Kurilovs Semjons

Kaija un Ērglēns

Semjons Kurilovs

Kaija un Ērglēns

Romāns

PROLOGS

Skarba tundra plešas starp Sibīrijas upēm Indigirku un Kolimu. Skarbas mēdz būt visas tundras, bet šī ir ezeru zeme pašos ziemeļos. Kāds saltums jau stindzina Jakutskā, kaut gan tā atrodas tālu dienvidos, bet ziemeļos taču ir ledainā Austrumsibīrijas jūra; pats tētiņš — zemes Aukstuma pols mīt kaimiņos šim novadam — tepat blakus, aiz piecsimt kilometriem. Ja kāds stāsta, ka sals viņa pusē svilina kā uguns un vējš griež kā ar nazi, tad gan viņš nezina, kas ir sals un vējš, jo ziemu nav bijis Kolimas un Alazejas tundrās ...

Taču šis novads nebūt nav izsalis tuksnesis. Gluži otrādi, tas apdzīvots jau sen — ļoti, ļoti sen ...

No augšas — no lidmašīnas starp simtiem ezeru kurš katrs vis nepamanīs divus šķīvjiem līdzīgus ezeriņus. Bet vajag tikai pasacīt vienu vārdu: «Uluro,» — kad jebkurš jukagirs, lamuts, čukčs vai jakuts pieplaks pie iluminatora, protams, ja vien būs vasara. Abi ezeri — Lielais Uluro un Mazais Uluro — ir jukagiru tundras centrs, viņu lepnums un krāšņums, ar tiem saistās viņu pagātne ...

Mūsu vēstījums arī sāksies ar jukagiru pagātni. Nolaidīsimies pie šiem ezeriem, pārcelsimies tajos laikos, kad vienīgi šamaņi varēja «lidot» pa «augšpasauli».

Cilvēkus, kas dzīvoja gar Lielo un Mazo Uluro ezeru, dēvēja par uluriem. Viņi bija kā radīti skarbajai dabai.

Par uluriem sauca alajus un erbečkanus. Pēc leģendas nostāstiem, alaji bija jukagiru varoņa Idilveja pēcteči. Idilvejs esot lēcis pār upēm un slīkšņām, gājis skrieties ar savvaļas briežiem un palu laikā pārnesis uz savas muguras trīs grūtas sievietes. Bet erbečkani bija it kā lāču alā dzimušā Erbečkana pēcteči; nostāsti vēstī, ka tas zināmā mērā tuvinājis jukagirus spēcīgajam lācim.

Uluri jau kopš tēvu tēvu laikiem bija mednieki un zvejnieki. Viņi prata pēc pēdām noteikt, vai aizskrējusī polārlapsa bijusi badaina vai paēdusi un uz kuru pusi aizklīdis zivju bars. Tie bija visai mazrunīgi cilvēki, brīžiem pat lāgā muti nepavēra, toties labsirdīgi un gudri. Uluri neplūca pirmos ziedus, saudzēja jauno zālīti, mācēja saskatīt cilvēku vērtību, dalījās pēdējā gaļas kumosā un nesaprata, kādēļ lūgt pavalgu; kad izbeidzās brieža gaļa vai jukola \ gāja uz kaimiņu tordohu^1 [2], ņēma bez prasīšanas, un neviens viņus nenosodīja. Gudri un labi viņi bija, toties arī naivi. Tā kā uluriem nebija nekāda priekšstata par tirdzniecību, viņi ņēma no tirgoņa pavisam maz, bez alkatības — paciņu tējas vai tabakas saišķi, lai nenodarītu pāri citiem medniekiem, bet atdeva tam visu, ko tik spēja sadabūt...

Medījumu un zivju te bija dieva svētība.

Bet ezeru apkaimē, purvainā līdzenumā, kas noaudzis ar vilkukārkliem, zāli un sūnu, mitinājās tik daudz savvaļas briežu un visādu zvēru, ka nevienam jukagiram nebūtu vajadzējis raizēties par apģērbu un iztiku, būtu varējuši dzīvot bez bēdu ... Tiklīdz uzkrīt sniegs un ezeru ledus, plaisādams svelošā salā, liek nodārdēt visai apkaimei, uz Uluro dodas tirgoņu bari — krievi, jakuti, amerikāņi; šeit sabrauc arī jukagiru, čukču un jakutu bagātnieki. Taču zvejnieks un mednieks pat nepamana, kā sveši briežu pajūgi pa dažādiem ceļiem aizved visu bagātību. Un cik rijīgi ir šamaņu gari! Tiesa gan, paši viņi neēd, bet pieēdas caur šamaņu vēderiem, taču šamaņi ir cilvēki, tas nozīmē, ka jāpabaro gan gari, gan šamaņi un viņu piederīgie ...

Tā nu jukagiru mednieks un zvejnieks cieš badu. Badojas klusuciešot, pacietīgi: ledu uz ezera neizcirtīsi, prīk-šķes nenotversi, lai nošautu briedi, nav pulvera, un auk-slums arī pieturas tāds, ka bīstami spert soli no apmetnes. Un jukagirs iet uz kaimiņu mājokli, lai paņemtu mazliet ļiikolas vai briežu gaļas, iet, slēpdams smeldzošās sāpes vēderā. Sevišķi smagi klājas jukagiram, kam briežu vispār nav, — tam rokas un kājas kā sapītas.

Pavisam citādi tajos laikos dzīvoja bagātnieki. Pat apmetņu vietas nabagie un bagātie izraudzījās dažādas. Sausajā Lielā Uluro krastā vasaru parasti pavadīja tikai bagātnieki un briežu īpašnieki, sacēluši baltus, skaistus mājokļus. Bet pie Mazā Uluro apmetās nabadzīgās ģimenes bez briežiem. Lielā Uluro krastā notika svarīgas kņazu, tirgoņu un kazaku priekšnieku pārrunas, te ievāca jasaku...

PIRMĀ NODAĻA

Šī vasaras diena^3 nesolīja nekā īpaša — ne laba, ne slikta. Virs apvāršņa pa zilajām debesīm slīdēja silta saule, vējš šūpoja zaļo zālīti, virs Mazā Uluro, kas bija vēl zilāks nekā debesis, gausi meta lokus paēdušas kaijas; visa apkaime skanēja no viņu kūtrajām klaigām, kas nebija ne bažīgas, ne līksmas. Dzīve ritēja ierasto gaitu arī ļaužu apmetnē, kas bija izvietojusies uz neliela paugura ezera krastā. Līdzās mājokļiem pie vecas vilku alas rotaļājās bērneļi, gar tīklu un jukolas steķu virkni rosījās sievas, piekrastē līkņāja vīri, izkraudami no šaurajām laivām prīkšķes vai pārbaudīdami zvejas rīkus.

Šķiet, ka tikai vienam vienīgam cilvēkam — sakumpušajam večukam Hularham bažas māca sirdi: viņa sieva bija smagi slima. Taču viņa slimoja jau ilgi, visi pie tā bija pieraduši, un ko tik večuks pats savā mūžā nebija pārcietis — ar visu apradis un jau paguris sūroties par savām likstām.

Šīs skaidrās dienas vidū pēkšņi atgadījās kaut kas neticams, pat nedzirdēts, kā satraukumā visiem likās. Nelaime tomēr bija ielavījusies Hularhas mītnē, taču pavisam no citas puses, nekā to varēja gaidīt.

Sašķiebtā Hularhas tordoha atradās apmetnes viņā galā, soļus piecus no ūdens: tā večukam bija parocīgāk — tālu stiept zivis, ūdeni un zvejas rīkus viņam grūti, turklāt pētīt laiku uz ezera tieši no durvju priekšas daudz vienkāršāk. Pirms trim pilniem mēnešiem dievs bija atsūtījis viņam meitu. Kāpēc? Kas to lai zina! Dieva ceļi juka-giriem ir pavisam neizdibināmi — pat visuvarenie šamaņi to nespēj. Vārdu sakot, slimās sievas un mazā bērna dēļ večuks nedrīkstēja sēdēt, rokas klēpī salicis. Arī šodien Hularha agri bija izbraucis ar savu laivu un ap pusdienas laiku jau vilka to pie steķiem.

Kad laiva atdūrās dūņās, večuks ar biklu, bet veltīgu cerību pameta skatienu uz sava mājokļa pusi — varbūt sieva steigsies palīgā? — paskatījās un juta, kā kaut kas auksts un nedzīvs gluži kā dzelzs knaibles sažņaudz viņa pliko galvvidu. Pie Hularhas mītnes satraukti drūzmējās cilvēki; vārdu un kliedzienu jūklī viņš saklausīja raudas un ar piepeši nobālušām lūpām nočukstēja:

— Pagalam. Aizgājusi dieva mierā. Nomirusi...

Murminādams atvadu vārdus savai vecenītei, Hularha lēni, smagā gaitā tuvojās tordohai. Bet jau pazīstamais griezīgais kliedziens lika viņam notrīsēt un pielikt soli: «Nē, vēl dzīva, gaida^mani, nabadzīte ...»

Taču večuks maldījās. Bija noticis pavisam kas cits — daudz briesmīgāks. Mājokļa vidū uz ziemeļbriežu ādas autiņiem rāvās čokurā un raustījās Halerha \ viņa meita, trīs mēnešus vecais zīdainītis, vienās asinīs no galvas līdz kājām... Ja te nebūtu tordohas, vecais Hularha droši vien šausmās kāptos atpakaļ līdz pašam ezeram, bet tagad viņš atdūrās ar muguru pret telts karkasa kārti un stāvēja kā pārakmeņojies, acis iepletis, neko nedzirdēdams un nesaprazdams.

Kāda cilvēka rokas virpināja diegu no dzīslām, citas apdedzināja adatu kvēpeles sārtajā, mirgainajā liesmiņā; šamanis Saire kustināja lūpas un kratīja tamburīnu, it kā gribētu no tā kaut ko izpurināt; sieva Ciremede ar nagiem skrāpēja galvu ...

... Mājoklī bija ienācis Erheijo. Tas bija viņš, kas bildināja visas jaunavas pēc kārtas, viņš arī sadūra bērnu ar nazi, kad Ciremede pajokoja: «Skat, kur tava līgava!» Ja viņa būtu atcerējusies bērnībā dzirdēto leģendu! Taču nē, neatcerējās vis. Un tomēr viss notika tieši tā kā leģendā, tikai Erheijo bija padumjš. Ak vai, nedrīkst taču ar muļķiem runāt nopietni! Ja reiz ļaunie gari atņēmuši [4] prātu, vai vienkāršie cilvēki spēs to atgriezt? Un Ciremede vēl deva jauneklim padomus, it kā viņš nebūtu pastulbs, bet tikai nebēdnīgs un draiskulīgs puisis. Laikam gan viņa pajokojās aiz dusmām: ja jau nesaproti, ka par laimi jācīnās, tad gaidi to piecpadsmit ziemu, gaidi — un diez vai sagaidīsi...

Augu nakti šamanis izmisīgi būrās nelaimīgās ģimenes mājoklī — līdz pagurumam sita tamburīnu un dziedāja līdz aizsmakumam. Pa to laiku brūce bija sašūta, un mazā Halerha — nē, nenomira vis, bet iemiga.

Kad vecenes, kas bija aizšuvušas brūci, tuntulēja uz ezeru, lai nomazgātu rokas, saule jau lēca virs tundras. Šodien diez kāpēc tā ausa gausi un domīgi, tik tikko izspiezdamās cauri zilganpelēkajiem purva miglu padebešiem. Ļaužu apmetne maz pamazām norima. Cilvēki devās pie miera. Gāja gulēt un nenojauta, ka pēc stundas atskanēs izmisīgs kliedziens apmetnes viņā galā.

Nelaime nekad nenāk viena, un neviens nezina, ko nesīs līdzi pirmā. īsa tundrā ir vasaras nakts. Tomēr tā bija gara diezgan, lai Ņavala sieva, kas gaidīja bērnu, palikusi tumsā, savā sirdī pārdzīvotu visas asiņainā notikuma drausmas un slimās Ciremedes nelaimes. Rītausma viņu nomierināja, bet tad viņa pēkšņi iekliegdamās sabruka uz guļvietas ādām, un sākās radības. Bet viņai vēl vajadzēja staigāt trīs pilnus mēnešus. Neiznēsātais, pusdzīvais puisēns tik tikko elpoja, viņam pat nebija spēka patirināt kājeles, — un Ņavalam vajadzēja skriet pēc samaņa.

Pēc veiksmīgās nakts buršanas Saire bija pakritis kā vecs aizšauts briedis. Bet viņš pielēca kājās ātri un naigi: šamanis nedrīkst būt piekusis un vilcināties. Tiesa gan, izskats viņam bija baismīgs. Mazs kā čukču kargīns [4] viņš samiegojies steigā savilka jostu, pārvērtās par vecu, nodriskātu ādu saišķi, paķēra tamburīnu un, steberēdams ar greizajām kājām, teciņiem vien laidās tūlīt aiz Ņavala.

Reiz jaunībā Saire bija mēģinājis izpostīt vanaga perēkli. Viņš nebūtu ticējis, ka putns spēj cīnīties līdz nāvei, aizstāvot savu ligzdu. Uzrāpās — un gandrīz vai palika bez acīm; laime, ka vanags netrāpīja — iecirta nagu tikai Saires vaigā. Kopš tās dienas Saires labā acs uz visiem laikiem palika, rētas savilkta. Taču pašlaik [5] nevērās vaļā arī kreisā, kas bija aizķepusi ar pūžņiem, un nevarēja saprast, kā večuks vispār redz ceļu. krunkains, melnīgsnējs, nopuņķojies, turklāt vēl šķībām acīm un līkam kājām — tāds bija Saire. Bet tam visam nebija nekādas nozīmes: večuks skaitījās slavens šamanis, ne reizi vien bija aizgaiņājis cilvēkiem slimības un glābis tos no nāves. Halerha, Hularhas meita, taču ir dzīva, dzīva un elpo! Ņavals labprāt būtu nesis Sairi uz rokām, kopā ar viņu laidies peldus pāri ezeram, darījis Saires labā visu, kas iespējams: viņa dēls mira.

Taču, tenterēdams aiz Ņavala, Saire nebūt nebija vienaldzīgs. Viņš domāja — domāja saspringti, aukstasinīgi un mērķtiecīgi, labi zinādams, ka tagad viņa vārdu skaļi daudzinās ne vienā vien apmetnē. Un ceļu pētīt Sairem nevajadzēja: viņš to nojauta pēc Ņavala soļu dimas.

— Kaut ko es jau vakar redzēju, — viņš sacīja, ieiedams mājoklī un piesizdams ar dūri pa tamburīnu. — Kāda šamaņa Jaunie gari ložņā pa mūsu nelaimīgo apmetni.

Buršana sākās. Bet tā notika pavisam citādi nekā vecā Hularhas miteklī. Piesaucis palīgā visus savus garus un buramo vārdu un tamburīnu rīboņas pavadībā brīdi uzkavējies «augšpasaulē», Saire, pat nepaguvis atvilkt elpu, steigšus sāka dot rīkojumus. Viņš paziņoja, ka jāglābj ne tikai zēns, bet abi bērni uzreiz, citādi nekas labs neesot gaidāms. Šim nolūkam jāpabaro gari — jāsavāc, no apmetnes visa jukola — visa, lai gari neatklātu, ka cilvēki ir skopi. Viņš, Saire, to apēdīs, un, jo ātrāk un lielākā vairumā tā nokļūs viņa vēderā, jo drošāk un veicīgāk sāks rīkoties gari. Bet tas vēl nav viss. Tūlīt pat jāuzšķērž vēders kucītei un šūpulī jānožņaudz ziemeļbriežu ādas autiņā ietīts suns; pēc tam tie jāienaglo kastītēs, katrs atsevišķi jāierok zemē un uz kapiem jāuz-sprauž krustiņi.

Gremodams jukolu un kāri piedzerdams svaigās zivju asinis, Saire sāka stāstīt, ko viņš uzzinājis, paceldamies virs «viduspasaules».

— Es redzēju Meļgaivača garu pēdas. Jā, jā, Meļgai-vača. Tas ir viņš, kas samaitājis lāga puisi Erheijo un licis tam pacelt roku ar nazi...

— Haiče^1! Ko viņam no mums vajag? — mazrunīgais

1 Haiče — vectētiņš. {Jukagiru vai.) fi

Ņavals nevarēja nociesties. — Un manam dēlam ar viņš lika pirms laika piedzimt?

— Pagaidi! Tas nav tik vienkārši, — Saire atbildēja. — Ak, Ņaval... Laikam esmu piekusis vai ari mani lāči piekusuši. Esmu palaidis garām lielu pūli čukču garu, un tie jau sen siro pa mūsu apmetni. Čukču šamanis zinājis vairāk par mani' un redzējis tālāk nekā es. Viņš jau iepriekš atklājis, kas kuram piedzims un par ko katrs bērns kļūs... Bet nu bāziet ciet visas spraugas, lai gaisma netiek iekšā un lai manus vārdus nenoklausās gari ten-kotāji. Es pastāstīšu ļoti daudz ...

Kamēr vīri laboja mājokli, aizbāzdami ar ādām un zāles vīkšķiem katru spraudziņu un citi viri nokāva suņus, nometni jau bija aplidojusi vēsts, ka šamanim Sairem izdevies uzzināt svarīgus jaunumus. Un visai drīz Ņavala mītnē kļuva neciešami šauri.

— ... Es pacēlos virs mākoņiem, lai dievs paskatītos uz manu pusi, — Saire sāka savu stāstu, joprojām gremodams jukolu. — Un, kad dievs, acis piemiedzis, pārlaida skatienu viduspasaulei. es nostiepos kā arkāns un notvēru viņa acu gaismu. Tad tūlīt devos uz apakšpasauli un tur, apgaismojis ceļu ar dieva acu gaismu, ātri vien atradu kādu visu zinošu, bet panīkušu garu. Satvēru to aiz izvalbītās acs, piespiedu pīkstēt un atbildēt uz maniem jautājumiem. O, daudz pēdu atstājuši čukču gari, bet es tikai izgājušo nakti sāku matīt kaut ko nelabu. Bet šodien tas gars, kuru es piežmiedzu, norādīja, kur pēdas sākas ... Meļgaivačs jau sen klaiņo pa mūsu mājokļiem: vienam aiznes adatu, otram saplēš krūzīti, trešam atņem prātu un piespiež darīt to, ko nevajadzētu. Pat odus bērniem uzlaidis, lai tie saslimtu ...

— Tiesa, tiesa! — pēkšņi iekliedzās Purama. — Mans puika vakar saplēsa lielo krūzi, ko man dāvāja tirgonis Potonča. Meļgaivačs ir maita! Kur es tagad ķeršu krūzi? — Purama — pusmūža vīrs ar šauru seju — satraucās un sāka mīņāties, pat tumsā bija redzams, cik ļauni spīd viņa dzēlīgās ačeles. — Bet es pirms septiņām dienām pazaudēju savu pēdējo adatu. — Sarosījās arī kaktā sēdošā vecenīte Lembukija. — Izrakņāju teltī visus mēslus — velti. It kā pati būtu norijusi... Tu pareizi sacīji, Purama: Meļgaivačs ir maita. Bet kāpēc mūsu šamaņi kā tādi aizmiguši suņi viņu nesaož?

— Turi muti! — vīrs viņai uzbrēca. — Prātu esi izkūkojusi, vai? — Viņš nevarēja nociesties un belza sievai pa roku.

— Kāpēc tu man sit? — nesavaldīgā un pļāpīgā Lem-bukija aizsvilās. — Gatavais sprāgoņa!

— Kas tev sit? Es tak krustu metu! — večuks samelojās. — Akla esi, vai?

— Mūsu šamaņi ir akli, bet es ...

Cilvēki kļuva nemierīgi; naidīgie čuksti piespieda Lem-bukiju apklust.

— Kāds grēks!

— Tas nav mans grēks.

— Mans arī ne.

Pavērās zamšādas aizkara malas, miteklī ielauzās gaisma, un večuks izvilka savu Lembukiju ārā.

— Nebariet viņu, — Saire mierīgi sacīja. — Ne jau aiz savas gribas viņa tā runā. Čukču gari ielīduši viņas galvā. Tie ir tik pamatīgi sabaroti, ka spēj atņemt saprašanu pat manā klātbūtnē. Bet ko es varu darīt — mani gari novārguši...

— Tavi gari nedrīkst badoties! — atskanēja kāda balss. — Mes neesam paši sev ienaidnieki.

— Pareizi, — viņu atbalstīja labākais skrējējs Huruls — Hularhas jaunākais brālis. — Pat pusi medījumu varam viņiem atdot. Meļgaivačs pats ir bagāts, un čukči nežēlo viņa labā nenieka. Bet mēs?

— Labi, labi, mani bērni, — Saire sacīja. — Vispirms paši kļūstiet bagātāki, ziema pie durvīm. Bet es vēl neesmu jums pastāstījis pašu galveno. Meļgaivačs nācis uz pēdām Paipetkei. Tas izdevies viegli, jo viņa ir grēcīga. Visi tak zina, ka viņa izšuva ar pērlītēm Potončas tabak-maku, vārtījās ar šo pa vilkukārkliem un apkaunoja savus mirušos vecākus. Bet pēc tam ar pašu Meļgaivaču ganīja briežus... Pēc šīm pēdām tad arī čukču šamanis atminējis vienu noslēpumu, ko zināja tikai dievs. Bet dievs gribēja sūtīt panīkušajiem un nabadzībā nokļuvušajiem jukagiriem zēnu, kam vajadzēja kļūt par visspēcīgāko, visdrosmīgāko un visgudrāko cilvēku tundrā. Pat vārdu dievs viņam jau bija devis — Hanido [6]. Šis cilvēks būtu kļuvis tāds pats kā Idilvejs un Erbečkans. No viņa balss brīkšķētu ledus ezeros, un ar vienu vienīgu skatu viņš spētu uzšķilt uguni. Meļgaivačs nebija ar to mierā.

Tad viņš sameklēja šo zēnu Ņavala mājā. Bet, lai nojauktu pēdas, vispirms apmetās Erheijo dvēselē, izlēja Halerhas asinis un lika Ņavala sievai aiz izbailēm nelaikā dzemdēt bērnu ...

— Maita!

— Asinis viņam vajag sapūdēt! Uzlaist visus garus...

— Paipetke vispirms jāsoda. Viņa ar ir maita, — apņēmīgi un nikni noskaldīja Purama.

— Pag, pag, pag, — šamanis centās visus nomierināt.

— Ar dusmām te nekā nepanāksim, jāmēģina ar prātu. Jādara tā, lai ienaidnieks mirdams mūs nenolādētu, bet apzinātos mūsu varenību un naids pārvērstos cieņā pret spēku ... Pret Paipetki arī nedrīkstam būt nežēlīgi, Purama. Ar labu tā jāmēģina atjaucēt. Bet vislabāk viņu noslēpt drošā mītnē.

— Kurā tad? — vecā Tačana piecēlās kājās. — Tu, haiče, tad arī pasaki! Bet pie manis viņa vairs nepaliks! Man pietiek!

Taču Saire nespēja atbildēt: tieši tobrīd viņš bija nokodis lielu jukolas gabalu. Un, lai ļaudis to saprastu, viņš sāka lēni, bet skaļi šmakstināt lūpas.

Taču kaislības dega pilnās liesmās, un Tačana pati ierosināja: — Kaut gan esmu slikta šamane un sen vairs neizsaucu garus, ticiet man: ar viņas prātu var tikt galā tikai šamanis vīrietis.

— Bet kāpēc nevarētu palūgt vectētiņu Sairi, lai viņš pats pieskata Paipetki? — ievaicājās Langa, apmetnes labākais teicējs, kas līdz šim bija klusējis. — Mūsu kļūdas var dārgi maksāt. Kad līst asinis, jārīkojas droši.

— Tas būs vispareizākais, — pēkšņi ierunājās klusais večuks Hularha, kas diez pa kuru laiku bija ieradies šajā miteklī.

Lai pārceļas, — ilgi nedomājot, piekrita Tačana.

— Tu, Langa, devi gudru padomu. Kā gan mūsu Saire dzīvo? Sieva jau sen mirusi, bet viņam vajadzīgs ūdens un uguns pavardā jāuzrauga. Vectētiņam laiks precēties. Lai tik savalda viņas prātu!

— Jā, ar Paipetkes prātu gan es tiktu galā, — vecais šamanis nopūtās. — Bet precēties ... Nē. Jāprasa atļauja viņas tēvocim, jādod izpirkuma tiesa. Bet kas man pieder? Nekas ...

— Tā nu nav nekāda nelaime, — noteica Huruls

— Kurš gan atteiksies palīdzēt? Visi palīdzēs!

— Lai tad jau rīt viņa iet, — kā ar nazi nogrieza Pu-rama, kas pēkšņi bija kļuvis pielaidīgāks. — Bet, ja sāks pretoties, jāuzlaiž gari.

— Labi, labi, — šamanis atbildēja. — Tas nav galvenais. Ne jau par mani ir runa. Suņi smilkstēja — es dzirdēju. Visiem tas jātur slepenībā. Kad čukči ziemā atbrauks šurp, lai viņi domā, ka abus bērnus mēs esam apglabājuši. Tā mēs Meļgaivaču apvedīsim ap stūri un izjauksim šim visus nodomus. Zēnu nesauksim par Hanido, bet par Kosči. Meitene lai saucas tāpat — par Halerhu.

Saire pavēra-telteni un ielaida tajā saules gaismu. Tas nozīmēja, ka buršana beigusies.

Bija pats dienas vidus. Tāpat kā vakar, silti un spoži spīdēja saule, virs ezera tikpat rāmi riņķoja krietni pieēdušās kaijas. Izgājuši no Ņavala mājokļa, cilvēki samiedza acis, tad pavērās visapkārt, it kā apmetne un pati zeme pa šīm diennaktīm būtu varējusi pārvērsties. Taču nē, laiks pieturējās jauks, debesis bija skaidras, viss kā parasti. Samaņa paredzējumi arī vēstīja labu. Un tomēr cilvēki izklīda uz visām apmetnes pusēm drūmi un satraukti.

Saire it kā būtu raudzījies Uluro skaidrajā ūdenī: vakars atnāca ar labām ziņām. Meitenīte Halerha mierīgi elpoja, nekliedza un nevilkās čokurā, likās, kāds bija viņai iedvesis pārliecību, ka jāpaciešas, lai neizsīktu pēdējā asins pilīte; viņa nedega ugunīs un arī nedzisa. Turpretim Kosče-Hanido skaļi brēca, bet šie kliedzieni varēja tikai iepriecināt... Un apmetnē jau raisījās valodas par nelaimīgo jaunpiedzimušo nākotni. No Kosčes tagad neizaugs tāds varonis kā Idilvejs un Erbečkans, bet viņš vienmēr atcerēsies ļaužu rūpes un nevarēs vairs samierināties ar ļaunumu. Iecietīga un laba būs viņa sieva Halerha... Par to runāja katrā mājoklī. Sprieda līdz pat brīdim, kamēr pamanīja, ka zemu virs tundras stāv drūma, sarkana saule un ūdens Mazajā Uluro zvēro kā svaigas asinis.

Pat gaisā pēkšņi jautās nemiers. Skarbajā, saltajā gaismā trauksmains piepeši sāka likties viss — gan sabiezējušie odu mākoņi, gan garās ēnas, ko meta mitekļi, kraujas, pauguri, vilkukārkli, maikstes un pat zāle. No ezera virsmas, kas tāpat jau iedvesa bailes, brīžiem atskanēja dīvaini zivju šļaksti, no tumsā tītajiem krastiem — zvēru vaidi, rēkoņa vai krākšana, kas nebūt neatgādināja dzīvnieku balsis... Nelaimes ir kā vilku bars: tu pamet tās aiz muguras un jau aizmirsti, bet raugi — tev priekšā sēž spēcīgais barvedis, sēž, kā no zemes izaudzis. Apmetne pierima un it kā saspringa gaidās. Apklusa skaļās balsis, un no piekrastes pazuda visi cilvēki. Šur tur starp mājokļiem kāds pabāž galvu un labi ātri pazūd, no mitekļa četrrāpus izlien kāds večuks, paveras visapkārt un iešmauc atpakaļ. Visi bērni jau nolikti gulēt... No tundras nav atgriezies ārprātīgais Er-heijo. Kur viņš ir? Ko dara? Un kad nāks atpakaļ? Bet, ja atgriezīsies slepus, ko vēl izstrādās? Neguļ, protams, šamaņi Meļgaivačs un Saire, kas tik negaidīti sagājuši naidā. Un neviens nezina, kas notiek visapkārt. Saire krietni pabarojis savus garus. Bet vai Meļgaivača gari atstājuši apmetni? Vai viņi negaida Erheijo atgriešanos?

Tikai viena sieviete visā apmetnē šajā vakarā nedomāja ne par kādiem gariem. Tā bija Amunteges radiniece — Tačanas audžumeita Paipetke. Viņa domāja tikai par sevi un ne par vienu citu.

Pārvilkusi segu pār kājām, Paipetke sēdēja, truli vērdamās pavarda dziestošajās oglītēs. Viņa neraudāja un nešņukstēja, bet no viņas mazajām, plaši ieplestajām acīm laiku pa laikam nobira pa asarai. Asaru lāses neatstāja uz sejas pēdas, bet, iekritušas briežu ādā, ieķērās sariņos un pavarda gaismā liesmoja kā sārtas uguntiņas — gluži kā pērlītes, ar kurām viņa tika izrotājusi tirgoņa Potončas tabakmaku. Paipetke brīdi pa brīdim mēģināja satvert lāsītes pirkstos, bet tās izzuda ...

Amuntege ilgi nerādījās tordohā, bet, kad ienāca, Paipetke klusītēm noteica — ne viņam, bet tāpat vien — pati sev:

— ... Ne man dāvanu, nekā. Mirušās vecenes skrandas un noplukušas ādas ... Citi bāreņi ir laimīgāki. Kur mana vaina? ...

— Tu neesi vainīga, — tēvocis atbildēja. — Pie visa vainīgi gari. — Un atkal atstāja mājokli.

Bet vecā Tačana sāka skaļi šņākt un grozīties uz zemē paklātajām ādām. Viņai tā vien niezēja mēle atkal iekost ienīstajai pusneprātīgajai padauzai, kuras dēļ apmetni piemeklējušas tik daudzas nelaimes. Taču Tačanai bija bailes izpļāpāties.

Ja Paipetke būtu zinājusi patiesību, zinājusi visu, kas šorīt noticis Ņavala mītnē! Vai viņa sēdētu, raugi, tā, nekustēdamās, vai raudātu klusi un ilgi? Pašiem nelaimīgākajiem bāreņiem arī ir savs ciešanu mērs, bet vakars bija nelāgs — nemierpilns gaiss, zvērojošs saulriets; droši vien notiktu tas, ko apmetnes ļaudis jau gaidīja: bārene Paipetke bija gatava uz visu.

Taču Paipetke nekā nezināja. Un nenotika trešā nelaime ne garajā pirmsvētras vakarā, ne īsajā, vētrainajā naktī.

OTRĀ NODAĻA

Cilvēki, kas dzīvoja apmetnē pie Mazā Uluro, gluži veltīgi centās glabāt noslēpumu. Meli peld pa virsu kā tauki pa ūdeni. Vēsts par šo notikumu ātri aplidoja gan Kolimas, gan Alazejas tundras. Jā, kā noslēpsi patiesību: atbraucējs gan redz kapiņus, izvaicā, kas tie tādi, nopūšas, bet bērni taču ir dzīvi, — un svešinieks atstāj apmetni ar viltīgu smīnu vaigā.

Ap rudeni valodas sasniedza arī Meļgaivača jarangu^7. Un čukču šamanis uz karstām pēdām nosūtīja ar vēstnesi šamanim Sairem bargus vārdus par nodarīto pārestību. Nokaut divus suņus, aprakt klajā vietā un vēl uzspraust krustus — Meļgaivačs to uztvēra kā izaicinājumu.

Apmetnes iedzīvotājiem likās, ka vēstneša vārdos slēpjas draudi. Bet Saire aizsvilās dusmās kā karsta eļļa no ūdens piles.

— Lunkanais čukča, manīgais krāpnieks, — viņš sacīja, pavadīdams atbraukušo cilvēku.

Pie Saires tobrīd dzēra tēju Purama.

— Atkal tā pati vecā dziesma, — viņš izmeta. — Tā vien skaties!

