nogaidīja šova atklāšanu, tad vērsās pie Džonija.

—   Cik vecs jūs būtu, ja nezinātu savas dzimšanas datumu un nebūtu neviena sasodīta kalendāra, kas jūs iedzen depresijā reizi gadā?

—   Vai esat dzirdējis par cilvēkiem, kas nonākuši depresijā kalendāra dēļ? Ak Dievs, man jau trīsdesmit gadu! Jūtos tik nomākts, esmu jau pari kalnam. Ak, nē, man jau četrdesmit gadu. Visi manā darbavietā tērpjas melnā un suta pēc manis līķratus. Ak vai, man jau piecdesmit gadu! Pusgadsimts. Man sūta timekļiem klātas kaltušas rozes. Džonij, kur ir teikts, ka jums jāsavāc mantiņas un jāmirst sešdesmit piecu gadu vecumā? Man ir draugi, kam 75 gados veicas labāk nekā agrak. Un nelielas kondominiju investīcijas rezultātā, kuru es izdarīju pirms dažiem gadiem, kopš 105 gadu vecuma esmu ieguvis vairāk "skanošā" nekā iepriekš. Džonij, vai es varu izteikt savu metodi cīņai ar depresiju?

—   Sakiet droši.

—   Pazudusi dzimšanas diena.

Lai šis stāsts par Valtu Džonsu mums visiem iedveš vēlmi palikt zaļojošiem un plaukstošiem visas mūsu dzīves dienas.

Bobs Mouveds

Vai tu esi pietiekami stiprs, lai paciestu kritiku

Tas nav kritiķis, kurš vadās no aprēķina. Tas nav kritiķis, kurš uzrāda, kā kļūdījies spēcīgs cilvēks, vai arī to, kā kāda darba darītājs butu varējis to paveikt labak. Gods picnakas tam vīram, kurš pats ir arēnā, kura seju notriepuši putekļi, sviedri un asinis, kurš varonīgi cīnās, kurš kļūdās, vēl un vēlreiz nonāk trukumā, jo nav sasniegumu, ko varētu gūt bez kļūdām un zaudējumiem; kurš pazīst lielu pieķeršanos, kurš sevi iegulda vērtīgā pasākumā, kurš beidzot gūst triumfu un kurš sliktākajā gadījumā, ciezdams neveiksmi drosmīgā pasākumā, zina, ka viņš nekad nebūs starp tām kautrīgajām un saltajām dvēselēm, kuras nepazīst ne uzvaru, ne sakāvi.

Teodors Ruzvelts

Risks

Divas seklas gulēja blakus augligaja pavasara augsne.

Pirniā sēkla teica: — Es gribu augt! Es gribu sūtīt savas saknes dziļi augsnē zem sevis un dzīt asnus cauri zemes garozai virs manis… Es vēlos attīt savus maigos pumpurus kā karogus, lai paziņotu par pavasara atnākšanu… Es vēlos izjust savā sejā saules siltumu un rīta rasas svētību uz savām ziedlapām!

Un tā viņa auga.

Otrā sēkla teica: — Es baidos. Ja es sūtīšu savas saknes zemē zem sevis, es nezinu, ko satikšu tumsā. Ja es mēģināšu tikt cauri smagajai augsnei virs manis, es varu ievainot savus maigos asnus… un ko tad, ja es atvēršu savus pumpurus un kāds gliemezis tos apēdīs? Un, ja es atvēršu savus ziedus, mazs bērns var mani izraut no zemes. Nē, būs labāk, ja es pagaidīšu, līdz viss būs droši.

Un tā viņa gaidīja.

Kāda vista kašņājās pavasara augsnē un mekleja ēdamo. Viņa atrada gaidošo sēklu un nekavējoties to aprija.

STĀSTA MORĀLE

Tos, kuri atsakās riskēt un augt, aprij dzīve.

Petija Uensena

Serviss ar smaidu

Kāds virs aizrakstīja vēstuli uz nelielu Vidējo Rietumu pilsētiņas viesnīcu. Viņš bija ieplānojis tajā apmesties atvaļinājuma laikā. Viiiš rakstīja šādi;

"Es ļoti vēlētos ņemt līdzi savu suni. Viņš ir labi kopts un ļoti labi audzināts. Vai jūs varētu man atļaut atstāt viņu Kopā ar mani pa nakti savā istabā?"

Viesnīcas īpašnieks nekavējoties atbildēja.

"Jau daudzus gadus es vadu šo viesnīcu. Pa visu šo laiku neviens suns nav zadzis dvieļus, gultasveļu, galda sudrabu vai gleznas no sienām.

Man ne reizes nav nācies izlikt nakts vidū suni no viesnīcas tādēļ, ka viņš ir piedzēries un trokšņo. Un nekad neviens suns nav aizbēdzis, nesamaksājis rēķinu. Jā, patiešām jūsu suns tiek gaidīts mūsu viesnīcā. Un, ja jūsu suns galvos par jums, arī jūs tiekat gaidīts."

Ka ris Albrehts un Rons Zenke "Service America"

VI pĀrvari ŠĶĒRŠĻUS

Šķēršļi ir tās briesmas, ko jūs ieraugāt, kad novēršat acis no mērķa.

Jlenrijs Fords

Skēršli

Mēs, kas esam dzīvojuši koncentrācijas nometnēs, atceramies cilvēkus, kuri staigāja pa barakām, mierinādami citus, atdodami tiem savu pēdējo maizes kumosu. Viņu nebija daudz, taču viņi pierādīja to, ka cilvēkam var atņemt visu, atskaitot vienu -— pēdējo brīvību: izvēleties savu attieksmi pret jebkuriem apstākļiem, izvēlēties pašam savu ceļu.

Viktors E. Frenkls "Cilvēks meklē nozīmi"

Pārdomā to

Pārdomā to, ka

•    pēc pirmās Frcda Astēra kinoproves 1933. gada studijas "MGM" režisors uzrakstīja atsauksmi: "Nespēj tēlot! Neizteiksmīgs! Nedaudz spēj dejot!" Astērs turēja šo zīmīti virs kamīna savā Beverlihilsas mājā;

•     kāds eksperts teica par Vinsu Lombardi: — Viņam ir minimālas zināšanas par l'utbolu. Trūkst motivācijas;

•      Sokrātu sauca par "amorālu jaunatnes pavedinātāju";

•     tad, kad Pīters J. Daniels bija ceturtās klases skolēns, viņa skolotāja misis Filipsa mēdza atkārtot: — Pīter J. Daniel, tu nekam nederi, tu esi tārpainais ābols, un tu nekad neko nesasniegsi. — Līdz 26 gadu vecumam Pīters bija pilnīgs analfabēts. Kāds draugs cauru nakti lasīja viņam grāmatu "Domā un kļūsti bagāts". Tagad viņam pieder ielu krustojumi, kuros viņš mēdza kauties, un viņš nesen izdevis savu jaunako grāmatu "Misis Filipsa, jūs kļūdījāties!";

•     Luīzai Mejai Alkotei — "Mazās sievietes" autorei — ģimene ieteica meklēt apkalpotājas vai šuvējas darbu;

•      Bēthovens ļoti slikti spēlēja vijoli un nevis uzlaboja spēles tehniku, bet spēlēja savas kompozīcijas. Skolotājs sauca viņu par bezcerīgu komponistu;

•    ievērojamā operdziedoņa Enriko Karūzo vecāki vēlējās, lai viņš kļūst par inženieri. Viņa skolotājs paziņoja, ka viņam vispār nav balss un viņš nespēj dziedāt;

•     Čārlzs Darvins — evolūcijas teorijas tēvs — pameta mediķa karjeru, un viņa tēvs teica: — Tevi neinteresē nekas cits kā šaušana, suņi un žurku ķeršana. — Savā autobiogrāfijā Darvins rakstīja: "Visi mani skolotāji un mans tēvs uzskatīja, ka esmu ļoti viduvējs zēns un intelektuāli atrodos daudz zemāk par vidējo līmeni."

•           Voltu Disneju avīzes izdevējs padzina no darba par ideju trūkumu. Pirms Disnejlendas uzbūvēšanas Volts Disnejs vairākkārt bankrotēja;

•      Tomasa Edisona skolotāji teica, ka viņš esot pārak stulbs, lai kaut ko iemācītos;

•      Alberts Einšteins nerunāja līdz četru gadu vecumam un nemācēja lasīt līdz septiņu gadu vecumam. Viņa skolotājs raksturoja viņu ka "garīgi neattīstītu, nesabiedrisku un uz visiem laikiem iegrimušu muļķīgos sapņos". Viņu izslēdza no Cirihcs Politehniskās skolas un aizliedza to apmeklēt.

•     Luijs Pastērs pēdējā kursā bija tikai viduvējs students un ķīmijā bija piecpadsmitais no 22 studentiem;

•      Izaks Ņūtons ļoti slikti beidza skoiu;

•     tēlnieka Rodēna tēvs teica: — Mans dēls ir idiots. — Skola viņu raksturoja kā vissliktāko skolēnu, un trīs reizes viņš veltīgi pūlējās iestāties mākslas skolā. Tēvocis viņu sauca par neizglītojamu;

•    Ļevs Tolstojs, "Kara un miera" autors, izgāzās ģimnāzijas eksāmenos. Viņu raksturoja par "gan nespējīgu, gan mācīties negribošu";

•     dramaturgs Tenesijs Viljamss bija saniknots, kad viņa luga "Es, Vaša" neieguva godalgu Vašingtonas universitātes kursa sacensībās, kurās viņš ieņēma 16. vietu. Skolotājs atceras, ka Viljamss apsūdzējis tiesnešu izvēli un viņu inteliģenci;

•      F. V. Vūlvorsa darba devēji galantērijas veikalā paziņoja, ka viņam nepieliekot prāta, lai apkalpotu klientus;

•    Henrijs Fords piecas reizes ciela neveiksmi un izputēja, pirms guva panākumus;

•     Beiba Rūsa, kuru sporta vēsturnieki uzskata par visu laiku izcilāko sportisti un kura uzstādījusi ASV rekordu skriešanā, arī ierakstīta izsvītroto sarakstos;

•     Vinstons Čērčils izgāzās sestajā klasē. Viņš kļuva par Anglijas premjerministru tikai 62 gadu vecumā pēc daudzām sakāvēm un šķēršļiem. Viņa lielākie ieguldījumi nāca tad, kad viņš bija "vecāks pilsonis";

•     18 izdevēji noraidīja Ričarda Baha 10 000 vārdu garo stāstu par vientuļo kaiju — "Kaija, vārdā Džonatans Livingstons", pirms to 1970. gadā publicēja Makmilans. Ap 1975. gadu tikai ASV bija pārdoti vairāk par septiņiem miljoniem šis grāmatas eksemplāru;

• Ričards Ilūkers septiņus gadus strādāja pie humoristiskā romāna par karu "M* A* S* H", kuru noraidīja 21 izdevējs un beidzot nolēma izdot Morrovs. Grāmata kļuva par izcilu bestselleru, pēc tās uzņēma filmu, kurai bija l'ugasa bumbas sprādziena efekts, un ļoti populāru televīzijas seriālu.

Dieks Kenfilds un Marks V. Hensens

Džons Korkorans — vīrs kurš nevarēja lasīt

Cik ilgi Džons Korkorans spēja sevi atcerēties, tik ilgi vārdi par viņu ņirgājās. Viņa dzirdes ceļos burti teikumos zaudēja savu vietu un patskaņi pazuda. Skolā viņš stulbs un kluss kā akmens sēdēja savā solā, zinādams, ka mūžam atšķirsies no citiem cilvēkiem. Ja butu atradies kāds, kas apsēstos blakus šim puisītim un teiktu: — Es tev palīdzēšu. Nebaidies!

Taču tajā laikā neviens neko nezināja par disleksiju. IJn Džons nevienam nevarēja iestāstīt, ka viņam nedarbojas kreisās puses smadzeņu daivas — tās daivas, kuras cilvēkiem palīdz sakārtot simbolus loģiskā secībā.

Toties otrajā klasē viņu ievietoja "stulbeņu" kategorijā. Trešajā klasē kāda mūķene mēdza pasniegt nūju citiem bērniem un, kad Džons atteicās lasīt vai rakstīt, lika katram skolēnam sist viņam pa kājām. Ceturtajā klasē skolotājs izsauca viņu lasīt un pats klusēja, līdz bērns sāka domāt, ka viņš nosmaks. Tad viņu pārcēla nākamajā klasē un tad atkal nākamajā. Džons Korkorans savā dzīvē nezaudēja nevienu gadu.