— Šis plēsoņa var samaitāt visus tundras iedzīvotājus. Jābrauc pie Nakas. Lai Naka šo ved pie prāta. Tev, Purama, palicis viens vienīgs brālis. Un, ja brauktu tu, Meļ-gaivačs neaizskartu ne tevi, ne Umukanu: pārāk redzamas pēdas paliktu.

— Jā, tiesa gan. — Mednieks vērīgi klausījās un tai pašā laikā apbrīnoja šamaņa prātu. — Labi, es braukšu.

Rudens toreiz iegadījās agrs. Uz Marijas dienu ezeri un purvi jau bija aizsaluši un ļaudis vilka mugurā kuhļankas^8. Agrs spēcīgs sals ir liela laime: ātrāk var doties uz jebkuru pusi, vieglāk noķert savvaļas briežus un polārlapsas, kas jau greznojās baltajos kažokos, un pat elpot ir viegli. Puramas brieži skrēja vingrā solī, bet no ceļā sastaptā ka jura viņš uzzināja, ka brauciens būs veltīgs: čukču vecākais — bagātnieks un šamanis Naka aizbraucis darīšanās pie Meļgaivača — apmetnē pie Koņ-kovas upītes. Un Purama pagrieza pajūgu uz citu pusi.

Saires sūtītais cilvēks nezināja, ka uz to pašu vietu — pie Meļgaivača — no divām pretējām pusēm izbrauca vēl divi pajūgi — viens piederēja tirgonim Potončam, otrs — jukagiru priekšniekam Kurilam. Ja viņš to visu būtu zinājis, tad pacenstos ierasties pirmais, īpaši vēl tāpēc, ka skaitījās vislabākais braucējs. Bet Purama bija nolēmis atpūtināt briežus un tāpēc stipri vien nokavēja sarunas, kas katrai ausij vis nebija domātas.

Apana Kurils brauca pie visbagātākā cilvēka — pie šamaņa Meļgaivača svarīgā lietā. Viņš bija ieplānojis tā paagrāk nosūtīt uz pilsētu briežus — kādus piecus vai sešus simtus, lai pārdotu tirgoņiem. Taču viņa ganāmpulki bija tālu tundrā, toties Meļgaivačs ierīkojies tuvāk pie pilsētas, un Kurils gribēja no viņa aizņemties briežus, lai nebūtu tik tālu jādzen; ziemā viņš parādu atdos. Tādos darījumos šamanis nebija atteicis ne viņam, ne Nakam, ne citiem bagātniekiem. Taču šoreiz Kurilu māca šaubas. Notikums ar bērniem pie Mazā Uluro un Saires burvestības, kā stāsta, sāpīgi aizvainojušas Meļgaivaču, un nav zināms, kā viņš tagad izturēsies.

Tā bija un nebija nejaušība, ka Apana Kurils kļuva par jukagiru priekšnieku. Reiz viņam bija piederējusi tikai viena briežu māte. Bet pēc gadiem sešiem Kurilam jau bija septiņi brieži: jaunos briedēnus viņš sargāja kā bērnus, kaut arī pats cieta trūkumu. Aiz cieņas pret tādu saimnieku ļaudis tam uzdāvināja vēl trīs vai četrus telēnus, iedāvāja arī vairākus pieaugušus briežus. Ganāmpulks auga; trīsdesmit gadu vecumā Kurils nolīga ganus un kopā ar tiem aizgāja tundrā. Viņš dzīvoja ar ganiem kā līdzīgs ar līdzīgu: kopā ar tiem ēda, ganīja, cieta badu un aukstumu. Bet tad viens no viņa ganiem braucēju sacensībās ieguva pusi no lamutu bagātnieka Omkata ganāmpulka. Ganāmpulkus apvienoja, un divas ziemas saimnieki dzīvoja pārticībā un draudzībā. Bagātība samaitājusi daudzus tundras iedzīvotājus, un nav zināms, kādā gaismā sevi parādītu Kurils, ja sāktos runa par mantas dalīšanu. Taču pēkšņi atgadījās vēl kāds pārsteidzošs notikums. Bagātnieks no Kolimas izsludināja Lielajā Uluro sacīkstes divdesmit jakutu jūdzēs [9] un noteica balvu — milzīgu briežu baru. Tas pats gans sēdās pajūgā un vinnēja šo ganāmpulku. Vinnēja — un no laimes nomira. Gans bija bārenis. Tika spriests un gudrots: ko darīt? Beigu beigās nolēma atdot briežus viņa biedram — Kurdam.

Tā nu Apana Kurils, kas vēl nebija aizmirsis ganu dzīves grūtības, kļuva par bagātnieku. Un varbūt tieši tāpēc viņš prata dalīties ar ļaudīm viņu bēdās. Lai vēders vienmēr būtu pilns, pie Kurila labprāt gāja gan jauni, gan pieredzes bagāti gani, un viņa ganāmpulks, kas tagad sastāvēja nevis no čukču kargīniem, bet no krietniem lamutu briežiem, auga, vairojās un pieņēmās miesās. Kurils katrai ģimenei deva briedi apģērbam un gaļai un palīdzēja trūcīgajiem jakutiem, kuri valkāja kažokus sešus septiņus gadus, līdz visa vilna nodila. Gados vecākos jukagirus viņš nedzenāja pa tundru, bet ļāva tiem dzīvot pie ezera un ķert zivis. Kurilam ļoti patika, ka par viņu labi atsaucas: tad viņš kļuva vēl labāks, kaut gan zināja mēru.

Slava par bagātnieku, kas guvis tādus panākumus, par gudro saimnieku un godājamo cilvēku izplatījās pa visu novadu. Un tad no Jakutskas — no lielā priekšnieka pienāca papīrs, kurā bija sacīts, ka viņš, Apana Kurils, tiek iecelts par jukagiru vecāko. Nevarēdams tikt skaidrībā, kāpēc tā darīts un ko tas īsti nozīmē, Kurils steidzās uz pilsētu.

— Kas man jādara kā jukagiru galvam? — viņš vaicāja apriņķa policijas priekšniekam. — Preces, vai, jāpārdod vai jāseko šamaņiem?

— Jasaku maksās tava tundra, — ispravņiks paskaidroja. — Bet tev jāskatās, kā tas notiek. Kņazus arī vari iecelt. Un vispār — dari, ko gribi.

Un galva dabūja zīmogu. Tas atstāja uz papīra apaļu zīmējumu ar burtiem un ērgli un bezgala sajūsmināja

Kin klu. Atbraucis mājās, viņš sāka plāt nospiedumus, Ihii lik pagadījās: dāvāja tējas paciņu — uzspieda zīmogu, ipltīkoja ādas — ar lepnumu izrotāja visas pēc kārtas, piit savu vērtīgo bērza spieķi apgleznoja ar ērgļiem... lomēr neviens par viņu nesmējās — Kurils bija iekļuvis lielajā pasaulē.

Tad nāca notikums, kas uz ilgiem laikiem nostiprināja Kurila kā priekšnieka slavu. Viņš bija uzzinājis, ka poli-< ijas priekšnieks Druskins rupji apietas ar lamutiem Vun sūdzējās uz Jakutsku. Druskins pārbijās, uzlūdza viņu pie sevis un gribēja piedzirdīt ar rūgto ūdeni. Bet Kurils atteicās. «Šņabis ļaužu naidu neaizskalos, bet cieņu pret mani pazudinās,» viņš noteica un aizbrauca. Un Druskins pierima.

Bagātnieki apskauda Kurilu: kas stāv tuvu priekšniecībai, daudz zina un tālu redz, bet darījumos tas ļoti svarīgi. Viņam bieži prasīja: «Kas jādara, lai kļūtu par galvu?» Viņš nezināja. Tomēr atbildēja ar pārliecību, tā, kā domāja: «Briežu tev var būt, cik uziet, bet, ja būsi ļauns un alkatīgs, par galvu nekļūsi.» Un neatradās neviens bagātnieks, kas iekārotu viņam atņemt zīmogu...

Cieņa pret Kurilu kā pret īpašu cilvēku auga. Viņa prātu novērtēja bagātnieki Tinalgins, Čaiguurgins, Tinel-kuts, slavenais jakutu tirgonis Mamahans, krievu tirgotāji un pat viltīgais amerikānis Tompsons.

Kļuvis par īstu tundras caru, Apana Kurils tomēr nespēja sasniegt divas lietas — prasmi lasīt un rakstīt un šamaņu gudrības. No pirmās viņš atteicās drīz vien — nolēma paļauties uz savu prātu un mēli. Taču, raugi, ticība nevis kristiešu dievam, bet kaut kam citam — gariem, kas klausa cilvēku gribai, spēja skatīt neredzamo pasauli — tā viņam bija neatrisināma mīkla kopš bērnu dienām. Tiesa gan, kad Kurils kļuva par vecāko, viņš nolēma sevi atsvabināt no šādām mokām. Cerībā, ka viņa vārdi aizskanēs pa visu tundru, Kurils atrada izdevīgu brīdi, lai pateiktu: «Šamanis nekad neesmu bijis un nebūšu. Bet, ja gribēšu, bez īpašām pūlēm un tamburīna rībināšanas kuru katru varu samaitāt. Jo īpaši šamaņus pašus. Lai tik mēģina mani aiztikt — es tos aizvedīšu uz Jakutsku, bet tur krievu ticībnieki ātri vien tiks galā.» Šamaņi izbijās draudu, un Saire pēc tam pat redzēja sapnī

1 Lamuti — vecs krievu un jakutu nosaukums evenu tautībai.

, A'-*

ticībniekus, — tie arī viņu bija brīdinājuši. Kurils guva virsroku pār šamaņiem, bet ap sirdi viņam bija tāpat kā agrāk.

Arī šodien, braukdams pie Meļgaivača, viņš lauzīja galvu: vai čukču šamanis desmitiem jakutu jūdžu attālumā spēj samaitāt cilvēkus vai ne? Tas varēja ietekmēt' arī lietišķās sarunas un Kurila kā jukagiru priekšnieka dzīvi un darbu: jukagiri bija sākuši šķībi skatīties uz čukčiem ... Ceļš bija garš, un Kurils nodevās pārdomām.

Šamanis Meļgaivačs ir visbagātākais no visiem bagātniekiem. Briežu viņam divreiz vairāk nekā slavenajam Tinalginam, un pat čukču priekšnieks Naka šad tad paņem no viņa dažus briežus uz neatdošanu— Meļgaiva-čam tas kā piliens jūrā. ,

Dažādas baumas klīda par to, kā Meļgaivačs ticis pie j turības. Daži stāstīja, ka viņš ar garu palīdzību atdzinis I pie sevis milzīgu savvaļas briežu ganāmpulku, citi bija redzējuši, ka no bagātnieku ganāmpulkiem paši no sevis atdalījušies nelieli bariņi un pārgājuši šamaņa ganām- i pulkā. Reiz Naka viņam tieši acīs bija pateicis:

— Ja neizbeigsi šitos stiķus, es pats tevi pārmācīšu, j Mani gari ar nav nekādi vājie.

Meļgaivačs tikai pasmīnējis:

— Es tak neesmu nekāds šamanis. Vienmēr un visiem saku: es neesmu šamanis. Sen būtu iemetis tamburīnu ugunī, bail tik, ka gari nenosoda. Bet ar buršanu ņemos tāpat vien, sava prieka pēc.

Taču ne Naka, ne citi šamaņi, ne bagātnieki, ne vienkāršie cilvēki tam neticēja. Viņiem šķita, ka tā ir vispārdrošākā viltība, kādu vien cilvēks spēj izdomāt.

Meļgaivačs bija drukns maza auguma vīrietis ap gadiem četrdesmit. Viņa apaļīgajā sejā, kas sārtojās kā ienākusies lācene, vēl joprojām nebija nevienas grumbiņas. Viņš bija glīts, brangs, kārtīgs un apburoši smaidīja, atsegdams sniegbaltus zobus, kas mirdzēja kā pilsētas priekšnieka šineļa pogas; šis smaids gandrīz nekad nenozuda no viņa lūpām. Meļgaivačs bija apmierināts ar visu šajā pasaulē. Taču viņa patīkamā āriene un labsirdīgais smaids daudziem lika vilties. Jukagiru, lamutū, pat jakutu un čukču šamaņi baidījās no Meļgaivača un nemīlēja viņu. Neviens no viņiem neuzsūtīja Meļgaiva- | čam garus, taču visi sacīja vienu un to pašu: sermulītis ir skaists, bet plēsīgs, visi plēsīgie zvēri ir skaisti. Un

ImIi< <i — tuklā samaņa labsirdība bija velnišķīga. Viņš и \ ilina ja cilvēku sprostā ar Smaidiem un laipnību, bet i/dzina pliku un nabagu. Starp citu, viltīgais sātans nebija vmaigais, kas «radījis» Meļgaivaču, te piepalīdzējis ari dievs. Dievs bija viņam dāvājis milzīgi lielas rokas ar и siliem, veikliem pirkstiem, it kā brīdinot: nenāc par invii! Bet iekrita, ļoti daudzi iekrita. Cilvēki zināja, kā I>i l<i radies izteiciens «šamaņa roka», bet gāja pie viņa un lūdza palīdzību... No čukču šamaņa nebaidījās vienīgi kolimiešu un jakutu tirgoņi. Tie droši tirgojās ar Meļgai-v.iču, ilgi viesojās pie viņa, dzirdīja šo ar rūgto ūdeni un gulēja ar viņa jaunajām sievām. Un vēl bija divi cilvēki, kas nebaidījās no Meļgaivača, — čukču priekšnieks Naka un jukagiru priekšnieks Kurils.

... Pēc briežu draudzīgās nosprauslošanās un cilvēku skaļajām balsīm Meļgaivačs saprata, ka pie viņa jarangas vienlaikus piebraukuši divi pajūgi un ka tie sastapušies tikai te, nevis tundrā. Šamanis jau vairākas dienas gaidīja viesus. Viņš nemaldīgi zināja, par ko un ar ko viņam nāksies runāt. Nebija grūti to uzminēt. No jarangas viņš izgāja ar parasto pašapmierināto smaidu uz lūpām, taču drīz to nomainīja raižpilna izteiksme — viņš teciņiem metās izjūgt Kurila briežus. Viens no Meļgaivača ganiem tai pašā laikā skrēja pie Nakas pajūga. Pa starpām sasveicinājās kā veci paziņas.

Bet jarangā jau rosījās Meļgaivača sievas. Zem trijkāja spožāk iekvēlojās uguns un sāka skanēt trauki. Diena jau tuvojās rietam, un pats īstākais laiks bija paēst un iedzert.

Kurils, Naka un saimnieks piesēdās pie uguns un, negaidīdami, kamēr gaļa būs gatava, salēja krūzēs degvīnu. Iedzēra, uzkoda saldētu, sīkos gabaliņos sagrieztu zivi, jukolu un aukstu gaļu.

— Labu vietiņu esi nolūkojis, Meļgaivač! — pirmais ierunājās Kurils. — Malka ir, iekurināt arī var.[10]

— Uguns man nav vajadzīga. Ļaužu sirsnības gan trūkst, — šamanis atbildēja. — Man neiet labi, Apana. Stāsta, ka jukagiri mani neieredzot, mūsējie ar sākuši baidīties. Neviens pie manis neiegriežas ... Jau vasarā to manīju, bet tagad cēloni ar zinu. Tu gan varēji savaldīt savu Sairi, Kuril! Būtu viņam pasacījis, ka es neesmu

nekas. Kāpēc šim jāizlaiž par mani tādas ļaunas nevalodas? Viņš ir liels šamanis, nevis es.

— Ak vai! Mūžīgi jūs plēšaties, — Kurils atmeta ar roku. — Plēšaties, bet nabagāki nekļūstat...

— Kur tu kļūsi nabagāks, Apana? Spried pats! Ļaudis sākuši no manis bīties un neviens neko nelūdz. Agrāk gan nāca — sak, iedod, Meļgaivač, briedi, viens pats palicis, žēl kaut. Devu ar. Tagad neprasa, bet ganāmpulks tak aug . ..

— Sak, labi tā un labi šitā?

Jukagiru galva nav ar pliku roku ņemams. Noskalda kā ar cirvi, un pat tāds mutesbajārs kā Meļgaivačs sāk kasīt pakausi: ko tu šim atbildēsi?

Alajiešu jukagirs Kurils arī ir neliela auguma un resns, un viņam tikpat gadu, cik čukču šamanim. Bet vairāk nekā kopēja viņiem nav. Kurils ir jau nosirmojis, un viņa pakausis metas pliks. Seja ar lieliem vaigu kauliem un balta kā lamutu sievietei; plaši atvērtās acis nekad nesmaida — ja Kurils reizi gadā tās piemiedz, tas nozīmē, ka viņš smejas. Lūpas Kurilam cieši sakniebtas, bet, kad viņš ko saka, vārdi iznāk skaidri, gluži kā noskaldīti. Pie tam viņš runā skanīgā basā... Pašlaik Kurils juta, ka saruna negaidīti ātri pavēršas viņam par labu: ja jau Meļ-gaivača ganāmpulks aug, vai šim grūti nošķirt pustūkstoš briežu un aizdot tos Kurilam? Droši vien Naka arī lūgs, jāaizsteidzas tam priekšā. Taču kā lai izšķir ķildu? Pateicībā par izlīdzēšanu vajadzēs runāt maigi, bet vai tādu saķeršanos maigos vārdos apcerēsi? Taču jāizrunājas šodien pat, nevis vēlāk. Tāpēc ka ziema nāk virsū un Meļgaivačs var palaist tādas baumas, ka čukči vispār vairs nerādīsies apmetnēs pie Uluro, bet Kurilam kā jukagiru priekšniekam tas nebūt nav vienaldzīgi. Jau ceļā Kurils bija sapratis, ka šī plēšanās pie laba gala nenovedīs. Un, neļaudams šamanim atjēgties, viņš norūca zemā balsī:

— Ceļu uz bagātību tu esi izraudzījies gudri. Bet cilvēkus iznerrot un noķēzīt gan nav nekāds labais darbs.

— Kuril! Apana! Kādus grēcīgus vārdus tu saki man, bezdievim! ... Naka, kāpēc man jācieš tādas pārestības? Bilsti jel tu kaut vienu vārdu! — Meļgaivačs saķēra galvu savās milzīgajās plaukstās un pēkšņi apraudājās.

Bet Naka tobrīd vairs nesēdēja viņam blakus. Iztukšojis kausu līdz dibenam un beidzis gremot auksto un trekno briežgaļu, viņš bija palīdis zem vaļēja, pusgatava iekštelts aizkara. Pirms brītiņa tur iemanījās samaņa jaunākā sieva, kas bija nolēmusi netraucēt vecāko sievu.

— Ko nu asaras birdini? — Naka uzvilka Meļgaivaču uz zoba. — Kam tad liksi raudāt? Mums, vai? Ļaudis melš, ka ikviena tava asara liekot plūst veselām asaru straumēm no tavu nākamo upuru acīm.

Sarunām Naka sekoja vērīgi. Viņš saprata — Kurils lūgs šamanim briežus, taču pats arī bija ieradies šī iemesla dēļ, viņam tāpat derētu aizņemties vismaz savus piecus simtus. Kurila uzbrukumu viņš novērtēja kā gudru soli: Meļgaivačam patiesi pirms lietišķām sarunām dažkārt der sadot brāzienu. Turklāt jukagiru vecākā klātbūtnē viņa pienākums bija papurināt šamani: sen jau pa tundru klīst baumas — pavisam sliktas baumas. Naka izskatījās slaids un spēcīgs, sejā, kas bija kovārņa melnumā, nikni dzalkstīja acu baltumi, bet uz apaļās galvas stāvus saslējušies melni, saraini mati. Meļgaivačs baidījās no viņa kā no ļauna un stipra cilvēka, bet kā priekšnieku, bagātnieku un šamani neturēja nekādā vērtē. Taču, kad uzbrukumā dodas divi, gan savējais, gan svešais, tur vairs asaras nelīdz.

— Labi, — šamanis sacīja, pēkšņi pārstājis raudāt. — Sauciet ar mani par plēsoņu un skopuli. Taču bērniem es vēlu tikai labu. Ja es patiesi būtu šamanis, tad censtos saglabāt visu vienā paaudzē piedzimušo bērnu dzīvību. Nomiršu — un kam tad jūs ar Sairi uzvelsiet vainu? Bez manis nelaimju vairs nebūs, vai?

Kurils samiedza acis.

— Bet tu man atbildi! Neviens viņus negribēja nonāvēt?

Viņi apklusa, piespieduši viens otru pie sienas ar jautājumiem. Bet Naka zināja atbildi uz vienu no tiem un sacīja:

— Nomirsi gan, bet tavi gari pāries pie kāda cita. Nevaiksties, Meļgaivač: tu esi šamanis, liels šamanis, un tev patīk cūkoties. — Viņš izspļāva vilnu, kas no stipri pūkainās segas bija ieķērusies mutē.

— Tad viņpasaulē ar es zināšu, ka cilvēki mani nolād? — Šamanis nolieca galvu un diez kāpēc ieurbās ar skatienu tukšajā degvīna krūzē. — Man dzīvam jāsadedzinās, vai, lai atvieglotu savu likteni?...

— Neaiztiec vairs bērnus, — sacīja Kurils, ieliedams viņam rūgto, zaļo ūdeni. — Viņi ir dzīvi — gan Kosče, gan Halerha. Bet tu viņus neaiztiec! Naka tev sacīs to pašu.

— Kāpēc tad Kosče? Lai paliek Hanido, kā Saire nosauca, — Meļgaivačs, domās iegrimis, noteica. — Un tas puisis upē ielēca? Noslīcinājās?

Kurils palika atbildi parādā un arī tikpat domīgs ierosināja:

— Vai Naka nevarētu braukt līdzi uz Uluro? Kopā ar mani. Sairi vajadzētu nomierināt.

— Tam nebūs nekādas jēgas, — negribīgi novilka Naka, apkampdams samaņa sievu. — Bērnus Meļgaivačs tagad vairs neaiztiks, toties citus ēdīs bez žēlastības. Es viņu pazīstu... Var jau braukt — ja viņš man dos piecsimt briežu.

Meļgaivačs sagrāba savā ķetnā krūzi, pagrozīja to pirkstos un, kad degvīns sagriezās šļakatās kā upe virs zemūdens klintīm, iekampa malku, nobraucīja lūpas un pastiepās pēc briežgaļas gabala.

— Tev, Kuril, arī laikam kārojas pārdot pilsētā briežus, kamēr vēl silts? — viņš apvaicājās. — Došu tev ar — kam dubultu ceļu mērot.

Lai nebūtu jāsteidzas ar atbildi, jukagirs arī pielika kausu pie lūpām.

Bet tieši tobrīd viņi izdzirda, ka pret sasalušo zemi noklab pakavi un smagi noelšas ne viens vien briežu pāris. Naka atbīdīja segas malu, uzmeta to izpūrušajai saimnieka sievai un izgāja ārā.

— Kas tur ir?

— Ko es dzirdu? Vai patiesi Naka? — no tumsas atskanēja tirgoņa Potončas sievišķīgā balss. — Vai tad mēs uz tavu tabūnu būtu atkūlušies?

— O, Popovs, Potonča! Sveiks! Te dzīvo Meļgaivačs, nevis es. Atbrauci gan?

— Sveiks! — jautri attrauca Potonča. — Ej izjūdz manus briežus, netēlo lielu vīru kā tirgonis Antipins. Bet kas tad tas? O! Pats Kurilovs visā savā godībā. Man gan veicas. It kā būtu norunājuši. Ej tu ar izjūdz mana ceļabiedra briežus, necel degunu par augstu kā pārvaldnieks Mika Berjozkins. Tas ir ciemiņš no Augškolimas, krievs. Lieli priekšnieki viņu sūtījuši. Viņš nāk no pašas Per-burgas.

— Pag, Potonča, neber tik ātri, — sacīja Kurils. — Ja-rangā izstāstīsi. Bet par to lielo pilsētu negribu nekā zināt: tikpat mēs tur kāju nespersim. Tā ka ciet klusu!

— Tā tak ir cara pilsēta! Kāpēc tad tu negribi nekā zināt?

— Negribu. Ne mums, ne mūsu bērniem, ne mazbērniem caru neredzēt kā savas ausis.

Jarangā, ko apgaismoja divas kvēpenes un pavarda uguns, ienāca kalsens cilvēks, noaudzis ar matiem kā krievu garīdznieks. Viņš pirmo reizi bija nokļuvis čukču mītne un nespēja apslēpt ziņkārību — grozīja galvu kā pūce ligzdā; arī acis viņam bija kā pūcei — lielas, žiglas, zilas.

— Man laikam ir tas gods vaigu vaigā skatīt slavenos bagātniekus Nāku un Kurilovu? — viņš apvaicājās.

— Mh, — aprauti, pa kolimiešu ierašai visu vietā atbildēja Potonča. — Šitas ir Čerska strādnieks, — vai jūs tādu zināt? Gudrs vīrs bija šis Čerskis — prata lasīt pēc akmeņiem un lapām, ko ezeros un upēs atrada. Tikai viņš nomira Prorvas grīvā. Saslima un nomira. Bet meitietis palika viens pats, viņa sieva. Šī tad ar sūta viņu pie priekšniecības ...

Nenogaidījis runas beigas, krievs skaļi sacīja:

— Esmu no imperatoriskās Zinātņu akadēmijas ekspedīcijas, ko vadīja nesen mirušais zinātnieks Čerskis. Mans vārds ir Stepans. Mūsu ekspedīcijai pašlaik nepieciešama palīdzība. Zinātnieka sievai jābrauc uz Sankt-Pēterburgu. Te ir vēstule no policijas priekšnieka Druskina. Lūdzu, izlasiet!

Naka, Kurils un pat visu zinošais Potonča ar ārkārtīgu uzmanību un izbrīnu klausījās viesī. Visi vārdi viņiem nebija saprotami, bet, ka runa ir par caru, cara darījumiem un cara cilvēkiem, to viņi saprata gluži labi. Tundras iemītniekiem, pat tādiem kā šie trīs, nebija īstas skaidrības, kāda atšķirība ir starp dievu un caru. Redzēt un dzirdēt sūtni no paša dievcilvēka bija kaut kas līdzīgs pasakai, kurai gan gribas, gan negribas ticēt. Vienīgi Meļgaivačs neizrādīja nekādu ziņkārību. Viņš ilgus gadus bija pavadījis pats savā pasaulē, bet pazina daudzus krievu priekšniekus, un Meļgaivaču varētu pārsteigt tikai garu parādīšanās, kurus viņam tā arī nebija gadījies redzēt...

Ciemiņš, kas bija apaudzis ar sarainiem matiem, izvilka no kabatas saritinātu papīru un sniedza to Kurilam.

— Nu tad paklausīsimies, ko raksta policijas priekšnieka kungs, — svarīgi noteica Kurils, atdodams vēstuli Potončam: pats viņš nespēja saboksterēt nevienu ķeburu.

Ar tādu izskatu, ka viņš te ir vienīgais rakstu pratējs, tātad vienīgais arī visā tundrā, Potonča atritināja papī-rīti. Pārlaidis skatienu papīram — vispirms no apakšas līdz augšai, tad šķērsām, samiedza acis šauras šaurītiņas un vislaik tā vien liecās un liecās uz uguns pusi, kā adatu meklēdams. Gandrīz vai apdauzīja pieri pret katlu, kurš karājās virs pavarda, un atlieca muguru taisnu.

— Druskins laikam ļoti steidzies un traki neskaidri sarakstījis, — viņš sacīja krievu valodā. — Priekšnieki vienmēr ļoti steidzas. Tu, draugs, labāk lasi pats.

Cilvēks ar zilajām acīm pat nepasmaidīja, gluži otrādi — kaut kā sāpīgi savilka uzacis, paņēma papīru un nolasīja to bez mazākās stomīšanās.

Lai nu kam, bet Kurilam lūpas vienmēr ir cieši sakniebtas, taču pašlaik arī viņš turēja muti vaļā: tik mācītus cilvēkus viņam nebija gadījies redzēt.

Vēstulē ispravņiks pavēlēja ar pirmo sniegu atdzīt uz pilsētu simt pieradinātus briežus un simt briežus gaļai. Ja tas tikšot izdarīts, Uluro un Halarči iemītniekus šogad atbrīvošot no jasaka.

Kurila un Nakas sejas noskaidrojās: viņi abi pēkšņi bija ievājadzējušies cara cilvēkam, tātad arī pašam caram.

— No rīta divsimt briežu būs, — Kurils sacīja krieviski. — Var naktī divsimt briedis.

— Stepana kungs labāk gulēt, — Naka izteica priekšlikumu.

Krievs, atviegloti nopūties, pamāja ar galvu.

— Ar jūsu atļauju es pārnakšņošu. Par izpalīdzēšanu lielum lielais paldies.

Potonča izdrāzās no jarangas, un neviens nepaguva ne atjēgties, kad viņš jau stiepa iekšā koka kasti, pilnu ar pudelēm.

Jarangā sākās īstas dzīres.

Viesi sasēdās ap pavardu. Meļgaivača vecākā sieva izņēma no katla brieža gaļu un ielika vārīt jaunu porciju. Uz jarangas velvi aumaļām plūda tvaika un dūmu mutuļi, sāka smaržot pēc vārītas gaļas, degvīna un tabakas.

Kaut gan krievs bija noguris, viņš dzēra ļoti maz, ēda kā negribēdams, nekādu vēlēšanos tērzēt neizrādīja, un neviens viņam arī neko nevaicāja, — tādi cilvēki paši zina, kad un ko teikt. Godam veicis svarīgo darījumu, viņš brīžiem vērīgi ieklausījās saimnieku balsīs, — tas bija dažādu valodu un vietējo krievu izlokšņu mistrojums, — tad atkal ņēmās pētīt cilvēkus, jaraņgu, ērmīgo galdu uz apaļiem baļķu klučiem, ēdienu, bet, pēkšņi iegrimis sevī, domāja, domāja un domāja ...

Jā, starp citu, viņš tikpat neko nebūtu varējis pastāstīt. Tāpēc ka blakus sēdēja Potonča. Bet, kur ir iereibušais tirgonis Potonča, tur pat no divdesmit cilvēkiem neviens netiek pie vārda.

Potonča savā dzīvē bija pieredzējis daudz. Viņa tēvs bija ne īsti jakuts, ne jukagirs, iespējams pat, ka čukčs. Lai gan viņa izskats runāja skaidru valodu, viņš bija nācis no Keretovas — Kolimas pietekas, un viņa nabadzīgo tēvu pazina visa tundra, Potonča stūrgalvīgi uzdegās par krievu. Ar tādu pašu tiepību viņš uzdevās par Tuvās Amerikas, t. i., Aļaskas iedzimto, kad bija darīšanas ar priekšniekiem vai pilsētas ļaudīm. Bet, tā kā Potonča kalpoja pie amerikāņa Tompsona un bija viņa labā roka, novadnieki visi kā viens, skaidri zinādami patiesību, tomēr sauca viņu par amerikāni — amarikankisi. Tompsons bija paņēmis viņu pie sevis ne jau bez nolūka. Reiz, spēlējot ar Potonču kārtis, viņš vispirms bija nospēlējis suņu pajūgu ar visām nartām, pēc tam divas šautenes. Potončam pašam tai laikā nebija nekā, pat ne lāga suņa un kārtīga kažoka. Bet Tompsonam bija vajadzīgs cilvēks no šīs puses un katrā ziņā veikls zellis. Amerikāņu tirgonis nekad nenožēloja, ka sastapies ar Potonču: ilgi mācīt viņu nevajadzēja.

No skata Potonča ir nīkulīgs, sīks, sakumpis vīrelis. Uz šaurās sejas ne bārdas, ne ūsu, plaukstas mazītiņas, pirksti tieviņi kā meitenei. Sermulītis ari ir mazs, bet veikls. Sacīkstēs Potonča uzvar visus tundras skrējējus, un, kad lec, šķiet — viņš gluži vai lido. Potonča ir apsviedīgs ne tikai sacīkstēs vien. Viņš joņo pa visu tundru, protams, briežu pajūgā. Ja Mika Berjozkins sēž savā cietoksnī un kā pūce blenž, kuru no atbraucējiem tā krietni papluinīt, bet tundrā parādās reizi gadā, tad Potonča auļo pa tundru gan dienu, gan nakti, gan ziemu, gan vasaru, gan lietū, gan sniega vētrā. Kādu laiku Uluro viņam bija aizliegta zona: jakutu un krievu tirgoņi neļāva tur rādīties amerikāņiem — zvērādu uzpircējiem. Bet Potonča par lieliem procentiem tur ielauzās un, acīm redzot, nebija kļūdījies aprēķinos. Veikls, manīgs un viltīgs bija Potonča. Ar viņu nevarēja mēroties pat tāds tirgonis kā jakuts Mamahans Tarabukins, ko saukāja, par lāci. Mamahanam bija tikai viens likums: polārlapsas ir, ņem, ko gribi, nav — taisies, ka tiec. Potonča preces nepārdeva, bet deva, zvērādas nepirka, bet ņēma. Taču tas ir pavisam kas cits. «Jums vajag tēju? Ņemiet,» viņš mēdza sacīt. «Tabaku? Te ir, lūdzu. Šņabi iedzert ar nav par grēku, miltus panašķēt — tīrā svētlaime, bet meitenēm krelles dāvināt — tas ir brīnišķīgi! Ņemiet, ņemiet ...» Un gan jukagiri, gan čukči ņēma, cik gribēja (tiesa gan, lai nenodarītu pāri citiem). Taču sīkumaini nebija un nekad nekaulējās — atdeva ādas bez skaitīšanas: Potonča ir savējais, drīz atkal atbrauks un atvedīs preces. Tomēr mēdza notikt arī tā, ka viņš pēkšņi apraudājās un ņēmās gausties, sak, tik daudz preču izdāļāju, bet ieņēmis neesmu tikpat kā neko. Un ļaudis saprata viņu — par tējas paciņu deva divas polārlapsas, par berdanku — desmit: labs ir, gan jau iztiksim... No priekiem Potonča atkal birdināja asaras — sak, labi ļaudis vienmēr sapratīs cilvēku, kas nav pats sev kungs. Par baltu velti, aiz tīrās labsirdības viņš vienam otram iešļāca krūzē malku rūgtā ūdens un, joprojām acis slapinādams un kaut ko murminādams, sēdās nartās un sāka raisīt vaļā grožus. Pēc brītiņa reizē ar pakavu klaboņu un slieču čirkstoņu līdz apmetnei atlidoja dziesmas skaņas. Bet kurš gan ceļā nedzied?

Līdz ļaužu ausīm bija nonākušas arī pavisam citādas baumas par Potonču. Reiz viņš it kā esot teicis: «Derētu vēl mazliet zelta iekrāt, — visādas tur ādiņas, ļipiņas un kamusi^11 ir tīrie krāmi.» Citreiz, stipri iereibis, viņš nodevies sapņiem: «Tikšu pie bagātības — un prom uz Ameriku, uzbūvēšu tur šoneri un klejošu pa visām jūrām.» Vai nu tā bija vai ne, bet tirgoņi zināja: Potonča ticis krietni tālāk nekā viens otrs no viņiem. Pavisam kas cits ir jaunieši no nomaļām apmetnēm. Daudziem puišiem un meitenēm Potonča bija mīkla: viņš ne tikai dzīvoja plaši, pavisam citā pasaulē, bet arī kaut kam gatavojās, pēc kaut kā centās. Laikam tieši tāpēc mīlestības laime — tiesa gan, allaž īslaicīga — viņam raizes nedarīja...

Veselu lēveni jaunumu uz Meļgaivača jarangu šoreiz bija atvedis tirgonis no Keretovas — amarikankisi. Par Čerski, par viņa sievu Marfu, par viņu dēlu Sasi, par Čerska bērēm, par iedzeršanu nocietinājumā, par krievu kāzām pirms Marijas aizlūgšanas svētkiem Augškolimā ... Krievu viesis vairākkārt mēģināja ko iebilst, bet velti: Potonča bija pārāk jautrs un laimīgs, lai saprastu, kur beidzas patiesība un sākas meli, lai kaut brīdi atcerētos, ka te ir cilvēks, kas zina daudz vairāk.

Un Potonča nekādi nesaprata, kāpēc mednieks Purama, kas pēkšņi diez kāpēc bija ieradies jarangā, pameta uz viņa pusi ašu, bet drūmu un bargu skatienu.

Šamanis Meļgaivačs pa šo laiku bija jau stipri iereibis. Taču viņš izdzirda sava vienīgā suņa rejas. Kamēr viņš, celdamies kājās un atkal krizdams zemē, aptenterēja apkārt jarangai, Purama visā savā godībā jau bija nostājies jautrā bariņa priekšā.

Sākumā Saires ziņnesis apjuka, ieraudzījis Kurilu, Nāku, svešu bārdainu cilvēku un trīs šamaņa sievas. Jo sevišķi Puramam iekrita acīs bārdainais krievs — un viņš paklanījās tā, kā bija mācījis garīdznieks Popovs.

— Kādus jaunumus viņi pastāstīs? — vaicāja Kurils, kas bija apdzēries mazāk par citiem. Puramas jaunākā māsa bija Kurila sieva, un tāpēc viņš drīkstēja vaicāt tikai trešajā personā.

Purama atbildēja nevis viņam, bet Nakam.

— Haiče Saire sūta svarīgu ziņu ...

— Labi, labi. Zinu, ko viņš grib teikt caur tevi. Parunāsim vēlāk. Bērni dzīvi, aug?

— Ja vilks nav notiesājis teliņu ar visiem ragiem un nagiem, tas kā likts izdzīvos.

Sapratis, ka tūlīt pat lielā viesa klātbūtnē var sanākt nepatikšanas, Kurils viņus pārtrauca:

— Bet kāpēc viņi nesasveicinās ar Potonču — mūsu draugu?

Pēkšņi Potonča pielēca kājās.

— Tas ir mans draugs — Purama! Ko tu pļāpā, Kuril, — mēs neesam naidā ar viņu. Viņš ir īsts cilvēks, mednieks — tādu ar uguni pameklēt. Patiesi! Es jums ļāvu parunāties, — varbūt viņš atvedis svarīgas ziņas? Kāda nelaime notikusi? Ko tur! — viņš atmeta ar roku.

— Nekādas nelaimes nav. Kas piedzimis, tas aug, jūsu vecais šamanis apņēmis sievu kā odziņu. Vai nav tiesa, Meļgaivač, kā odziņu? ... Muļķis ielēcis upē. Nelaime? Nav nekādas nelaimes. Šodien mēs dzeram ...

Viņš gribēja ar vienu roku apkampt draugu, bet Pu-rama sniecās pēc krūzes, paņēmis to, saskandināja ar krievu un Kurilu un cēla pie lūpām. Tad viņš ieskatījās acīs tirgonim amerikankisi un, saviebis seju vai nu no degvīna sīvuma, vai dusmām, pēkšņi ar baudu iespļāva ugunī.

Nav zināms, kā tas viss vēl beigtos, ja te nebūtu bijis Kurila.

— Es gribu gulēt, — viņš pieceldamies skaļi sacīja.

— Arī ciemiņš grib gulēt, un visi ies gulēt. Padod man kažoku, Potonča!

Purama pagriezās un devās uz durvju pusi, juzdams, ka viņam neizpratnē seko bārdainā cilvēka zilo acu caururbjošais skatiens.

Četrrāpus, turklāt ar vecākās sievas palīdzību Meļgai-vačs aizvilkās līdz iekšteltij un tūlīt pat sāka krākt. Bet Naka atkal palīda zem segas pie jaunākās sievas. Krievam un Kurilam guļvietas saklāja atsevišķi: šamanim bija pietiekami daudz izstrādātu briežādu.

Nākamajā rītā pusi Meļgaivača ganāmpulka — tūkstoš divsimt briežu •— sāka dzīt uz mežu, uz pilsētas pusi. Krievu pavadīja reizē ar ganāmpulku. Naka un Kurils bija izpildījuši pienākumu dieva, cara un ispravņika priekšā un savus darījumus arī nokārtojuši, kā vēlējās.

Meļgaivačs ap dienas vidu beidzot bija izgulējies. Viņu pamodināja skaļa balss.

— Potonča neko nezina! — nikni centās pierādīt svešais kajurs, kas bija atvedis krievu. — Es labāk zinu. Ceri nebija dieva cilvēks, bet šamanis. Divas dienas uz priekšu zināja, kāds būs laiks, lasīja maisā akmeņus, ūdeni mērīja ar striķi, bet zemi — ar nūju. Vai dieva cilvēks vai cara cilvēks mērīs zemi kā audumu? Prorvas upīte viņam par to dzīvību atņēma. Arī sieva viņam ir šamane, un dēls būs šamanis: nebija vēl mironi kapā piespieduši ar akmeni, kad paši atkal mērīja upīti...

— Es domāju, ka tev lielāka taisnība, draugs, — noteica Naka, ar kūju sabikstīdams malku pavardā. Viņš nometa kūju zemē, ar delnu notrausa sviedrus un delnu aplaizīja.[12] — Tā vien rādās, ka krievi sāk valdīt pār mūsu gariem. Mērīt mūsu zemi un pierakstīt to uz papīra kā tirgoņu preces — tas nav nekāds krietnais darbs.

— Jukagiru šamanis laikam gan velti uzveļ vainu Meļ-gaivačam. Pie mums neviens nav otru nobendējis, bet krievi, kā stāsta, kādā tur vietā cits citu kaujot kā briežus. Un viņu gari apmetas mūsu cilvēkos. — Kajurs aizkūpināja pīpi un pagriezās pret Puramu. — Tii pats sacīji, ka jūsu Saire esot vecs. Viņš būs noturējis Ceri pēdas par Meļgaivača pēdām.

— Kā es žāvēju sava prieka pēc visus šos gadus, tā daru vēl šodien, — atskanēja Meļgaivača balss. — Nesaprotu, kāpēc Saire uz mani tā uzēdies. — Viņš pārstāja smaidīt un piemetināja:

— Ja viņš uz priekšu ar domā manu dzīvi bendēt, tad labāk lai nobeidz uz vietas. Citādi es vēl zaudēšu prātu.

Labāk, ja Meļgaivačs nebūtu vēris muti vaļā. Tāpēc ka Purama jau sen grasījās aizsvilties kā pulveris ugunskurā. — Tu esi maita, šamani, — viņš nošņācās. — Visiem dzirdot, savus lāstus izkliedzi! Es sapratu tevi. Tu man gribēji teikt pavisam ko citu: vispirms atņemt Sairem prātu, pēc tam viņu iznīcināt. Esmu iemācījies saprast šamaņu valodu. Tev nepietika ar Kosči vien —. vēl skuķim vēderu uzšķērdi. Bet, lai slēptu pēdas, Erheijo upē iesviedi. Un nu tu draudi Sairem?

— Beidziet jel! — iekliedzās Meļgaivača vecākā sieva, iemezdama katlā gaļu tā, ka ūdens iešļakstījās ugunī. — Nevar būt, ka mūsu vīrs bendētu bērnus!

— Aha! Bet lielos gan bendē? — saniknotais mednieks pieķērās pie vārda. — Tad klausies, Meļgaivač, un tu ar klausies, Naka: es runāju pie lieciniekiem. Vai tavi gari nesasita krūzi manā tordohā? Tavi? Kuril, Арапа, skaties—viņš sarkst! Kāpēc sarkst? Patiesība visiem kož acīs. Un tu vēl man taisies pielabināties, tātad manam brālim ar? Tad nu liec aiz auss: ja vēl kas notiks, es iejūgšu savus labākos briežus, un man nebūs bail braukt šurp, vienalga, vai nakts vai diena. Es tev...

Spēcīgs dūres cirtiens pa galdu pārtrauca viņa runu. Kurils, kas visu laiku izlikās snaužam, pielēca kājās.

— Velni! Visi šamaņi ir velni! Gan Meļgaivačs, gan Saire. — Kurils spēra soli tuvāk. — Ja viņi neizbeigs, es tūlīt braukšu prom.

— ... Kāpēc Saire atsūtījis pie mums tādu trako? — klusītēm noburkšķēja Naka, apjukumā blenzdams no viena kakta uz otru.

— Es braucu prom. — Purama sēja ciet tabakmaku. — Esmu visu pateicis. Potončam tik nepasacīju, ko gribēju. Aizlaidās — gatavais zaķapastala! Jūs tad šim pasakiet: labāk būs, ja viņš pie Uluro vairs nerādīsies...

Saires sūtnis iekampa no krūzes šņabi, pavēra zamšādas aizkara malas un bez steigas izgāja ārā.

— Naka! — Kurils tūlīt pat iesaucās. — Jārīko lielā garu izsaukšana. Lai šamaņi tiek galā paši! Ne es varu ko saprast, ne izdarīt. Sasauksim jakutu, čukču, lamutu un jukagiru šamaņus. Citādi notiks liela nelaime, bet dievs mums to nepiedos.

TREŠĀ NODAĻA

Kuru katru jautājumu tundrā ātri vis nenokārtosi. Uz šamaņu lielo buršanos gatavojās visu ziemu; tiesa gan, Kurils un Naka sevišķi nesteidzās, jo nekādas jaunas nelaimes neuzklupa. Tomēr šamaņu strīds nedeva miera. Vispirms paklīda baumas, ka Meļgaivačs ļaunos nodomus neperinot viens pats, bet kopā ar čukču vecāko Nāku. Pēc tam sāka melst, it kā Kurils un Naka aizstāvot bagāto Meļgaivaču un cenšoties novelt vainu uz kaut kādu tur krievu šamaņi Ceri. Vajadzēja prasīt padomu Alazejas popam Popovam. Un pops sacīja: tas jādara zināms pilsētu priekšniekiem. Aizsūtīja uz pilsētu ziņnesi ar vēstuli. Atbildi tūlīt nesaņēma. Bet tad nāca gaismā, ka no Viduskolimas, Augškolimas un Indigirkas ieradīsies trīs slaveni šamaņi. Viņiem arī tika uzdots izšķirt strīdu.

Kosče-Hanido ap šo laiku kļuva pilnus divpadsmit mēnešus vecs, un Halerha jau labi mācēja iet kājām.

Dzīve apmetnē pie Mazā Uluro un apmetne pati mainījās dienu no dienas. Drīz vien uz šejieni pārklejoja daudzas ģimenes no Lielā Uluro krastiem; ieradās tie, kuriem bija vai nu neglābjami slims bērns, vai kāds kropls cilvēks, vai arī kas juta sevī aicinājumu kļūt par šamaņi. Visi šie cilvēki cerēja uz slaveno šamaņu palīdzību. Tad sāka slieties mājokļi bagātniekiem un tirgoņiem, kas bija sabraukuši no nocietinājumiem un visām tundras malām. Beigu beigās apmetnē parādījās arvien vairāk un vairāk vienkāršo ļaužu, no Kolimas brauca ar zirgiem, no Indigirkas nāca kājām. Un nelielais paugurs pie ezera apauga ar raibām mītnēm, kuru vidū kā milzīgas klintis slējās bagāto čukču baltās jarangas.

Šīs neredzētās apmetnes dzīvi — te varēja sastapt zin-teniekus, ziņkārīgos, cilvēkus, kas alka redzēt brīnumus, un cilvēkus, kas kāroja noslēgt jaunus darījumus, — piepildīja jautrība, iepazīšanās, lietišķas sarunas, tenkas un satraucošas baumas.

Vienīgi divi- mitekļi šajās dienās dzīvoja savu, īpašu dzīvi. Neviens no atbraucējiem neiegriezās ne pie vecā Hularhas, ne pie Ņavala. Pat savējie nerādīja ne acu. Kāds bija pasteidzies palaist baumas, ka Meļgaivačs redzējis sapni, kurš pareģoja: ja viņu bērni palikšot dzīvi, tad iešot bojā visa jukagiru cilts. Un, kaut gan Saire sacīja, ka tā esot paša Meļgaivača izdoma, ļaudis centās apmesties tālāk no šiem mājokļiem un ar bažām raudzījās uz to pusi.

Beidzot pienāca diena, kad no taigas puses ar piekusušiem zirgiem apmetnē iebrauca pieci cilvēki — trīs ilgi gaidītie šamaņi un kopā ar viņiem galvenais jakutu tirgonis Mamahans un viņa konkurents uz Alazejas- upes — Tretjakovs Saņa.

Visiespaidīgākais no šamaņiem bija augškolimietis. Šā sirmgalvja augums vien jau iedvesa šausmas: šama-nis sēdēja lielā zirgā, bet viņa kājas gandrīz vai skāra zemi, un iegarenā galva, kas atgādināja zirga galvu, pacēlās pāri citām. Večuka sarkanā, šķībā mute bija pusatvērta, un no atkarenās apakšējās lūpas tecēja siekalas. Abas izbālušās acis vērās tālē ar tādu augstprātīgu vienaldzību, it kā te nebūtu ne cilvēku, ne apmetnes, ne zemes. Neviens nezināja šī briesmoņa vārdu, bet klīda baumas, ka jakuti viņu nežēlīgi ienīstot un saucot par asinssūcēju, par īstu sātana un velna mistrojumu... Blakus viņam jāja indigiru šamanis Ivačans. Tas ne ar ko nespēja saistīt uzmanību. Viņš bija neliela auguma, bet nobarojies kā bullēns; viņa panaivā seja neliecināja ne par prātu, ne par apslēptām jūtām. Ievērības cienīgas likās vienīgi stipri līkās kājas, ar kurām viņš bija cieši aptvēris zirga vēderu. Viņu varētu noturēt par

veiksmīgu zvejnieku vai mednieku, kam ir tikai vienas rūpes — ģimene. Bet ulurieši viņu labi pazina: Ivačans zavēja pie lamutiem, kas bija radniecīgi jukagiriem, un skaitījās tajā pusē vienīgais spēcīgais šamanis — tik spēcīgs, ka uz viņu arī skatījās ar šausmām. Runāja, ka Ivačans novācis no ceļa visus savus radiniekus, neļāvis jaunajiem iegūt šamaņu spēku un tos arī pazudinājis — pavisam izdeldējis no pasaules... Trešo sūtni nekādi nevarētu pieskaitīt pie šamaņu sugas un vispār pie zinteniekiem, ja cilvēki nezinātu, ka tas ir Tokio. Šim Tokio, jakutu šamanītim no Senkelas, bija trīsdesmit gadu, bet viņš izskatījās kā īsts puišelis. Sēžot zirga mugurā, viņš patlaban grozījās seglos, ar priecīgu ziņkārību aplūkodams milzīgo, neredzēto apmetni, mezdams ar acīm meitenēm un sasveicinoties mādams ar galvu satrauktajiem zēniem. Tas bija neparasts šamanis. Viņam ļoti patika jaunieši un pat bērni. Būdams viegliņš un izmanīgs, viņš uzmundrinoši smaidīja, daudz nedomādams, piedalījās jebkurā rotaļā, pat kopā ar bērneļiem vizinājās ar ragaviņām un prata spēlēt paslēpes, aizmirsis visu citu uz pasaules. Daudzas meitenes dažādās apmetnēs viņa dēļ vai mira nost un neslēpa, ka vēlētos kļūt par šamanēm. Tokio bija ļoti skaists — seja viņam melnīgsnēji sārta, ar maziem vaigu kauliem un apaļīga, lūpas rožainas, krasi iezīmētas, bet tumši brūnajās, gandrīz melnajās acīs tā vien plaiksni kāvu atblāzma. Tomēr nevienam nebija noslēpums, ka šī nevainīgā seja un bērnišķīgās draiskulības ir tikai izlikšanās un spēle. Šamanis ar neparastu iedvesmas spēku — lūk, kas īstenībā bija Tokio. Stāstīja, ka viņš ar burvju vārdiem izdziedinājis mirstošos, bet tiem, kas viņu apvainojuši, licis krist pie zemes un vaidēt no sāpēm. Klīda baumas, ka viņš ar vārdiem notriecis no zirga un aizsūtījis uz apakšpasauli nežēlīgu kazaku, bet to nu nespētu izdarīt pat Augškolimas šamanis. Šamanis Tokio bija labsirdīgs ... Šamaņi un abi tirgoņi apstājās apmetnes centrā, laukumā, ko neviens nebija aizņēmis. Tenterēdams uz līkajām kājām, pie viņiem piesteidzās vecais Saire. Bez jebkādām izdarībām un liekiem vārdiem viņš apsveicinājās jakutiski un lietišķi norīkoja, kurā jarangā vai tordohā katram jāapmetas. Bet atbraucēji vēl nebija paguvuši nokāpt no zirgiem, kad no Lielā Uluro puses parādījās Kurda karavāna. Visi nolēma pagaidīt cilvēku, kas šeit bija galvenais.

Kurils arī atjāja ar zirgiem. Reizē ar viņu ieradās vecais sīkstulis Petrde ar savu dēlu Menikanu.

Augškolimas samaņa acis atdzīvojās, kad jukagiru vecākais nolēca no zirga.

— Bagātās tu-tundras pavēlniek, meža zvē-ēru savaldītā j, — viņš uzsāka dziedošā balsī, — slavenās jukagiru dzimtas galva... Afanasij Kurilov, esi sveicināts! Lai slavēts tavs cēlais vārds! Sveiciens krietnajai si-sirdij un gaišajam prā-prātam!

Kurils pameta pavadu Petrdes dēlam un paspieda šama-nim rd£u.

— ... A-ā. Ieradies gan, ļaužu mocītāj, — Tokio smaidīdams sacīja.

Kurils arī pasmaidīja: šie vārdi viņam labāk gāja pie sirds nekā vecā šamaņa slavas dziesmas.

— Iesim uz tordohu, — viņš sacīja, spiezdams roku Ivačanam, kas līdz šim nebija bildis ne vārda, un pēc tam resnītim Mamahanam. — Esi sveicināts arī tu, Saņa!

Tordoha bija tepat blakus. Iegājis iekšā, Kurils nopūtās.

— Odi sāk kost... Bet durvis lai paliek vaļā: izsēdēsimies tumsā līdz apnikumam.

— Es tā dzi-dzirdēju, — Augškolimas šamanis, viltīgi piemiedzis acis, čērkstošā balsī atkal iedziedājās, — ka jūsu Saire ... dažreiz sarunājoties ... ar odiem ...

— Nezinu gan, — Kurils atcirta. — Prasiet viņam pašam: jaranga tepat blakus. Šamaņu valodu es nesaprotu.

— O-o, pavēlnieks nesaprot... ar tādu prātu, tik slavens cilvēks ... visā pasaulē? — vecais nerimās. — Jo-jokus dzen, baidies atklāt savus noslēpumus?

— Man nav noslēpumu, es neesmu šamanis — un nemaz to nenožēloju.

— Jocīgi gan to visu dzirdēt, — piebilda Ivačans, stenot un vaidot nosēzdamies gabaliņu tālāk. — Bet es diez kāpēc pa lielu gabalu saklausīju tavu kvēlo aicinājumu — tāpēc ar braucu šurp.

— Nav tiesa, — Kurils mierīgi atbildēja. — Tu saņēmi vēstuli no ispravņika Druskina, uzzināji, kur jums visiem trim jāsatiekas, un tad brauci šurp. Pie Jasačna-jas [13] satikāties?

— O-o! — Augškolimas šamanis, sēzdamies pie galda, nopriecājās par šādu atbildi. — Man ar nupat tā jocīgi metas, to visu dzirdot... Bet kā tad pavēlnieks Ohono [14]to visu uzzināja? Druskins viņam neko nerakstīja ... ne ar lika pateikt...

— Jūs gribat teikt, ka mans vectēvs bija samanīs? Nē. Par gņriem te nevar būt ne runas. Es domāju, ka tas pats par sevi saprotams. — Kurila skatiens cieši ieurbās večuka labajā acī, kas bija nedaudz gaišāka nekā otra.

Šamanis no Jasačnajas saprata viņu, tomēr neizrādīja to un tādā pašā vienmuļā, čērkstošā balsī turpināja:

— A-atceros tavu vectēvu... Spē-spēcīgs šamanis bija ... Un viņa gari ar bija stipri... Es tik nemanīju, kur tie aizklīda . . .

— Pagaidi: vai tu netiki pie bagātības ar šamaņu burvībām, Apana? — Ivačanam paspruka bez aplinkiem.

Vecis ar gareno seju sākumā it kā pabrīnījās, ka viņa vārdi tā saprasti, bet tad ar riebumu paskatījās kaktā un pievērsa skatienu Kurilam: sak, ko tas strupastainais Indi-girkas vilks tur vēl muld, vai maz vērts viņu klausīties. Taču tas neglāba Druskina sūtņus: Kurils viņus ļoti labi saprata. Ispravņiks ir nemierā ar tām jukām, kas sākušās pie jukagiriem, tātad neapmierināts arī ar viņu, jukagiru vecāko. Ja tā nebūtu, šamaņi neceltu spuras gaisā. Iva-čans ir piepūties kā pūslis ne jau aiz muļķības vien: la-muti kādreiz Kurilā bija atraduši aizstāvi, un to viņš nav aizmirsis līdz pat šai dienai. Ja ispravņiks ir neapmierināts, tas nav nekāds joks. Bet pašlaik vēl bēdīgāks rādās kas cits. Vectēva gari, viņa biedra — gana nāve, milzīgais, par velti iegūtais ganāmpulks... Te visur jau centās saskatīt šamaņa roku. Taču runāt par neģēlību, kas izdarīta, lai tiktu pie bagātības, tagad, kad sapulcināti tik daudzi cilvēki, kas turklāt izslāpuši pēc jaunām ziņām, kad visu tundras iemītnieku skatieni pievērsti šai vietai, — osti, cik gribi, nelaba smaka sitas nāsīs.

«Ko viņam vajag? Ko viņš grib?» Kurilam gluži raibs gar acīm sametās, un viņš cieši samiedza plakstiņus. «Šis briesmonis vēl atteiksies izsaukt garus un brauks projām. Sacīs — es nevaru uzzināt patiesību: te ir kāds vēl stiprāks šamanis, viņš manus garus žņaudz nost. Tikai nelabais zina, uz ko viņš spējīgs. Un neko nezaudēs, ja aizbrauks. Tiks no manis vaļā; nepagūsi ne attapties, kad apvainos bērnu slepkavībā, un tad zīmogs nost kā likts. Izputinās un vēl lielīsies, ka pieveicis pašu briesmīgāko plēsoņu.» Kurils atvēra plakstus un ieraudzīja savā priekšā siekalainā veča pretīgo seju. Šamanis uzlūkoja viņu, acis nemirkšķinādams; viņš gaidīja atbildi un jau iepriekš zināja, kāda tā būs.

Bet šī veča pašpārliecinātība pēkšņi arī Kurilam pateica priekšā atbildi uz grūto jautājumu. «Ko viņš vēlas? A-hā,» Kurils nodomāja. «Lieta nav ne tik sarežģīta, ne tik vienkārša: ar viņu jārunā citādi. Grib, lai šim izrāda cieņu. Nē, vēl vairāk — lai atzīst viņa prātu un spēku un noliec galvu tā priekšā. Tāpēc arī baida...»

— Mamahan, — Kurils pagriezās pret tirgoni, kas jau baudīja svētlaimi pie zivju zupas bļodas, izbrīnā ošņādams garaiņus: kaut gan Mikalaiteges jaunā sieva bija briesmīga nevīža, viņa prata piedot ēdienam labu garšu ar visādām zālītēm, kuras tikai pati mācēja atrast, — tā, ka mēli varēja norit. — Mamahan, vai zini, ko es pašlaik domāju? Mums abiem tomēr vajadzēs pabraukāt pa cietokšņiem un paskatīties, kā tiek celtas baznīcas. Būtu mums savs pops, ļaudis pievērstu gaišai ticībai... Mēs te sapņojām par lielo garu izsaukšanu, nevarējām vien sagaidīt šamaņus — bet šie tūlīt sāk ar draudiem. Tā laikam ir, ka patiesību uzzināt viņiem nekrīt svarā ...

Mamahans saprata Kurila — sava sensenā drauga spēli.

— Kāpēc ne, varam braukt, — viņš atbildēja. —- Is-pravņikam tas ies pie sirds ...

Šamaņa blāvās acis -šaudījās no vienas puses uz otru kā divi zvēriņi, kas meklē savu alu.

— O, Kuril! Kas tad tev draud? — viņš ar piedurkni nobraucīja lūpas. — Tu mani nesaprati pareizi. Es domāju, tev būs patīkami, ja atcerēšos tavu vectēvu. Bet Ivačans gluži vienkārši ir nikns: ilgi jājis uz zirga, briesmīgi norīvējis pakaļu.

— Lai iet uz ezeru un nomazgājas, — Kurils viņu pārtrauca, beidzot ķerdamies pie ēdiena. — Sēdies, Ivačan, un iebaudi kaut ko. Ja man būtu vara pār šamaņiem, es visus stulbos un viltus šamaņus pavēlētu nopērt. Bet stipriem, labiem un gudriem šamaņiem dotu vēl vairāk spēka, lai nemaldās pa visādām pēdām un tūlīt uzzina patiesību.

— Ko nu es? — Ivačans pieceldamies iestenējās.

— Kas nu es par samani. Nevienam pāri nedaru. Vienīgi pēdas meklēju, ja ļaudis palūdz. Neturi uz mani ļaunu prātu, Apana!

— Kad sāksiet izsaukt garus? — Kurils apvaicājās.

— Jā, bet kur tad Tokio?

— Ar puišiem spēkojas tepat aiz tordohām, — atbildēja saimnieka sieva, kas klusītēm rosījās puorā^15.

Tiešām, no āra atskanēja pakavu klaboņa, šņākuļošana, bērnu balsis un smiekli.

— Pasauc viņu!

— Mīļais, beigsim mētāties ar vārdiem kā badainas kaijas ar ķērcieniem. — Večuks vairs negaudās dziedošā balsī un bija ar mieru izlīgt. — Es domāju, pēc cienasta tad ar sāksim. Ceļu atvēršu es ... Pēc tam sāks indigirku vilks. Pēdējais — Mitrejs. Re, kur viņš ir. Dzirdi, Tokio,: tu žāvēsi pēdējais. Bet pēc tam Saire, ja vien viņš gribēs. — Viņš pētoši ieskatījās Kurilam acīs: sak, vai nebūs kādi iebildumi. Un, kaut gan Kurils acīm redzami nepiekrita šai kārtībai, viņš atbildēja:

— Man vienalga.

Šamanim gandrīz vai izlauzās smaga nopūta. «Viltīgs esi, plikpaurainais velns,» viņa acis runāja skaidru valodu.

Tokio stāvēja cienījamo ļaužu priekšā sapluinīts, piesarcis, viss vienos putekļos, drēbes aplipušas ar zāles kumšķiem. Bet viņš ne mazākā mērā nejutās nogrēkojies vai panicināts.

— Es ārā žāvēšu, — viņš cieti noteica.

— Arā? Kā tad tā — gaismā? — Kurila roka ar gaļu palika pusceļā.

— Iztikšu bez tumsas. Varu pat bez dziedāšanas un tamburīna.

— Draudziņ Afanasij, liec, lai uzslien tordohu! Lai taisa lielo! Bērnus iekšā nelaist! Tikai divus — zēnu Hanido un meiteni Halerhu, — pavēlēja Augškolimas šamanis.

Mitekļa baltūksnējā, glītā, bet izpūrusī un netīrā saimniece mieloja viesus ar tādu aizrautību un pārcen-tību, ka viņi nezināja, ko darīt, — priecāties vai dusmoties. Zivju zupa, jauna brieža gaļa, vārīta prīkšķe, vēdzeles aknas — viss bija gatavots kā paša ispravņika vēde-ram. Taču sieviete riņķoja ap galvu kā ods acu priekšā; noskrandušo kažoķeli viņa bija uzmetusi uz pleciem, un piedurknes mētājās pa gaisu, gandrīz vai sizdamās viesu

sejās.

Kā nu tur bija, kā ne, bet, kamēr ciemiņi mielojās, ļaudis paguva nojaukt divus mājokļus un uzcelt no tiem vienu — ļoti lielu. Tā centrā jau bija sakurts ugunskurs — odu aizbaidīšanai, bet vēlāk — kur kaltēt tamburīnus.