Pēdējā klasē Džonu ievēlēja par nobeiguma runas teicēju, viņš nosvērti norunāja šo runu un bija kļuvis par basketbola komandas zvaigzni. Kad viņš pabeidza skolu, māte viņu noskūpstīja — un turpināja runāt par koledžu. Koledža? Par to domāt būtu neprāts. Tomēr beidzot viņš izvēlējās Teksasas universitāti Elpaso, kur varēja mēģināt iekļūt basketbola dēļ. Viņš dziļi ievilka elpu, aizvēra acis… un pārvarēja ienaidnieka līniju.

Universitātē Džons jautāja katram jaunam draugam, kuri skolotāji dod testu paraugus, kuri ļauj pašam izvēlēties. Iedams ārā no klases, viņš rāva ārā no savas piezīmju burtnlcas pieskribclētās lappuses gadījumam, ja kāds gribētu redzēt viņa piezīmes. Vakaros viņš blenza biezās grāmatās, lai viņa istabas biedrs domātu, ka viņš mācās. Viņš likās gulēt noguris, taču nespēja aizmigt, nespēja atslēgt savas dūcošās smadzenes. Džons apsolīja, ka trīsdesmit dienas apmeklēs rīta misu, ja tikai Dievs ļaus viņam iegūt grādu.

Viņš saņēma diplomu. Viņš trīsdesmit reižu apmekleja misu, kā bija solījis. Ko tālāk? Varbūt viņš saprata savas priekšrocības. Varbūt tieši prāts, par kuru viņš jutās visnedrošākais, bija tas, ko visvairāk vajadzēja apbrīnot. Varbūt tāpēc 1961. gadā Džonijs kļuva par skolotāju.

Džons strādāja par skolotāju Kalifornijā. Katru dienu viņam nācās likt kādam skolēnam lasīt uzdevumu klasei. Viņš » »

uzdeva standartizētus testus, kurus spēja pārbaudīt, uzliekot formu ar caurumiem pret pareizajām atbildēm. Brīvdienu rītos viņš depresijā stundām gulēja gultā.

Tad viņš iepazinās ar Ketiju — teicamnieci medmāsu. Viņa nebija trausla lapa kā^Džons, viņa bija klints.

— Ketij, man tev kaut kas jāsaka, — viņš teica kādu vakaru 1965. gadā pirms viņu kāzām. — Es… es nevaru lasīt.

"Viņš taču ir skolotājs," viņa domāja. "Viņš droši vien gribēja teikt, ka nevar labi lasīt." Ketija neko nesaprata līdz pat brīdim, kad redzēja, ka Džons nespēj izlasīt bērnu grāmatu viņu 18 mēnešus vecajai meitiņai. Ketija aizpildīja viņa formulārus, lasīja un rakstīja viņa vēstules. Kāpēc gan viņš gluži vienkārši nepalūdza iemācīt viņu lasīt un rakstīt? Džons nespēja noticēt, ka kāds viņu varētu iemācīt.

28 gadu vecumā Džons aizņēmās 2500 dolārus, nopirka sev otru māju, iekārtoja to un izīrēja. Viņš nopirka un izīrēja vēl vienu māju. Un vēl vienu. Viņa bizness uzplauka, un drīz viņam vajadzēja sekretāri, advokātu un partneri.

Tad kādā jaukā dienā rēķinvedis paziņoja Džonam, ka viņš ir miljonārs. Lieliski. Neviens neievēroja, ka miljonārs vienmēr rauj uz savu pusi durvis ar uzrakstu "Grūst" vai pirms ieiešanas publiskajā tualetē brītiņu pagaida, lai redzētu, no kuras iznāks kāds vīrietis.

1982. gadā pamati sāka grīļoties. Viņa īpašumi bija tukši, un investori atstāja uzņēmumu. No aploksnēm vēlās draudi atņemt īpašuma tiesības un ierosināt prāvas. Katru nomodā pavadīto brīdi viņš lūdza baņķierus pagarināt aizdevumu atdošanas termiņus, mēģināja pierunāt celtniekus turpināt darbu, centās aptvert papīru piramīdas jēgu. Viņš zināja, ka drīz nonāks uz liecinieku sola un vīrs melnās drēbēs teiks: "Tikai patiesību, Džon Korkoran. Vai jūs pat lasīt neprotat?"

Beidzot 1986. gada rudenī 48 gadu vecumā Džons izdarīja divas lietas, par kurām bija sev zvērējis, ka nekad to nedarīs. Viņš ieķīlāja savu māju, lai iegūtu pēdējo aizdevumu celtniecībai, un devās uz Karlsbādcs pilsētas bibliotēku un paziņoja sievietei, kas vadīja aizbildniecības programmu:

—   Es nespēju lasīt.

Tad viņš raudāja.

Par skolotāju viņam nozīmēja 65 gadus vecu sievieti, vārda Eleonora Kondita. Rūpīgi — burts pēc burta, fonētiski — vina sāka Džonu mācīt. 14 mēnešu laikā vina zemes > >

attīstības kompānija atdzīvojās. Un Džons Korkorans mācījās lasīt.

Nākamais solis bija grēksūdze: viņš teica runu diviem simtiem izbrīnītu biznesmeņu Sandjego. Lai atveseļotos, viņam vajadzēja attīrīties. Viņš iestājās Sandjego lasīt un rakstīt prasmes padomes valdē un sāka ceļot pa valsti, publiski uzstādamies ar runām.

—   Analfabētisms ir verdzības paveids! — viņš mēdza izsaukties. — Mēs nevaram tērēt laiku, kādu nosodīdami. Mums jāmāca cilvēkiem lasīt.

Viņš lasīja katru grāmatu un žurnālu, ko varēja sadabūt, katru ceļazīmi, kurai brauca garām, — lasīja balsī tik ilgi, cik Ketija spēja izturēt. Tas bija brīnišķīgi — it kā viņš dziedātu. Un tagad viņš spēja gulēt.

Tad kādu dienu viņam ienāca prātā vēl kaut kas, ko viņš tagad spēja veikt. Jā, viņa kantorī stāvēja noputējusi kaste, tajā bija papīru žūksnis, apsiets ar lenti… pēc gadsimta ceturkšņa Džons Korkorans spēja izlasīt savas sievas mīlestības vēstules.

Gerijs Smits

Abrahams Linkolns nepartrauca cīņu

Mums visiem piemīt apziņa, ka nepieciešams turpināt iesākto. Mūsu visu pienākums ir cīnīties. Es izjutu šī pienākuma aicinājumu.

Ābrahams Linkolns

Ābrahams Linkolns laikam ir visdižākais piemērs cilvēka neatlaidībai. Ja vēlaties uzzināt kaut ko par cilvēku, kurš nepadodas, ncmeklejiet citu.

Linkolns piedzima nabadzībā, un visu mūžu viņu vajāja sakāves. Viņš zaudēja astoņās vēlēšanu kampaņās, divreiz cieta neveiksmi biznesā un pārdzīvoja nervu sabrukumu.

Daudzreiz viņš būtu varējis padoties, tomēr nepadevās un tieši tāpēc kļuva par vienu no izcilākajiem prezidentiem ASV vēsturē.

Linkolns bija cīnītājs. Lūk, kāds bija viņa ceļš uz Balto namu.

1816. Viņa ģimeni izmeta no mājas. Viņš bija spiests strādāt, lai to uzturētu.

1818. Nomira vina māte. »

1831.   Cieta neveiksmi biznesā.

1832.  Izvirzīja savu kandidatūru kādā valsts likumdošanas iestādē — zaudēja.

1832.  Zaudēja darbu. Vēlējās iestāties jurisprudences skolā, bet netika uzņemts.

1833.  No kāda drauga aizņēmās nedaudz naudas un uzsāka biznesu, taču gada beigās bankrotēja. Nākamos 17 gadus strādāja, lai atmaksātu parādu.

1834.   Atkal izvirzīja savu kandidatūru valsts likumdošanas iestādē — uzvarēja.

1835.  Bija saderinājies, viņa iemīļotā nomira, un viņa sirds bija salauzta.

1836.  Iestājās pilnīgs nervu sabrukums, sešus mēnešus pavadīja gultā.

1838. Gribēja kļūt par valsts likumdošanas spīkeru — neizvirzīja.

1840. Gribēja kļūt par vēlēšanu kolēģijas locekli — neizvirzīja.

1843. Kandidēja uz Kongresu — z.audēja.

1846. Atkal kandidēja uz Kongresu — šoreiz uzvarēja. Devās uz Vašingtonu un daudz strādāja.

1848.  Kandidēja uz atkārtotu ievēlēšanu Kongresā — zaudēja,

1849.  Dzimtajā štata meklēja valsts ieredņa vietu — tika noraidīts.

1854. Kandidēja uz ASV Senātu — zaudēja.

1856. Savas partijas nacionālajā kongresā kandidēja uz viceprezidenta amatu — ieguva mazāk par 100 balsīm.

1858. Atkal kandidēja uz ASV Senātu — atkal zaudēja.

1860. Ievēlēts par ASV prezidentu.

Taka bija nogurdinoša un slidena. Manas kājas slīdēja, izsizdamās no ceļa, bet es attapos un teicu sev: — Tā ir slīdēšana, nevis kritiens.

Ābrahams Linkolns pēc zaudējuma Senāta vēlēšanās.

Nezināms autors

Dēla mācība

Mana dēla Danicla aizraušanās ar sērfingu sakās trīspadsmit gadu vecumā. Katru dienu pirms un pēc skolas viņš uzvilka sporta tērpu, aizbrida aiz bangu robežas un gaidīja savus no trim līdz sešām pēdām garos kompanjonus. Daniela mīlestība uz sērfingu tika parbaudita kadā liktenīgā pēcpusdienā.

—    Jūsu dēls cietis nelaimes gadījumā, — glābšanas stacijas sargs pa telefonu paziņoja manam vīram Maikam.

—   Vai smagi?

—   Smagi. Kad viņš bija uzbraucis viļņa virsotnē, dēļa gals trāpīja viņam pa aci.

Maiks aizveda Dānieļu uz ātrās palīdzības kabinetu, no turienes viņus aizsūtīja pie plastiskā ķirurga. Danielam uzlika 26 šuves — no acs kaktiņa līdz virsdegunei.

Tajā laikā, kad tika šūta Dana acs, es lidmašīnā atgriezos mājās no kadas publiskās uzstāšanās. Pēc operācijas Maiks brauca taisnā ceļā uz lidostu. Viņš apsveicinājās ar mani pie vārtiem un teica, ka Dans gaidot mašīnā.

—   Daniels? — es jautāju. Atceros, ka nodomāju — viļņi šodien laikam nav augsti.

—   Viņš cietis nelaimes gadījumā, bet viss būs labi.

Mani mūžam ceļojošās, strādājošās mātes visļaunākie murgi bija piepildījušies. Es skrēju uz mašīnu tik ātri, ka kurpei nolūza papēdis. Es atrāvu durvis, un mans jaunākais dēls ar salāpīto aci tiecās man pretī, abas rokas izstiepis: — Ak, mamm, es tā priecājos, ka tu esi mājās.

Es šņukstēju viņa rokās un teicu, cik briesmīgi, ka neesmu bijusi mājās, kad zvanīja glābšanas stacijas sargs.

—    Viss ir kārtībā, mamm, — viņš mani mierināja. — Tu taču tik un tā neproti vizināties uz dēļa.

—   Ko? — es jautāju, viņa loģikas apmulsināta.

—   Viss būs kārtībā. Ārsts saka — pēc astoņām dienām es atkal varēšu doties uz ūdeņiem.

Vai viņš bija prātu zaudējis? Es gribēju teikt, ka viņš netiks ūdenim ne tuvumā, lidz viņam paliks trīsdesmit pieci gadi, tad iekodu mēlē un lūdzu Dievu, lai dēls uz visiem laikiem aizmirstu sērfingu.

Nākamas septiņas dienas viņš neatlaidīgi lūdza mani atļaut atgriezties pie vējdēļa. Kādu dienu, kad es uzsvērti simto reizi atkārtoju "nē", viņš mani sakava ar manis pašas vārdiem.

—   Mamm, tumūs mācīji nekad nepamest to, ko mēs mīlam.

Tad viņš man iedeva kukuli — ierāmētu Lengstona Iljūza dzejoli, ko bija nopircis, "jo tas man atgādināja tevi".

MĀTE DĒLAM

Tiešām, dēls, es tev sacīšu:

Mana dzīve nav bijusi kristāla kāpnes.

Tur bijušas naglas.

Un skabargas,

Un izplēsti dēļi,

Un vietas bez tepiķiem uz grīdas — Kailas.

Bet visu šo laiku

Esmu rāpusies augšup

Un sasniegusi kāpņu laukumus,

Un griezusies ap stūriem,

Un dažreiz gājusi tumsā,

Kad nav bijis gaismas.

Tādēļ, zēn, negriezies atpakaļ,

Nesēdi uz pakāpieniem,

Jo tu redzēsi, ka tie ir cieti,

Tu tagad-nekrīti — jo es vēl joprojām eju, dārgais,

Es vēl joprojām rāpjos,

Un dzīve man nav bijusi nekādas kristāla kāpnes.

Es padevos.

Toreiz Daniels bija tikai zēns, kurš aizrāvās ar sērfingu. Tagad viņš ir vīrietis ar atbildības sajūtu. Viņš ir ierindojies starp 25 labākajiem profesionālajiem sērfingistiem pasaulē.

Es savā ģimenē izturēju pārbaudi kādā ļoti svarīgā principa, kuru mācu dažadām auditorijām dažādās pilsētās: "Dedzīgs cilvēks apskauj to, ko viņš mīl, un nekad nepadodas."

Daniela Kenedija

… KOPŠ TĀ BRĪŽA, KAD UZZINĀJU, KA BEISBOLISTS BEBS BRUSS 1330 REIZES UZVARĒJA ATSITA BUMBU… ES SĀKU JUSTIES DAUDZ LABĀK.

Zaudējums? Ne! Tikai īslaicīgs šķērslis

Ģēnijs redz lietu sakumu.

Laodzi

Ja jūs tagad ierastos manā birojā Kalifornijā, jūs redzētu istabas vienā pusē brīnišķīgu vecmodīgu zeltera šifonu, kas izveidots no spāņu flīzēm un sarkankoka, un deviņus ar ādu apvilktus ģeblīšus (tādi mēdz atrasties vecās aptiekās). Neparasti? Jā. Bet, ja šie ķeblīši mācētu runāt, tie jums pastāstītu par kādu dienu, kad es gandrīz zaudēju cerības un padevos.

Tas bija laiks pēc Otrā pasaules kara, kad trūka darba. Mans vīrs — Kovbojs Bobs — par aizlienētu naudu bija nopircis mazītiņu ķīmisko tīrītavu. Mums bija divi mīļi bērni, māja, mašīna un visi parastie maksājumi. Tad pamats sašķobījās. Nebija naudas, ar ko izmaksāt māju, ne arī kaut kam citam.

Es zināju, ka man nav nekādu īpašu talantu, nav prakses, nav koledžas izglītības. Es sevi īpaši augstu nevērtēju. Tad es atcerējos cilvēku, kurš reiz bija uzskatījis, ka man ir nelielas spējas; — savas Alhambras vidusskolas angļu valodas skolotāju. Viņa iedvesmoja mani nodarboties ar žurnālistiku un iecēla mani par skolas avīzes reklāmas menedžeri un ievadrakstu redaktori. Es nodomāju: "Ja es tagad varētu sastādīt "Pircēja rubriku" mūsu lauku pilsētiņas mazajā iknedēļas laikrakstā, varbūt es spētu nopelnīt naudu mājas izmaksām."

Man nebija mašīnas un nebija kas uzraudzītu bērnus. Tā nu es ieliku abus bērnus ļodzīgos sporta ratiņos, kuru aizmugurē piesēju lielu spilvenu. Ritenis muka nost, bet es ar kurpes papēdi to atsitu atpakaļ un devos tālāk. Biju cieši nolēmusi, ka maniem bērniem nebūs jāzaudē mājas, kā tas bieži gadījās ar mani, kad es biju bērns.

Taču avīzes redakcijā izrādījās, ka darba nav. Atteikums. Tad man radās ideja. Es pajautāju, vai būtu iespējams nopirkt sludinājumu laukumus vairumā un pārdot tos mazumā kā "Pircēju rubriku". Viņi piekrita, vēlāk gan atzinās, ka domās devuši man apmēram nedēļu ko stumt vecos, smagos sporta ratiņus pa lauku ceļiem, pirms es padošos. Bet viņiem nebija taisnība.

Ideja par avīzes rubriku realizējās. Es nopelnīju pietiekami daudz naudas, lai samaksātu par māju un nopirktu vecu lietotu mašīnu, kuru man sameklēja Kovbojs Bobs. Tad es salīgu kādu vidusskolnieci, kas uzraudzīja bērnus katru pēcpusdienu no trim līdz pieciem. Kad pulkstenis nosita trīs, es ķēru pēc saviem laikrakstiem un metos ārā pa durvīm, lai brauktu pie pasūtītajiem.

Taču kādā tumšā, lietainā pēcpusdienā, kad devos savākt pasūtījumus, visi reklāmas abonenti, ar kuriem biju satrādājusies, mani noraidīja.

— Kāpēc? — es jautāju. Viņi teica, ka esot ievērojuši, ka Rubcns Ālmans — Tirdzniecības palatas prezidents un Reksalas aptiekas īpašnieks — man nedod savus sludinā, jumus. Viņa aptieka pilsētā bija vispopulārākā. Ļaudis respektēja viņa spriedumu. "Ar jūsu reklāmu kaut kas nav kārtībā," viņi paskaidroja.

Man sašļuka dūša. Sīs četras reklāmas būtu nosegušas izmaksu par māju. Tad es nodomāju, ka vēlreiz parunāšu ar misteru Almanu. Visi viņu mīlēja un respektēja. Viņš mani katrā ziņā uzklausīs. Kad agrāk biju centusies viņu satikt, viņš atteicās. Viņš vienmēr bija vai nu aizgājis, vai aizņemts. Es zināju — ja viņš man dotu savus sludinājumus, citi pilsētas tirgotāji sekotu viņa paraugam.

Šajā reizē, kad es iegāju Reksalas aptiekā, viņš stāvēja pie recepšu pieņemšanas letes. Es uzsmaidīju visjaukāko smaidu un pasniedzu savu mīļoto "Pircēja rubriku", kas bija rūpīgi izkrāsota ar manu bērnu zaļo zīmuli. Es teicu: — Mister Alman, visi ciena jūsu viedokli. Vai jūs nevarētu

tikai uzmest aci manam darbam, lai es varētu pateikt citiem tirgotajiem jūsu domas?

Viņa mute sašķobījās un izveidoja augšup pavērstu U. Ne vārda neteicis, viņš strikti papurināja galvu ar stindzinoši negatīvu žestu "NĒ!". Man dūša atsitās pret papēžiem ar tādu troksni, ka šķita — to dzird visa pasaule.

Pēkšņi iedvesma mani pameta. Es ar pūlēm aiztiku līdz vecajam, skaistajam zeltera šifonam aptiekas priekšā un jutu, ka nebūs spēka aizbraukt līdz mājam. Man negribējās sēdēt pie šifona, neko nenopirkušai, un tā nu es izvilku savu pēdējo desmitcentu gabalu un pasūtīju ķiršu kokteili. Izmisīgi domāju, ko darīt. Vai maniem bērniem jāzaudē mājas, kā tas bija noticis ar mani tik daudz reižu, kad es augu? Vai mana skolotāja žurnālistika bija kļūdījusies? Vai talants, par kuru viņa runāja, bija nulles vērtība? Man acis sariesās asaras.

Maiga balss atskanēja no blakusesošā zeltera šifona ķeblīša: — Kas noticis, mīļā?

Es ieraudzīju sirmas, jaukas lēdijas līdzcietīgo seju. Es viņai visu izstāstīju un beidzu ar šādiem vārdiem: — Bet misters Ālmans, kuru visi tik ļoti ciena, nevēlas skatīties uz manu darbu.

— Parādiet man to "Pircēja rubriku"! — viņa sacīja. Lēdija paņēma manu izkrāsoto avīzes numuru un rūpīgi izlasīja no viena gala līdz otram. Tad viņa piecēlās, palūkojās uz recepšu pieņemšanas leti un pavēlošā balsī, ko varēja dzirdēt pa visu kvartālu, teica: — Ruben Alman, nāc šurp!

Šī lēdija bija misis Almane!

Viņa pavēlēja Rubenam nopirkt no manis reklāmu. Viņa mute atkal sāšķiebās smīnā. Tad viņa pajautāja to četru tirgotāju vārdus, kuri bija mani atraidījuši, piegāja pie telefona un piezvanīja katram no viņiem. Misis Almane apskāva mani, teikdama, ka tirgotāji mani gaida, man jāiet atpakaļ un jāsavāc viņu sludinājumi.

Rubens un Viviana Almani kļuva mums tuvi draugi un arī pastāvīgi reklāmdevēji. Es uzzināju, ka Rubens ir jauks cilvēks un pirka visu no katra pārdevēja. Viņš bija apsolījis Vivianai nopirkt sludinājumus. Viņš tikai bija gribējis turēt doto vārdu. Ja es būtu pilsētā iepriekš painteresējusies, būtu uzzinājusi, ka vispirms man jārunā ar misis Ālmani. Saruna uz ķeblīšiem pie zeltera silona bija pagrieziena punkts. Mans reklāmas bizness auga un pārvērtās par četriem birojiem, kuros strādā 285 cilvēki un apkalpo 4000 ilgtermiņa reklāmu līgumus.

Kad misters Almans modernizēja veco aptieku un novāca zeltera šifonu, mans dārgais vīrs Bobs to nopirka un uzstādīja manā birojā. Ja jūs butu Kalifornijā, mēs kopā apsēstos uz zeltera silona ķeblīšiem. Es jums ielietu ķiršu kokteili un atgādinātu, ka nekad nedrīkst padoties, un lūgtu ielāgot, ka palīdzība vienmēr atrodas tuvāk, nekā mums šķiet.

Tad es jums pateiktu, ka gadījumā, ja jūs nevarat vienoties ar kādu vajadzīgu cilvēku, meklējiet papildu informāciju. Mēģiniet kādu citu ceļu. Meklējiet kādu, kurš varētu vienoties jūsu vietā, kādu trešo personu. Un, beidzot, es jums sacītu šos spožos, spēcinošos Bila Mariota no "Marriott Hotels" vārdus:

Neveiksme? Nekad neesmu tādu sastapis.

Viss, ar ko jebkad esmu sastapies, ir īslaicīgi šķēršļi.

Dotija Valtersa

Lai kļutu par radošu personību, es gaidu…

1.     Iedvesmu

2.     Atļauju

3.     Jaunu atklāsmi

4.     Kamēr uzvārīsies kafija

5.     Savu kārtu

6.     Kādu, kas nolīdzinātu ceļu

7.     Kamēr pieņems visus likumus

8.     Kādu, kas varētu kaut ko mainīt

9.     Platāku kuģu ceļus

10.     Atmaksu

11.    Likmju pazemināšanos

12.    Vairak laika

13.     Lai nozīmīgas attiecības

a)     uzlabotos

b)     beigtos

c)     nodibinātos

14.    īsto personu

15.    Lielu nelaimi

16.     Lai gandrīz pietrūktu laika

17.     Acīm redzamu grēkāzi

18.     Lai bērni aizietu

19.     1500 dolāru

20.      Lai lauva apgultos blakus jēram

21.     Savstarpēju saprašanos

22.     Labākus laikus

23.     Izdevīgāku horoskopu

24.     Jaunības atgriešanos

25.      Brīdinājumu, ka atlikušas divas minūtes

26.     Lai tiktu reformēta jurista profesija

27.     Lai vēlreiz tiktu ievēlēts Ričards Niksons

28.     Lai mans vecums atļautu man būt ekscentriskam

29.      Rītdienu

30.      Lielo laimestu

31.      Savu gada bilanci

32.     Labāku draugu pulku

33.     Augstākas likmes

34.      Lai sākas semestris

35.     Lai man būtu skaidrs ceļš

36.     Lai kaķis beigtu skrāpēt dīvānu

37.     Lai nebūtu riska

38.     Lai rejošais kaimiņu suns atstātu pilsētu

39.     Lai mans tēvocis atgrieztos no darba

40.      Lai kāds mani atklātu

41.      Piemērotākas garantijas

42.      Zemāku likmi kapitāla pieaugumam

43.      Lai beigtos statūtos paredzētais ierobežojumu laiks

44.      Kad nomirs vecāki (Joks!)

45.      Kad izgudros zāles pret AIDS

46.      Kad izgaisis lietas, ko es nesaprotu vai neatbalstu

47.      Lai beidzas kari

48.      Lai atkal iekvēlojas mana mīlestība

49.      Lai kāds mani novērotu

50.      Skaidri uzrakstītas instrukcijas

51.     Labāku dzimstības kontroli

52.      Kad beigsies depozītnoguldījuma termiņš

53.    Lai izzūd nabadzība, netaisnība, cietsirdība, krāpšana, nekompetence, epidēmijas, noziegumi un apvainojoši priekšlikumi