Bet pie durvīm, kas tādam milzenim šķita par mazām, trokšņodami pulcējās cilvēki. Kļuva zināms, ka bērnus iekšā nelaidīs, bet mātēm katrā ziņā gribējās piedalīties garu izsaukšanā, un sākās strīds, kam «pēc taisnības» būtu jāpaliek pie bērniem, ja tos atstātu divās tuvākajās mītnēs. Vīri arī kārtoja rēķinus, tiesa gan, pavisam citādus. Vajadzēja izraudzīt dažus cilvēkus ļoti svarīgam un godpilnam uzdevumam. Šamanis buršanas laikā var nokrist, bet tā ir liela nelaime, ko nedrīkst pieļaut. Ja ša-manis saļims pie zemes, cilvēki aiz šausmām sāks kliegt: kādam no tiem noteikti jāmirst, var aiziet viņsaulē pat vairāki uzreiz ... Vīri labprāt būtu gribējuši padižoties, taču baidījās: viens no šamaņiem bija šausmīgi liels. Diviem vajadzēja apsargāt zintnieku un vēl diviem turēt virvi, lai šamanis neuzgāztos virsū cilvēķiem.

Ļaužu pūlis dūca vienā dūkšanā, bet tā aizmugurē gāja vaļā vecu vecās zēnu rotaļas — kačkas un tripāteri. Meitenes, kas allaž no šīm spēlēm dabūja stipri ciest, stūrgalvīgi centās barā neiejukt. Kopā ar bērniem gluži kā kumeļš te lēkāja arī Mitrejs Tokio. Taču, ja jaunieši tikai līksmojās, pieaugušie un pusmūža cilvēki labi zināja, ka tā nav nekāda spēle: dīvainais, noslēpumainais, bet slavenais šamanis Tokio velti vis neskraida, velti vis nesa-tracina sevi...

Augškolimas šamanis posās nelielā iekšteltī. Viņš izņēma no maisa milzīgu tamburīnu, smagu koka vāli, nodriskātu kažoku, kurā pazustu abi — gan Ivačans, gan Tokio, izvilka jostiņu ar amuletiem, kaklarotu ar zvaniņiem, koka un kaula cilvēciņus un īsi apzāģētus brieža ragus. Šamanis ģērbās, bet viņa seja jau bija bāla kā mironim, acis maldījās bez mērķa, un pār lūpām vienā laidā šķīda siekalas.

Mājoklis pa to laiku bija kā bāztin piebāzts ar cilvēkiem, un tā karkass salīgojās no spiediena. Negaidīdams,

kad visi būs kaut kur piemetušies un tiks aizdarītas durvis un onidigils \ sevī iegrimušais šamanis izgāja paša vidu un nosēdās blakus citiem šamaņiem. Uz šejieni, uz vidu, sāka spraukties vēl divi cilvēki; aiz tiem durvis aizvērās. Tas bija galīgi noliesējušais večuks Hu-larha ar mazo meitiņu klēpī un bērnišķīgi apjukušais Ņa-vals ar dēlu, kas ar abām roķelēm bija apķēries tēvam ap kaklu. Bez atbraukušajiem šamaņiem centrā sēdēja arī Kurils un šamanis Saire.

Uz lielo zavēšanu Saire ieradās labi apģērbies un it kā jaunāks kļuvis. Galvā viņam bija jauns malahajs, un

1 Onidigils — dūmvads, sprauga mājokļa jumolā.

zem tā ar retiem bārdas un ūsu rugājiem pārklātā seja izskatījās patīkama, cienīga, pat sagandētā acs šķita pavērusies platāka. Pēc visa varēja spriest, ka Saire jūtas gandrīz kā «augšpasaulē». Viņa gari laikam bija pieņēmušies spēkā, un tagad viņš jutās spējīgs uzzināt daudz vairāk nekā pirms gada.

Starp citu, Saire patiešām zināja vairāk par pārējiem un bija pārliecināts, ka pieveiks pat Jasačnajas šamani. Kurš gan būs redzējis, kā Meļgaivačs un Erheijo samainīja nažus? Neviens. Bet viņš redzēja, un, ja iznāks par to runa, Meļgaivačs tiks piespiests pie sienas. Taču pašlaik Saire nemaz nedomāja par savas taisnības pierādījumiem, kurus var celt gaismā arī bez garu izsaukšanas. Viņš brīnījās pats par savām spējām saskatīt pašreizējo notikumu saiknes ar pagātni — turklāt ātri, bez īpašas gatavošanās. Jo tajā dienā, kad Saire tipšināja nopakaļus Ņavalam, viņš nedomāja ne par čukču šamani, ne Po-tonču, ne arī nelaimīgo skaistuli Paipetki. Būdams vēl miega varā, viņš domāja par savu dzīvi un vecumdienām, par to, ka vienmēr darījis ļaudīm labu, bet palicis bez slavas un bagātības. Un tikai vēlāk pār Sairi nāca apskaidrība, pēc garu izsaukšanas viņš sāka runāt, un vārdi paši noauda izturīgu tīklu, tad iešāvās prātā gadījums ar nažu samainīšanu, un atmiņā atausa s.ārtā, pašapmierinātā Meļgaivača seja; ar smaidu uz lūpām viņš kaut ko teica pamuļķa jam jauneklim, kurš priecīgs un reizē izbijies paķēra nazi ar balto spalu... Patiesi, Sairi mēdz apciemot patiesa iedvesma, viņš ir īsts šamanis. Gan jau arī šoreiz iedvesma radīsies; nav zināms, uz kādām domām tā viņu uzvedinās, bet Saire jūt sevī spēku un pārliecību ...

Nostājušies ar kājām uz zemes, Hanido un Halerha pat nepievērsa uzmanību cilvēkiem, kas no visām pusēm viņus ziņkārīgi pētīja. Nopietnā šamaņa zvaniņu šķinda likās svarīgāka par visu citu pasaulē, un viņi abi pastiepa roķeles pret spožajām mantiņām. Un, kad ragainais, bālais šamanis kā negants bullis neapmierināts pagrieza seju uz viņu pusi, abi bērni reizē iesmējās.

Taču tieši tobrīd tika aizvērts dūmvads, un mājoklis tūlīt iegrima tumsā. Un, kamēr ļaužu acis aprada ar tumsu, tikko iestājušos klusumu pēkšņi pāršķēla skaļas raudas, tikpat vienbalsīgas kā nesenie smiekli. Sakarsētā tamburīna skaņā un spēcīgā dārdoņa nomāca bērnu elsas.

Garu izsaukšana sākās. Milzīgo mājokli piepildīja it kā saraustīti zosu kliedzieni. Klaigas pēkšņi aprāvās, un likās, ka pavisam cits cilvēks ļoti rāmi uzsāk gari stieptu ka jura dziesmu. Taču dziedāšana nevilkās ilgi: šamanis taisīja lēcienu un sāka drebināties, likdams izmisīgi no-šķindēt zvārgulīšiem. Žvadzekļu šķinda sajaucās ar rūkoņu, un viss saplūda tamburīna dārdos. Vēl lielāku troksni taisīt nebija iespējams, un šamanis laikam atkal gribēja sākt dziedāt, bet viņam aizsteidzās priekšā izmisuma pilnie mazuļu brēcieni. Halerha neraudāja, bet smilkstēja, un Hanido aizsmacis sēca, raudamies ārā no tēva skavām. Piecēlās Tokio.

— Apostīt! — viņš steigšus deva rīkojumu. — Šamanis apostīs meiteni! ...

Lielais, plecīgais Langa, kas apsargāja šamani, metās pie Hularhas un raušus atrāva no viņa Halerhu, kura bija cieši pieķērusies pie tēva. Ragainais vecis ātri apošņāja meiteni, satvēra viņas roku, atlieca plaukstu un iespļāva taja.

— Turi ciet plaukstiņu, tajā lielum liels spēks, — viņš sacīja un, nolēcis malā, sāka grozīt galvu un rībināt tamburīnu.

Vecais Hularha jutās gluži kā apburts, piekļāva meitu sev klāt un cieši saspieda viņas dūrīti ar pirkstiem, it kā tajā slēptos milzīgs dārgakmens, ko vientiesīgais bērns var nozaudēt. Redzēdams, ka ar meiteni kaut ko tumsā dara, Hanido sāka locīties, kliedza aizgūtnēm, un īsfavals apjucis meklēja ar acīm sievu.

Bet buršana turpinājās. Reti kāds no ļaudīm zināja jakutu valodu, taču saprast Jasačnajas šamani nespētu arī jakuti paši — viņš čukstēja klusi, svepstēdams ātri nobēra burvju vārdus, bet dziedāja lēni, zilbes kropļodams un skaldīdams. Ar mokām varēja nojaust — rau, pašlaik viņš pacēlies «augšpasaulē», tagad atkal sasauc savus garus un skaidro, kas tiem darāms.

Sākumā Kurils šamanim sekoja vērīgi, ar aizdomām; viņš pat pasmaidīja, pielicis plaukstu pie mutes, — nāca smiekli, skatoties, kā neveiklais, garais vecis vaibstās, grozās un lēkā. Bet, kad pamanīja uz viņa lūpām putas, uz ilgu laiku aizvēra acis un iegrima domās. Kas zina, varbūt patiesi cilvēks, kas novedis sevi līdz īstam trakumam, spēj domāt pavisam savādāk un redz to, ko neredz citi?

Viņš atvēra acis, kad atskanēja izbaiļu kliedziens: šamanis bija uzkritis uz virves, ko turēja Purama un Hu-ruls. Plecīgais Langa un dūšīgais Mikalaitege satvēra viņu un cēla augšā, taču vecis raustījās krampjos; kā aizkauts briedis vienu kāju viņš spirināja pa gaisu, bet labā roka joprojām drudžaini vicināja klabekli.

Taču tas vēl nebija viss. Šamanis pēkšņi atdzīvojās; gluži kā pamodies un atcerējies, kas jādara, viņš metās sāņus, taisīja lēcienu, ierēcās, tad iekliedzās necilvēciskā balsī, taču visai drīz atslāba un, nolaidis rokas ar tamburīnu un klabekli, sacīja:

— Nosēdiniet mani...

Tumšajā un smacīgajā telpā ienāca ilgi gaidītais klusums. Izpletis kājas un noliecis galvu uz krūtīm, večuks smagi elpoja. Tā viņš nosēdēja ļoti ilgi, līdz beidzot ierunājās:

— Zivju asinis ... dodiet padzerties ...

Tordohā iestājās nāves klusums — nebija dzirdami pat elpas vilcieni un drēbju čaboņa: tūlīt šamanis sāks runāt.

— Meitenes pēdas... es atklāju... visgarām jūsu apmetnei, — vecis paziņoja, atdodams iztukšoto vara krūzi, — tās sajaukušās ar čukču šamaņa pēdām ... Bet Meļgai-vačs... nav vainīgs. Velti uz viņu dusmoties ... Iedomas jūs ... maldina ... Meļgaivačs neatrada garus — viņi paši... to sameklēja. Tie uzbrūk Meļgaivača vārdā un atstāj viņa pēdas. Bet viņš nezina nekā ... Tādi gari... Ja darīsiet pāri šim cilvēkam, viņš sadusmosies, kļūs nikns, viņa naids izaudzēs gariem spārnus — un tad gari darīs visu, ko Meļgaivačs gribēs. Meļgaivaču vairs neaiztieciet!

Šie vārdi bija tik negaidīti un tomēr tik saprotami, ka klusumā tūlīt atskanēja dzīvas sarunas. Katrs sprieda pēc sava prāta.

— Hm, labi teikts, labi teikts, — Saire purpināja zem deguna, ne pie viena īpaši nevērsdamies. — Bet garus nenožņaudza. Kāpēc tad nenožņaudza?

Augškolimas šamanis, kājās nepiecēlies, līda atpakaļ pie Kurila.

— Grūti zavēt tieši no ceļa, — viņš sūdzējās kā vienkāršs mirstīgais.

Kurils pavirzījās uz viņa pusi.

— Paldies tev, haiče. Tava patiesība atvieglos cilvēkiem sirdis.

Ļaudis pļāpāja, bet Indigirkas šamanis jau pārģērbās un deva rīkojumus. Tāpat kā visi lamutu šamaņi, viņš lika pirms zavēšanas izpildīt dažus noteikumus. Tūlīt vajadzēja nokaut vienu suni un vienu kuci un aprakt kalna pakājē. Šim nolūkam bija vajadzīgs cilvēks, un drīz vien tas atradās: Purama nometa virvi, tad, kāpdams pāri sēdošajiem, izspraucās līdz durvīm, pārmija dažus vārdus ar kādu no vīriem un aiziedams sacīja:

— Viss tiks izdarīts mats matā.

Bet, kamēr uzlocīja durvju aizkaru, tordohā ielauzās gaisma un gaiss. Arā izplūda zils dvakas mutulis.

— Kad drīkst laist vaļā roku? — Hularha prasīja Ņava-lam.

Ņavals bija tikpat nerunīgs kā vecais Hularha. Viņa mūždien pusatvērtā un it kā vējā izkaltusī mute arī nebija piemērota runāšanai. Atbildes vietā Ņavals šoreiz tikai pakustināja mēli, un tas nozīmēja, ka viņš nezina, kad var laist vaļā meitenes plaukstiņu, kurā iespļāvis šamanis.

Bērni tagad ļoti mierīgi sēdēja viņiem uz ceļiem. Varbūt bija sapratuši, ka šeit, šajā briesmīgajā slēpnī, nav drošākas un labākas vietas, bet varbūt gluži vienkārši bija piekusuši. Halerhas un Hanido vaigus no vienas vietas klāja netīrumi un asaru pēdas. Viņi gan raudzījās uz durvīm, uz gaismas pusi, taču to darīja vienaldzīgi un padevīgi.

Tika uzskatīts, ka lamutu, jukagiru un čukču šamaņu gari ir vājāki par jakutu gariem. Taču no lamuta Ivačana cilvēki gaidīja daudz: pārāk baisma bija viņa slava, un kas zina — varbūt viņš izdarīs to, ko nespēja Augško-limas šamanis.

Kad Purama atgriezās, viņš tik tikko spēja atņemt elpu. Viņš tūlīt atkal sagrāba virvi, un šī dedzīgā pakalpošana šamaņiem Ivačanam šoreiz bija īsti pa prātam: uzstāties tūlīt pēc spēcīgā jakutu veča, turklāt svešu ļaužu acu priekšā nav viegli.

Indigirkas šamanis, sākdams zavēšanu, ilgi rībināja no jauna sakarsēto tamburīnu. Pirmos burvju vārdus viņš noskaitīja ātri, steigā. Arī viņa dziesmas nebija garas. Ivačans galvenokārt tikai sita pa tamburīnu — sita, sita un sita, it ka jau iepriekš pareģodams savu garu uzvaru pār Meļgaivača gariem... Un Ivačans pacēlās «augšpa-saule»: rīboņa viņu ātri iedvesmoja. Tad viņš uzkrita uz virves — vienu reizi, otru, piecelts stāvus, joprojām čukstēja, vārdoja, izmisīgi dauzīja tamburīnu un lēkāja, plati izpletis līkās kājas.

«Būtu viņam pieticis prāta pasacīt, ka nožņaudzis visus ļaunos garus,» Kurils prātoja, naidīgi vērodams Ivačanu. «Visiem izdarītu labu — cilvēkiem, man, pats sev.» Kurils bija pārliecināts, ka Indigirkas samaņa slavai pamatā vienas vienīgas blēdības un ka viņš prot veikli izmantot nejaušības: Ivačans zināja, kāpēc miruši viņa radinieki. Arī pašlaik Ivačans nekrīt uz virves tāpēc, ka pārceltos citā pasaulē, bet aiz noguruma, un pietupies lēkā nevis aiz nepieciešamības, bet tādēļ, ka ceļā noberzis gurnus un tā viņam, acīm redzot, ir vieglāk, tikai cilvēki to nezina.

Noguldīts uz zemes, Indigirkas šamanis ilgi vis nedomāja atvilkt elpu. Un gluži dabiski, ka nekādus jaunumus viņš neatklāja.

— Daudz pēdu ir pie jūsu apmetnes... Tik daudz, ka ilgi staigāju riņķī. Bet Augškolimas šamaņa pēdas norādīja ceļu uz tumšās pasaules dziļumiem... Gari paši jūs uzrīda Meļgaivačam ... Nepadodieties viņiem, citādi iznāks nelaime. Bet Meļgaivačs nav vainīgs — viņš gribētu tos padarīt rāmus uz visiem laikiem, taču nespēj ...

Kurils tik tikko savaldījās, lai nenospļautos. Viņš saprata, ka spļaut tādā brīdī un vēl visu acu priekšā būtu ņirgāšanās par cilvēku ticību un šamaņiem, taču daudz netrūka, ka būtu to izdarījis. «Nožēlojamais pakaļdarītājs!» Asinis Kurila dzīslās kūsāja. «Vismaz pats saviem vārdiem būtu pasacījis!» Viņš piecēlās un steigšus atstāja telteni.

Tīdams uz elkoņa virvi, Purama neizpratnē vērās viņa pakausī, tad pievērsa skatienu Sairem, kas sēdēja nekustēdamies, dziļās domās iegrimis. Pirmo reizi mūžā šis vienkāršais mednieks nojauta kaut ko nelabu. Atkal priekšnieks Kurils iejaucas šamaņu darīšanās, atkal notiek kaut kas tāds, kas tiek turēts slepenībā no viņa un visiem vienkāršajiem cilvēkiem . .. Tagad viņš to redz — ļoti labi redz. Un jautājumi, asi kā mednieka duncis, dūrās viņam sirdī: «Priekšnieks kaut ko paģēr no viņiem? Bet viņi to neklausa? Bet vai no viņiem drīkst kaut ko prasīt?»

Kurils pa to laiku bija aizgājis līdz savam mājoklim un apstājās tā priekšā. Viņu vai traku darīja vēlēšanās tūlīt pat sēsties zirgā, pamest visu un doties uz savu Bulgu-ņahu. Tagad Kurilam viss bija skaidrs: kaut gan viņš nebija parādījis šamaņiem īpašu godu un tie nelika viņam pazemoties, tomēr šie vīri stūrgalvīgi atteicās uz visiem laikiem darīt galu nesaskaņām, un Sairem palika visi ceļi vaļā. Nav taču iespējams ticēt, ka jakutu šamaņa gari — ja tādi vispār ir — nebūtu nožņauguši čukču garus! Samaņi to negrib — un nebaidās parādīt savu vājumu . .. Kurils dzirdēja no lielā mitekļa iznākušo ļaužu sarunas, un viņam kļuva pilnīgi skaidrs: kad šamaņi aizbrauks, viss paliks pa vecam.

Vēsts par to, ka nākamajā dienā pirmais zavēs Tokio, aplidoja apmetni daudz ātrāk nekā jebkura katra cita ziņa. Meiteņu mēlītes ir lunkanas un garas.

Meitenes arī sacēla kājās apmetni krietni pirms laika. Līdz pusdienai vēl bija tālu, kad viņas jau ieņēma labākās vietas lielajā mājoklī.

Tomēr izrādījās, ka visa gatavošanās un gaidīšana bijusi veltīga. Pirms garu izsaukšanas ieradās Saire.

— Vai tad šodien zavēs sieviete? — viņš noprasīja, pārlaidis skatienu ciešajam meiteņu seju lokam. — Nē, nedrīkst. Gari tūlīt saodīs jūsu smaku un neklausīs šamaņiem.

Un sapostās līgavas cita pēc citas taustījās ārā no mājokļa. Bet Tokio vērās viņu sejās un meta ar acīm: sak, nenokariet galvas.

— Tā nu gan ir buršana, — stenot šķendējās Lembu-kija, izspraukusies pirmajā rindā. — Spēlēšanās, nevis zavēšana. Vakar es gandrīz vai gribēju nospļauties, lai dievs man piedod ...

— Tā vis nerunājiet, — sarunā iejaucās vecais Saire, — nedomājiet, ka vecais jakuts jūs nesapratīs: domās viņš var visu noklausīties un uzsūtīt jums nelaimi.

— Vai tev vēl nelaimju par maz? — pļāpīgā Lembu-kija nopriecājās, ka var pieķerties pie vārda. — Kāpēc viņš vakar no pusceļa griezās atpakaļ? Kāpēc neno-žņaudza garus? No nelaimes atpestīt nevarēja, bet nelaimi uzsūtīt varot? ... Redzēsim, ko jaunais izdarīs. Bet no šitā vecā velna jau nebija ko gaidīt...

Kā vienmēr iejaucās Lembukijas vīrs. Sākās lamāšanās. Viņš atkal belza sievai pa roku, šī aizsvilās, nolamāja viņu par sprāgušu briedi, vīrs savukārt šo par vecu briežu māti. Un tad gāja vaļā ... Tikai cilvēki šoreiz diez kāpēc nesauca viņus pie kārtības un nebaidījās no grēcīgajiem vārdiem, kurus Lembukija bēra pār jakutu samaņa galvu. Bet Saire cieši piemiedza savu aci, likdams saprast, ka no šiem Lembukijas vārdiem viņa prāts aptumšojies. Tā — ar piemiegtu aci — viņš apsēdās blakus Tokio.

— Tu sacīji — velns, — viņš metās virsū Lembukijai. — Mēs vairāk līdzināmies velniem nekā jakuti. Jakuti dzīvo tīrīgi, saskretuši nestaigā un utis neaudzē. Un krievi ar tāpat dzīvo. Bet mēs utīs redzam laimi,[16] domājam, ka cilvēks būs bagāts, ja viņa mati spīdēs no sviedriem un netīrumiem ... Vai atceries, ko sacīja Kulum-skas pops? Atceries? Dievs teicis uz cilvēkiem: netīra miesa ir tas pats, kas grēcīga miesa.

Tas bija pavisam negaidīts pavērsiens šajā sarunā, un Lembukija neattapa, ko atbildēt. Turklāt vēl parādījās abi šamaņi.

Saire pagriezās sāņus un ieraudzīja, ka Kurils jau sēž blakus Tokio, — viņš droši vien visu dzirdējis. Tā nelāgi iznāca. Vakar Kurils visu klātbūtnē izrādīja neapmierinātību ar atbraukušajiem šamaņiem, bet viņš, Saire, šodien tos aizstāv.

Un, lai visus klātesošos galīgi samulsinātu, īpaši Kurilu, Saire apņēmīgi nosēdās blakus jukagiru priekšniekam, nevis šamaņiem: lai domā, ka viņš nav to pareizi sapratis ...

Cilvēki gaidīja, kad sāksies garu izsaukšana, bet Tokio vēl arvien necēlās augšā un neņēma rokās tamburīnu. Jaunais šamanis sēdēja, tad diez kāpēc apgūlās un atbalstīja galvu delnās. Sākumā neviens nepievērsa uzmanību arī viņa klusajai dziedāšanai. Bet, kad dziesma pieņēmās spēkā un to nomainīja čukstoši burvju vārdi, cilvēki pēkšņi apķērās, ka garu izsaukšana jau sākusies.

Ne tamburīna, ne amuletu Tokio nebija. Viņš tikai bija uzmetis uz pleciem īsu, noskrandušu kažoķeli, apsējies ar tievu jostu un turpat no vietas sāka darboties.

Kad visi bija sasprindzinājuši uzmanību, Tokio apsēdās. Apsēdās, taču augšā vairs necēlās un tamburīnu rokās arī neņēma. Tā sēžot viņš citā vīzē sāka klusi dziedāt.

Viņš dziedāja, dziedāja un dziedāja, tikai retumis paceldams vai noliekdams galvu, lai noskaitītu burvju vārdus. Tordohā iestājās tāds klusums, kāds ziemu bezvēja laikā mēdz būt nomaļā tundrā. Ļaudis, pūlēdamies labāk sadzirdēt vārdus, pat aizturēja elpu.

Bet dziesmai nebija gala. Tokio dziedāja par savu garo ceļu uz to pasauli, kur mīt gari, taču šis ceļš nebija tik sarežģīts kā lamutu šamanim ... Raugi, viņš satiek vienu savu garu, otru, trešo, ceturto, mierīgi izrunājas ar tiem, izprašņā par jaunumiem — kādi tie ir, to pagaidām vēl neviens nezina . .. Bet ceļš ved tālāk un tālāk, un priekšā nav nekādu pazīmju, kas liktu gaidīt kaut ko pārsteidzošu vai satraucošu ...

Šamaņi, Kurils un vecāki ar bērniem, tāpat kā vakar, sēdēja centrā. Šamaņi ar baudu dzēra zivju asinis, kas atgādināja šķīstu putru, — šo iecienīto šamaņu dzērienu visu rīta cēlienu un pusi dienas bija gatavojušas Ņavala un Hularhas sievas. Kurils sēdēja nekustēdamies, ar aizvērtām acīm. Viņš ne par ko nedomāja, tikai gaidīja, kad dziesma beigsies. Tad viņa galva strauji noslīga uz krūtīm, un pēkšņi Kurils atžilba. «Paskat tik, miegs mācas virsū,» Kurils bija pārsteigts. «Vai tik tas vilcēns negrib mūs iemidzināt?» Ar bažām pavēries uz citiem, viņš redzēja, ka visi kļuvuši tādi kā slābani un paguruši, bet mazā Halerha mierīgi snauž uz tēva ceļiem, guļ ari Ha-nido, rociņu atpakaļ atmetis. «Redz, kāda burvestība!» Kurils nodomāja un juta, ka viņa sirds sāk strauji lēkāt.

Visas šīs mokas šamaņu dēļ Kurils tieši tāpēc arī izbaudīja, ka ticēja un tai pašā laikā neticēja brīnumiem. Reiz mira kāda sieviete, un šamanis, piesaucis garus, paziņoja, ka rīt pat viņa būšot vesela. Taču sieviete nomira. Šamanim izteica pārmetumus, bet viņš atbildēja, ka vajadzējis saprast otrādi: izveseļošanās esot mūžīga atpūta. Toreiz Kurils atskārta, ka tāpat varētu izlocīties kurš katrs cilvēks, arī viņš, jābūt tikai manīgam. Taču Kurils bija pieredzējis arī citādus gadījumus. Viņš labi atcerējās, kā viens šamanis lika slimniekam skriet gar ezera malu — un tas tūlīt kļuva vesels. Bet viņa tēvocis šamanis prata sasaukt miteklī putnus un zosis, — ja ar vienu vienīgu skatienu var pavēlēt sunim lēkt ūdenī, tad taču var atsaukt arī putnus? ...

Kamēr Kurils prātoja, vai labāk būtu ļauties burvības varai un izbaudīt vēl nebijušo vai arī gluži otrādi — censties saglabāt možu garu un uz visu raudzīties no malas, šamanis Tokio sāka dziedāt arvien klusāk un negaidīti pielēca kājās.

— Ei, mostieties! — viņš izsaucās ar zēnisku prieku.

— Esmu jau atgriezies.

Cilvēki sagrozījās. Daži no tiem patiesi bija iegrimuši saldā snaudā.

— Pasēdiet šeit, — sacīja Tokio, — bet es iešu padzert tēju.

— Pag! — Kurils bija sašutis. — Kas tad tā dara?

— Es tā daru, — šamanis atbildēja, — ja neesat piekusuši, tad guliet. Bet es iešu.

Un viņš aizgāja.

— Blēdis tāds! — Saire čukstēja Kurilam pie auss.

— Pie tik garas dziedāšanas siltumā jebkurš sāks snaust.

— Lie-liels šamanis, liels gan, — čērkstošā balsī novilka Augškolimas šamanis, — un būs pavisam liels.

— Tā gan rādās, — viņam piekrita Ivačans.

Kurils, pamanījis, ka Purama, tīdams virvi, kas tagad vairs nebija vajadzīga, stāv uz ceļiem un skatās viņam tieši mutē, nevarēja vairs nociesties: viņam iešāvās prātā doma pavaicāt Sairem, vai šamanis Tokio ir liels, — pavaicāt liecinieku klātbūtnē. Diez ko viņš atbildētu, visiem dzirdot, nevis pie auss? Taču Saire nojauta kaņt ko nelabu un saausījās: drīz nāca viņa kārta saukt garus.

— Iešu paprasīt Paipetkei, vai viņa man visu atnesusi, — viņš pieceldamies sacīja.

Kurils neko neteica. Viņš tikai sarauca uzacis un, skatoties Puramas sejā, kaut kā dīvaini, ar smagu nopūtu pašūpoja galvu.

Tokio ilgi nerādījās tordohā. Laiks ritēja, cilvēkiem jau apnika sēdēt tumsā un sutoņā, bet Tokio vēl arvien nebija. Kļuva nemierīgi arī šamaņi un sāka sarunāties.

— Draudziņ, — Augškolimas šamanis beidzot vairs nevarēja nociesties, — aizej, mīļais, uzzini, vai drīz...

Šoreiz Purama neskrēja izpildīt lūgumu pa galvu pa kaklu. Viņš brītiņu pasēdēja, kaut ko pārdomādams, un tikai tad vilkās uz durvju pusi.

Viņš atgriezās ātri. Atgriezās, taču iekšā nenāca, tikai pabāza galvu durvīs.

— Tur ... jūsu šamanis . .. skrien pakaļ meitenēm! — viņš paziņoja. — Pa zāli... aiz kalna ...

Cilvēki acumirkli pietrūkās kājās un ar savām .mugurām un galvām gandrīz vai pacēla gaisā tordohu. Tad atkal nometās ceļos un līda uz izeju, grūzdami un spiezdami cits citu. Vienīgi šamaņi un Kurils palika uz vietas. Pamodās arī bērni. Neko nesaprazdami, viņi sāka triņā-ties, tad iebrēcās, brīžam cenzdamies paslēpt sejas, brīžam atkal kārodami redzēt briesmīgo jucekli tumsā un mir-gainajā gaismā.

— Tā gan, — nikni un skaļi noskaldīja Kurils. — Sauciet viņu šurp! Un labi žigli!

Augškolimas šamanis pabolīja savas blāvās acis un aiz-valstīja mēli līdz nokarenajam lūpu kaktiņam. Bija iznācis skandāls, bet viņš nesaprata, ko darīt.

Bet Tokio tobrīd drāzās pa paugura nogāzi lejup, dzīdamies pakaļ uzreiz divām meitenēm, kas vairs nevarēja ne apstāties, ne pagriezties uz citu pusi. Tokio bija sagrābis rokās sūnas. Tad viņš panāca vienu no meitenēm un skrienot sāka tai bāzt sūnas aiz apkakles.

Cilvēki, kas bija izslējušies visā augumā vai nometušies četrrāpus, vēroja šo spēli tā, it kā tur, uz pakalna, būtu pavisam cita — viņiem sveša pasaule.

Tokio atgriezās mājoklī, kad visi jau bija iekārtojušies savās vietās. Viņš smagi elsoja un priecīgs, it kā nekas nebūtu bijis, aplūkoja cilvēkus.

— Hm, jūs neguļat? — viņš brīnījās un sāka vilkt nost sadriskāto šamaņu kažoķeli.

— Mitrej, — Augškolimas šamanis neapmierināts norūca caur degunu. — Tu laikam gribi ķerties pie cita darba, bet šo vēl neesi pabeidzis...

— Es taču ... es skrēju tūlīt šurp... gribēju bez atelpas sākt runāt...

— Nu tad runā ...

— Dodiet padzerties... Ziņas es pārdomāju, kamēr skrēju... Vai tādā sutoņā ko apdomāsi? — Viņš pieplaka ar lūpām pie krūzes malas un kāri, ar baudu sāka dzert ūdeni. — Ņavala dēls... būs labs mednieks un gans ... Bet Hularhas meita ... būs laba sieva.

— Tātad Meļgaivača gari viņus neaiztiks? — Kurils apvaicājās. — Tas ir kas jauns. Varbūt tu nožņaudzi garus? Vai ar tev pietiek spēka tikai mūsu meitenes žņaudzīt?

Atskanēja smiekli. Lembukija, izņēmusi no mutes pīpi, vai iespurdzās aiz labsajūtas un, ja nebūtu pierāvusi kājas, tad uzkristu uz ceļiem Puramam, kas sēdēja viņai aiz muguras.

«Kas tur liels?» Kurils domāja. «Viņi nebaidās miglu pūst acis, bet es diez kāpēc baidos un ciešu klusu.»

— Te nekā smieklīga nav, — nopietni un aizvainoti sacīja Tokio, bez šaubīšanās nosēzdamies starp Kurilu un Augškolimas šamani. — Es ... es nepateicu visu. Es nožņaudzu garus — kamēr jūs gulējāt un taisījāties izsmieties ...

Troksnis apklusa kā ezera viļņi upes attekā.

— Visus? — vaicāja Kurils.

— Vajadzēja visus, — pamācoši noteica vecais greiz-mutis.

— Nē, — Tokio nopūtās. — Dažus. Bet pašus niknākos. — Viņš gandrīz nemanāmi pagrieza galvu, cenzdamies nepalaist garām nevienu čukstu, kas varētu atskanēt gan no labās, gan kreisās puses. Kurils tomēr tikai nošņācās, bet vecais jakuts neizdvesa ne skaņas. — Esmu pateicis visu.