54.      Lai mani iedvesmo konkurenta pieteiktais patents

55.     Lai atgriežas Cālis Mazulis

56.      Kad mani padotie pieņemsies prātā

57.     Lai nostiprinās mans ego

58.     Lai uzvārās katls

59.      Savu jauno kredītkarti

60.      Klavierskaņotāju

61.      Lai beidzas šī sanāksme

62.     Lai uzlabojas mani uztvērējorgāni

63.     Lai beidzas bezdarba pārbaudes

64.      Pavasari '

65.      Lai mans uzvalks atgriežas no ķīmiskās tīrītavas

66.     Lai kāds ceļ manu pašcieņu

67.     Zīmi no debesīm

68.     Lai beidzas alimentu izmaksas

69.      Lai tiktu atzīti mirdzošie dargakmeņi, kas aprakti manos pirmajos vārgajos pūliņos, lai tiem aplaudētu un tos pienācīgi atalgotu, lai es ar komfortu varētu saki otro piegājienu

70.     "Roberta kārtības likumu" vēlreizēju interpretāciju

71.      Lai norimtu daudzās sāpes un sāpītes

72.      Lai bankā būtu īsākas rindas

73.      Lai vējš kļūst svaigāks

74.      Lai mani bērni būtu apdomīgi, kārtīgi, paklausīgi un rūpētos paši par sevi

75.     Nākamo sezonu

76.      Lai kāds cits uzsāktu

77.      Lai manu ikdienas dzīvi pasludinātu par ģenerālmēģinājumu, kurā iespējamas dažas sižeta maiņas pirms pirmizrādes

78.     Lai uzvar loģika

79.     Nākamo reizi

80.     Lai tu neaizēnotu man gaismu

81.     Lai pietauvojas mans kuģis

82.     Labāku dezodorantu

83.      Kamēr pabeigšu disertāciju

84.      Asu zīmuli

85.     Lai noskaidrojas pārbaudes rezultāti

86.     Lai atgriežas mana sieva, filma vai bumerangs

87.     Lai ierodas mans ārsts, lai mans tēvs dod atļauju, lai mans ministrs mani svētī vai advokāts piekrīt

88.      Rītu

89.     Lai Kalifomija iekrīt okeānā

90.     Mazāk vētrainus laikus

91.     Lai ierodas saldējuma pārdevējs

92.      Iespēju sapulcēties

93.      Lielāku rakstnieka talantu

94.     Lai norimst kāre uzsmēķēt

95.     Lai likmes pazeminās

96.     Lai likmes paaugstinās

97.     Lai likmes stabilizējas

98.      Lai atjaunojas mana vectēva īpašums

99.     Nedēļas nogales likmes

100.     Vajadzīgo paraugu

101.     Lai tu sāc pirmais

Deivuls D. Kempbels

Katrs kaut ko var padarīt

Galvenā atšķirība starp parastu cilvēku un karavīru ir ta, ka karavīrs visu uzņem kā izaicinājumu, bet parasts cilvēks visu uzņem vai nu kā svētību, vai arī kā postu.

Dons Žuans

Rodžeram Krofordam bija viss, kas vajadzīgs, lai spēlētu tenisu, — izņemot divas rokas un vienu kāju.

Kad Rodžera vecāki pirmo reizi ieraudzīja savu dēlu, viņu priekšā bija bērns, kuram no labā apakšdelma stiepās īkšķim līdzīgs izcilnis, no kreisā — īkšķis un viens pirksts. Viņam nebija plaukstu. Berna rokas un kājas bija īsas, sarautajai labajai kājai bija tikai trīs pirksti, kreisā kāja bija nedzīva, un vēlāk to nācās amputēt.

Ārsts teica, ka Rodžers slimo ar ektrodaktilismu — tā ir ļoti reti sastopama iedzimta slimība, ar ko ASV slimo tikai viens no 90 000 bērnu. Ārsts teica, ka Rodžers droši vien nekad nestaigās un nespēs par sevi rupeties.

Par laimi, Rodžera vecāki nenoticeja ārstam.

— Vecāki mani vienmēr mācīja, ka esmu tikai tik daudz sakropļots, cik es to gribu, — teica Rodžers. — Viņi nekad neļāva man sevi žēlot vai izmantot savu kroplibu, lai saņemtu kādas priekšrocības. Reiz man gadījās nepatikšanas, jo mani klases darbi vienmēr iekavējās, — stāstīja Rodžers, kuram bija jātur pildspalva abās "rokās", lai varētu lēnām rakstīt. — Es lūdzu, lai tēvs uzraksta zīmīti skolotājiem un palūdz divas dienas pagarināt uzdevumu nodošanas termiņu. Taču tēvs lika man sākt rakstīt rakstu darbu divas dienas agrāk.

193

Rodžera tēvs vienmēr mudināja viņu iesaistīties sporta

7-224

pasākumos, mācīja Rodžeru ķert un mest volejbola bumbu, pēc mācībām viņš pagalmā spēlēja futbolu. Divpadsmit gadu vecumā Rodžeram izdevās iesist vārtus skolas futbola sacensībās.

Pirms katras spēles Rodžers mēdza iztēloties savu sapni — ka viņš gūst vārtus. Un kādu dienu viņam radās šāda izdevība. Bumba ielidoja viņam rokās, un viņš skrēja, cik ātri vien varēja, ar savu mākslīgo kāju uz vārtiem, viņa treneris un komandas biedri skaļi viņam uzgavilēja. Pie desmit jardu līnijas kāds pretinieku komandas spēlētājs panāca Rodžeru un sagrāba viņa kreiso potīti. Rodžers pūlējās atbrīvot savu mākslīgo kāju, taču beigu beigās ta tika norauta.

— Es joprojām stāvēju, — atceras Rodžers. — Es nezināju, ko iesākt, un sāku lēkt uz vārtu pusi. Tiesnesis pieskrēja un pacēla gaisā rokas. Trāpīts! Ziniet, vēl labāks par iegūtajiem sešiem punktiem bija skats uz tā puikas seju, kurš turēja manu mākslīgo kāju.

Rodžera mīlestība uz sportu auga, un auga ari viņa pašapziņa. Taču ne jau katrs sķērslis veicināja viņā apņēmību to pārvarēt. Rodžeram bija ļoti smagi ēdienreizēs, kad citi bērni skatījās, kā viņš grābstās pa ēdienu, arī mašīnrakstīšanas nodarbībās, kurās viņš neguva nekādus panākumus. — Mašīnrakstīšanas nodarbībās es ieguvu ļoti svarīgu mācību, — teica Rodžers. — Cilvēks nevar izdarīt visu — labāk koncentrēties uz to, ko tu vari izdarīt.

Viena no lietām, ko Rodžers spēja darīt, bija šūpot tenisa raketi. Diemžēl, ja viņš to šūpoja spēcīgi, tad rakete aizlidoja pa gaisu, jo viņš to nespēja stingri turēt. Laimīga sagadīšanās — kādā sporta piederumu veikalā Rodžers nejauši atrada dīvaina izskata tenisa raketi. Pilnīgi nejauši, paceļot šo raketi, viņš iespieda pirkstu tās dubultajā rokturī. Sis rokturis ļāva Rodžeram šūpot raketi, servēt un atsist bumbiņu tāpat, kā to dara pilnvērtīgs spēlētājs. Viņš trenējās katru dienu, drīz piedalījās mačos — un zaudēja.

Tomēr Rodžers neatkāpās. Viņš trenējās un trenējās, spēlēja un spēlēja. Viņa kreisās rokas diviem pirkstiem izdarītā operācija palīdzēja labāk satvert īpašo raketi, tā ka viņš sāka spēlēt ievērojami labāk. Kaut gan Rodžeram nebija

parauga, viņš kļuva par "tenisa apsēsto" un pēc kāda laika sāka uzvarēt.

Rodžers spēlēja tenisu koledžā un beidza savu karjeru ar 22 uzvarētām un 11 zaudētām spēlēm. Pēc tam viņš kļuva par pirmo invalīdu — tenisa spēlētāju, kuru Savienoto Valstu Profesionālā tenisa asociācija apstiprināja par profesionāli ar apmācīšanas tiesībām. Tagad Rodžers ceļo pa valsti un stāsta grupām par to, kā iespējams kļūt par uzvārētāju, lai kas tu būtu.

— Vienīgā starpība starp jums un mani ir tā, ka jūs redzat manu kroplību, bet es neredzu jūsējo. Mums visiem ir kāda kroplība. Kad man jautā, kā esmu spējis pārvarēt savu fizisko kroplību, es atbildu, ka cs neesmu spējis izdarīt visu. Es tikai esmu izzinājis to, ko nespēju darīt, piemerain, spēlēt klavieres vai ēst ar ķiniešu irbuļiem, un to — tas ir vēl svarīgāk —, ko es spēju darīt. Un to, ko es spēju, es daru no visas sirds un dvēseles.

7»

Džeks Kenjilds

195

Jā, tu spēj

Pieredze nav tas, kas noticis ar cilvēku.

Pieredze ir tas, ko cilvēks dara ar notikušo.

Oldoss Hakslijs

Pieņemsim, ka četrdesmit sešu gadu vecuma tu līdz nepazīšanai esi apdedzis briesmīgā motocikla avārijā un vēl pēc četriem gadiem ticis paralizēts — no jostasvietas uz leju — lidmašīnas katastrofā. Vai šādā gadījumā tu vari iedomāties, ka kļūsi par miljonāru, par atzītu oratoru, par laimīgu jaunlaulāto un par veiksmīgu biznesmeni? Vai vari iedomāties, ka lakstosies ap kādu? Piķēsi lidmašīnu? Iesaistīsies politikā?

V. Mitčels ir veicis visu to un pat vēl vairāk pēc divām briesmīgām katastrofām, kuru rezultātā viņa seja kļuva par daudzkrāsainu transplantētu audu sakopojumu, viņa rokas palika bez pirkstiem un viņa kājas, tievas un nekustīgas, tika ievietotas invalīdu ratiņos.

Motocikla avārijā apdega 65 procenti viņa ķermeņa. Pēc šīs avārijas viņš pārcieta sešpadsmit operācijas un vairs nespēja noturēt dakšiņu, uzgriezt telefona numuru, bez palīdzības apmeklēt vannasistabu. Tomēr Mitčels — bijušais jūrnieks — nekad neatzina sevi par sakautu. — Es esmu atbildīgs par sava kuģa ceļu, — viņš teica. — Tās ir manas dzīves baltās un nebaltās dienas. Es izvēlējos šo situāciju par starta bāzi. — Pec sešiem mēnešiem viņš atkal vadīja lidmašīnu.

Kolorādo Mitčels sev nopirka Viktorijas stila māju, nekustamo īpašumu, lidmašīnu un bāru. Pēc tam viņš apvienojās ar diviem draugiem un viņi nodibināja koka kurināmā materiāla sagādes kompāniju, kas izvērtās par otro lielāko Vermontas privāto darba devēju.

Četrus gadus pēc motocikla avārijas lidmašīna, ko vadīja Mitčels, pēc pacelšanās gaisā nogāzās uz skrejceļa. Mitčelam tika sadragāts divpadsmitais mugurkaula skriemelis, un viņš kļuva paralizēts no jostasvietas uz leju. — Es nesapratu, kāds velns mani apsēdis. Ko esmu izdarījis, ka man tā jācieš?

Dienām un naktīm Mitčels drosmīgi centās atgūt visu iespējamo patstāvību. Viņu ievēlēja par Kolorādo štata Krestidbatas pilsētiņas mēru, lai viņš pasargātu pilsētiņu no kalnrūpniecības uzņēmuma nodibināšanas, jo tas iznīcinātu Krestidbatas un apkārtnes skaistumu. Pēc tam Mitčels izvirzīja savu kandidatūru Kongresa velēšanās. Viņš pārvērta savu dīvaino ārieni par pozitīvu faktoru — priekšvēlēšanu kampaņā startēja ar lozungu "Tā nebūs tikai vēl viena gūta seja".

Par spīti savam šausmas iedvesošajam izskatam un fiziskajām nepilnībām, Mitčels sāka lakstoties, iemīlējās un apprecējās; viņš ieguva maģistra grādu menedžmentā, turpināja lidot, aktīvi piedalīties vides aizsardzībā un publiski uzstāties. -

Mitčels saka: — Pirms paralīzes es spēju veikt 10 000 dažādas darbības. Tagad atlikušas vairs tikai 9000 darbības. Es varu koncentrēties vai nu uz zaudēto tūkstoti, vai arī uz atlikušajiem deviņiem tūkstošiem. Es stāstu cilvēkiem, ka man bija dotas divas iespējas. Ja jau es spēju tās izmantot, tad arī apstākļus, kas jūs kavē, iespējams aplūkot no cita viedokļa. Ir jāatkāpjas atpakaļ, jāparaugās plašākā aspektā, un jūs varēsit teikt: "Galu galā tas nemaz nav tik svarīgi."

Atceries: "Pieredze nav tas, kas ar tevi noticis, pieredze ir tas, ko tu dari ar notikušo."

Džeks Kenfllds un Marks V. Hensens

Skrien, Petij, skrien!

Jau bērnībā Petijai Vilsonci ārsts paziņoja, ka viņa ir epileptiķc. Viņas tēvs Džims Vilsons no rītiem nodarbojās ar skriešanu. Kādu dienu viņa pusaudzes entuziasmā pasmaidīja un teica tēvam: — Tētiņ, es ļoti gribētu kļūt par pasaules čempioni garo distanču skrējienā sievietēm.

Viņas tēvs Gincsa pasaules rekordu grāmatā izlasīja, ka visgaraka distance, ko sieviete jebkad noskrējusi, ir 80 jūdzes. Petija paziņoja: — Kā pamatskolnicce es noskriešu no Oranžkauntijas līdz Sanfrancisko (400 jūdžu distance). Kad būšu otraja kursā, — viņa turpināja, — es aizskriešu līdz Oregonas štata Portlendai (pāri par 1500 jūdzēm.). Kad būšu priekšpēdējā kursā, aizskriešu līdz Scntluisai (apmēram 2000 jūdžu). — Kad būšu pēdējā kursā, aizskriešu līdz Baltajam namam (vairāk par 3000 jūdzēm).

Ņemot vērā viņas slimību, varētu teikt, ka Petijas godkāre bija tikpat liela kā entuziasms, bet viņa teica, ka uzIukojusi savu epileptiķes statusu vienkārši par "neērtību". Viņa koncentrējās nevis uz to, kas viņai bija liegts, bet uz to, kas viņai bija dots.

Tajā gadā viņa noskrēja līdz Sanfrancisko, tērpusies T kreklā ar uzrakstu "Es mīlu epileptiķus". Viņas tēvs visu ceļu skrēja viņai blakus, un viņas māte, medmāsa, brauca viņiem līdzi furgonā — gadījumam, ja kaut kas notiktu.

Kad Petija bija otrajā kursa, studiju biedri viņu atbalstīja. Viņi izveidoja milzīgu plakātu ar uzrakstu "Skrien, Petij, skrien!". (Kopš tā laika šis teikums kļuva par viņas moto, un šāds virsraksts ir viņas sarakstītajai grāmatai.) Savā otrā maratona laikā pa ceļam uz Portlcndu viņa savainoja kāju — radās kaula plīsums. Ārsts paziņoja, ka viņai skrējiens jāpārtrauc. Viņš sacīja: — Man jāuzliek nostiprinājums uz jūsu potītes, citādi radīsies ilgstošs potītes defekts.

— Dakter, jūs nesaprotat, — Petija iebilda, — man tā nav vienkārša kaprīze, tā ir lieliska apsēstība! Es to nedaru tikai sevis dēļ, es to daru tāpēc, lai sarautu tās smadzeņu ķēdes, kurās iekalti tik daudzi citi cilvēki. Vai ir kāda iespēja turpināt skrējienu?

Ārsts piedāvāja Petijai vienu iespēju. Viņš varēja uzlikt potītei plāksteri, nevis šinu. Ārsts brīdināja, ka tas būs neaprakstāmi sāpīgi, un teica: — Radīsies tulznas.

Petija lūdza ārstu uzlikt šo plāksteri.

Viņa beidza skrējienu Portlendā, un pēdējo jūdzi viņai līdzās skrēja Oregonas gubernators. Avīzēs parādījās virsraksti: "Superskrējēja Petija Vilsone savā 17. dzimšanas dienā pabeidz epilepsijas maratonu".

Četrus mēnešus Petija veica gandrīz nepārtrauktu skrējienu no Rietumu piekrastes līdz Austrumu piekrastei un ieradās Vašingtonā. Viņa paspieda Savienoto Valstu prezidentam roku un teica: — Es gribēju, lai cilvēki uzzina, ka cpileptiķi ir normāli cilvēki ar normālu dzīvi.

Ja Petija Vilsone savos apstākļos varēja izdarīt tik daudz, cik daudz jūs varat paveikt sevis pilnveidošanai, būdams pilnīgi vesels?

Marks V. Hensens

Apņēmības spēks

Mazo lauku skoliņu apsildīja ar vecmodīgu apaļvēdcra ogļu krāsni. Kādam mazam zēnam vajadzēja katru dienu ierasties skolā agri no rīta, lai iekurinātu krāsni un iesildītu telpu pirms skolotājas un klasesbiedru ierašanās.

Kādu ritu viņi atrada skolas ēku liesmās. Mazais .zēns bija nesamaņā, kad viņu — drīzāk mirušu nekā dzīvu — izvilka no degošas mājas. Zēna ķermeņa apakšējo daļu klāja plaši apdegumi, un viņu aizveda uz netālo apgabala hospitāli.

Drausmīgi apdegušais zēns bija pusnemaņā, taču no savas gultas viņš neskaidri sadzirdēja, ko ārsts teica viņa mātei. Ārsts sacīja, ka viņas dēls, visticamāk, nomirs — kas īstenībā būtu vislabākais —, jo briesmīgās liesmas bija sakropļojušas viņa ķermeņa apakšdaļu.

Taču drosmīgais zēns negribēja mirt. Viņš apņēmās izdzīvot. Un — ārstam par brīnumu — viņš patiešam izdzīvoja. Kad nāves briesmas bija garām, viņš atkal izdzirda, kā ārsts klusu runājas ar viņa māti. Ārsts atkal sacīja, ka uguns iznīcinājusi tik daudz miesas viņa ķermeņa apakšdaļā, ka gandrīz būtu -bijis labāk, ja viņš butu nomiris. Zēnam lemts visu dzīvi palikt kroplim, kurš nespēs kustināt ķermeņa apakšdaļu.

Un atkal drosmīgais zēns pieņēma lēmumu. Viņš nebūs kroplis. Viņš staigās. Tomēr — par nelaimi — viņš nespēja pakustināt ķermeni, sākot ar vidukli. Viņa tievās kajas bezpalīdzīgi nokarājās.

Galu galā zēnu izrakstīja no hospitāļa. Katru dienu māte masēja viņa mazās kājas, taču tās palika nejūtīgas un nedzīvas. Tomēr zēna apņemšanās, ka viņš spēs staigāt, bija tikpat stipra kā senāk.

Kad zēns negulēja, viņš bija piesaistīts pie invalīdu ratiņiem. Kādā saulainā dienā māte izstūma viņu pagalmā ieelpot svaigu gaisu. Taču zēns nevis mierīgi sēdēja ratiņos, bet izgrūda sevi no sēdekļa. Viņš uz rokām līda pa zaļi, un viņa kajas vilkās nopakaļ.

Tā viņš aizcinījās līdz baltam mietu žogam, kas apjoza viņu zemesgabalu. Ar milzīgām pūlēm zēns pieslējās pie sētas. Tad — miets aiz mieta — viņš pamazām pārvietojās gar žogu, stingri apņēmies iemācīties staigāt. Tā viņš turpināja katru dienu, līdz bija ievilcis līdzenu taciņu gar sētu apkārt visam pagalmam. Viņa vienīgā vēlēšanās bija atdzīvina! savas kājas.

Galu galā regulāro masāžu, dzelžainās neatlaidības un nelokāmās apņēmības rezultātā zēns spēja piecelties kājās, tad staigāt, pieturoties pie sētas, pēc tam — staigāt patstāvīgi un, visbeidzot — skriet.

Viņš sāka iet uz skolu, tad skriet uz skolu — skriet aiz

> 7

tira prieka to darīt. Vēlāk koledžā viņš iestājas treka komandā.

Vēl vēlāk Mcdisonskvērgārdena sporta centrā šis jaunais vīrietis, kuram paredzēja nāvi, kuram paredzēja dzīvi invalida ratiņos, kurš nemūžam nevarēja ceret, ka spes kādreiz skriet, — šis apņēmīgais jaunais vīrietis doktors Glens Kaninghems kļuva par pasaules čempionu jūdzes skrējienā.

Bērts Djubins

Viņa izglaba 219 dzīvības

Misis Betija Tisdeila ir pasaules nozīmes varone. Kad 1975. gada aprīlī sakās Vjetnamas kara eskalācija, Betija zinaja, ka viņai jāizglābj 400 bāreņi, kurus gatavojās izmest uz ielas. Kopā ar savu vīru pulkvedi Patriku Tisdeilu, kas bija atraitnis ar pieciem bērniem, viņa jau bija adoptējusi piecas vjetnamiešu bārenes.

Toms Dūlcjs, kas 1954. gadā bija ASV jūras karaspēka ārsts, palīdzēja vjetnamiešiem bēgt no komunistiskajiem Ziemeļiem. Betija saka: — Man patiešām šķiet, ka Toms Dūlejs bija svētais. Viņa paraugs uz visiem laikiem pārveidoja manu dzīvi.

Dūleja grāmatas ietekmē viņa savāca savus ietaupījumus un atvaļinājumu laikā četrpadsmit reižu ceļoja uz Vjetnamu, lai pabūtu un pastrādātu viņa izveidotajos hospitāļos un bāreņu namos. Atrazdamās Saigonā, Betija iemīlēja An Lakas (Laimīgā Vieta) bāreņus. Šo bāreņu namu vadīja Vu Thi Ngai kundze. Dienā, kad Vjetnama krita, Betija kopā ar viņu evakuējās ūn atgriezās Džordžijā.

Betija bija "dari to tūlīt" un "atrisini visas problēmas" tipa personība. Aptvērusi 400 bērnu bēdīgo likteni, viņa sāka zibenīgi darboties. Viņa piezvanīja Ngai kundzei un teica: — Jā! Es ieradīšos, paņemšu bērnus un adoptēšu viņus visus. — Betija nezināja, kā spēs to izdarīt. Viņa tikai zināja, ka to izdarīs. Vēlāk par bērnu evakuāciju tika uzņemta filma "An Lakas bērni", kurā Betiju tēloja Šērlija Džonsa.

Brīžiem viņa spēja pārvietot kalnus. Daudzos un dažādos veidos viņa savāca vajadzīgo naudu. Viņa vienkārši nolēma to darīt un to izdarīja. Betija teica: — Es iztēlojos, kā visi šie bērni uzaug labās, kristīgās amerikāņu ģimenēs, nevis komunisma apstākļos. — Tas bija viņas virzošais spēks.

Svētdien no Beningfortas Džordžijā viņa devās uz Vjetnamu, otrdien ieradās Saigonā un brīnumainā kārtā, gandrīz ne acu neaizvērusi, pārvarēja visus Šķēršļus, kas kavēja 40() bērnu iesēdināšanu lidmašīnā, lai aizlidotu no Saigonas sestdienas rītā. Tā, piemēram, pēc viņas ierašanās Vjetnamas sociālās labklājības dienesta galva doktors Dans pēkšņi paziņoja, ka atļaus izvest bērnus tikai līdz desmit gadu vecumam un visiem bērniem vajadzīgas dzimšanas apliecības. Betija drīz vien atklāja, ka karalaika bāreņiem ir laime vienkārši būt dzīviem. Viņiem nebija dzimšanas apliecību.

Betija devās uz hospitāļa bērnu nodaļu, dabūja 225 dzimšanas apliecības un ātrumā izdomāja dzimšanas datumu, vietu un laiku, kas bija piemērots 219 zīdaiņiem, mazbērniem un bērniem. Betija saka: — Man nebija ne jausmas par to, kad, kur un kam viņi piedzimuši. Mani pirksti vienkārši radīja dzimšanas apliecības. — Dzimšanas apliecības bija vienīgā cerība, ka bērni droši varēs atstāt Saigonu un nākotnē dzīvot brīvībā. Jautājums bija — tagad vai nekad.

Ja bāreņus evakuēs, būs vajadzīgas telpas, kur tos izmitināt… Beningfortas militārpersonas iebilda, taču Betija sīksti un neatlaidīgi uzstāja. Lai ka viņa centās, viņai neizdevās sazvanīt komandējošo ģenerāli; tad viņa piezvanīja uz armijas sekretārā Bo Kolaveja kanceleju. Arī viņa dežurants ignorēja Betijas zvanus, lai cik tie būtu svarīgi un nozīmīgi, glābjot bērnu dzīvības. Tomēr Betija nepadevās. Viņa bija aizgajusi pārāk tālu un izdarījusi pārāk daudz, lai tagad viņu varētu apturēt. Tā kā sekretārs bija no Džordžijas, Betija zvanīja viņa mātei un lūdza viņas palīdzību. Betija apelēja pie viņas sirdsapziņas un lūdza aizlikt labu vārdu. Tajā pašā nakti armijas sekretārs — viņas dēls — atbildēja un paziņoja, ka kāda Beningfortas skola izmantojama par An Lakas bāreņu pagaidu novietni.