Saire, kas sasprindzis stāvēja viņiem aiz muguras, palēca sāņus un sāka dauzīt tamburīnu.

Tā — bez pārtraukuma — sākās pēdējā uzstāšanās. Visi, kas atradās šajā mītnē, bet jo sevišķi ulurieši, vietējo apmetņu iemītnieki, labi saprata, ka Saire varēja iztikt bez uzstāšanās, — bija izrādījies, ka viņam taču taisnība, un viņš tagad varētu atkāpties ar cieņu, kuras pietiktu līdz mūža galam. Bet, ja reiz Saire izšķīries par šo soli, tad ne jau bez nodoma. Un ļaudis jau iepriekš zināja-, ko viņš nolēmis darīt: protams, Saire mēģinās nožņaugt pēdējos Meļgaivača garus; večukam varbūt vairs nebūs iespējas parādīt savu spēku visas tundras acīs ...

Saire nepārsteidza cilvēkus ne ar skaļām klaigām, ne tamburīna dauzīšanu, ne iemidzinošu dziedāšanu. Viņš zīlēja sev, vienīgi sev, un tāpēc ļaudis sekoja viņa izdarībām it kā no malas. Bet tas bija tikai sākumā. Garu izsaukšana vilkās ilgi, vecis iekarsa arvien vairāk un vairāk, un beigu beigās uz viņu vairs nevarēja skatīties bez līdzjūtības. Un laikam tieši tāpēc, kad šamanis pēkšņi ievaidējās un apklusa, no visu lūpām reizē izlauzās apslāpēts vaids. Tordoha vienā acumirklī it kā pamira.

Langa saķēra večuku no mugurpuses zem rokām, un Purama, kas bija nolēmis vidū vairāk nerādīties, ar! nenocietās — izlēca priekšā un satvēra veco šamani.

Saire bija kritis dziļā nesamaņā. Gar viņu jau rosījās četri vīri, un šamaniete Tačana un Paipetke kā sastingušas tupēja pie virves uz ceļiem, — šā vai tā ar vīru kaut kas noticis.

Dziļais klusums, kurā skaidri varēja saklausīt večuka krākšanu, vilkās ilgi, taču beidzot šajā klusumā atskanēja vārga balss:

— Gribu apsēsties ...

Un cilvēki atviegloti uzelpoja.

— Es ... līdzenā laukā redzēju nagu nospiedumus, — atguvis elpu, Saire sāka stāstīt. — Paeju drusku tālāk — atkal nagu nospiedumi. Tad manīju divu šamaņu pēdas, pavisam svaigas, kas bija tā sajaukušās, ka lāgā neko nevarēju apjēgt. Bet nagu skrambas ar tur bija, un es noģidu, ka Tokio te cīkstējies ar Meļgaivača gariem. Bet es neredzēju garus,' ko Tokio nepaguva nožņaugt; tie laikam pārbijušies, kļuvuši balti kā sniegs un jūrā starp ledus gabaliem nebija saskatāmi... Tokio būs liels šama-nis. Bet Meļgaivačs ir vājš šamanis, viņš nespēs valdīt pat pār tiem gariem, kas šodien palika dzīvi. .. Mums jānoliec galvas mūsu viesu šamaņu priekšā, — tie izglāba mūsu bērnus un novadniekus no nelaimēm. Esmu pateicis visu. Dodiet man padzerties un paši atgriezieties pie saviem pavardiem.

Pamatīgi nobraucījis seju ar rokām, Kurils kā neviļus nokrekšķējās. Tad, tāpat kā vakar, piecēlās un, ne vārda neteicis, ne uz vienu nepaskatījies, devās uz izeju. Ša-maņi paliek šamani!

Iedams uz savu tordohu, kur pēc zīlēšanas vajadzēja sapulcēties pašiem lielākajiem viesiem, Kurils lauzīja galvu, kā rīkoties, lai atteiktu atvadu pusdienas šama-ņiem un neapvainotu cilvēkus. Viņa prātu apmigloja niknums, taču kluss un nespēcīgs. «Zinu jūsu — šamaņu valodu, labi zinu,» viņš prātoja. «Jums viss ir otrādi. Vajadzētu nožņaugt visus ļaunos garus» — tas nozīmē: «Nevajag vis.» Bet, ja reiz tu, vecais ķēms ar šķībo muti, uzvedināji mani uz tādām domām un biji pārliecināts, ka es visu sapratīšu, tad nu pienākusi mana kārta mest arkānu uz ragiem ...»

Piegājis pie savas teltenes, Kurils tomēr nolēma rīkoties prātīgāk.

— Draudziņ, — viņš sacīja, paceldams iekšejo aizkaru, — draudziņ, viesi nāk. Tev viss gatavs? Labi krietni pacienā šamaņus! Bet veco jakutu un Sairi — tā īpaši.

CETURTĀ NODAĻA

Par lielo zīlēšanu pie Uluro ezeriem pēc tam runāja daudzus jo daudzus mēnešus. Slaveno šamaņu pareģojumus vajadzēja atcerēties gan gribot, gan negribot. Ziemu nomainīja vasara, vasaru — ziema, bet apkaimes tundras joprojām piemeklēja nelaimes. Te pati no sevis sprāgst gluži jauna bise un nogalina mediiieku, kas par to atdevis veselu lēveni ādu, te purvs aprij ganu un atstāj starp ciņiem zīmi — malahaju, te no dzīves aiziet jauna sieva, pamezdama nelaimīgu večuku ar zīdaini un bērniem no pirmās sievas... Sākumā retumis, bet pēc tam aizvien biežāk šamaņi atkal sāka novelt vainu uz Meļ-gaivaču. Klīda valodas, ka viņa vājie gari, kas netika nožņaugti zintēšanā, ieguvuši negantu spēku un atriebjas par saviem brāļiem.

Pats Meļgaivačs pa šo laiku bija daudz pārcietis. Uzzinājuši, ka viņš nekad pār saviem gariem nav valdījis, cilvēki drīz vien pagrieza Meļgaivačam muguru; tad daudzi sāka vēlēt viņam visādas nelaimes — lai viņš ātrāk aizietu no šīs pasaules un gari atrastu citu saimnieku — kaut kur aiz trejdeviņām zemēm. Un, kaut gan viņš centās taisnoties un visiem, kam vien varēja, pūlējās iestāstīt, ka nekad sevi nav uzskatījis par īstu šamani, Meļgaivača lielā bagātība pārstāja augt. Viņš novecoja un sakritās sejā.

Reiz pie viņa iegriezās Naka. Abi apsēdās iedzert tēju.

— Zini, kas mani nomoka, draudziņ? — Meļgaivačs viņam vaicāja. — Mani māc šaubas. Ja tik daudz nelaimju cilvēkiem sagādā mani asinskārie gari, kāpēc tiem nevarētu uzrīdīt Tokio? Viņš taču spēj tos padarīt nekaitīgus. Bet, ja Tokio to nedara, tas nozīmē, ka vainīgi citi šamaņi, nevis es. Man gan šķiet, ka te nav vainojams ne Tokio, ne es. Paklausies: vai tik mūsu cilvēkus nemaitā šamaņa Ceri gari? Nu padomā pats — kāpēc viņu vajadzēja apglabāt un uz kapa virsū uzlikt akmeni? Zini, ko

es gribu tev sacīt? Aizbrauksim uz Prorvu un saliksim uz viņa kapa vēl vairāk akmeņu — virsū un visapkārt. Nu? Ko tu teiksi? Pamēģināsim un paskatīsimies, kas būs.

— Nē, — bridi domājis, Naka atteicās. — Ja nu Ceri piesējis savus garus pie kapa? Viņi mūs abus aprīs. Nē, labāk prasi padomu šamanim Peltenam vai arī pašam Sairem... Bet palīdzēt tev atgūt varu pār gariem — to es varētu ...

— Puse ganāmpulka man būtu jāatdod — tā tu teici?

— Bet tu tak atkal kļūsi bagāts! Bet tā — bez samaņa slavas tu zaudēsi vairāk.

— Lai tad ar iet ganāmpulks ...

Un, līdzko Naka bija prom, Meļgaivačs sāka posties ceļā. Viņš bija nolēmis braukt pie Saires; tikties ar Pel-tenu nav nekādas jēgas, Naka varēja to pat nepieminēt ... Meļgaivačs saprata, ka rādīties Uluro, turklāt tā šamaņa mājoklī, kurš izpostījis viņa dzīvi, nozīmē pazemot sevi līdz pēdējam. Vēl grūtāk braukt tāpēc, ka būs jāsatiekas ar Paipetki, kas kļuvusi par šamaņa Saires sievu, — visiem trim būs smagi, neveikli un nepatīkami ... Tomēr apstākļi ir pārāk nopietni, lai visu to ņemtu vērā. Vēl vairāk — ar to sen vairs nevajadzēja rēķināties. Naka viņu bija mulsinājis. Jau vairāk nekā divus gadus viņš iesaka vienu un to pašu: vai nu atdot pusi ganāmpulka — bet ganāmpulks ir milzīgs, — vai arī pazemoties Saires acīs. Un Meļgaivačs nodrebēja: pazemošanās pārāk dārgi maksā. Taču šodien viņam kā zvīņas bija nokritušas no acīm. Naka taču uzcērt sev cenu, iebiedē un izspiež labumu! Vajadzēja rīkoties otrādi un bez vilcināšanās jau sen. Ja viņš brauks pie Saires, viss atkal vērtīsies par labu, ganāmpulks paliks, neviens viņu vairs nevajās, un var pat iznākt tā, ka sajūsminātais vecis kāros iekļūt aizgādņa godā. Pazemībai ir vēl cita cena, ir! Turklāt pazemošanās nav mūžīga — izdēdējušais Saire ilgi vairs nevilks dzīvību, bet viņa nāvi varēs izmantot pēc patikas ...

Šādu domu uzmundrināts, Meļgaivačs sāka dzīt briežus pa sniegu, kas bija ciets kā cukura galva. Aiz nojausmas par panākumiem pavīdēja vēl ātrāk sasniedzama laime: kad Meļgaivačs būs atgriezies no Uluro, pirmais, ko viņš izdarīs, — ne vārda neteikdams, piebāzīs tam velna Na-kam pie deguna savu milzīgo, dzelžaino dūri.. . Bargais sals viņam tīrais nieks: Meļgaivačs bija pamatīgi saģērbies, pat divreiz lielāks sals viņu nespētu pievārēt, un vēja arī tundrā nav. Pavēries spožajās zvaigznēs, šama-nis, kas pirmo reizi pa šiem garajiem gadiem bija atguvis jautrību — nevis šamanis Meļgaivačs, — uzrāva dziesmu, kā mēdz darīt īsti kajuri.

Jau vairākas diennaktis ezeru krastos sprēgāja nežēlīgs sals. Ledus uz Mazā Uluro laiku pa laikam nodārdēja, kā brīdinot cilvēkus, ka zeme var pārsprāgt un ierīt savā apakšpasaulē visu dzīvo radību. Jau pirms šī sala iestāšanās apmetne bija kļuvusi tukša — cilvēki ierīkojušies tālāk no krasta, kur vienmēr plosās nikns vējš; citi devušies tālāk tundrā, citi uz mežu. Šamanim Sairem nebija nekādas vajadzības izkustēties no šīs vietas: medīt viņš negāja un briežus neganīja, ēdamā maisos bija diezgan, un cilvēki tikpat reiz griezīsies atpakaļ.. Palikuši vientuļajā mītnē divatā, Paipetke un Saire vai nu klusēja, klausīdamies ezera ledus dārdos, vai arī ķērās pie ierastā laika kavēkļa — ķildām un pārmetumiem. Ko citu lai vēl dara? Paipetke izstiepj ārā iekštelti, pa roku galam nodauza sarmu un ledu — un atkal notupj as pavarda priekšā. Bet pavards tik tikko kvēlo, ja to uzpūstu gaišāku, ap sirdi varbūt arī kļūtu priecīgāk, taču vilku-kārklu sagādāts maz un ziema tikai pusē... Paipetke bija nekur nederīga saimniece. Turklāt viņa pat nedomāja kļūt labāka, taču Saire stūrgalvīgi cerēja to panākt — brīžiem bāra viņu, brīžiem mācīja, bet reizēm tikai šķendējās. Pirmajā laikā jaunā sieva cieta klusu, bet tad viņas mēle atraisījās ...

Paipetke neatcerējās ne tēvu, ne māti. Tēvocis Amun-tege, kam pašam savu bērnu nebija, neprata ar tiem apieties, bet viņa sieva Tačana no pirmā acu uzmetiena ienīda meiteni uz visu mūžu. Paipetkes bērnība pagāja zem pļauku un lamu vārdu krusas, — pļauka ir vēl nieks, bet, ja uz miesas būtu palikušas arī visas rīkšu pēdas, tad Paipetke staigātu vienās svītrās. Nekad savā mūžā viņa netika vilkusi mugurā jaunas drēbes: Paipetkei pāršuva vecas lupatas un skrandas. Pie pavarda bija viņas parastā vieta, meitene vai cik reižu dienā lauza vilku-kārklus un nesa ūdeni — taču tas tika uzskatīts par pastaigu, bet, lai uzvārītu tēju, vilkukārklu vajag ne mazāk par nastu. Un ledu stiepa un kasīja ādas... Meitene lieca muguru, cieta un maz gulēja, bet izauga ļoti vesela un spēcīga. Bērnībā Paipetkei neviens nepievērsa uzmanību, taču vēlāk pēkšņi atklājās, ka viņa vairs nav nekāds skuķēns, bet īsta jaunava, turklāt krāšņa, ļoti skaista, tiesa gan, tāda dīvaina. Seja Paipetkei bija baltiņ balta kā polārlapsas ādiņa, bet vēl baltāki izskatījās zobi — baltāki par vistīrāko sniegu. Mazās, melnās acis tādā sejā spēja izvest no prāta pat visbrašākos jaunekļus. Šīs acis bez mitas kustējās, it kā alkani, tomēr bikli meklējot kaut ko neparastu un nebijušu... Reiz no Indigirkas ieradās ļoti glīts puisis. Ieraudzīja Paipetki — un pārvērtās līdz nepazīšanai, bet, ieklausījies tās valodā, sarauca uzacis. Precinieks aizbrauca: šīs nemierīgās acis viņam patika, bet ari darīja uzmanīgu, un vispār Paipetke jauneklim likās tāda kā nenosvērta un neizprotama. Tad parādījās tirgonis Potonča un sāka klīst valodas par viņa slepenajām tieksmēm un domām. Un pļāpīgajam Poton-čam vajadzēja tikai mazliet atklāt šīs vēlmes, kad Paipetke tūdaļ metās viņa apkampienos — un neko vairs nesaprata un neko neapzinājās . .. Otrs bija šamanis Meļ-gaivačs. Ari viņam līdzi atceļoja vēstis par tā noslēpumainām vēlmēm, tikai viņš bija ļoti līdzsvarots, ļoti pašpārliecināts un ļoti skaists. Straujais, vārdos skarbais Erheijo to visu redzēja, bet Paipetke jauneklim atteica — nevis tāpēc, ka viņš bija jaunāks, bet tālab, ka salīdzinājumā ar Potonču un čukču šamani likās mazs, neievērojams puišelis, kas pat pasacīt nekā interesanta neprot. Paipetke to nekad nesauktu par savu līgavaini, taču Erheijo bija atstājis Paipetkes sirdī brūci: viņai šķita, ka atraidījums novedis Erheijo galīgā izmisumā un licis pastrādāt briesmīgo darbu ...

Tad bija agrs, agrs rīts, ko viņa nekad neaizmirsīs. Nelaimīgā un neveiksmju piemeklētā bārene tajā rītausmā savāca savus nodilušos ādas paklājus un izlīda no mājokļa. Viņa ieraudzīja sauli — tādu, kādu nekad vēl nebija redzējusi: mākonis bija nošķēlis sarkanās lodes augšējo pusi. Pelēka migla klāja tundru, pelēkas bija arī debesis — un viņai šķita, ka saule nevis aust, bet riet vai ari pasaulē viss sagriezies ar kājām gaisā ... Slēpdamās no ļaužu skatieniem, no aizmugures lavīdamās garām visiem mitekļiem, ar nodilušajām ādām uz pleciem nabadzīte pārcēlās uz šamaņa Saires tordohu.

Dzīve ar pretīgo, kroplo veci Paipetkei sākumā šķita kā baigs sapnis, kas ilgi nevilksies un kam drīz vien pienāks gals. Tomēr sapnis nebeidzās, bet Saire bija pret viņu laipns, bieži vien izturējās kā pret meitu, un Paipetke saprata, ka šeit tomēr ir labāk nekā pie večās sātaniskās tantes. Sliktāk kļuva, kad iestājās rudens: uz ilgu laiku aiziet no mitekļa viņa nevarēja. Nāca miegs, bet gulēt blakus ar veci bija visbriesmīgākās mokas. Cik ilgi cilvēks dzīvo zemes virsū — to viņa saprata uz pavasara pusi: šī ziema Paipetkei vilkās tikpat lēni kā visi pie Tačanas nodzīvotie gadi. Taču vasara atnesa prieku,— tas bija toreiz, kad visi rosījās uz lielo buršanos. Saire uzcirtās un kļuva it kā jaunāks. Cilvēki visādi izrādīja viņam cieņu un nesa dāvanas. Paipetkei tas patika. Taču labāk šie prieki varēja paiet secen: aizskrēja vasara — un nākotne atklājās visā savā baismīgumā. Paipetke saprata, ka vairāk nekad nekas labs nav gaidāms: vēlreiz atgādinājis par sevi cilvēkiem, šamanis ar katru gadu kļūs vecāks un vecāks un beigu beigās būs bezpalīdzīgs un nekustīgs. Un tā paies viņas mūžs. Pēc sērdienīgās bērnības, nemitīgajiem apvainojumiem, pazemojumiem un ciešanām labākajos dzīves gados vēl gaidāmas vientuļas vecumdienas. Paipetke atcerējās, ka pavisam nesen vēl viņa bija ļoti uzņēmīga. Un tā, ar ciešu apņēmību sākusi domāt, ko īsti vajadzētu darīt, Paipetke patlaban diezgan bieži bārās ar večuku. Laiks gāja uz priekšu, bet izeju viņa nebija atradusi.

Tad pavisam negaidot, tajā pašā dienā, kad no apmetnes aizklaidoja pēdējās ģimenes un Saires mājoklis tika pamests tukšajā pasaulē, klausīdamās baigajos ledus dārdos, Paipetke sajuta, ka prieks tomēr var atnākt. Laikam pats dievs bija pačukstējis viņai šo vēlēšanos — vēlēšanos sajust vēderā smagumu. Domas par bērnu sagrāba Paipetki valdonīgi, visā pilnībā un lika viņai atmirdzēt neredzētā spožumā. Ar šo domu viņa sāka pārvarēt riebumu un cieši kļāvās pie vārgā večuka, ar šo domu miegā klaiņāja pa ziedošu tundru, ar šo domu piecēlās, tad aiz dusmām izķildojās ar veco un aizsapņojusies bikstīja ogles dziestošā pavardā ...

— Ko tu, draudziņ, atkal tās ādas cilā? Lai stāv maisā kā stāvējušas. — Ar šiem Saires vārdiem tad arī sākās pašreizējā ķilda.

— Skatos, no kā varētu izgriezt autiņus ...

— Autiņus! Bet ēdiens nav gatavs, un uguns pavisam izdzisusi, un tējkanna tukša.

— Kam tev vajadzīga uguns un karsta tēja? Mundrāks tikpat nekļūsi.

— Tev tik to vien vajag ...

— Jā, tikai to. Bet tev ... tev vispār neko nevajag! Kad taisījies apņemt jaunu sievu, vispirms vajadzēja padomāt, vai tiksi galā.

— Ne jau es pats — cilvēki mani lūdza. No ļauniem gariem tevi pasargāt...

— Mani? Ļaudis lūdza? No kādiem gariem?

Večuks nebija izpļāpājies: notikums bija vecs, un sevis attaisnošanai varēja minēt pašu galveno.

— Tu tak toreiz sēdēji garu izsaukšanā, — viņš atbildēja. — No Meļgaivača gariem pasargāt.

— Ko? Vai patiesi tā? — Paipetke nometa uz grīdas ziemeļbriežu telēnu ādiņas. — Cilvēki lūdza? Bet cilvēkus uzrīdīji tu! Tas nozīmē, ka tu ar viņiem vari darīt, ko gribi... Muļķe, muļķe, muļķe! — Viņa aizsedza seju ar rokām, bet no plaukstu apakšas uz krūtīm sāka birt asaras. — Tačana mani nosodīja, — Paipetke atņēma rokas no sejas, — un es viņai, kā vienmēr, paklausīju. Ja būtu labāk padomājusi — ak vai, cik man īss prā-tiņš! — būtu iešāvies galvā izprašņāt cilvēkus, tad visiem jums par spīti aizietu uz mežu, uz Meļgaivača apmetni, un sastaptos ar viņu. Un būtu bijusi laimīga — kaut vai īsu bridi. Un tagad man būtu bērns. ..

— Jā-ā, — Saire novilka, domīgi mirkšķinādams savu vienīgo aci. — Ar tavu prātu kaut kas nav kārtībā ... Tagad es pavisam labi redzu, ka Meļgaivača gari dzīvojuši tavā miesā. Bet vai tu maz zini, ar kādu nazi Erheijo sadūra meiteni? Ar Meļgaivača nazi! Brauc pie viņa un paprasi: vai viņš samainīja nažus ar Erheijo? Viņš nevarēs noliegt... Bet vai zini, kāpēc nebiji ar mieru kļūt Erheijo sieva? Tāpēc ka viņā, tāpat kā tevī, mitinājās gari un tu pati viņam neatteici. Arī Meļgaivačs tevi nevarēja ņemt par sievu — viņš tak nedrīkst precēties ar saviem gariem! O, tu par sevi tikai domā, bet nekā nezini ...

Ap Paipetkes acīm sametās tumšs. Viņa bezpalīdzīgi noslīga uz ādām turpat pie maisiem.

— Be^ kad tevi noslēpa manā mājoklī, tad glāba bērnus, — vecais turpināja. — Un cilvēki nebija kļūdījušies: vai atceries, ko sacīja lielajā garu izsaukšanā? Ka man bijusi taisnība.

Ja Paipetki būtu piemeklējusi tikai viena — šī nelaime, viņai tūlīt pat kļūtu vieglāk. Ja zini, no kuras puses nelaime piezagusies, tad vismaz ir skaidrs, uz kurieni liegt. Bet pār visu Paipetkes dzīvi klājās melns tīkls, un no samaņu juceklīgajiem minējumiem, kas bija vēl melnāki, viņai sametās pavisam nelabi. Tik nelabi, ka viņa neko vairs neredzēja savā priekšā un neko nevarēja sadzirdēt.

Bet tieši tajā brīdī atskanēja spalga slieču čirkstoņa un nogurkstēja sniegs zem skrejošo briežu nagiem.

Saire tramīgi pielēca kājās.

— Draudziņ, celies ... Vēlāk ... Draudziņ ... Viesi... Adas... maisā, — viņš vēl čukstēja pie pašām durvīm.

Taču Paipetke tā arī palika guļam.

Bet Meļgaivačs jau bija ienācis iekšā.

— Viesis? Meļgaivačs? — kāpdamies atpakaļ, Saire brīnījās. — Tādā salā un pie manis?

— Kā iet? — ienācējs sasveicinājās, nodauzīdams sarmu no kukaškas.[17]

— Labi, — atbildēja Saire, cieši pētīdams čukču. — Es sdprotu tā — tikai liela vajadzība spieda tevi braukt pie manis.

— Ļoti liela vajadzība, — ciemiņš apstiprināja. — Braucu pie tevis pēc padoma, braucu, lai zem četrām acīm vaigu vaigā mēs izrunātos kā vīrs ar vīru.

— Labs ir! Ja reiz esi atbraucis, tad runāsim ar. Sēdies! — Saire izklāja ādu. — Draudziņ, — viņš mīļi sacīja sievai, — viesim pēc ceļa derētu tēju uzsildīt.

Paipetke piecēlās. Viņas seja bija svešāda, gluži kā mironim, viņa neskatījās ne uz Meļgaivaču, ne vīru un sāka mest uz oglēm vilkukārklus, pat nepalūkojusies, vai tējkannā ir ledus vai ūdens.

— Esmu gatavs klausīties, — sacīja Saire, nosēzdamies netālu no viesa. — Mana sieva mums netraucēs, viņai ir savas sieviešu raizes un domas. — Vecais, acīm redzot, lika saprast Meļgaivačam, kas bija redzējis pie maisiem nomestās ādas, ka sieva it kā gatavojas kļūt par māti. Paipetke to saprata un piepeši nikni, ar naidu paskatījās uz Sairi. Taču nekā neteica.

— Tu, haiče, diez kāpēc tā vientuļi esi sācis dzīvot, — mēļoja čukčs, izlikdamies, ka nekā nav pamanījis. — Ļaudis aizklejojuši, bet tu palicis tepat. Vai tad cilvēki baidās no tevis vai tramda tāpat kā mani?

Saire bikli pameta acis uz ciemiņa varenajām rokām, kuras viņš bija atspiedis uz ceļiem, resnos pirkstus izpletis; kas zina, kāpēc šis atbraucis — varbūt vēl grābs cie aiz rīkles, tad nartās iekšā, un Paipetke pat pirkstiņ nepakustinās ...

— Es gribētu vēl paklausīties tevi, — viņš sacīja, sniegdamies pēc pīpes, lai slēptu nedrošību. — Nevaru tikt gudrs, kas tev aiz ādas.

— Nē, es tik gribu teikt — kāpēc tev, vecam cilvēkam, un tavai jaunajai sievai jāstiepj ledus un jārok sniegs, lai tiktu pie malkas? Dzīvotu pie ļaudīm, viņi visu tavā labā izdarītu. Vai tādam šamanim kā tev var liegt palīdzību?

«Aha,» Saire atviegloti nodomāja. «Ar laipnību mēģina piebraukt. Varbūt vēl sāks zemoties un pēc tam diedelēs draudzību? Viņam tas izdevīgi...» Bet skaļi noteica pavisam ko citu:

— Kad briedis kļūst tauks, to kauj nost, gaļu notiesā cilvēki un gari. Bet vecam kārnam briedim neviens pirkstu klāt neliks — aizjūgam noderēs. Ne cilvēki, ne gari negrib ēst vecu, cietu gaļu. Esmu nolēmis būt tas kārnais briedis.

Šī atbilde Meļgaivačam nepatika, un ar smaidu vaigā^ viņš noteica: — Kārns briedis salst un salkst. Bet tauks svīst un sūkā briežu ķērpjus. Es dodu priekšroku ķēr-pjiem. Bet kāpēc visu mūžu mocīties, labāk vilkam tieši, rīklē skriet.

— To tu nedarītu. Un cilvēki ar nemaz tā neskrien, bet lielas mokas cieš. Tādu reiz dievs radījis cilvēku Ko vēl teiksi, draugs?

Meļgaivačs gandrīz vai iesmējās: «Bet tie tak ir cilvēki!» Nē, viņam tikai iekvēlojās acis, taču viņš cieta klusu. Tomēr vecais viņu nekļūdīgi saprata. Saprata, tūlīt sarauca pieri un lēnām vilka no kabatas tabakmaku.

Čukčs pārstāja smaidīt. «Nebūs tik vienkārši,» viņš prātoja, vērodams, cik nesteidzīgi un lietišķi vecais juka-girs saspaida ar pirkstu tabaku. «Varbūt viņš sludina nabadzību? Pats ar nedzīvo bagāti. Ja tā ir, tad briesmas lielas. Cilvēki viņu uzskata par savējo, viņš jūt šo spēku, liek lūgties un neviena nebaidās ...»

Paugura pakājē apdullinoši nobrakšķēja ledus. Ezers it kā sašķēlās līdz pašam dibenam. Meļgaivačs notrīsēja. Bet viņa pārbīli neviens nebija manījis — un Meļgaivačs uzelpoja, arī izvilka pīpi, tikai skaistu, ar vara gredzeniem, un pastiepa roku uz pavarda pusi pēc kvēlojoša skaliņa.

Klusums ieilga: vecais pīpēja, ar vienu aci pētīdams cauros, nesalāpītos kājavus, — Saire it kā deva čukču šamanim laiku krietni apdomāt savu nepateikto atbildi. Un Meļgaivačs domāja ar. Viņš redzēja sava nīstamā ienaidnieka mājokli, un ap sirdi viņam bija smagi un skumīgi. Miteklis no iekšpuses bija viscaur apledojis, gar dūmvadu kā roņa ilkņi nokarājās lāstekas; tā vieta, kur novietoja iekštelti un gulēja, atgādināja veca, pret dzīvi vienaldzīga zvēra midzeni. Bagātais čukčs ar rūgtu smaidu pavērās uz maisiem, ar kuriem bija piekrauti visi tordohas kakti. Pēkšņi viņam ienāca prātā doma: kāds maisu kalns iznāktu, ja viņš nodīrātu visus sava ganāmpulka briežus, un kā tas izskatītos blakus šai nožēlojamai Saires bagātībai...

Bet, tiklīdz rūgto smaidu nomainīja pašapmierināta izteiksme, viņa acis aiz izbrīna iepletās platas jo platas. «Kur viņš tomēr rāvis tik daudz maisu? Un kas tajos sabāzts? ...» Meļgaivačs tūdaļ atcerējās šķībacainā samaņa sievu, atminējās mitekli, kurā mēdza iegriezties agrākos laikos, un tad vēlreiz pārlaida acis šim mājoklim. Te viss bija izmainījies: agrāk te nestāvēja tādi maisi, nebija arī kastu ar melnajiem zīmogiem ... Un tūlīt pat viņa acis droši pievērsās Paipetkes sejai. Līdz šim Meļgaivačs valdījās, negribēja uz to skatīties, lai Paipetke nenovērstu viņa domas no galvenā — no sarunas ar Sairi. Nē, viņas seja nebūt nebija sarētojusi kā tam Augškolimas kazakam, ko viņš reiz bija pažēlojis, nē — kājas un rokas veselas, tikai acis kļuvušas rāmas un vairs nešaudās kā bultas ...

«To visu viņš uz mana rēķina, uz manas nelaimes sapelnījis!» Meļgaivačs gandrīz vai iebelza sev pa pieri. «Gan maisus piestampājis, gan jaunu un skaistu sievu ar arkānu noķēris ... Kā tad nu lai saprot viņa spriedelējumus? Vārdos par kārno briedi tātad slēpjas meli? Vai arī viņš tā runā aiz ieraduma, nemanīdams, ka pats rīkojas pretēji? Bet varbūt tomēr nolēmis iedzīvoties bagātībā?»

Taču Meļgaivačs necentās rast atbildi uz šiem jautājumiem. Viņš jutās atvieglots.

— Jā, tu vaicāji, Saire, ko es vēl gribot teikt, — viņš sacīja, tomēr klusā, žēlabainā balsī, it kā viņa sirdī nebūtu prieks, bet nāvīgas skumjas, kuras līdz šim brīdim slēpis vai arī tikai patlaban visā pilnībā apzinājies. — Tā nu sēžu un mēģinu atcerēties, kāpēc braucu pie tevis. Zini, vectētiņ, — ja ar akmeni sit pa ledus gabalu, tas sašķīst drumslās un kopā vairs nav saliekams. Tu pateici lielu patiesību — un manas domas kļuva sīkas... Nav ko slēpt: neesmu dzīvojis pēc dieva gribas, ar godu mani neviens neapglabās. Bet kā lai nomazgā grēkus? Tad nu tu pasaki, vectētiņ, — kā to izdarīt?

— Grēkus izpirkt un palikt tikpat bagātam? — Saire izņēma pīpi no mutes. — Tur nekas nesanāks. Mūsu Kurilam gan izdotos, ja viņš būtu kaut kādi nogrēkojies. Bet tev neiznāks.

— Man ar tā liekas — grūti... Ko man iesākt? Naka cenšas iegalvot: jāiegūst vara pār saviem gariem un tie jāsūta uz labiem darbiem — cilvēki redzēšot un piedošot.

— Piedošot... — Saire neuzticīgi atkārtoja. — Bet kā to varu iegūt viņš neteica?