Taču joprojām nebija paveikts uzdevums dabūt bērnus ĀRĀ. Ieradusies Saigona, Betija nekavējoties devās pie sūtņa Grema Martina un lūdza transportu bērnu izvešanai. Viņa bija mēģinājusi organizēt čārterreisu ar "Pan American" lidmašīnu, taču Loida kompānija Londonā bija tā paaugstinājusi apdrošināšanas maksu, ka ar to nebija iespējams pat mēģināt vienoties. Sūtnis apsolīja palīdzēt tad, ja būs nokārtoti visi dokumenti ar Vjetnamas valdību. Doktors Dans pēdējo deklarāciju parakstīja burtiski tad, kad bērni jau kāpa divās gaisa karaspēka lidmašīnās.

Bērni bija slikti baroti un slimīgi. Lielākā daļa nekad nebija atstājuši bāreņu namu. Viņi bija izbijušies. Betija savervēja karavīrus un aviācijas bāzes apkalpi, lai palīdzētu bērniem ievietoties lidmašīnās, pārvestu un pabarotu viņus. Grūti noticēt, cik dziļi un paliesi bija aizkustinātas šo brīvprātīgo sirdis šajā brīnišķīgajā sestdienā, kad 219 bērnus veda uz brīvību. Visi brīvprātīgie raudāja aiz prieka un apziņas, ka viņi reāli palīdzējuši bērniem iegūt brīvību.

Nofraktēt lidmašīnu mājup no Filipīnām bija smags uzdevums. Kada "United Airlines" lidmašīna pieprasīja 21 000 dolāru. Tā kā doktors Tisdeils mīlēja bāreņus, viņš garantēja apmaksu. Ja Betijai būtu bijis vairak laika, viņa droši vien būtu noorganizējusi bezmaksas lidojumu. Taču laika bija maz, un viņa rīkojās ātri.

Mēneša laikā pēc ierašanās Savienotajās Valstīs visi bērni bija adoptēti. PensiIvānijas štata Jorkas pilsētas Trcslera lulerāniskā aģentūra, kas specializējusies defektīvu bērnu adoptācijas organizēšanā, atrada mājas katram bērnam.

Betija ir vēl un vēlreiz pierādījusi, ka cilvēks var paveikt visu, ja viņam ir vēlēšanās lūgt, nepiekāpties grutibu priekšā, darīt visu, kas vajadzīgs, un neatlaisties.

Kā kādreiz teica doktors Toms Dūlejs: "Tādā veidā parasti cilvēki spēj veikt neparastas lietas."

Dieks Kenjīlds un Marks V. Ilensens

Vai jus man palīdzēsit?

1989. gada 8,2 balles speelga zemestrīce gandrīz saplacināja Armēniju un nepilnu četru minūšu laikā nogalināja pāri par 30 000 cilvēku.

Vispārējā postažā un haosā kāds tēvs atstāja savu sievu mājās drošībā un metās uz skolu, kur vajadzēja atrasties viņa dēlam. Tēvs ieraudzīja, ka ēka ir plakana kā pankūka.

. Pēc pirmā traumējošā šoka viņš atcerējās, ko bija solījis dēlam: "Lai kas notiktu, es vienmēr būšu klāt, lai tev palīdzētu!" Acis sakāpa asaras. Tevs raudzījās uz drupu kaudzi, kas .vēl nesen bija skola. Šķita, ka nekas nav darāms, taču viņš atcerējās dēlam doto solījumu.

Tēvs saka apdomāt, kurā vietā katru ritu bija ievedis dēlu klasē. Aptvēris, ka dēla klasei jābūt celtnes labajā aizmugurējā stūri, viņš metās uz turieni un sāka rakties gruvešos.

Kamēr tēvs raka, ieradās ari citi nelaimīgie vecāki, sažņaugtām sirdīm izsaukdamies: "Mans dēls!", "Mana meita!". Citi vecāki, labu gribēdami, centās viņu atvilkt nost no gruvešu kaudzes, vaimanādami:

—   Par vēlu!

—   Viņi ir. miruši!

—   Jūs nespēsit palīdzēt!

—   Ejiet mājās!

—   Raugieties patiesībai acīs —jūs neko nespējat izdarīt!

—   Jūs velti pūlaties!

Visiem runātājiem tēvs atbildēja ar vienu frāzi: "Vai jūs tagad man palīdzēsit?" — un turpināja akmeni pēc akmens atrakt savu dēlu.

Ieradās ugunsdzēsēju priekšnieks un centās viņu aizvilkt no skolas drupām. Viņš teica: — Visur sākas ugunsgrēki un sprādzieni. Jums draud briesmas. Mēs parūpēsimies par skolu. Ejiet mājās.

Uz to šis mīlošais un rūpīgais armēņu tēvs atbildēja: — Vai jūs tagad man palīdzēsit?

Ieradās policija un paziņoja: — Jūs esat saniknots, zaudējis prātu. Viss ir beidzies. Jūs apdraudat citus. Ejiet mājās! Mēs šos darbus vadīsim!

Tēvs atbildēja: — Vai jūs tagad man palīdzēsit?

Neviens nepalīdzēja.

Drosmīgi viņš turpināja darbu vienatnē, jo viņam vajadzēja zināt: "Vai mans dēls ir dzīvs vai miris?"

Viņš raka astoņas stundas… divpadsmit stundas… divdesmit četras stundas… trīsdesmit sešas stundas… tad — trīsdesmit astotajā stundā — atstūma lielu akmeni un izdzirda dēla balsi. Tēvs kliedza: — Armand! — Un dzirdēja saucienu: — Tēt!?! Tēt, tas esmu es! Es teicu citiem bērniem, lai viņi neuztraucas. Es viņiem teicu — ja tu esi dzīvs, tu mani izglābsi, un, kad tu mani izglābsi, ari viņi būs glābti. Tu apsolīji: "Lai kas notiktu, es vienmēr būšu klāt, lai tev palīdzētu!" Tu to izpildīji, tēt!

—   Kas tur iekšā notiek? Kā tur ir? — tēvs jautāja.

—   Tēt, no trīsdesmit trim mēs esam palikuši četrpadsmit. Mēs esam izbijušies, badā, izslāpuši un pateicīgi, ka tu esi šeit. Kad ēka sabruka, izveidojās tāds ķīlis, it kā trīsstūris, un tas mūs izglāba.

—   Nāc ārā, dēls!

—   Nē, tēt! Lai vispirms iet citi bērni, jo es zināju, ka tu mani atradīsi! Es zināju, ka vienalga kādā veidā, bet tu atnāksi pēc manis!

Marks V. Hensens

Vel tikai vienu vienīgu reizi

Kāda XIX gs. angļu novele stāsta par mazu Velsas pilsētiņu, kurā pēdējo 500 gadu laikā katru gadu Ziemassvētku vakarā visi cilvēki sanāk baznīcā un lūdz Dievu. īsi pirms pusnakts viņi aizdedzina lukturos sveces un, dziedadami korāļus un himnas, dodas vairākas jūdzes pa lauku ceļu uz vecu, pamestu akmens būdu. Tur viņi atveido Kristus piedzimšanas ainu ar visu silīti. Un nemākslotā dievbijībā viņi metas ceļos un skaita lūgšanas. Viņu dziedātās himnas sasilda auksto decembra gaisu. Visi pilsētiņas iedzīvotāji, kas vien spēj staigāt, atrodas šeit.

Šajā pilsētiņā ir mīts, sens ticējums, ka tad, ja visi pilsētnieki būs kopā Ziemassvētku vakarā un ja visi lūgs Dievu neviltotā ticībā, tad un tikai tad, tieši pusnaktī, notiks Kristus otrā atnākšana. Un 500 gadu viņi nāk un lūdz Dievu pie šīm akmens drupām. Tomēr Kristus otrā atnākšana nav notikusi.

Vienam no šīs noveles galvenajiem varoņiem tiek jautāts: — Vai jūs ticat, ka Viņš atgriezīsies Ziemassvētku vakarā jūsu pilsētiņā?

—   Nē! — vīrs atbild, skumji pakratīdams galvu. — Es neticu.

—   Tad kāpēc jūs katru gadu turp ejat? — viņam jautā.

—   Ak, — viņš smaidot atsaka, — un ja nu vienīgi manis nebūs klāt, kad tas notiks?

Jā, ticības viņam ir maz, vai ne? Bet tā tomēr ir ticība. Kā teikts Jaunajā Derībā — lai nokļūtu Debesu valstībā, mums vajadzīga kaut vai tik maza ticība kā sinepju graudiņš. Un dažreiz, kad mēs strādājam ar grūti audzinamiem bērniem, ar riska jaunatni, ar neveiksmīgiem pusaudžiem, ar partneriem, draugiem vai klientiem, kas ir alkoholiķi vai narkomāni, vai depresīvi vai pašnāvnieciski noskaņoti… visos šajos gadījumos mums vajadzīga tā pavisam niecīgā ticība, kas kairu Ziemassvētku vakaru aizved to vīru pie akmens drupām. Vēl tikai šoreiz. Varbūt tieši šajā reizē man izdosies.

Mūs dažreiz aicina strādāt ar cilvēkiem, kuriem citi atmetuši ar roku. Arī mēs esam nonākuši pie secinājuma, ka nav nekādu izmaiņu vai izaugsmes iespēju. Un laiku pa laikam, ja mēs spējam atrast vissīkāko kripatiņu ticības, mēs varam izkļūt no grūtībām, iegūt lielu laimestu, izglābt kādu, ko ir vērts glābt. Lūdzu, atgriezies, mans draugs, vēl tikai šo vienu vienīgo reizi!

llenoks Makartijs

Diženums ir tev visapkārt — izmanto to!

Ir daudz cilvēku, kuri varētu kļūt par olimpiskajiem čempioniem, Amerikas čempioniem, bet nekad to nav mēģinājuši. Es domāju, ka savi pieci miljoni cilvēku būtu varējuši pārspēt mani kartslēkšanā tajos gados, kad biju uzvarētājs, vismaz pieci miljoni. To butu varējuši izdarīt vīri, kas bija spēcīgāki, raženaki augumā un ātrāki par mani, taču viņi nekad nepacēla kārti, nekad nepielika kaut nedaudz puļu, kas vajadzīgas, lai atrautu kājas no zemes un pamēģinātu tikt pāri latiņai.

Diženums ir visapkārt mums. Ir viegli būt izcilam, jo citi diženie cilvēki tev palīdzēs. Visās sanāksmēs, kurās esmu piedalījies, fantastiskākais ir tas, ka visievērojamākie biznesmeņi nāk un daļas savās idejās, metodēs un tehnikā ar jebkuru cilvēku. Esmu redzējis, kā visievērojamākie tirgotāji atklāj savus noslēpumus un rāda jaunajiem tirgotājiem, kā. tieši viņi strādā. Viņi nav atturīgi. To pašu esmu pieredzējis ari sporta pasaulē.

Es nekad neaizmirsīšu tos laikus, kad centos pārspēt Dača Vormera Dema rekordu. Mans sasniegums bija par pēdu zemāks, un tā nu es viņam piezvanīju. Es sacīju: — Dač, vai jūs man nepalīdzetu? Man šķiet, ka esmu apstājies uz vietas. Es netieku augstāk.

Viņš atbildēja: — Protams, Bob, atnāciet ciemos, un es jums parādīšu visu, ko protu. — Kopā ar šo meistaru, pasaulē visizcilāko kārtslēcēju, es pavadīju trīs dienas. Trīs dienās Dačs man parādīja visu, ko pats mācēja. Bija lietas, ko es darīju nepareizi, un viņš tās izlaboja. Lai nerunātu gari, pateikšu, ka uzlaboju savu rezultātu par astoņām collām. Sis dižais vīrs deva man labāko, kas viņam bija. Esmu atklājis, ka sporta čempioni un varoņi labprāt to dara — tikai tāpēc, lai arī jums palīdzētu kļūt izciliem.

Džonam Vudenam — izcilajam UCLA basketbola trenerim — ir filozofija, ka viņam katru dienu jāiedomājas, ka viņš palīdz kādam, kurš nekad nespēs atbildei ar to pašu. Tas ir viņa pienākums.

Koledžā, izstrādādams savu disertāciju par izlūkošanu un aizsardzību futbolā, Džordžs Allens uzrakstīja trīsdesmit lappušu garu aptaujas lapu un izsūtīja to valsts izcilākajiem treneriem. 85% pilnībā atbildēja uz jautājumiem.