— Teica gan — solījās palīdzēt. Bet šamanis viņš ir vājš un par darbu ar prasa tik daudz — vai bez bizes jāpaliek. Pusi ganāmpulka noprasīja.

— Nelietis, — Saire sacīja. — Jā, draudziņ, — viņš pagriezās pret pavardu. — Draudziņ, tēja laikam gatava. Ielej mums un pēc tam sataisi iekštelti, un kvēpelē diez kāpēc deglis slikti deg ... Viesis, acīm redzot, ir noguris. Mēs liksimies uz auss un klusi un mierīgi izrunāsimies.

— Būtu gan labi, — cenzdamies pārāk klaji neizrādīt prieku, čukčs piekrita.

Uguns gaismā Paipetkes seja izskatījās sārta, acis no dūmiem bija kļuvušas valgas un tāpēc likās dzīvas, jaunas un neiedomājami skaistas.

Kad Meļgaivačs un Saire sāka prātot, kādu briedi drīzāk nokaus — tauku vai kārnu, Paipetke, sapratusi to pēc sava prāta, notrīsēja pie visām miesām. Ugunskurs, degošā kvēpelīte, maisi, apledojusī teltene — viss sāka ņirbēt un šūpoties viņas acu priekšā. Bet tad ne visai skaļā, lēnprātīgā Meļgaivača balss apstādināja šo šūpošanos. Un, kad arī vecais ierunājās mierīgi, viņu pēkšņi pārņēma dīvains trauksmaini priecīgs sastingums. Viņa nespēja ne saprast, ne aptvert, kas īsti noticis pasaulē, tikai juta, ka kaut kur cauri visbiezākai tumsai izspraucies spožs, zilgani balts gaismas stariņš. Beigu beigās Saire sacīja, ka gulēšdt blakus Meļgaivačam, — un Paipetkes sirds sāka strauji lēkāt. Nolikusi uz grīdas platu dēli, novietojusi uz tā koka paplāti ar jukolas gabaliem un noņēmusi no āķa tējkannu, Paipetke paskatījās ciemiņam tieši acīs — acīs cilvēkam, kas nebija gribējis ņemt viņu ne par trešo, ne ceturto sievu, bet kas ar savu ierašanos bija atnesis viņai prieku un licis piepildīties ilgi gaidīto pārmaiņu priekšnojautai. No šī kvēlā, pateicīgā skatiena čukča dvēselē kaut kas sagriezās: viņš gluži vai pamira, apklusa, un viņa acis pārstāja mirkšķināties, bet smakrs nodrebēja no ādamābola kustības.

Sairem būtu pieticis vienīgās šķībās acs, lai to visu redzētu.

Ielējusi baltajās māla krūzēs tēju, Paipetke steidzās savest kārtībā iekštelti. Guļvietu viņa klāja glīti un rūpīgi, saprazdama, cik svarīgi visu izdarīt labi, tā, lai pūles būtu manāmas. Agrāk viņai bija pilnīgi vienalga, kur un uz kā gulēt, bet šodien pirmo reizi mūžā zem avi — briežādas segas ar kāju maisu — viņa vēl palika divām kārtām binzoļu ādu, lai visiem būtu mīksti. Viņu urdīja nepacietība, un, lai ātrāk savestu kārtībā domas un nomierinātos, viņa novilka apavus, noģērbās un vienā pašā netīrā audekla kreklā palīda zem segas.

Mīkstā brieža vilna patīkami kutināja basās kājas, un Paipetke sajuta, ka tagad viņai kļuvis pavisam labi.

Paipetke ticēja dievam un pat zināja viņa vārdu l, bet šamaņu ticību nesaprata un baidījās no tās. Tāpēc pašlaik viņa nevarēja un negribēja atminēties to, ko zināja un ko viņai bija stāstījis Saire. Viņa baidījās nomaldīties un atkal redzēt sevi ar saistītām kājām un rokām. Pai-petkei bija vieglāk un vēlamāk domāt tā, kā pati gribēja, — vienkāršāk, paļaujoties uz dieva žēlastību... Raugi, viņi abi — Meļgaivačs un Saire, kas tikpat kā vairs nav ienaidnieki, kopā iziet ārā, lai pabarotu briežus, tūlīt viņi abi atgriezīsies un nogulsies blakus. Viņi sāks risināt sarunas — nē, ne jau par Paipetki, bet par darījumiem, paši par sevi un savu turpmāko dzīvi. Viņi visu līdz sīkumiem noskaidros, visu sapratīs un visu ieraudzīs īstajā gaismā. Viens no tiem ir ļoti bagāts, viņš labāk par citiem zina, ko Paipetke pret viņu jūt, un redz visu šo nelaimi, otrs ir vecs un gudrs, viņš ieguvis pārliecību, ka dzīves nav un nebūs, un zina, ka cilvēki viņu nepametīs ... Pamodušies abi brīnīsies: kāpēc viņiem blakus guļ Amunteges brāļameita? Un kāda balss mīļi sacīs: «Nartas ir gatavas, brieži jau gaida; tagad laidīsim uz mežu, uz mednieku apmetni, bet varbūt gribi uz tundru pie ganu ģimenēm... Paņem, ko tev vajag, pēc tam atvedīsim vēl...»

Tā viņa domāja, sevi ieaijādama, un nemanot aizmiga ...

Auksts, kaulains celis piegrūdās pie viņas ceļgaliem, roka taustījās zem muguras.

— Sasildi mani, esmu pavisam nosalis ...

Paipetke mētājās un locījās gluži kā liela zivs, kas cilvēka rokās kāri tver nāvējošo gaisu.

— Ko tu? Nu kāpēc? Es tak esmu nosalis ...

Pīpes sārtā liesmiņa atgādināja Paipetkei, ka Meļgaivačs ir tepat blakus, un atjēgusies viņa nomurmināja:

— Ko tu dari... kad viesis tepat...

Visi trīs ilgi klusēja.

Kauns ir attaisnojums. Paipetke tomēr bija stipri sa-

1 Jukagiriem tai laikā bija visai miglains priekšstats par Kristu un kristiešu leģendām.

traukta. Viņa nejutās vainīga, ka tik skarbi un skaļi atgrūdusi Sairi, — tas bija noticis it kā pats no sevis, pusmiegā. Bet vecais taču var nodomāt, ka viņa tīšām Meļgaivača klātbūtnē izrādījusi riebumu. Kas nu būs?

Mazliet apsildījies, vecais Saire piecēlās sēdus. Bet klusums ieilga. Tad aklajā tumsā iespīdējās jau divas mirgojošas uguntiņas un Paipetkei ap sirdi kļuva vieglāk.

Šamaņi pīpēja, bet no malas likās — kāds briesmonis, varbūt pat visniknākais gars, šķoba ģīmi, piemiegdams te vienu, te otru aci.

— Vectētiņ, — klusi un noslēpumaini ierunājās Meļ-gaivačs. — Teikšu tev patiesību: nekad mūžā neesmu redzējis nevienu no saviem gariem. Un nezinu, kādi tie ir — ar ragiem, mataini vai pliki. Neesmu pat dzirdējis viņu kāju dipoņu. Bet tu tos esi redzējis un pat dzinies tiem pakaļ. Es tam ticu. Viens šamanis var mānīties — kā mānījos es. Bet kad runā četri šamaņi un runā, visiem dzirdot... Ja tie būtu meli, vai tik daudz cilvēku visās tundrās no paaudzes uz paaudzi stāstītu tādu nepatiesību? Un es pats ar redzēju, ka viens mednieks gāja tikai pie tiem slazdiem, kur bija lapsas, pie tukšiem vispār negāja; es pārbaudīju — un patiesi: tie bija tukši. . . Gari ir! Viņi parāda ceļu ... Bet pasaki, kādi ir mani gari!

— Jā, — Saire novilka. — Tu nevari iegūt iedvesmu, nevari. Tāpēc i neredzi garus ...

Saire nebija atbildējis uz Meļgaivača jautājumu — Paipetke to labi saprata. Taču pašlaik viņai bija pilnīgi vienalga, kas un ko atbild, īpaši vēl tāpēc, ka līdz apnikumam bija saklausījusies visādas valodas par gariem. Galvenais, ka vīru sarunas vairs nesolīja nekā slikta.

— Atdod savus garus Nakam, — vecais turpināja, — atdod gan. Ko tu ar viņiem iesāksi? Iedvesma tak nerodas. Lai Naka mokās. Bet tev būs vieglāk ...

Uz ezera atkal skaļi nodārdēja ledus.

Iestājās klusums. Meļgaivačs pabāza roku zem iekštelts aizkara un izbirdināja zemē pelnus no pīpes. Viņš sataustīja tabakmaku un atkal sāka bāzt čubukā tabaku.

Un šajā klusumā Paipetke beidzot mierīgi un cieši aizmiga. Ja jau vīru runas Paipetkei šķita samierinošas, vai klusums varēja darīt viņu uzmanīgu?

Bet šamaņi ne jau bez nodoma tik ilgi neteica ne vārda.

Saimnieks, ko ciemiņš nosauca mīļā vārdā — par vectētiņu, bija devis drausmīgu padomu. Un Meļgaivačs

nemaz nebija tik labās domās par veco. «Grib mani izputināt, šķībacainais sātans.» Lai neizrādītu satraukumu, viņš pūlējās elpot klusi un aizpīpēt nesteidzās, baidīdamies, ka uguntiņa apgaismos seju. «Atdot garus Nakam! Bet tirgoņi tak mani noplūkās kā treknu zosi. No visām pusēm metīsies virsū un Naka — pats pirmais.»

— Klausies, Saire, — viņš sacīja. — Atdot Nakam garus es nevaru. Nē, neatdošu vis. Lai paliek pa vecam. Tu taču man vairs neuzbruksi? Es pats atbraucu pie tevis, atbraucu izlīgt mieru, lūgt padomu, apgūlos tev blakus un ļauna tev nevēlu. Ja sāksi atkal mani mocīt, ko par tevi sacīs cilvēki? Tās vairs nebūs šamaņu darīšanas, bet atriebība. Un ko vēl es tev gribēju teikt. Reiz pie manis bija iegriezies krievs, — tobrīd manā jarangā ciemojās Kurils un Naka. Tad redzi —■ kajurs sacīja, ka tundru maitājot krievu šamanis Ceri. Pats šamanis nomiris, un viņa kapu piespieduši ar akmeni, bet gari var tikt ārā ... Padomā labi! Varbūt man velti dara pāri? Šamaņa Ceri garus nevar salīdzināt ar manējiem. Paprasi medniekam Puramam, ko viņam stāstījis kajurs.

— Zinu, ko kajurs stāstīja, — Saire noteica. Noteica — un iegrima domās. Uguntiņas Saires pīpē vairs nebija, bet viņš joprojām to spēcīgi sūca, un Meļgaivačs saprata, ka jukagiru šamanis pašlaik kaut ko ļoti svarīgu izlemj. Klusēt vairs nedrīkstēja.

— Dod man, Saire, iedvesmu, — viņš lūdza. — Dod! Saki, kā to iegūt! Rīt pat atdzīšu tev ceturtdaļu ganāmpulka ... nē, pusi: labāk ņem tu, Naka mani piemānīs, bet tev es ticu, tu esi liels šamanis. Nolīgsi ganus un dzīvosi ar jauno sievu labāk par mani...

Saire atkal iegrima domās, bet ne uz ilgu laiku.

— Ceri nav šamanis, — viņš noskaldīja. — Es nekad neesmu redzējis viņa garus, un neviens nav redzējis. Bet par viņiem stāsti vienīgi tu. Atdod savus garus Nakam! No nabadzības nebaidies — gluži pliks jau nepaliksi. Varbūt nāksies divas sievas padzīt un palikt ar vienu. Bet tas ir labāk nekā iemantot iedvesmu.

— Kāpēc tu tā runā? — Meļgaivačs drebošā balsī apvaicājās.

— Zinu, ko runāju. Varu tev izstāstīt, kā es tiku pie iedvesmas. Līdu pa stāvu krauju, lai izpostītu vanaga ligzdu. Ar roku jau varēju aizsniegt. Piepeši man acīs viss satumsa un es tik tikko noturējos mālos. Mutē, uz drēbēm un aiz apkakles šļācās asinis. Jutu, ka pusi pasaules neredzu. Bet vanags mani sit un sit... Puspasaules neredzu, bet galvā, kaut kur iekšā mani pārņem tāda kā apskaidrība...

— Ko tu tur runā, Saire? — Meļgaivačs izbijies nočukstēja.

— Es saku — tu neizturēsi tādas mokas.

— Tu domā — vajag šķīstīties asinīs?

— Es! Ak dievs! Meļgaivač ... — Saire pārmeta krustu, pagrūzdams ciemiņu ar elkoni. — Kā tu vari dzirdēt to, kas man pat prātā nav nācis? Es tev padomu jau devu un pavisam citādu. Bet tu prasīji, kā varot tikt pie iedvesmas. Es atbildēju un vairāk nekādu padomu nedošu. Citi ar to tev būtu varējuši pasacīt... Bet, ja tu manos vārdos saklausi ko ļaunu, tad labāk būs likties uz auss jan bez naida atvadīties.

— Nē, vectētiņ, es atdodu pusi ganāmpulka — taču nevis par to, ka mēs papļāpājam, bet par padomu.

— Pusi ganāmpulka, — Saire noburkšķēja. — Man nevajag ne pusi, ne visu. Ja tev pietiks dūšas vēderu sagraizīt un iedvesma radīsies, tad pieņemšu dāvanu. Bet uz priekšu neņemšu i ne adatu paciņu ... Un tagad klausies, ko teikšu. Iedurt sev ar nazi nav nekāda māksla. Vispirms jāatklāj visi noslēpumi, un tad es varētu pateikt, kas jādara tālāk.

— Ak, Saire, daudz grēku man ir — ļoti daudz, — Meļgaivačs nopūtās. — Ja tos gribētu noklausīties, viss ceturtais mēnesis^1 paietu. Gan ar svešām sievām esmu gulējis, gan jaunas meitenes pavedis, šādus grēkus es pat vairs nevaru saskaitīt. Ir kaut kas vēl ļaunāks ... Viss sākās ar tamburīnu ...

— Ko — tu sāksi noslēpumus izpaust? — Saire nespēja noslēpt izbailes. — Varbūt labāk tomēr sarunāsi ar Nāku?

— Nē, es būšu šamanis! — ar niknu stūrgalvību noskaldīja Meļgaivačs.

— Kā redzi. Neesi mazais bērns. Ja kas notiks, mani nevaino.

— Viss sākās ar tamburīnu, — vēl skaļāk un stūrgalvīgāk atkārtoja Meļgaivačs. — Dziedāju par saviem labajiem briežiem — bet briežu man bija maz, — un man ļienāca prātā parībināt tamburīnu. Iepatikās, dziedāju vēl

1 Ceturtais mēnesis — decembris — ir laiks, kad saule nemaz neparādās virs horizonta. Mēnešus jukagiri skaita no septembra līdz maijam.

un situ pa tamburīnu, bet rokas man lielas, un šķindoņa iznāca skaļa. Tas laikam patika gariem, un tāpēc viņi ielīda man iekšā. Taču es viņus neredzēju. Tad Petrdem nosprāga briedis, un tu laikam pirmais pamanīji pēdas, kas sākās pie manas jarangas. Kopš tā laika visās nelaimēs sāka vainot mani. Nomirst slims bērns — un runā, ka es to nobeidzis; maniem briežiem pieklīst sveši brieži — Meļgaivača gari tos atdzinuši; salūst nartas, sieva aiziet no vira — atkal es vainīgs ...

— Ei, draugs, tā vis nerunā, — līzdams zem segas, Saire viņu pārtrauca. — Ko esi darījis, to ar stāsti.

— Stāstu tāpēc, ka sākumā tas mani aizvainoja ...

— Bet tad tev radās doma prasīt izpirkuma tiesu: «Atdod pēdējo briedi — un es pavēlēšu gariem nedarīt neko sliktu.»

— Bija arī tā, — čukčs piekrita.

— Vēl sliktāk bija, — Saire nerimās, — pats liki darīt ļaunus darbus.

— Liku gan . ..

— Un nazi ar paguvi iegrūst...

— Nazi? Kādu nazi?

— Ar baltu spalu. Ar ko Erheijo sadūra Halerhu.

— Ko? Pasarg dievs ...

— Tu esi bezdievis — neņem dieva vārdu mutē.

— Mēs tik samainījāmies ... Bet kā tu to visu zini? Saire! Tu neesi cilvēks .. .

— Esmu šamanis. Stāsti visu, ko esi pastrādājis. Es apgulšos un pasnaudīšu, bet, ja melosi, tūlīt būšu nomodā un pārtraukšu tevi. Labāk nemēģini izlocīties!

Tas bija kaut kas tik negaidīts, ka Meļgaivačam zuda pamati zem kājām. Čukčs saprata, ka viņam nav vairāk spēka pretoties vecajam jukagiram. Un tai pašā laikā viņš izjuta dziļu skaudību pret Sairi. Bet skaudība aizmiglo prātu, nocietina sirdi un allaž pūlas iegalvot vienu un to pašu: tu vari — es arī varēšu, pat labāk par tevi.

Meļgaivačs, neko neslēpdams, sāka runāt.

Bet ārā pa to laiku bija sācies zemais putenis. Sausā sniega vērpetes laiku pa laikam uzklupa vientuļajam mājoklim, švīkstot aplaizīja to un vēlās tālāk pa paugura nogāzi. Vējš pūta no ezera, un tāds vējš ir vissīvākais. Mājoklī salīgojās iekštelts. Uguns jau sen bija apdzisuši ... Laika pārmaiņas nelika Meļgaivačam saausīties — viņš nekā nedzirdēja, vienīgi savu vienmuļo balsi.

Sākumā Meļgaivačs runāja ar pārtraukumiem, atcerēdamies senās dienas un pat domās pārlikdams, kā gan viņš varējis kaut ko tik riebīgu izstrādāt. Tad atminēties kļuva vieglāk, lauzīt galvu vairs nebija patikas, un valoda plūda ātri un raiti. Šūpodamies, pat it kā izdziedādams vārdus, viņš runāja, runāja un runāja. Vienīgi, kad atmiņā pavīdēja pavisam jauniņā, baltūksnējā un slikti apģērbtā Paipetke, vārdi it kā atdūrās pret stāvu krauju. Labi žigli, lai Saire nemanītu šo saminstināšanos, Meļgaivačs cītīgi ņēmās uzskaitīt, ko tik visu viņš savā apkārtnē nav nolamājis — viļņus, sniega vētru, lietu, mēnesi...

Vējš jau stipri pluinīja tordohu un sniega vētra trakoja pilnā spēkā, kad Meļgaivačs iespieda seju savās ķetnās un atbalstīja galvu pret ceļiem.

— Saire, — viņš klusi ierunājās, — Saire ... Lai mani ceļā uz mājām saplosa vilki, lai es nosalstu un palieku bez rokām un kājām, bet tagad es būšu labs šamanis. Dod man iedvesmu, dod! Tāpat kā tu pieņemšu dāvanas par labiem darbiem, tāpat kā tu pavēlēšu, lai mani gari uzbrūk ļaunajiem gariem ...

— Tu visu pateici? — sirmgalvis nepakustēdamies apvaicājās.

— Nē. Neesmu tev atklājis vēl vienu noslēpumu. Bet to es atklāšu, kad sēdīšos nartās.

— Lai notiek . .. Bet pēc tā, ko dzirdēju, man grūti pateikt, vai tev radīsies iedvesma.

— Radīsies! Es zinu. Tu tik pasaki, kas man uz priekšu jādara un kā jārīkojas.

— Daudz vairs nav palicis... Labi, stāstīšu ar, ja tu tā gribi. Tu to izdarīsi pirmajā pavasara dienā, kad parādīsies kāda atkususi vieta. Ar nazi pārdursi ādu zem nabas — pārdursi pušu. Sāks tecēt asinis. Ar šīm asinīm apslacīsi rokas un vaigus. Nomazgāsi grēkus. Bet tas vēl nav viss. Sākot no brīža, kad parādīsies jauns mēness, līdz pat tā beigām tu nedrīksti nekā ēst, tikai liesu gaļas novārījumu. Badoties būs grūti, bet, ja neizturēsi, iedvesma atnāks gan, bet drīz vien tevi atstās ...

Un Saire deva vēl daudz dažādu sarežģītu padomu un norādījumu.

To visu noklausījies, Meļgaivačs ilgi sēdēja klusēdams, dziļās domās iegrimis. Tad piecēlās ceļos, izvilka posu, tabakmaku un piesmēķēja. Pēc tam sāka ģērbties.

— Ko tu dari, draugs? — Saire sakustējās.

— Es braukšu. Man jābrauc.

— Sniega vētra trako. Kur tu tādā laikā skriesi? Guli, atpūties! Ne ēdis, ne gulējis — kā ceļā dosies?

— Nē, es braukšu. Man tagad visi ceļi grūti... Saire, ja es kļūšu par šamani, visu mūžu darīšu tev labu. Bet, kad sadomāšu braukt uz viņpasauli, kad būšu apmetis cilpu ap kaklu, tad vēlēšu cilvēkiem neaizmirst tavu vārdu un daudzināt tevi.

Saire vairāk nemēģināja viņu atrunāt un nebilda ne vārda. Viņš piecēlās, apāva kājas un izrāpās no iekštelts. Meļgaivačs bridi vilcinājās. Grēku nožēlošana bija atkausējusi viņa sirdi, un Meļgaivačs pastiepa roku uz Pai-petkes pusi, lai noglāstītu viņas galvu. Tomēr nē, neno-glāstīja vis, atrāva roku atpakaļ. Un sekoja saimniekam pa pēdām.

— Vectētiņ, — pie durvīm viņš klusītēm sacīja, — es braucu prom un gribu tev atklāt vēl vienu grēcīgu noslēpumu. Varenais, vecais šamani, pieskaiti šo manu pavisam nepiedodamo grēku tiem grēkiem, kurus tu tagad zini. Neesmu zadzis, un bez šī grēka nekā slēpjama man vairs nav. Varbūt kādu sīkumu esmu piemirsis.

— Runā!

— Vectētiņ, lai tev to pastāsta tava sieva Paipetke. Bet es ar asinīm nomazgāšu arī šo grēku.

— Labi, brauc!

Meļgaivačs vēl noņēmās ap iekštelti, cenzdamies atdarīt vētras pieplacināto durvju priekškaru, bet šamanis Saire jau klusībā meta krustus.

Paipetke bija gulējusi ilgi. Taču viņa pavēra acis nevis tāpēc, ka būtu izgulējusies, — viņu pamodināja aukstums un Saires krākšana. Paipetke izlīda no segas apakšas, nosēdās uz saritināta kažoka, kas bija palikts zem galvas, un palika kā sastingusi. Meļgaivača guļvietā nebija. Vienā acumirklī Paipetke saprata, ka viņa vairs nav ne aiz iekštelts, ne ārā aiz mājokļa. Tomēr, neticēdama pati sev, viņa tūdaļ pat ar vislielāko piesardzību pārkāpa pāri aizmigušajam vecim, pavēra iekštelti, palūkojās pa durvju spraugu un pūlējās kaut ko saklausīt. Pavards bija izdzisis, pīpes uguntiņa nekur negailēja; pa neaizdarīto dūmvadu auroja sniegputenis, aizputinādams ar sniegu pavardu un trijkāji; pa telteni staigāja nežēlīgs sals. Vecais skaļi krāca. Basām kājām, neapģērbusies Paipetke izlīda no_iekštelts un metās uz durvju pusi.

Arā gaudoja vētra. Debesis likās kļuvušas iepelēkas, bija dienas vidus, bet kaut ko saskatīt nespēja pat jaunās acis, kas alkani centās sameklēt kādas nebūt zīmes: garām aizvirpuļoja sniega vērpetes, saceldamas ap mājokli biezus mākuļus. Un tomēr Paipetke iebrida seklākā kupenā un noliekusies sāka meklēt pēdas. Taču pēdu nebija nekādu — ne jaunu, ne vecu; tās sen jau bija aizvilkusi sniega vētra. Paipetke tomēr nepadevās: viņa pieliecās vēl zemāk un pamatīgi nopētīja kupenu. Beidzot viņa ieraudzīja savas basās kājas, kuras apņēma dziļa sniega kāpa, un metās atpakaļ uz durvīm.

Mājoklī Paipetke apstājās pie dēļa, kas tika lietots par galdu, un trijkāja. Pavards izskatījās nožēlojams un pamests — virs sniega apdzēstā ugunskura paliekām vientuļi karājās tukšs āķis — suskarals^18; tēja nenovāktajās krūzēs bija sasalusi. Šī pamestība un veča pretīgā krākšana iekštelti lika Paipetkei nodrebēt. Trīsas no sirds pārskrēja pār visu ķermeni, tā ka rokas steigšus sažņaudza krūtis, kas sāka strauji cilāties, kampdamas gaisu. Visā mājoklī varēja dzirdēt, kā bez mitas klabinās Paipetkes zobi. Un mežonīgie, saraustītie smiekli, kas pēkšņi pāršalca gan apnicīgo vētras dunu, gan gari stiepto veča krākšanu, izklausījās baismīgi. Paipetke skaļi smējās. Un tas laikam beigtos ar kaut ko vēl briesmīgāku, ja no iekš-telts nebūtu izsteidzies Saire.

Greizkājis Saire satraucās un sāka rosīties gar sievu, baidīdamies pateikt vai izdarīt kaut ko aplamu. Taču viņš attapās un pārtrauca šos smieklus.

— Draudziņ, paklau, draudziņ, kur tad Meļgaivačs? Vai viņš nav atgriezies? Kāpēc tad tā? Viņš tak pēc dāvanas aizbrauca — briežus dzīs šurp... Laikam vētra aizkavējusi...

Saire glāba sievu no nelaimes, ar viltu atdodams viņai saprātu, un nezināja, ka Meļgaivačs patlaban visā nopietnībā domā par dāvanu.

Ceļā ar bagāto, bet smagiem pārbaudījumiem nolemto čukču nekas nebija noticis. Nartās kādā maisā viņam bija

degvīns, un, ierāvis krietnu malku, Meļgaivačs nežēloja briežus, lauzdamies cauri blīvajai sniega joslai.

Siltajā jarangā, kur viss liecināja par jo lielu pārticību, viņu apciemoja citas — lietišķas, bet visai nepacietīgas domas. Viņš sprieda tā. Jā, asinis un sāpes izved no saprašanas pat dzīvniekus, un cilvēks, skatīdamies uz asinīm, iepleš acis un pārvēršas līdz nepazīšanai. Tāpēc galvenais ir asinis, nevis visādas tur atkusušas vietas pavasari un pliks novārījums trekna ēdiena vietā; Saire, tāpat kā visi šamaņi, protams, mazliet blēdās ... Un Meļgaivačs, nolicies gulēt kopā ar jaunāko sievu, sāka zīlēt, cik briežu vajadzētu atdot Sairem — simt vai divsimt — un kad labāk tos dzīt uz Uluro — pavasarī vai tūlīt.

Jau otrajā dienā Meļgaivačs nosūtīja sievas pie radiniekiem un palika viens. Viņam vajadzēja izdzīt arī suni, bet suns taču nav cilvēks, ko tas sajēdz...

Tukšajā jarangā bija silti un gaiši — zem trijkāja dega malkas pagales un, kā vienmēr, dega arī liela kvēpene. Meļgaivačs staigāja šurp un turp, aplūkodams savas bagātīgās iekšteltis, — katra no tām bija salikta no vienādas krāsas ādām. Pēkšņi viņš piegāja pie pavarda, nolaida bikses līdz gūžām, sarāva kreklu uz augšu un iedūra sev nazi tik ātri, ka tas pat neiezibejās. Sajutis tīri ciešamas sāpes, Meļgaivačs nobrīnījās, cik tas viss vienkārši. Viņš neskatījās uz vēderu, uz labu laimi piespieda plaukstu pie brūces, bet, kad plauksta kļuva slapja un silta, atrāva to, .pacēla galvu uz augšu, lai nekā neredzētu, sarīvēja abas rokas, tūlīt nomazgāja vaigus, bet negaidot sagrīļojās. Lai nepakristu, Meļgaivačs pieķērās ar brīvo roku pie trijkāja kārts un nolieca galvu. Tas, ko viņš ieraudzīja, bija kaut kas šausmīgs. Plauksta atkal spieda ciet brūci, bet pa pirkstu starpām uz visām pusēm spēji šļācās asins strūklas.

Šajā brīdī tad arī Meļgaivačs apjuka. Viņš steigšus uzspieda labo plaukstu uz kreisās, bet asinis acumirklī atrada jaunas spraugas. Turklāt vēl visu vidukli pārņēma dedzinošas sāpes. Viņš noliecās līdz pašai zemei, gandrīz vai skardams ar galvu grīdu, bet lielās plaukstas atpalika no vēdera, un asinis sāka tecēt straujāk. Tad Meļgaivačs pakrita uz sāniem, pakrita un satvēra elkoni — un brūce palika pilnīgi vaļā. Apjucis, nezinādams, ko darīt, viņš sāka valstīties pa grīdu.

Meļgaivačs peldēja asinīs un nevarēja pat pakliegt — sāpes ar šausmīgu spēku spieda kopā viņa zobus. Un, kad no šīm sāpēm un izmisuma acis vai sprāga no pieres laukā, pēkšņi viņu pārņēma dīvains miers. Ciešanās vienmēr iestājas atelpa, truluma brīdis — to dāvā dzīvības spēks, lai cilvēkā uzliesmotu saprātīga doma — varbūt pēdējā, bet varbūt tā, kas dos glābiņu. Bet Meļgaivačs šo brīdi saprata pa savam prātam, jo bija tam gatavojies. Un, tiklīdz iedomājās par iedvesmu, iekliedzās no visa spēka. Viņš bija pamanījis pie pavarda suni, kas laizīja sarkano peļķi...

Tajā brīdī durvīs parādījās Naka. Garais čukču priekšnieks gribēja ieiet ļoti ātri, bet pazaudēja cepuri un noliecās, lai to paceltu, un tā arī palika kā sastindzis, tupēdams četrrāpus. Melnie matu kumšķi bija saslējušies stāvus uz viņa galvas un acis izvalbītas tā, ka baltumi vien redzami. Melnūksnējs kā kovārnis, viņš pašlaik atgādināja velnu, kurš ieraudzījis kaut ko tādu, kas ne viņam pašam, ne citiem velniem nekad pat prātā nebūtu nācis.

Visu sapratis un aizmirsis par cepuri, Naka pielēca kājās, iespēra sunim, kas smilkstot aizsprāga līdz kaktam, un paķēra no kastes negatavu kamusu.

— Ak tu .. . muļķis... muļķis! — Viņš sāka bāzt ādu zem Meļgaivača plaukstām. — Pagaidi — ar spalvu uz augšu. Piedzīsi ar vilnu — asinis sapūs. Nu, spied klāt! Pie Saires brauci, skopulis tāds? Bija žēl pusganāmpulka, gribēji ar dāvanu tikt cauri. Sprāgsti nu nost, bet tavu ganāmpulku sadalīs sievu jaunie vīri.

— Nē, Naka ... Par to es nedomāju. — No Meļgaivača acīm uz ausīm sāka birt asaras. — Gribēju rast iedvesmu.

— Zvēram rīklē ielēci! Re, kā viņš tevi izgreznojis.

— Palīdzi, Naka! — Balts kā sniegs un notriepies ar asinīm, Meļgaivačs skatījās uz viņu ar tādām acīm, kā skatās mirstošs bērns, kas pirmo reizi sapratis, ka būtu varējis dzīvot ļoti ilgi. — Ņem tamburīnu, Naka ...

Pārstājis trīņāties un atradis uz grīdas vietu, kas tīra no asinīm, Naka apsēdās un skatījās uz savām rokām, kas arī bija notraipītas sarkanas. Kamēr vēl nebija saskrējuši cilvēki, viņš drudžaini domāja, kas notiks tālāk — vai Meļgaivačs mirs vai ne, vai izlaidīs garu tūlīt vai pēc ilgas slimošanas. Tad viņš apņēmīgi piecēlās un devās uz durvju pusi.

Viņš atgriezās drīz, nesdams rokās cietus sērsnas at-lūžņus.

— Guli, negrozies, — viņš pavēlēja un lika ap Meļ-gaivača vēderu un rokām sniegu.

— Naka! Nevajag, — nelaimīgais lūdzās. — Nesaldē mani, brāl. Es laikam pats nosalšu.

— Guli, ja esi muļķis.