Diženi cilvēki neatsakās dalīties zināšanās, un tas padarīja Džordžu Allenu par vienu no izcilākajiem futbola treneriem pasaulē. Izcili cilvēki jums atklās savus noslēpumus. Mcklejiet viņus, zvaniet viņiem pa telefonu vai pērciet viņu grāmatas. Ejiet pie viņiem, mēģiniet viņus satikt un parunāt ar viņiem. Ir vienkārši būt izcilam, ja esat kopā ar diženiem cilvēkiem.

Bobs Ričards, olimpiskais čempions

VII eklektiskĀ gudrĪba

Šī dzīve ir pārbaudījums. Tas ir tikai pārbaudījums. Ja tā būtu īstenā dzīve, Jūs būtu saņēmuši Instrukcijas par to, Kurp iet un ko darīt.

Atrasts uz kāda ziņojumu dēļa

Vienojies pats ar sevi!

Kad Maritai bija 13 gadu, bija batikotu T kreklu un nodriskātu džinsu era. Kaut gan es biju izaugusi Lielās depresijas gados, kad nebija naudas drēbju iegādei, es nekad netiku tik nabadzīgi ģērbusies. Kādu dienu es pamanīju, ka viņa uz braucamā celiņa trin savu jauno džinsu vīles ar dubļiem un akmeņiem. Mani parņēma šausmas par to, ka viņa tīši boja bikses, par kurām es tikko biju samaksājusi, un es izskrēju, lai viņai to pateiktu. Marita cītīgi turpināja iesākto, kamēr es lasīju morāli par savas bērnības grūtībām. Kad es biju beigusi, tā arī neizraisot viņas nožēlas asaras, jautāju, kāpēc viņa boja savus jaunos džinsus. Nepaskati'jusies augšup, meita atbildēja: — Cilvēks nevar nēsāt jaunus' džinsus.

-—Kāpēc nevar?

— Vienkārši nevar, tāpēc es tos bružāju, lai tie izskatītos novalkāti.

Kāds absolūts loģikas trūkums! Kas gan tas par stilu — bojāt jaunas drēbes?

Katru rītu, kad Marita devās uz skolu, es raudzījos viņā un nopūtos: "Un tāda izskatās mana meita." Tur viņa stāvēja — vecajā tēva T kreklā, batikotā, ar lieliem, ziliem traipiem un. svītrām. Piemērots putekļu lupatai, es domāju. Un šie džinsi — nolaisti tik zemu, ka es baidījos — ja viņa dziļāk ievilks elpu, tic noslīdēs no dibena. Bet kur nu! Tie bija tik apspīlēti un stīvi, ka nevarēja noslīdēt. Apdriskātās apakšmalas, kas tika noformētas ar akmeņu palīdzību, spurojās un, viņai ejot, mugurpusē kuļājās.

Kādu dienu, kad meita bija aizgājusi uz skolu, pēkšņi it kā Dievs man pievērsās, sacīdams: "Vai tu aptver, kādi katru rītu ir tavi atvadu vārdi,. Maritai? "Un tāda izskatās mana meita." Kad viņa ierodas skolā un viņas draugi runā

par savām vecmodīgajām mātēm, kas nepārtraukti gaužas, viņa var pievienot tavu pastāvīgo komentāru. Vai tu kādreiz esi paskatījusies uz citām vidusskolas priekšpēdējās klases skolniecēm? Kāpēc gan neuzmest viņām aci?"

Tajā dienā es aizbraucu meitai pretī un ievēroju, ka daudzas citas meitenes izskatās vēl sliktāk. Mājupceļā es ieminējos, ka esmu pārāk asi reaģējusi uz to, ka viņa bojā džinsus. Es piedāvāju kompromisu: — No šīs dienas tu varēsi skolā un kopā ar draugiem valkāt visu, ko tu gribi. Es tev vairs nepārmetīšu.

—   Tās būs atvieglojums.

—   Taču tad, kad mēs kopā dosimies uz baznīcu vai iepirkties, vai pie maniem draugiem, es vēlos, lai tu bez atgādinājuma uzvilktu ko tādu, kas man patīk.

Viņa padomāja.

Tad es piebildu: — Tas nozīmē, ka tu 95% gadījumu darītu tā, kā tev patīk, un 5% tā, kā es vēlos. Kā tu domā?

Viņas acis iezibējās, tad viņa pastiepa roku un paspieda manējo. — Māt, tu esi veikusi labu darījumu!

No tā laika es rītos priecīgi no meitas atvadījos un nepārmetu par viņas apģērbu. Kad Marita kaut kur devās kopā ar mani, viņa bez liekiem vārdiem apģērbās piedienīgi. Mēs abas bijām veikušas labu darījumu!

Florence Litauera

Atrodi brīdi, lai ieraudzītu

Mes visi esam dzirdējuši izteicienu: "Neaizmirsti apstaties un pasmaržot rozes." Taču patiesībā — cik bieži mēs drudžainajā, pārblīvētajā dzīvē atrodam laiku, lai pamanītu apkārtējo pasauli? Pārāk bieži mūs saista biznesa plāni, domas par nākamo tikšanos, par satiksmi vai dzīvi kopuma, lai mēs pamanītu, ka mums līdzās ir citi cilvēki.

Tāpat ka jebkurš cits, arī es grēkoju, šādi izslēgdams apkārtējo pasauli, it īpaši tad, kad braucu pa Kalifornijas pārblīvētajām ielām. Nesen es biju liecinieks notikumam, kurš parādīja, kā, būdams pilnīgi iegrimis savā mazajā pasaulē, neesmu spējis pilnībā aptvert lielākās pasaules ainu, kura ir ap mani.

Es braucu uz biznesa tikšanos un, kā parasti, domās plānoju, ko es tajā runāšu. Es piebraucu pie ļoti dzīva krustojuma, kur nupat bija iedegusies sarkanā gaisma. "Labs ir," es pie sevis nodomāju, "tikšu garām nakamajam luksoforam, ja pasteigšos visiem priekša."

Mans prāts un automobilis automātiski bija gatavi doties uz priekšu, kad pēkšņi manu transu pārtrauca neaizmirstams skats. Jauns pāris — abi akli — roku rokā devās pāri šim dzīvajam krustojumam, kur mašīnas žvīkstēja visos virzienos. Vīrietis turēja pie rokas mazu zēnu, bet sieviete spieda pie krūtīm zīdaini, viņa bija redzamā grūtniecības stāvoklī. Abiem bija izstiepti balti spieķi, ar kuriem viņi mekleja zīmes, kuras aizvadītu viņus pāri krustojumam.

Sākumā jutos aizkustināts. Viņiem bija tāds sakropļojums, kuru es uzskatīju par vienu no visbriesmīgākajiem, — aklums. "Vai nav drausmīgi būt aklam?" es nodomāju. Pēkšņi mani pārņēma šausmas, kad es pamanīju, ka pāris neiet pa gājēju pāreju, bet pagriežas pa diagonāli, tieši uz krustojuma vidu. Neaptverdami, kādās briesmās atrodas, viņi devās taisni pretī braucošajām mašīnām. Es baidījos par viņiem, jo nezināju, vai pārējie braucēji saprot, kas notiek.

Skatīdamies no satiksmes kustības priekšējās līnijas (man bija vislabākais novērošanas punkts), es redzēju, kā manu acu priekšā noliek brīnums. Visas mašīnas visos virzienos vienlaikus apstājas. Es nedzirdēju ne bremžu kaukšanu, pat ne skaņu signālu. Neviens pat neiebļāvās: "Ejiet nost no ceļa!" Viss sastinga. Tobrīd likās, ka laiks apstājies, lai palīdzētu šai ģimenei.

Izbrīnījies cs palūkojos uz apkārtējām mašīnām, lai pārliecinātos, ka visi redz vienu un to pašu. Ievēroju, ka visu uzmanība bija pievērsta šim pārim. Pēkšņi šoferis, kurš stāvēja pa labi no manis, reaģēja uz notiekošo. Izbāzis galvu no mašīnas, viņš sauca: — Turieties pa labi. Turieties pa labi! — Citi cilvēki vienbalsīgi viņam piebiedrojas, saukdami: — Turieties pa labi!

Nemainot soļu ritmu, pāris izlaboja virzienu, sekojot norādījumam. Uzticēdamies saviem baltajiem spieķiem un līdzjūtīgo cilvēku saucieniem, viņi nonāca ielas pretējā pusē. Kad viņi bija sasnieguši apmali, mani parsteidza vēl kas — viņi joprojām gāja roku roka.

Mani pārsteidza bczemociju izteiksme viņu sejās, un es nospriedu, ka viņi neapzinās, kas īsti noticis. Taču es uzreiz jutu atvieglojuma nopūtas, kas izlauzās visiem, kuri stāvēja pie šī krustojuma.

Es paraudzījos uz līdzās stāvošajām mašīnām — šoferis man pa labi svinīgi uzsauca: — Ak Kungs, vai jus redzējāt?! — Šoferis pa kreisi teica: — Es nespēju tam noticēt! — Domāju, ka mūs visus bija dziļi aizkustinājis nupat redzētais. Šeit atradās cilvēciskas būtnes, kuras uz brīdi atlika savas rūpes, lai palīdzētu četriem cilvēkiem nelaimē.

Esmu daudzreiz atsaucis atmiņā šo situāciju un ieguvis no tās vairākas svarīgas atziņas. Pirmā atziņa ir šāda: "Palēnini tempu un pasmaržo rozes." (Līdz tam brīdim es to darīju reti.) Atrodi laiku, lai paskatītos apkārt un ieraudzītu, kas tieši pašlaik norisinās tavā priekšā. Dari to un tu sapratīsi, ka šis brīdis ir vienīgā realitāte un — vēl svarīgāk — šis bridis ir viss, kam dzīvē ir kāda nozīme.

Otrā mācība, ko es guvu, ir tāda, ka mērķus, ko mēs sev izvirzām, iespējams sasniegt tad, ja ticam sev un uzticamies citiem, par spīti šķietami nepārvaramiem šķēršļiem.

Neredzīga pāra mērķis bija vienkārši sveikiem un veseliem tikt pāri ielai. Šķērslis bija astoņas mašīnu rindas, kas brauca tieši viņu virzienā. Tomēr — bez panikas vai šaubām — viņi gāja uz priekšu, līdz sasniedza savu mērķi.

Arī mēs spējam doties uz priekšu, lai sasniegtu savu mērķi, uzliekot acu aizsegus pret šķēršļiem, kas ceļā varētu gadīties. Mums tikai jāuzticas savai intuīcijai un jāpieņem tādu cilvēku padoms, kuriem varētu būt dziļāka izpratne par šo situāciju.

Un, beidzot, es iemācījos patiesi novērtēt savu redzi — dāvanu, kuru pārāk bieži biju uzskatījis kā pašu par sevi saprotamu.

Vai jūs spējat iedomāties, kāda butu dzīve bez acīm? Pamēģiniet uz bridi iztēloties sevi šķērsojam dzīvu krustojumu bez spējas redzēt. Cik bieži mēs aizmirstam tās vienkāršās, tomēr ļoti svarīgās dāvanas, ko mums devusi dzīve.

Braucot projām no šī krustojuma, es jutu, ka dzīvi un līdzcietību pret citiem izprotu labāk nekā pirms tam. Kopš tā laika esmu izlēmis: veikdams savus ikdienas pienākumus, es vērošu reālo dzīvi un likšu lietā savus Dieva dotos talantus, lai palīdzētu citiem, kas nav tik laimīgi.

Iedams caur dzīvi, izdari pats sev pakalpojumu — palēnini tempu un atrodi laiku, lai redzētu. Atrodi brīdi, lai ieraudzītu, kas tieši šajā brīdī notiek ap tevi — tieši tajā vietā, kur tu atrodies. Citādi tu vari palaist garām kaut ko brīnišķīgu.

J. Mihaeīs Tomass

Ja man butu jādzīvo vel reiz

Sarunās ar veciem cilvēkiem un bezcerīgi slimajiem noskaidrojas, ka cilvēki nenožēlo to, ko ir darījuši, bet vairāk runa par to, ka nožēlo neizdarīto.

Nākamreiz es uzdrošinātos izdarīt vairāk kļūdu.

Es atpūstos. Es vēlētos atslābināties.

Es gribētu būt vieglprātīgāka, nekā biju šī ceļojuma laikā.

Būtu daudz mazāk lietu, ko es uzņemtu nopietni.

Es vairāk izmantotu radušās iespējas.

Es vairāk ceļotu.

Es uzkāptu vairākos kalnos un peldētos vairākās upēs.

Es ēstu vairāk saldējuma un mazāk pupu.

Man varbūt būtu svarīgākas problēmas, bet mazāk izdomātu problēmu.

Redziet, es esmu viens no tiem cilvēkiem, kuri dzīvo apdomīgi un veselīgi stundu pēc stundas, dienu pēc dienas.

Ak, man ir bijuši jauki brīži, un, ja man būtu jādzīvo vēlreiz, es vēlētos, lai lielākā daļa no tiem atkārtotos. Būtībā es censtos, lai nav nekā cita. Tikai brīži. Cits pēc cita, nevis lai tik daudzus gadus paredzētu uz priekšu katru dienu.

Esmu bijusi viena no tiem cilvēkiem, kuri nekur nedodas bez termometra, termofora, lietusmēteļa un izpletņa.

Ja man būtu jādzīvo vēlreiz, es vēlētos to darīt vienkāršāk. Ja man būtu vēlreiz jādzīvo, es sāktu agrāk staigāt ar basām kājām pavasari un apautu kājas vēlāk rudenī.

Es vairāk dejotu.

Es vairāk rotaļātos.

Es noplūktu vairāk margrietiņu.

Nadīne Steara (85 g. v.)

Divi mūki

Divi mūki sava svētceļojuma laikā nonāca pie upes brasla un tur ieraudzīja meiteni, tērpušos savās visskaislakajās drēbēs, un kura acīm redzami nezināja, ko iesākt, jo ūdens līmenis upē bija augsts un viņa nevēlējās sabojāt savu apģērbu. Bez liekām ceremonijām viens no mūkiem paņēma meiteni sev uz muguras, pārnesa pāri upei un otrā krastā nocēla sausumā.

Tad mūki turpināja ceļu. Taču pēc stundas otrais mūks sāka gausties: — Skaidri zināms, ka nav atļauts pieskarties sievietei; stāties tuvā kontaktā ar sievietēm ir pret baušļiem. Ka tu varēji rīkoties pret mūku likumiem?

Mūks, kurš bija pārnesis meiteni, gāja klusēdams, taču beidzot atbildēja: — Es viņu pārnesu pāri upei pirms stundas, kāpēc tu vēl līdz šim brīdim nes viņu?

1nnga rde Šlēgla, "Zcn meistaru gudriba"

Sahi

Drīz pēc brālīša piedzimšanas mazā Sahi vairākas reizes lūdza vecākus, lai tie atstātu viņu vienatnē ar mazo bērniņu. Vecāki bažījās, ka viņa, tāpat ka lielākā daļa četrgadīgo, varētu izjust greizsirdību un vēlēties iesist bēmam vai sapurināt to, tāpēc viņi nebija ar mieru. Tomēr Sahi neizrādīja nekādas greizsirdības pazīmes. Viņa izturējās maigi pret brālīti un arvien neatlaidīgāk lūdza atstāt viņus vienatnē. Vecāki

nolēma atļaut.

Pacilātā noskaņojumā meitene iegāja brāļa istabā un aizvēra durvis, taču, tās pavēruši, viņas ziņkārīgie vecāki pa mazu spraudziņu vēroja notiekošu un klausījās. Viņi redzēja, ka mazā Sahi mierīgi pieiet pie brālīša, pieliec savu sejiņu pie viņa sejas un klusi saka: — Bērniņ, pastāsti man, kā jūtas Dievs. Es sāku to aizmirst.

Dens Milmens

Delfīna dāvana

Es viena pati atrados apmēram četrdesmit pēdu zem ūdens. Es zināju, ka nevajag ienirt vienatnē, taču biju ļoti pieredzējusi nirēja un vienkārši izmantoju radušos iespēju. Straume nebija spēcīga, ūdens — tik silts, dzidrs un vilinošs. Kad sajutu krampjus, uzreiz aptvēru, kāda muļķe esmu bijusi. Es nebiju pārāk uztraukusies, taču krampji vēderā bija pārliekuši mani uz pusēm. Es pūlējos noņemt smaguma jostu, taču biju tā saliekusies, ka nespēju satvert aizdari. Grimu dziļāk un jutu, ka mani pārņem bailes, jo nespēju pakustēties. Es varēju saskatīt savu pulksteni un aptvēru, ka līdz brīdim, kad man balonā vairs nebūs gaisa, palicis maz laika. Mēģināju masēt vēderu. Es nebiju tēipusies ūdenslīdēja tērpā, tomēr nespēju iztaisnoties un ar rokām piekļūt sarautajiem muskuļiem.

Es domāju: "Es nedrīkstu šādi nomirt. Man vēl daudz jāpadara!" Es vienkārši nespēju nomirt anonīmi, būdama pārliecināta, ka neviens pat neuzzinās, kas ar mani noticis. Es domās saucu: "Kāds, kaut kas, palīdzi man!"

Es nebiju sagatavojusies tam, kas notika. Pēkšņi no aizmugures kads man piebikstīja pie paduses. Es nodomāju: "Ak Dievs, haizivis!" Jutu patiesas šausmas un izmisumu. Mana roka ar spēku tika celta uz augšu. Manā redzeslokā parādījās acs — visbrīnišķīgākā acs, kādu es spēju iedomāties. Zvēru, ka tā smaidīja. Tā bija liela delfīna acs. Ielūkojusies šajā acī, es sapratu, ka esmu drošībā.

Delfīns pavirzījās tālāk uz priekšu, pakļuva zem manis un pabāza muguras spuru man zem paduses. Mana roka atradās uz viņa muguras. Es atslābinājos, apskaudama delfīnu, un izjutu milzīgu atvieglojumu. Jutu, ka dzīvnieks mani aizsargā, ka tas mani dziedē un vienlaikus ceļ ūdens virspusē. Mums ceļoties augšup,'krampji vēderā norima, un, nonākot drošībā, es atslābinājos; tomēr es ļoti skaidri jutu, ka delfīns mani ari ārstē.

Virspusē delfīns mani pavadīja līdz pat krastam. Tas pavadīja mani līdz tik seklai vietai, ka es sāku bažīties, ka to varētu izmest krastā, tāpēc atstūmu delfīnu atpakaļ nedaudz dziļākos ūdeņos, kur tas palika, vērodams mani, lai — tā man šķiet — redzētu, vai viss kārtībā.

Jutos kā no jauna piedzimusi. Noņēmu svara joslu un skābekļa balonu, noņēmu visu un kaila devos atpakaļ okeānā pie delfīna. Es jutos tik viegla, brīva un dzīva, man gribējās tikai spēlēties saulē un ūdenī — visā šajā brīvībā. Delfīns pieņēma mani atpakaļ, un mēs abi spēlējāmies ūdenī. Es ievēroju, ka šeit, nedaudz tālāk, ir daudz delfīnu.

Pēc brīža delfīns aiznesa mani uz krastu. Es jau biju tā nogurusi, ka gandrīz saļimu, un tas parūpējās, lai es nokļūtu drošībā seklākā ūdenī. Tad viņš pagriezās uz sāniem tā, ka viena acs raudzījās man acīs. Sādā stāvoklī mēs palikām bridi, kurš man šķita ļoti ilgs, pat bezgalīgs, gandrīz kā transā. Manā apziņā uzpeldēja pagātnes atmiņas. Tad delfīns raidīja tikai vienu skaņu un devās projām, lai piebiedrotos pārējiem. Un visi viņi aizpeldēja.

Elizabete Geveitia

Meistara rokas pieskāriens

Tā bija apdauzīta un rētaina, un ūtrupnieks Domāja, ka gandrīz nav pāļu vērts Tērēt daudz laika vecajai vijolei, Bet pacēla to ar smaidu.

—   Kadu cenu par mani solīsit, labie • ļaudis? — viņš kliedza,

—   Kurš sāks solīt cenu par mani?

—   Dolārs, dolārs — tad divi! Tikai divi?

—   Divi dolāri, un kurš dos trīs?

—   Trīs dolāri pirmo reizi; trīs dolāri otro reizi; Aiziet par trim… — Bet nē,

No telpas dziļas aizmugures sirms vīrs Panāca uz priekšu un pacēla lociņu; Tad, noslaucījis putekļus no vecās vijoles Un uzvilcis vaļīgās stigas, Viņš nospēlēja tik tīru un maigu melodiju Kā eņģelis, kas dzied slavu Dievam.

Mūzika apklusa, un ūtrupnieks Klusā un zemā balsī

Teica: — Cik man sola par veco vijoli? — Un viņš pacēla to kopā ar lociņu.

—   Tūkstoš dolāru, un kurš dos divus? Divi tūkstoši! Un kurš dos trīs?

Trīs tūkstoši pirmo reizi; trīs tūkstoši otro reizi; Un trešo reizi, — viņš teica. Ļaudis uzgavilēja, bet daži sauca:

—   Mēs īsti nesaprotam —

Kas mainīja tās vērtību? — Atbilde bija aša:

—   Meistara rokas pieskāriens.

Tā dažs labs cilvēks, kura dzīve noskaņojusies

Un kuru apdauzījis un ievainojis grēks,

Tiek leti pārdots izsole bezdomu pūlim

Tāpat kā ši vecā vijole.

"Gaļas zupa maltītē", glāze vīna;

Spēle — un viņš tiek izsolīts.

Viņš ir "pirmo reizi", un viņš ir "otro reizi",

Viņš ir "trešo reizi" un gandrīz "pārdots".

Bet nāk Meistars, un muļķīgais bars

Nevar īsti saprast

Dvēseles vērtību un pārmaiņu, ko radījis Meistara rokas pieskāriens.

Mira B. Velča

Dl Kenftlds un M. V. Hensens KĀ CĀĻA ZUPA DVĒSELEI

Redaktore I. Saksc Mākslinieciskais redaktors V. LapiijS Korektore I. Saksc Tehniskā redaktore V. Vasiļjcva Formāts 84x108/32. Augstspiedums. 7 iespiedi. Iespiesta tipogrāfijā «Rota-3». Brīvības ielā 139, Rīgā LV-1012. Pašūt. Nr. 224-3.

Content

Kenfīlds Džeks, et al Kā cāļa zupa dvēselei

Pateicības

Ievads

I PAR MĪLESTĪBU

Mīlestība — galvenais radošais spēks

Es atceros tikai mīlestību

Sirds dziesma

Patiesa mīlestība

Jus man ļoti daudz nozīmējat

Pa vienai

Davana

Tads brālis

Par drosmi

Lielais Eds

Mīlestība un taksists

Vienkāršs žests

Smaids

Valentīna dienas stāsts

Carpe diem!

Vismaigaka nepieciešamība

Bopsijs

Pardodam kucēnus

II KĀ IEMĀCĪTIES MĪLĒT SEVI

Zelta Buda

Sac ar sevi

Tikai patiesību!

Pats pamats

Mana pašcieņas deklaracija

Es un "bagata kundze"

Cilvēcības likumi

III kĀdiem jĀbŪt VECĀKIEM

Kapec es izvēlējos savu tevu par savu tēti

Dzīvnieku skola

Pieskāriens

Es mīlu tevi, dels

Tas, kas tu esi, ir tikpat svarīgi ka tas, ko tu dari

Nevainojama amerikaņu ģimene

Vien pasaki to!

But vecākiem

IV PAR MĀCĪŠANOS

Visas labas lietas

Tu esi brīnums

Puisēns

Esmu Skolotājs

V iemieso savu sapni

Es domāju, ka spēju

Dusi saldi: "Es nevaru" bēres

Stāsts par 333

Lūdziet, lūdziet, lūdziet

Vai pasaule sakuslejas tevis deļ?

Tomija autouzlīme

Ja nelūgsi, tu nesaņemsi. Ja lūgsi — saņemsi

Rika Litla ziedojumu vākšanas kampaņa

Ticības maģija

Gleimas mērķu gramata

Vel viens ķeksītis saraksta

"Klau, mazulīt, es esmu tava mīlestība…"

Gribu maksat īsto cenu

Katram ir kads sapnis

Seko savam sapnim

Kaste

Vai tu esi pietiekami stiprs, lai paciestu kritiku

Risks

Serviss ar smaidu

VI pĀrvari ŠĶĒRŠĻUS

Skēršli

Pārdomā to

Džons Korkorans — vīrs kurš nevarēja lasīt

Abrahams Linkolns nepartrauca cīņu

Dēla mācība

Skrien, Petij, skrien!

Apņēmības spēks

Viņa izglaba 219 dzīvības

Vai jus man palīdzēsit?

Vel tikai vienu vienīgu reizi

Diženums ir tev visapkārt — izmanto to!

Vienojies pats ar sevi!

Atrodi brīdi, lai ieraudzītu

Ja man butu jādzīvo vel reiz

Divi mūki

Delfīna dāvana

Meistara rokas pieskāriens