— Labāk paņem tamburīnu! Pazintē — varbūt vēl iedvesma radīsies.

— Saire tak gribēja tev atriebties, bet tu vēl prāto ,par iedvesmu! — Naka iesaucās. — Ja paliksi dzīvs, vai šī rēta tev neatgādinās mazās Halerhas rētu? Noteikti! Līdz mūža galam! Redzi, kā Saire aizstāv savu dzimtu. Nevis tā kā tu. Tas velns ir vecs, bet nadzīgs. Viņu apglabās ar godu. Bet tevi?

— Piesauc garus, Naka, — Meļgaivačs lūdzās. Viņam nebija spēka pakustēties, spēka pietika tikai spiest pie brūces ādu un čukstēt.

— Es tūlīt buršos. Bet tu mani apvainoji — apmainīji pret Sairi. Ja atdosi pusi ganāmpulka, tad saukšu garus. Tava bagātība tikpat izkūpēs kā pelni vējā. Vājš tu esi, bet, lai noturētu bagātību, jābūt stipram. Vai ar sūti pēc Saires ...

— Pazintē, Naka, varbūt tomēr iedvesma radīsies, — ar stūrgalvīgu pārliecību Meļgaivačs lūdza. — Bija jau atnākusi, bija tak! Ņem pusi ganāmpulka! Atnāks gani — tavā klātbūtnē visu izrīkošu.

Ļaudis saskrēja jarangā, kad priekšnieks un šamanis Naka dusmās sāka rībināt tamburīnu. Sievu šausmināša-nās un klaigas, kņada un izbaiļu kliedzieni ļoti ātri iekarsēja Nāku. Viņam nekad vēl nebija nācies lēkāt pa asinīm slacītu zemi un ādām, un, kaut gan Naka bija ļoti apdomīgs, viņa sirds pašlaik dauzījās tā, ka no spēcīga vāles cirtiena tamburīns pārsprāga un apklusa, bet šamanis pats pakrita zem iekštelts, kā apdullis acis bolīdams. Jarangā valdīja troksnis, un viņam vajadzēja gandrīz vai kliegt:

— Viņš dzīvos, dzīvos! Bet viņam būs jāmokās un jāslimo. Sitiet nost suni, kas salakās viņa asinis, tūlīt sitiet nost! Bet šamanis tu nebūsi, Meļgaivač, — viņš jau klusāk piebilda, — ne liels, ne mazs. Vislabāk tev kļūt par vienkāršu čukču ...

— Kā — bez briežiem? — Meļgaivačs vārgā balsi ievaicājās.

— Jā, bez briežiem. Izsludini pusi ganāmpulka par balvu un noliec sacīkstes! Tavs vārds kļūs slavens. Citādi tu nomirsi apkaunots un nelaimīgs.

Meļgaivačs ievaidējās. Viņa seja, ko vecākā sieva bija nomazgājusi, tagad likās sevišķi bāla, un jebkuram varēja likties, ka Meļgaivača vaidi vēstī par nāves tuvošanos. Bet visvairāk izbijās sievas. Vecākā no tām kā bez prāta sagrāba sasisto tamburīnu, paķēra vāli un pietupdamās un lēkādama sāka to rībināt. Kāds ievaimanājās. Pārplēstais tamburīns tikai nokrakšķēja, un, kaut gan vecākā sieva sita pa stīpu, uz viņas lūpām drīz vien parādījās putas — viņa sāka drebināties un ieslīga sieviešu rokās. Tamburīnu un vāli pacēla otrā sieva. Tā bija jaunāka un spēcīgāka. Viņa iekliedzās spiedzošā balsī, atdarinādama savu vīru — šamani...

Bet Naka piecēlās; uzmanīgi no aizmugures pagājis garām pūlim, viņš sāka meklēt pie durvīm savu cepuri. To neatradis, izgāja ārā. Izgāja — un apmulsa: jarangu no visām pusēm bija ielenkuši brieži. To bija bezgala daudz. Tuvākie apošņāja sava saimnieka mitekli. Viņi spiedās cits pie cita un nemaz netaisījās izklīst, kā jauzdami kaut ko sliktu. Bet varbūt atnākuši atvadīties? Taču Nakam pašlaik nebija laika izplūst žēlabās. Viņa sirds aiz nepacietības iekņudējās. Puse no šīs bagātības tagad piederēja Nakam, un vienā mirklī viņš iztēlojās, kā izskatīsies vesels ganāmpulks, kad savienos kopā to, kas viņam jau ir, ar to daļu, kas arī no šī brīža viņam pieder. Vai tur vairs kāda patika lauzīt galvu, kas cieš un kāpēc cieš? Naka atgriezās jarangā, sameklēja ganu, kas bija piegājis pie saimnieka, un vilka to sev līdz pie ganāmpulka.

— Vai tu jau zini? — viņš apvaicājās.

— Zinu.

— Sadali! Iešu sasaukt savus ganus.

PIEKTĀ NODAĻA

Kurils un Mamahans ziemu pārlaida kopā. Kurils šoreiz nebija aizklaidojis uz savu Dulbu, bet palicis Bulguņahā, / nelielā vasaras apmetnē. Šajā vietā nav nekā ievērības cienīga: visapkārt ar skraju mežu noauguši pauguri, bet

starp tiem — ieplakas, kas izveidojušās sen izžuvušu ezeru gultnēs. Šīs ieplakas arī bija tās, kas vilināja šurp daudzus bagātniekus ar saviem ganāmpulkiem: barības zirgiem un briežiem te krietni vairāk nekā citās vietās. Apkārtējo tundru bagātnieki — gan čukči Naka, Čaiguur-gins un Meļgaivačs, gan jukagiri — Kurili Afanasijs un Pjotrs, gan jakuti Mamahans un Pohons un no Lejas-kolimas Potonča, Berežņovi, Solovjovi, Škuļovi — zināja šīs palejas.

Afanasijs Kurils uzskatīja, ka ziemu ganīt briežus Dulbā ir daudz izdevīgāk, tomēr nebrauca vis uz turieni. Un tam bija savi iemesli. Pirms dažiem gadiem Dulbā bija ieradies pops; dieva cilvēks nokristīja nekristītos, pabaroja ar dieva ēdienu, bet Kurilam starp citu izmeta, ka šim derētu kādu krietnu jaunekli atdot mācībā, lai tas arī kļūtu par popu. Ja jukagiru pops dzīvotu Dulbā vai Bulguņahā, viņš sacīja, tas kristītu bērnus, būtu vidutājs starp tundras iedzīvotājiem un dievu, aicinātu visus uz labiem darbiem un lēnprātību... Šis padoms Kurilam ļoti gāja pie sirds. Tomēr viņš tūlīt iedomājās par lielajām grūtībām, bez kurām neko neizdosies izdarīt. Jauneklis sāks mācīties, bet pa to laiku jāuzceļ baznīca. Uzcelt baznīcu vienam nav pa spēkam, tātad jāmeklē Sabiedrotais. Būtu labi vienoties ar Petrde, bet viņš ir neizdarīgs un sīkumains. Tas nozīmē, ka jāmeklē citi. Bet, ja ieminēsies par to Nakam vai savam draugam Mamahanam, tūlīt sāksies strīds: kāpēc šajā baznīcā dziedās un kristīs juka-girs, nevis čukčs vai jakuts?

Lai nu būtu kā būdams, tomēr nācās atklāt savas domas. Un Kurils izvēlējās Mamahanu. Tirgonis un bagātnieks Mamahans Tarabukins tūlīt saprata, ka šis pasākums ir vajadzīgs un izdevīgs.

Saruna par baznīcas celšanu notika pēc lielās garu izsaukšanas. Un Mamahans pat neļāva Kurilam pasacīt visu līdz galam: pops būšot jakuts. Bet viņam tak pirmajam krievu garīdznieks par to neteica, — kāpēc tad jakuts? Sāka strīdēties un panākt vienošanos nevarēja, tomēr cieši nolēma, ka baznīca jāceļ. Tad viņi apbraukāja Viduskolimu, Augškolimas un pat Lejaskolimas nocietinājumus. Dievnami bija milzīgi — skatoties uz krustu, malahaju var pazaudēt. Bet celt mazāku, acīm redzot, nedrīkst. Apvaicājās, cik polārlapsu ādu vaja-.* dzētu, lai tādu pašu māju tundrā uzceltu. Pilsētnieki atbīT* dēja: divsimt par maz, vajadzēšot četrsimt. Bet ispravņiks pat pielēca kājās no mīkstā, skaistā soliņa: «Ko? Četrsimt? Labi ja ar sešsimt iznāks — un tikai tad, ja dievs jums izrādīs īpašu pretimnākšanu.» Atgriezās mājās ne visai priecīgi. Savākt no cilvēkiem tik daudz kažokādu un neko nedot pretī — pamēģini vien, pasiro pa apmetnēm. Ļaudis dzīvo nabadzīgi, pa dienu labi ja divas pīpes izkūpina ...

Bet gan Kurils, gan Mamahans saprata, ka baznīca tomēr jāceļ. Gaišā ticība ne tikai atsvabinās ļaudis no grēka, bet arī padarīs tos paklausīgākus, turklāt atņems šamaņiem varu un izputinās šamaņus blēžus, kas saradušies, cik tik uziet. Taču galvenais ir uzcelt baznīcu par savu naudu un iesēdināt tajā savu — vietējo popu. Ja pie šī darba ķersies gubernators vai ispravņiks, tad par popu kļūs krievs vai kāds svešs jakuts, kuri tā vien skatīsies atpakaļ uz pilsētu, un tad lasīt nepratējiem bagātniekiem klāsies grūti, nemaz nerunājot par sīkajiem tirgoņiem.

Laiks ritēja, bet Kurils un Mamahans nekādi nevarēja sadūšoties un par visu tā nopietni padomāt. Un beigu beigās tika nolemts: pirmo soli spersim šoziem. Un, ja baznīcu izdevīgāk celt šeit, Bulguņahā, tad arī visus jautājumus labāk izlemt tepat uz vietas.

Pa pusziemu divi draugi bagātnieki bija izdzēruši daudz rūgtā ūdens un apēduši daudz čohona L Taču ne bez sava labuma. Cieši tika nolemts, ka Kurils ķersies pie kažokādu savākšanas, bet pēc tam, kad Mamahans tās būs pilsētā pārdevis un nopircis visu nepieciešamo būvei, Kurils atgādās materiālus uz šejieni pa Jakutijas-Kolimas traktu. Mamahanam bija plaši sakari ar Jakutijas, Indi-girkas un Irkutskas tirgoņiem un pat ar kāda Maskavas tirgoņa paziņām, bet Kurilam bija izdevīgāk kārtot darījumus ar vienkāršajiem ļaudīm: ne mazums cilvēku viņš bija izglābis grūtā laikā, par ierāvēju viņu neuzskatīja.

Viņi par visu bija vienojušies līdz pēdējam sīkumam, bet pēkšņi līdz Bulguņahai atklīda drausmīgas un neizprotamas baumas, kuru dēļ zuda patikšana dzert rūgto ūdeni. Šamanis Saire esot iestāstījis Meļgaivačam, lai šis iedur vēderā, tāpēc ka, mazgājot grēkus, iegūšot varu pār [19] gariem, bet čukčs pārcenties — nazis it kā skāris zarnas vai arī asinīs iekļuvusi vilna, un Meļgaivačs sapampis un gandrīz vai izlaidis garu. Taču čukču priekšnieks šamanis Naka, kā stāsta, izglābis viņu un par to saņēmis dāvanu — pusi milzīgā ganāmpulka. Tādas baumas ātri tiek apgāztas vai arī apstiprinās. Šīs ziņas apliecināja uzticami vēstneši, kas tika aizsūtīti uz Halarču.

Mamahans un Kurils kļuva domīgi. Kamēr viņi gadiem ilgi taisās atsvabināt cilvēkus no šamaņu valgiem, šamaņi darbojas, turklāt tā, ka šķiet — kuru katru brīdi iegūs nedalītu varu pār visu tundru. Tā nav tikai jauna ķilda, par ko var mierīgi nospļauties: viens bagātnieks izstrādājis muļķību, otrs to nekaunīgi aplaupījis. Cilvēki zina, ka bagātnieki nemaz nav tādi muļķi un ka manta tiem par velti vis nenāk. Un tikai kāds pavisam neizprotams spēks var piespiest viņus iedurt sev nazi un par zavēšanu atdot pusi ganāmpulka. Kā gan viņi — šie vienkāršie, galīgi tumšie un nabadzīgie ļautiņi — lai nebaidās no tāda spēka, netur to godā un nepakļaujas tā varai? ...

Vairākas dienas Kurils uri Mamahans nesastapās. Viņi abi vēlreiz pārdomāja pasākumu ar popu un baznīcu, un katrs klusībā pārlika, vai gaišā ticība sagraus melno ticību. Tirgonis Mamahans, būdams pārliecināts, ka celšanas darbos viņš šo to nopelnīs, beigu beigās sprieda vienkārši tā: baznīca būs gatava pēc gadiem trim vai četriem, bet ap to laiku notikums ar Meļgaivaču būs noklusis, un baidīties tātad nav nekāda pamata. Kurils nonāca pie tādas pašas atziņas, tomēr viņš bija jukagiru priekšnieks un nepavisam negribēja, lai šos trīs četrus gadus ar viņu rēķinātos mazāk nekā ar šamani Sairi. Turklāt viņš smagi pārdzīvoja neveiksmi lielās garu izsaukšanas laikā, kad šamaņi viņu nebija ņēmuši par pilnu, kā dēļ tagad viss pavērties tik nelāgi — gan viņam pašam, gan jukagiriem, gan čukčiem. Un viņš arī nolēma rīkoties.

Iegājis pie Mamahana un atteicies no rūgtā ūdens, Kurils tūlīt ķērās vērsim pie ragiem:

— Vai tu, draudziņ, zini, kāpēc mēs esam vāji? Tāpēc, ka mums nav ne sešsimt ādu, ne naudas. Bet, ja tā visa būtu diezgan, tad zini, ka pašlaik ir īstais laiks gādāt kokmateriālus, stāstīt par gaišo ticību un dievnamu, par savu popu un vēl par to, ka šamaņi ir velni...

— Tu, Kuril, esi uzmetis arkānu pats savai rokai, — sacīja Mamahans.

— Nē. Man apriebies skatīties uz velna šamaņu žuburotajiem ragiem ... Bet ziemas beigās rīkošu lielas briežu skriešanās sacīkstes. Pirmai godalgai nežēlošu pusi sava ganāmpulka, citi bagātnieki liks tikpat, un es šo balvu vinnēšu. Vinnēšu — vai ar atdošu zīmogu, vienalga, kam.

— Bet es tos briežus pārdošu, nopirkšu baļķus, tu atvedīsi šurp, un Bulguņahā vai Lielā Uluro krastā sāks klaudzēt cirvji, — Mamahans turpināja.

— Tas nav galvenais. Galvenais — pateikšu ļaudīm, ka ziedoju vinnestu gaišajai ticībai.

— Labi. Turklāt vēl savāksi ādas — un dievnams būs gatavs? Bet kur tad palieku es? Varbūt tiksi galā bez manis?

— Muļķim es to būtu stāstījis savādāk ...

— Draudziņ Kuril! Ir gan tev gudra galva! — Mamahans pat pielēca kājās. — Tad man ar jānoliek sacīkstes? Ar zirgiem? Bet pirmai balvai likšu divdesmit! Pietiks? Un vinnēšu četrdesmit vai vēl vairāk... — Un viņš piebilda pieglaimīgi, vārdus skaldīdams: — Šodien gan mēs dzersim šņabi.

Un sacīkšu gaidās ziemas otrā puse pagāja ātri.

Bez vilcināšanās Afanasijs Kurils nosūtīja ziņnešus pie Indigirkas un Austrumu tundras bagātniekiem. Mamahans nosūtīja vēstnešus uz visām jakutu apmetnēm. Un, tiklīdz dienas kļuva garākas, Kurils pameta savu Bulgu-ņahu, pārklaidoja pie Lielā Uluro un Artamona uzkalnā uzcēla milzīgu tordohu.

Karstas un rūpju pilnas likās šīs dienas bagātajiem draugiem, kas bija nolēmuši mest izaicinājumu šamaņu varai.

Kurils pirmām kārtām sameklēja braucēju. Trīs mēnešus pirms sacīkstēm viņš ieradās Puramas mājoklī un apvaicājās:

— Vai Purama nav aizmirsis, kas viņš tāds ir?

— Es? Tavs svainis un pirmais mednieks, kam maisos ādu vietā svilpo vējš.

— Adas vajag mainīt pret pulveri un dzelzs slazdiem. Taču Purama zivis un gaļu atdod šamaņiem, bet pēc tam ādas maina pret ēdamo.

— Netieku gudrs, kāpēc esi pie manis ieradies un kas tev padomā.

— Vai Purama nav aizmirsis, ka viņa tuvs radagabals divas reizes pēc kārtas guva uzvaru sacīkstēs? Labs braucējs — lūk, kas ir Purama!

— Tagad saprotu. Man jāiegūst priekš tevis vēl viens ganāmpulks un pēc tam jāmirst nost. Tā vien skaties, Kuril... Meļgaivačs ar audzēja un audzēja taukus, līdz pārsprāga. Naka šo aplaupīja un arī drīz pārsprāgs. Viens cilvēks nedrīkst visu tundras bagātību sagrābt savās rokās — dievs to nepieļaus.

— Puramam taisnība. Es rīkošu lielas sacīkstes. Taču tās notiks pēc vecajiem likumiem: balvu iegūs briežu saimnieks, nevis braucējs. Un viņam nebūs nekādas vajadzības mirt nost. .. Bet par mani nav ko bēdāt: ja ar pārsprāgšu, tad šoreiz vēl ne. Apsēdīsimies, svainīt, un parunāsim mierīgi.

Mājoklī bija silti. Purama izcēlās ar neparastu strādīgumu, bez darba nevarēja nosēdēt ne mirkli un mūždien ložņāja ar ivoderu [20] pa sniegu. Bet, kaut gan Puramam patika dzīvot siltumā, viņš tomēr bija īsts tundras dēls. Būdams kalsnējs, ar sausu, vēju appūstu seju, viņš atgādināja vīru, kam pat visbargākais sals nevar kaitēt. Jā, tundrā viss atkarīgs no darbīguma un čakluma — slinkos tā bargi soda. Bet Purama bija dabūjis tādu velnu redzēt, ka cits droši vien nebūtu izturējis. Turklāt viņa raksturs bija ātrs un viņš mūžam dzīvoja sasprindzinatība. Kurils, pazīdams Puramas lepno un neatkarīgo dabu, reti viņu apmeklēja un maz svainim palīdzēja. Bet tagad Kurils bija ieradies — viņam bija vajadzīgs cilvēks, kas ir lokans kā atspere un stiegrs kā bulta.

— Es pateikšu kaut ko ļoti svarīgu, un Purama pats sapratīs, kāpēc par to pašlaik nevienam nevajag stāstīt. . . Mēs ar tirgoni Mamahanu esam nolēmuši tundrā uzcelt lielu dievnamu ... — Kurils apklusa cerībā uzzināt, kā svarīgo ziņu uztvers vienkāršs mirstīgais.

Un tas, kas sekoja pēc šiem vārdiem, iepriecināja Kurilu. Jau tā šaurā Puramas seja sāka stiepties garāka, mute pavērās no pārsteiguma, bet žiglās, mazās acis it kā iegrima dziļāk, lai iztālēm aplūkotu tik pazīstamo un tomēr nepazīstamo cilvēku.

— Mēs uzcelsim dievnamu, — Kurils turpināja, — un par dieva cilvēku — popu kļūs nevis ieklīdenis, bet savējais — jukagirs. Mēs viņu sūtīsim uz cietoksni mācībā.

Taču dievnams būs visiem — un jāceļ ari visiem. Pirmām kārtām ieradīšos pie Puramas un izlūgšos viņam kaut vai vienu polārlapsas ādiņu.

— Es došu divas! Nēr es došu trīs! — Purama izgrūda.

— Divas — tas ir labi, trīs nevajag — lai citi ar dod ... Mēs ar Mamahanu esam bagātāki par jums visiem, un tāpēc mums jādod vairāk. Mēs dosim un gribam vēl vairāk dot, lai darbs ietu no rokas.

— Es sapratu tevi, Apana, šķiet, ka ļoti labi sapratu,— Purama sacīja. — Ziedosit balvas? Bet vispirms tās jāiegūst? — Mednieka seja negaidīti pārvērtās, kļuva ikdienišķa, ļauna un neuzticības pilna. — Es sapratu tevi, — viņš atkārtoja, taču jau citā — nelabvēlīgā balsī. — Es došu polārlapsas, es dzīšu briežus. Tikai ar vienu noteikumu: pirms pašām sacīkstēm tu pateiksi ļaudīm, ka visu vinnēto ganāmpulku atdosi dieva strādniekiem, kas cels dieva māju. Esi ar mieru? — Purama kā parasti iesānis pavērās Kurilam acīs. — Nedusmo, Apana: tā ir tāda lieta — uzreiz nevar saprast. Tev es ticu. Bet vai jūs ar Mamahanu visu apsvērāt? Ja nu Mamahans balvu nedabū un neko nedod? Tad tev vienam būs žēl dot...

-г- Viņš mani vēl pielīdzinās tam nekaunīgajam Na-kam! — Kurils aizsvilās, piemirsdams, ka viņam tikai jāpiekrīt šim noteikumam un svainim mute būs. ciet.

— Kāpēc tu domā, ka pielīdzinu? — Purama mierīgi apvaicājās. — Balva tiks iegūta godīgi... Bet kurš tev ticēs, — viņa balss atkal kļuva skarba, — ka bagātnieki sadomājuši tundrā uzcelt tādu dievnamu kā cietoksnī? Un vēl par popu ielikt jukagiru, lai viņš sarunājas ar pašu dievu un caru! Nē, es nebraukšu.

— Un nevajag ar! Pie visiem velniem! — Kurils piecēlās un uzstūma cepuri uz pieres. — Atradīšu citu. Pats gribēju teikt, ka visiem darīšu zināmu: balva būs dievnama celšanai. Gan sameklēšu braucēju. Bet Purama lai iet un kalpo Sairem. Varbūt šamanis dos medniekam padomu ar bisi vēderā iešaut. Gribētu redzēt, kā mans svainis sarks dieva priekšā, kad dzelzs krustu ar siksnām vilks uz debesīm . . .

Viņš nikni pagrūda noskrandušo zamšādas aizkaru un tūdaļ būtu aizgājis, ja viņa vārdi nebūtu satriekuši pīšļos Puramas aizdomas un neticību.

Mednieks pielēca kājās un ar ietramdītas polārlapsas

veiklību iespraucās durvīs starp stenderi un aplam apvainoto ciemiņu.

— Apana, pagaidi, — viņš nošļupstēja. — Kāpēc tu tā? Cik nu man tās saprašanas? Ko es esmu redzējis un ko varu zināt? Neņem pie sirds manus apvainojumus — man tavējos būs aizmirst daudz grūtāk.

Un Purama apņēmās izpildīt tik negaidīto, svarīgo un mazliet baismo svaiņa uzdevumu.

Noslēpums, kas klāja sacīkšu priekšdarbus, sasprindzināja viņa prātu un spēkus līdz galējai robežai. Viņš pats izraudzījās briežus, pārskatīdams visu to briežu pēctečus, kuri bija atnesuši Kurilam bagātību. Pirmo reizi viņš izbrauca tundrā pēc pusnakts, kad mazāk jābaidās sastapt kajuru vai vēstnesi, kas varētu palaist baumas. Jau nākamajā dienā pēc izmēģinājuma brauciena Purama ieradās pie Kurila un paziņoja, ka nartas sacīkstēm nederot — tās esot pārāk smagas un neveiklas. Kurils sacīja, lai tagad braucot ar šīm pašām: ja brieži būs pieraduši pie smagām nartām, vieglās nesīs kā vēja spārniem.

Jaunās nartas apņēmās iztēst labākais meistars Ņavals. Ar Ņavalu saruna bija īsa: ziema jau pāri pusei, un viņa ģimenei, kā vienmēr, trūka ēdamā, tējas un tabakas. Bet par noslēpumu glabāšanu vienoties nevajadzēja: Ņavals pat nepieciešamības brīdī neprata sakarīgi sasaistīt divus vārdus. Taču nartas viņam izdevās pasakainas — viņš pats aizbrauca pie tirgoņa Mamahana, abi kopā izraudzījās pašus smuidrākos jaunos bērziņus, taisnus un gludenus, un Ņavals tēsa, lieca, kaltēja un pielāgoja katru spriesli ar apbrīnojamu pacietību. Gatavās nartas varēja pacelt ar vienu roku un pagrozīt gaisā.

Bet Purama joprojām dzenāja pa tundru briežus. Dzenāja nakti un dienu, ne sevi, ne tos saudzēdams. Trīs pilnu mēnešu laikā brieži zaudēja tauku kārtu un noliesēja, toties pieņēmās spēkā.

Pirmais no bagātniekiem, kas ieradās Lielā Uluro krasta, bija Tinelkuts — milzīga ganāmpulka īpašnieks Austrumu tundrā. Tinelkuts pieprasīja, lai godalgai paredzētajā Kurila briežu barā būtu lamutu briežu mātes un vērši: viņš cerēja uz laimestu, kas ļautu viņam ieplūdināt vislabāko briežu — lamutu briežu asinis ganāmpulkā, kurš sastāvēja no kargīniem. Kurils bija ar mieru.

Otrais ieradās čukču vecākais Naka no Halarčas. Sastapis viņu, Kurils tūlīt nodomāja: «Rauš bagātību riek-savām un jau šauj pār strīpu. Paspēlēs, nē — pārsprāgs,» — viņš atcerējās Puramas pareģojumus. Bet izrādījās, ka Naka spēlē nepiedalīsies: viņš tikai atvedis ziņas no Meļ-gaivača, kas diez kāpēc bija nolēmis atdot godalgai sava ganāmpulka otro pusi. «Tā jau domāju,» Kurils prātoja. «Naka viņu uzkūdījis. Grib mīkstināt savu vainu viņa priekšā un pats gatavos braucēju. Jā! Braucējs viņiem ir — Kimiirgins. Tas ir velns, ne braucējs... Lai notiek ... Bet, ja Meļgaivačs zaudēs, kas tur liels: izputēt skriešanās sacīkstēs ir gods, pavisam kas cits nekā izputēt aiz neprasmes pārvaldīt savu bagātību...» Tika panākta vienošanās, ka brauciens būs trīs jakutu jūdžu garš, no Artamona uzkalna līdz Mazā Uluro krastam un atpakaļ. Visi trīs kopā sadzītie ganāmpulki būs viena godalga, un to nedalītu dabūs briežu īpašnieks. Otrā godalga — desmit briežu, trešā — pieci. Sacīkstēs piedalīsies visi, kas vēlēsies.

To norunājuši, viņi šķīrās.

Pagāja vēl divi pilnmēneši. Gaiss bija mikla vēja un zemes smaržu piesātināts. Augstie pauguri noņēmuši baltās cepures, atklādami savus mālainos paurus. Saule jau bija pakāpusies augstu. Pūces slēpās ēnā, bet polārlapsas jutās līksmas un kūleņoja, priecādamās par gaismu.

Vienā no tādām saulainām dienām Kurils pavēlēja sadalīt savu ganāmpulku divās daļās. Ganiem viņš lika skatīties, lai lamutu briežu māte būtu pārī ar lamutu vērsi. Kurils visu darīja godīgi, baidīdamies aizdot dusmas gaišmatainajam dievam, kuru bija redzējis uzzīmētu uz dēļa ar zeltītām malām: dievs redzēs krāpšanu un atradīs citus, kam ļaus tundrā celt baznīcu ... Pēc dažām dienām gani atdzina Meļgaivača ganāmpulku un salaida to kopā ar Kurila ganāmpulku. Vēl pēc dažām dienām parādījās trešais ganāmpulks, kuru dzina pats Tinelkuts kopā ar ganiem.

Uz Artamona pauguru garās rindās brauca bagātnieku un tirgoņu karavānas. Tūlīt sāka celt jarangas un tordo-has, kurt pavardus, gatavot ēdienus, lūgt ciemiņus un iet ciemos. Ap ezera krastu, kas vēl nesen bija dzirdējis salā sprakstošā ledus dārdus, sniegputeņa aurus un viļņu gaudas, modās dzīvība un sacēlās troksnis.

Atbrauca visbagātākais tundras cilvēks — vecais

Tinalgins. Viņam nebija iespējams kļūt vēl bagātākam, bet gribējās paskatīties, kā šajā spēlē uzvar un zaudē citi ziemeļu varenie. Vēlāk par visiem ieradās novājējušais un bālais Meļgaivačs — viņu veda bez steigas, lai nesatricinātu tikko aizdzijušo brūci. Meļgaivaču sagaidīja vienīgi Naka un vēl sacīkšu braucējs Kimiirgins. Tiklīdz viņi aizgāja, atstājuši atbraucēju nartās, tā no mazās tordohas izdrāzās līkkājainais večuks Saire. Šamanis ātri, norūpējies piesteberēja tieši pie Meļgaivača.

— Mīļais draugs ... — viņš pa sieviešu parašai sakrustoja rokas uz krūtīm. — Kāds velns tevi dīdīja? Kāpēc negaidīji pavasari, kā teicu?

— Liec mani mierā, — Meļgaivačs, sāņus pagriezies, norūca.

Un Saire devās atpakaļ, joprojām satraukti izsaukdamies un kaut ko murminādams.

Ne trokšņainās satikšanās, ne vīru spriedelējumi, ne bagātnieku iedzeršanas, ne bērnu rotaļas — nekas neinteresēja sacīkšu braucējus. Visu gaišo laiku viņi pavadīja ar saviem briežiem, brīdi pa brīdim izbraukdami līdzenā vietā, lai pārbaudītu sniegu, visu ielāgotu un pierastu cits pie cita. Katru dienu viņi veica izmēģinājuma braucienus, nostājušies rindā un strauji pazuzdami sniega putekļu vērpetēs. Viņu bija vairāk par divdesmit, bet visdedzīgāk cilvēki sprieda par galvenajiem sāncenšiem. Jau iepriekš paredzēja, ka sacīkšu braucēja Tinelkuta jaunākais dēls Nutuvgi piedzīvos neveiksmi. Viņš pats arī nebija tik pārliecināts kā tēvs: Nutuvgi īskājainie kargīni nespēja līdzināties lamutu sacīkšu briežiem. Bet bija kādi trīs četri braucēji, kuru dēļ ļaudis kasīja pakaušus un iekarsa strīdā. Jo sevišķi sev lika pievērst uzmanību In-digirkas braucējs Jedukins: viņa brieži bija tīras lamutu sugas — lieli, ar platām krūtīm, slaidām, spēcīgām kājām un asiem nagiem — braucot nagus nevarēja saskatīt, un likās, ka brieži lido pa gaisu. Lai nu brieži, kur brieži, bet, lūk, čukčs — Meļgaivača braucējs Kimiirgins jau izmēģinājuma braucienu laikā rādīja īstus brīnumus. Drukns, jautrs, sacīkstēs guvis jau ne mazums godalgu, viņš tā vien rāvās uz priekšu, izrāvās pat tik tālu, ka apstājās gaidīdams, it kā kaitinādams citus, un atkal lidoja uz priekšu. Lūk, šie divi — Jedukins un Kimiirgins tad arī radīja īstu drudzi: visi zināja, ka sacīkstes rīko Kurils, bet viņa braucējs Purama izskatījās nomākts un tāds 82 kā pārāk domīgs. Pēc izmēģinājuma braucieniem viņš ātri pazuda savā miteklī, kā dusmodamies uz lamutu un čukču. Trina pat mēles, ka viņš neesot īsti vesels.

Bet Purama, starp citu, patiešām bija nomākts. Ar katru dienu viņš arvien skaidrāk sajuta, ka sacīkstes notiks tāpat kā parastās sacīkstes. Bagātnieki dzer rūgto ūdeni, dzer ari Kurils ar Mamahanu. Un neviens nerunā par pašu galveno — par to, kāpēc jukagiru vecākais, nopietns un gudrs cilvēks, pēkšņi sadomājis sarīkot tādu lielu spēli. Vēl sliktāk — Purama paredzēja, ja arī Kurils pēdējā dienā paziņos, kā viņš rīkosies ar vinnestu, tas neko nemainīs: vieni uztvers viņa vārdus kā joku un pasmiesies, citi — godalgas saimnieki, jauzdami ko nelabu, — vēl paskubinās jau tā Puramam bīstamos sacīkšu braucējus. Bet viņš bija gaidījis ko citu.

Sacīkšu diena iegadījās saulaina un rāma. Tajā vietā, no kurienes pajūgi aizauļos ceļā, jau stāvēja augsta kārts ar galā piesietu virvi, — kad kārti gāzīs zemē, braucēji paraus grožus; tepat stāvēja trīs malkas kaudzes ugunskuriem — godalgas arī būs trīs. Zemē jau tika iesprausti trīs riņķi no vilkukārklu klūgām — uzvarētājam viens no tiem jāaizķer ar kāju.

Purama jūdza briežus ar drebošām rokām. Viņš vilcinājās un vislaik skatījās uz to pusi, kur rēgojās kārts. Cilvēku tur vēl nebija: tie drūzmējās gar sacīkšu dalībniekiem, kas pie savām tordohām vai jarangām gatavojās izbraukšanai. Rau, kur pats Tinelkuts lēkā ar tamburīnu rokās. Viņš buras. Arī Naka buras, bet aiz jarangas nav redzams, dzirdama tikai tamburīna žvadzoņa. Tas viss ir tik dīvaini — pirms sacīkstēm tā reti kāds dara, bet nu uzreiz divi... «Lai buras,» Purama neviļus nodomāja un atkal pievērsās kārtij, kur jau parādījās bērni.

— Skaties, Purama, — atskanēja Ņavala balss; viņš pārbaudīja savas jaunās, bet jau iebrauktās nar-tas. — Mūsu Saire ... laikam tur ... ar tamburīnu aizgāja ...

— Uz kurieni? Tu redz ko: patiešam iet pie Meļgai-vača braucēja un Nakas ...

— Ei, ko tad viņš grib?

— Ne-nezinu ... — ar vienu rāvienu Purama savilka streņģu mezglu. — Es ar paiešos.

Viņš paspēra dažus soļus, lai labāk redzētu, kas notiek aiz jarangas, bet, pametis ar roku, griezās atpakaļ.

— Ko tur, viss skaidrs, — viņš vienaldzīgi noteica.

— Jūtas vainīgs Meļgaivača priekšā — tāpēc i gāja pie šā burties. Iespēra ar kāju, bet tagad grib noglaudīt.

Ņavals, sēdēdams nartās, izņēma no mutes pīpi un izdauzīja to pret slieci.

— Ko tad tu . .. tāds... it kā ... dusmīgs uz Sairi? — viņš ievaicājās, aizķerdamies pie katra vārda.

— Dusmīgs... — Purama mierīgi atkārtoja. — Kad Saire bērnus glāba, kas viņam vēl tik daudz palīdzēja kā es? Bet prāti jau visādi mainās. Ja sacīja, ka Meļgaivačs neesot vainīgs, bet vainīgi gari, tad ar vajadzēja tos garus žņaugt nost. Bet kāpēc otram ķerties ar nazi klāt?

Uz nartām blakus Ņavalam sēdēja arī Huruls — apmetnes labākais skrējējs. Huruls parasti bija runātnīgs, turklāt ātras dabas. Bet pašlaik viņš sēdēja un klusēja, pētīdams nagu nospiedumus sniegā. Šo klusēšanu Purama īabi saprata: vīrs, kas kaut ko jēdza no sacīkstēm, laikam negaidīja veiksmi. Tomēr viņš ierunājās:

— Kā tu domā, Purama, vai Saire pienāks pie tevis vai ne? Nesmuki gan iznāk. Meļgaivačs ir čukčs, turklāt vēl bezdievis, bet Saire skrien šim laimi vēlēt. Tu esi savējais, jukagirs, un vēl uz tādiem dieva darbiem taisies, bet viņš, kas dievu atzīst, tev nežāvēs ...

Purama tobrīd aplūkoja briežu nagus, un Hurula vārdi lika viņam izslieties kā pārsprāguša loka stiegrai. Asinis saskrēja Puramas sejā, bet viņš nepaguva ne muti pavērt, tāpēc ka Huruls, pagriezies pret viņu, turpināja:

— Bet, ja zavēs tev, Meļgaivačs ņems ļaunā: lielā godalga ir tikai viena. Klausies, Purama, kā tad nu iznāk ... — Viņš daudznozīmīgi patrīņājās uz nartām.

— Kaut gan viņi to visu dara pa kluso, cilvēki tak zina! Nē, Sairem vajag tev pazavēt. Ja godalgu pakampsi tu, ko tad viņš iesāks? Ļaudis sāks runāt, ka vecais gājis pret dievu.

— Vai tu domā, ka Kurils tomēr cels dievnamu? — izlikdamies mierīgs, Purama apvaicājās.

— Ja tās baumas būtu sākušas klīst pēc sacīkstēm, tad laikam cilvēki neticētu vis. Bet kur tu tagad spruksi? Spēlēties ar dieva vārdu? To neviens neuzdrīkstētos. Kā tev šķiet, Ņaval?

— Tas ... protams ... bet... skatoties, kādu māju. No kā tad cels? Ja no baļķiem ... tad jau ar simt cirvjiem nepietiks. Un cirvji vajadzīgi no dzelzs ...

— Cirvji un cirvji! — Huruls atmeta ar roku. — Re, kāds izskatās tas ganāmpulks, ko uzvarētājs dabūs: vairāk nekā pusi pakalna aizņēmis. Būsi priecīgs pat ar ragu cirvi baļķus tēst. Ne jau par to ir runa.

— Bet vai tu pats dzirdēji? No Kurila? — Purama vaicāja.

— Nē. Mamahans vakar bija rūgto ūdeni sadzēries un kādam tur ausī iečukstējis. Bet skat, kur pats Kurils ar nāk ...

Huruls un Ņavals piecēlās no nartām, bet Purama satraukti ritināja grožus.

Kurils bija ģērbies jaunā čukču kukaškā, kājās jauni saskeri [21]. Blakus viņam gāja Mamahans pūkainā lāčādas kažokā. Abi bija jautri: Mamahans kaut ko stāstīja, žestikulēdams ar resno dūri, bet Kurils miedza acis smaidā, augstprātīgi skatīdamies tieši uz priekšu.

— Purama! — viņš moži un skaļi iesaucās. — Ko tu te, slēpies? Brauc ārā — parādies cilvēkiem! Lai paskatās uz taviem platkrūtainajiem briežiem.

Citi sacīkšu dalībnieki jau izbrauca uz ceļa. Tūlīt kļuva trokšņaini, ļaužu saradās, ka biezs. Cilvēki skraidelēja no vienas vietas uz otru, baidīdamies palaist garām kaut vismazāko sīkumu šajā priecīga satraukuma pārpilnajā brīdī. Tundrā bieži vis tādas lietas nenotiek, un ne jau katram uzsmaida laime to visu redzēt...

Kurils piegāja Puramam cieši klāt un klusi, bet ātri sacīja:

— Vienu aci uz Jedukinu, otru — uz Kimiirginu! Je-dukins velti vis šurp nebrauca, viņš ir viltīgs, centās sevi neatklāt. Bet no čukčiem jāpiesargās. — Viņš paskatījās uz Puramas nazi, kas šim karājās pie sāna. — Čukči var izstrādāt kādu ļaunu joku ... Kad šamaņi pienāks pie ugunskuriem, vajag braukt prom, lai lēkā pa tukšu vietu. Purama! Izdarīju Visu, ko solīju, dieva priekšā esmu tīrs. Ļaudīm ar paziņoju, tikai paklusām: baidījos, ka citi atteiksies braukt.

— Visi jau zina, — noteica Purama.

— Jā, zina gan. Arī Naka un Tinelkuts. Tāpēc būs grūti. Nu, lai gaišais dievs mums palīdz!

Viņš uzsita svainim uz pleca, bet tas pievilka grožus. Pie skaidrajām, zilajām debesīm spoži spīdēja saule.

Blakus kārtij aizkūra ugunskurus, un augšup pacēlās trīs zilganpelēkas, vērpeļainas dūmu strūkliņas, izveidodamas vienu kopēju mākonīti — rožainu no sāniem un blāvi zilu no apakšas.

Pie ugunskuriem čaloja ļaužu pūlis, kas bija aplencis vismaz savus pussimt pajūgus. Pie viena ugunskura atkal žvadzēja tamburīns, brīžiem paceldamies pāri cilvēku galvām, — tur šamaņa māku vēlreiz rādīja bagātnieks Tinelkuts, kam tik ļoti kārojās aizdzīt uz savu tundru lamutu briežus. Bet netālu no viņa dārdēja vēl viens tamburīns, tikai šamanis nebija redzams. Purama pabrauca garām vecajam Tinalginam, kas, bagātnieku ielenkts, sēdēja nartās. Blakus viņam stāvēja vēl kādas nartas, kurās kā liels celms tupēja ādās ietuntuļotais Meļgaivačs. Purama izmeta līkumu, lai paskatītos uz otru šamani. Bet piebraucis ieraudzīja Sairi, kas lēkāja gar Jedukina aizjūgu.

«Tā gan. Mani vis nemekleja. Tad šis ar visu zina,» Purama klusībā noteica un pagrieza pajūgu uz to pusi, kur sniegā bija novilkta svītra, kas iezīmēja garā un grūtā ceļa sākumu.

Divdesmit trīs pajūgi beidzot bija izkārtojušies vienā rindā. Četrdesmit seši brieži, savilkdami un atlaizdami streņģes mīņājās uz vietas. Sazvēlušies uz vienas nartas slieces, braucēji sēdēja kā sastinguši, skatīdamies uz kārti un tikai uz kārti, gar kuru jau soļoja visi trīs — Kurils, Tinelkuts un mazliet salīkušais Meļgaivačs.

Bagātnieki apstājās, uzmanīgi pavilka virvi — un arī sastinga uz vietas. Ļaužu pūlis apklusa. Zaru sprakšķi ugunskurā un sniega mīkstā gurkstoņa zem nepacietīgo briežu kājām tagad likās neticami skaļa.

Bagātnieki sačukstējās un paskatījās uz braucēju pusi. Tad pakāpās atpakaļ, visi reizē parāva virvi, un garā kārts noplaukšķēja sniegā.

Pajūgi visi kā viens rāvās uz priekšu un acumirklī sajuka vienā barā. Sākās cīņa par ceļu. Sniega mākuļos kaut ko saskatīt nebija iespējams. Pēc brīža jau tālu priekšā ļaudis ieraudzīja dūkanus pinkuļus, kas centās panākt cits citu. Aiz katra pajūga griezās balti putekļi, un likās, ka no milzīgās tundras kā no baltas ādas ragavu slieces ātri vien izpurinās visu sniegu.

Laika bija daudz: trīs jakutu jūdzes nav nekāds nieka gabals. Visinteresantākais sāksies tad, kad braucēji griezīsies atpakaļ, uz apmetni, un tuvosies dūmojošiem ugunskuriem. Taču satraukums auga: jukagiru bagātnieks Kurils tūlīt pavēlēs ganiem dzīt šurp ganāmpulku, kam neredz ne gala, ne malas, un tad ikvienam pavisam neprātīgi iepukstēsies sirds un kļūs saprotama braucēju cīņa un pārdzīvojumi, kad tie sniega virpuļos drāžas uz mērķi.

Beidzot Kurils piecēlās un pagriezās atpakaļ.

— Ņaval! Tev jāatsauc ganāmpulks. Ej! Atdzīsiet šurp un nodosiet tā cilvēka rokās, kam dievs būs vēlējis.

Kurils pārmeta krustu, bet pats pie sevis nodomāja: «Ja man jāzaudē, tad vislabāk lamutam Jedukinam.»

Nav viegli gaidīt uzvaru, bet daudz grūtāk to izcīnīt.

Tiklīdz pajūgi izrāvās klajumā un vairs netraucēja cits citu, visa tundra nodrebēja no divdesmit trīs spēcīgu, pārdrošu braucēju auriem. Ikviens centās noskaidrot, kur visizdevīgāk braukt. Jedukins, Kimiirgins, divi čukči un vēl tie, kas brauca ar lamutu briežiem, nolēma turēties pašā priekšā — viņi auļoja ciešā barā, bet visai tālu neatrāvās no pārējiem. Bija arī tādi, kas labāk palika beigās: izšķiest spēkus nav liela māka. Purama grozījās ap vidu un uzskatīja, ka rīkojas vispareizāk: kad zini, kas tev priekšā, kas aiz muguras, cīnīties ir vieglāk. Atradis sev vietu, Purama nomierinājās. Aizmugurē spēcīgu pretinieku nebija — Tinelkuta dēls izbraucis ar kar-gīniem, bet vai nu tos var ņemt par pilnu! Mazliet viņu uztrauca Langa, kas dzina lamutu briežus. Bet Langa tak nebūs trīs pilnus mēnešus gatavojies uz sacīkstēm ...

Tā, retumis mainīdamies vietām, braucēji bija pieveikuši ceturto daļu ceļa. Kimiirgins un Jedukins bieži skatījās atpakaļ. Acīm redzot, viņus uztrauca tas, ka Purama nogaida un nezaudē aukstasinību. Viņi arī saglabāja skaidru prātu, un ar sacīkšu gaitu pašlaik bija apmierināti visi — ja tā turpinātos līdz pat pagriezienam un vēl kādu gabalu atpakaļceļā... Tomēr visi zināja, ka tā nenotiks.

Pavisam negaidīti Purama ieraudzīja Langas pajūgu, kas nozibēja gar viņa acīm. Un viņš pat nepaguva attapties, kas īsti noticis, kad tūlīt aiz Langas uz vienas slieces aizdrāzās Nutuvgi — Tinelkuta dēls. Gluži kā lode caur krūmiem Langa izšāvās starp vadošā pulciņa pajūgiem — un vislaik vēl dzina un dzina briežus. Uz brīdi visi apjuka. Bet Purama tika apdzīts pirmais, un viņš ātrāk par citiem atguvās, kas jādara. «Nav nekā briesmīga,» viņš nodomāja. «Bet ja nu pakaitinātu priekšējos?» Viņš savilka grožus, brieži uzņēma platāku soli, un, lūk, Tinelkuta dēls jau palicis aizmugurē. Tad Purama savicināja grožus un iebļāvās, brieži vēl vairāk paātrināja gaitu, un Kimiirgins, Jedukins un visi pārējie, kas savās nartās sēdēja kā uz adatām, pagaisa aizmugurē.

Rau, kur Norenmola paugurs. Te nu tas ir — ilgi gaidītais! Tagad būs pagrieziens. Kaut izdotos apdzīt Langu, bet viņš nav tālu, un viņa brieži piekusuši.

Aizsteidzies Langam priekšā, Purama palaida briežus rikšos un, atvilcis elpu, sāka domāt par to, kā braukt tālāk — pagaidīt citus, lai mazliet atpūstos, vai censties būt pirmajam. Pieveikta tikai puse ceļa, un priecāties vēl pāragri: daudz kas var mainīties... Vēl neko prātīgu neizlēmis, viņš parāva kreiso roku, lai pagrieztu briežus, un pēkšņi salēcās aiz pārsteiguma. Viņa sejā iesitās sniega piekās, pa kājām gandrīz vai iebelza nartas — kā lode garām padrāzās Kimiirgins. Purama sapurināja galvu, bet gar viņa acīm gluži kā bulta nozibēja otrs pajūgs — tas bija Jedukins, kas gandrīz vai lidoja pa gaisu. Aši zibinādami kājas, pagriezienā izlēca priekšā arī braucēja Tinelkuta kargīni.

Apstulbis, bezjēdzīgi raustīdams grožus, Purama tikai mirkšķināja acis, skatīdamies, kā viņa priekšā pajūgi cits pēc cita aizdrāžas, vērpdami ceļu zem kājām. Taču Pu-ramam bija uzticami sargi — acis. Tās visu izlēma viņa vietā: priekšā bija kalns, un pašlaik nebija nekādas jēgas kaut ko uzsākt — joņot augšup ar lielu ātrumu nozīmē daudz zaudēt.

Tā arī bija. No augšas lejup Purama nolidoja kā vējš. Viņa brieži, kas bija paguvuši atpūsties, nenobijās no lielā ātruma un auļoja kā traki, atstādami aizmugurē te vienu, te otru, te trešo braucēju.

Nu varēja pa īstam atvilkt elpu un sagatavoties vissvarīgākajam — cīņai par uzvaru, cīņai ar tiem, kas būs pratuši saglabāt briežu spēkus. Purama iesāņus redzēja jau apstājušos pajūgus — tur no spēles izstājās braucēji, kas bija sapratuši, ka cīnīties tālāk nav jēgas. Bezcerīgi atpalika arī Tinelkuta dēls ...

Puramam bija palikuši trīs pretinieki — Kimiirgins,

Langa un Jedukins. Visi viņi bija netālu un tāpat kā Pu-rama uzkrāja spēkus.

Purama, protams, gaidīja, ka pakaļējie vēl centīsies panākt viņu, varbūt pat kādu nieku aizsteigsies priekšā. Bet notika visļaunākais. Kimiirgins no vienas puses, Jedukins no otras aizdrāzās viņam garām. Un pēkšņi vēl piesteidzās Langa — tas arī apdzina Puramu un iegrozījās tieši viņam priekšā. Bet pirmie divi — lamuts ar spēcīgiem briežiem un velna čukčs ar ne mazāk stipriem briežiem arvien attālinājās un attālinājās. Neapjēgdams, ko dara, Purama ar tādu spēku iecirta vienam un otram briedim ar siksnu, ka acumirklī ienira blīvos sniega putekļos. Brīnumainā kārtā viņš neuzskrēja virsū Langam. Taču, apdzinis to, Purama nemaz nekļuva rāmāks un vienā laidā pātagoja un pātagoja briežus, nežēlodams ne sevi, ne viņus. Lūk, kur Kimiirgins — pavisam tuvu. Viņš no galvas līdz kājām apķepis ar sniegu kā celms mežā. Arī viņa brieži nosarmojuši balti — dvaša no nāsīm veļas mutuļiem vien. Taču Purama plītē un plītē ar grožiem, līdz beidzot apdzen viņu. Bet priekšā vēl Jedukins. Viņu saskatīt nav iespējams — Jedukins arī ietinies dvašas un putekļu vērpatās. Kaut jel panāktu viņu, kaut jel panāktu! Tad jau ... Bet tepat blakus krāc sātaniskā čukča brieži.

Kādu mirkli Purama un Kimiirgins lidoja blakus neziņā,

kurš no viņiem kaut sprīdi atpaliek; sniega pinkuļi no nagu apakšām un sniega putekļu virpuļi piespieda skatīties tikai uz leju. Bet tad kaut kas notika. Kimiirgins pēkšņi aizslīdēja uz priekšu un pazuda, bet Puramas dū-kanais briedis kā nopļauts novēlās sniegā, labējais aprāva skrējienu, it kā būtu uzskrējis virsū sienai, un pavisam lēni sāka vilkt nartas uz priekšu.

Purama nolēca sniegā, un viņa rokas sataustīja siksnu, kas pie streņģēm bija pārgriezta šķērsām pušu. Aiz dusmām viņam pat nebija spēka nošņirkstināt zobus vai nosaukt čukču par maitu. Sirds viņa krūtīs dauzījās tā, ka no asins pieplūduma gar acīm sametās tumšs. Trīcošām rokām, neko neredzēdams, Purama piesēja siksnu pie streņģēm. Viņš to sēja ilgi — tik ilgi, ka jau varēja dzirdēt, kā klaigā cilvēki, kas sagaida sacīkšu uzvarētājus. Bez steigas viņš paņēma grožus un iesēdās nartās. Un tikai tad saprata, ka ne Jedukins, ne Kimiirgins vēl nav paguvuši aizauļot līdz paugura līdzenumam.

Un Purama nikni nošņirkstināja zobus. Mežonīgi iekliedzies, viņš no visa spēka uzblieza kreisajam, pēc tam labajam briedim. Tad paķēra no sēdekļa apakšas garu nūju un sāka ar to dauzīt te vienu, te otru briedi. Viņš jau labi izšķīra trīs tievas dūmu strūkliņas, kas debesīs savijās kopā, redzēja pat ļaužu pūli — tas kā mūris stāvēja visaugstākajā paugura vietā. Bet viņa kreisais briedis mocījās — siksna bija par īsu, ar mezglu, tā traucēja, un labējais nespēja pielāgoties — te griezās sāņus, te atpalika, kaut gan saņēma sitienus.

Bet priekšā tagad bija trīs — Langa arī paguvis viņu apdzīt. Purama aiz dusmām droši vien būtu sācis raudāt, bet viņa acis notvēra kaut ko tādu, no kā sniegs atkal kļuva balts, debesis zilas un saule sarkana. Varbūt viņa briežus klusītiņām bikstīja dievs, bet varbūt pavisam otrādi — dievs aizkavēja tos, kuri bija tuvāk pie ugunskuriem? Vai nu tas bija dievs vai ne, bet Purama skaidri redzēja, ka attālums starp viņu un Langu samazinās un ka abi pārējie pajūgi nemaz nelido kā-vēja nesti. «Ceļš tak iet uz augšu,» viņš atģidās, trīcēdams kā drudzī. «Manējie atpūtās, kamēr stāvēja, mani brieži... Un manas nartas ir visvieglākās ...»

Pēkšņi viņš izmeta ārā nūju — lieko smagumu un tā apmīļoja ar grožiem kreiso briedi, ka tas pieliecās un lēca, tūlīt pat uzšāva labējam — un pats tik tikko noturējās nartās. Brieži tagad šāvās uz priekšu lēcieniem, bet Langa slīdēja un slīdēja uz viņa pusi, it kā brauktu atpakaļ, pretējā virzienā.

Purama aizjoņoja garām Langam un dzīrās apdzīt otru — Jedukinu. Bet siksna... Kā īsā siksna briedim traucē! Ka vēl neatsprūk vaļā! ...

Puramam sāka peldēt virsū arī Jedukins. Viņš sit briežus ar nūju, bet tie it kā nejūt sāpes — un kūļā kājas tikpat lēni.

Vēl savi divsimt soļi, un tad līdzenums. Kaut panāktu Jedukinu!

Bet cilvēki kliedz, māj ar rokām, trīņājas, lēkā.

Gatavs! Jedukins pagaist aiz muguras. Taču priekšā vēl Kimiirgins. «Maita Kimiirgins, maita tāds! Pārgriezi man siksnu, pārgriezi, — to es visiem parādīšu... Bet šitos briežus, Kuril, es tev neatdošu, neatdošu pat, ja būšu zaudējis...»

Taču briežiem nav vairs spēka. Viņi nejūt sāpes, laikam zina, ka tikpat nogāzīsies un izlaidīs garu.

Pēdējais šķērslis tundrā '— tālāk ir līdzena vieta. Purama nolēca no nartām un skrēja blakus pajūgam.

На! Čukča brieži tak arī neskrien, bet velkas! Izkāruši sarkanās mēles — gluži kā suņi un elso arī kā suņi, un tas notiek līdzenā vietā... Purama ieskrējās, ielēca nartās un pagrūda tās. Uzšāvis pa sāniem saviem daudz cietušajiem briežiem, viņš sāka uz tiem kliegt un vicināt ādas grožus virs galvas.

Ar uzvaras saucieniem viņš gribēja aizbrāzties garām arī Meļgaivača braucējam, bet pēkšņi sarāva grožus un pasviedās sāņus. Kimiirgina rokā saulē spoži iemirdzējās pie piedurknes piespraustais nazis.

Kā traks zvērs šamaņa braucējs skatījās uz Puramu, — viņš nespēja savaldīties pat tādā brīdī. Un niknumu Purama izgāza uz briežiem — sāka tos pātagot, kur tik pagadījās.

Bet ļaužu pūlis aurodams un lēkādams pašķīrās.

— Mani brieži, mani brieži, — trīcošā balsī Purama skaļi šļupstēja un vairs nesita tos, tikai ar pēdējiem spēkiem raustīja grožus. — Vēl mazliet, nu vēl... Redz, redz. Atpaliek! Atpaliek, maitasgabals! ... Mani mīļie! Izturēja ... Izturēja ... Izturēja!

Ar kāju viņš veikli aizķēra no vilkukārkliem izliekto

apli, pie kura bija piesieta sarkana drāna — pirmās godalgas zīme — un iejuka līksmojošā, trokšņainā pūļa vidū.

Pametis briežus un aizklājis seju ar rokām, Purama aizslāja, pats nezinādams, uz kurieni un kāpēc. Visā viņa augumā no galvas līdz kājām kaut kas pulsēja un centās izlauzties uz āru, bet piemiegto acu priekšā te uzliesmoja, te dzisa dzeltenā, mirgojošā saule.

Viņu apstādināja drebošu roku apskāvieni. Purama pavēra acis un klusi iesmējās, vērdamies tieši Kurila sejā.

— Nu, nemirsti vis, Purama, — kā priekšpavasara diena staroja Kurils — bagātnieks Kurils, tagad jau ļoti lielais bagātnieks Kurils. — Malacis! Kāds tu esi malacis, Purama!

— Apdāvināt viņu vajag, krietni apdāvināt! — Mama-hans viņam uzsita uz muguras.

— Var arī mirt, Apana! Pēc tāda joka var! — sacīja Purama, kuru, tāpat kā bagātniekus, pūlis spaidīja un vai gāza gar zemi. — Tik ne no laimes — tās ir blēņas. Tāpēc ka sirds lec kā negudra. Jā, Kuril, bet Kimiirgins ir maita — pārgrieza siksnu. Ej paskaties! Otrreiz ar vēl taisījās griezt.

Kurils un Mamahans tūlīt palaida vaļā braucēju, pašķīra pūli un devās pie pajūga.

Visus izgrūstījis, Kurils acumirklī ieraudzīja mezglu ar diviem smailiem galiem un, satvēris šo mezglu, apņēmības pilns pagrieza pajūgu un veda to sev līdz — uz turieni, kur stāvēja Meļgaivača un Nakas pajūgs.

Meļgaivačs sēdēja nartās pavisam sadudzis. Viņa priekšā, galvu noliecis un smagi elsodams, stāvēja Kimiirgins. Bet Naka soļoja šurp un turp pa nomīdīto sniegu. Saires pie viņiem vairs nebija.

Kurilam mēles galā niezēja tādi vārdi, no kuriem gan Meļgaivačs, gan Naka droši vien iekristu apakšpasaulē. Bet cilvēks, kas vēl pavisam nesen bija tik neiedomājami bagāts, izskatījās tāds, ka spētu iežēlināt pat lāci: tagad Meļgaivačs nebija nekas — tikai vienkāršs čukčs, varbūt pat Nakas gans. Un Kurilam mute nevērās ko teikt.

Toties Puramu ar jaunu spēku pārņēma niknums un, iebakstījis ar roku Kimiirginam sānos — tajā vietā, kur karājās tukšā maksts, viņš izsmējīgi apvaicājās, kaut gan nespēja slēpt laimi:

— Draudziņ, kur tad tu nazīti pazaudēji? .

Kimiirgins pieķērās pie maksts, bet tūlīt nolaida roku un ar tādu naidu pašķielēja uz Puramu, ka Kurilam vajadzēja stāties vidū starp ienaidniekiem.

Bet Meļgaivačs, muguru neatliecis, pagrieza galvu, ieraudzīja mezglā sasieto siksnu un klusi nomurmināja:

— Slikti... Viss ir caurcaurēm slikti. Piedevām negods. Kāpēc Kimiirgins tā darīja? Tikpat tev neatdotu ganāmpulku, ja ar būtu pienācis pirmais.

— Bet kas to var pierādīt? Varbūt viņš pats pārgriezis ...

Pamanījis, ka Naka kaut kur nozudis, Kurils saprata: nevis Meļgaivačs, bet Naka sakūdījis braucēju. Un pēkšņi viņam sametās žēl čukča, ko vienlaikus piemeklējušas tik smagas nelaimes.

— Meļgaivač, varbūt tu ņemsi atpakaļ kaut vai dažus briežus?

— Nē, nē, Apana, — tas papurināja galvu un ar dūraini notrauca asaras. — Esmu priecīgs, ka mani brieži nokļuvuši pie tevis. Negribēju, ka tos aizdzen uz austru-miem. Bet varbūt tiešām tev tie vajadzīgi labiem dieva darbiem. Tad mani grēki ar tiks piedoti... Ja tu nebūtu rīkojis sacīkstes, to darītu es, un tu tāpat būtu vinnējis.

— Nu labi, dievs ar tevi, — noteica Kurils un pagrieza viņam muguru ...

SESTĀ NODAĻA

Lai arī kā Hularha pūlējās izlikties dūšīgs, lai arī kā centās, tomēr viņam nācās atzīt savu nespēku. Protams, Hularha varēja katru dienu lauzt vilkukārklus un stiept tos uz muguras, nest no ezera ūdeni, vārīt tēju, lāpīt un siet tīklus, pat izbraukt tālu laivā, ķert un mājās izķidāt prīkšķes, gatavot jukolu. Viņš varēja darīt visu un bez atelpas, bet diena bija par īsu, un nebija neviena, kas sniegtu palīdzīgu roku kaut reizumis. Dzīve tomēr ar to nerēķinājās. Čiremedei vajadzēja bez piecelšanās nogulēt uz ādām tikai vienu mēnesi, lai Hularha saprastu, ka tādu nastu ilgi vilkt nejaudās. Mājokli viņš jau bija novietojis pavisam tuvu pie ūdens, gulēja ļoti maz, pat neatteicās no kaimiņa Ņavala palīdzības un tomēr juta, ka galā netiks.

Dažreiz Hularha aizklīda tālu ezera krastā, nosēdās zem klinšu kraujas un ar trulu skatienu ilgi vērās duļķainajos viļņos, brēcošajās kaijās un drūmajā, skarbajā pasaulē, kas, reiz sākusi nīst kādu cilvēku, nīst to līdz kapa malai. Hularham tādos brīžos šķita, ka viņam jāsāk raudāt — raudāt pilnā balsī, skaļi un izmisīgi, tā, lai acis no asarām uzpamptu, — gan jau tad nāks pārmaiņa. Tad viņš piecelsies, izberzīs asaras no acīm, nolēmis ķerties pie kāda darba, ieies savā miteklī, bet tur pie pavarda stāv sieva, griež kraukšķošo jukolu, bar raudulīgo Ha-lerhu un saka viņam stingrā balsī: «Aizej, Hularha, uz ezeru, nomazgā šito netīreli, bet tad palīdzēsi man iestiept iekšā ādas ...» Tad gan viņam atgrieztos spēks un viņš zinātu, ko tālāk darīt un kā dzīvot... Taču acis bija sausas. Un večuks lēni vilkās mājup ar nolaistām rokām.

Reiz, kad Hularha stāvēja krastā, pie viņa piegāja Purama.

— Vectētiņ, — viņš sacīja, — varbūt es tev varu dot kādu padomu. Briesmīgi grūti tev iet.

— Nē-ē, — Hularha papurināja pliko galvvidu. — Nekāds padoms man tagad nelīdzēs. Gadi trīs vēl jāpaciešas, lai meita paaugas, tad būs cita lieta.

— Tieši par to es taisījos runāt. Piesēdīsimies, tēv! Iesim pie ūdens — tur galva skaidrāka un prāts mierīgāks.

Līdz ūdenim bija tikai trīs soļi. Viņi apsedas. Purama piebāza pīpi un sniedza to Hularham.

— Ievelc dūmu, vectētiņ, un uzklausi mani... Aiz vecas draudzības biju iegriezies pie Saires. Tu jau pats zini — klīst tādas valodas, ka viņš lamutiem un čukčiem sacīkstēs ļāvis tikai palikt dzīviem, bet neesot gribējis, lai šie uzvar. Kurils ar domā, ka viņš vairāk laba darījis nekā ļauna. Droši vien tā ir taisnība. Saire toreiz glāba bērnus — tāpēc laikam šāva pār strīpu. Un viņš nav nekāds bezdievis . .. Apsēdāmies iedzert tēju, un tad Saire sāka stāstīt visādus šausmīgus notikumus. Es tak to ša-maņu valodu saprotu un nodomāju: varbūt viņš par mani grib ko teikt? Tomēr nē, kaut kas nesakrīt. Un pēkšņi viņš diez kāpēc atcerējās nostāstu par to, kā jauna meitene un gans aizbēguši no saviem vecākiem, sākuši dzīvot lāču alā, kā viņiem piedzimis bērns un kā viņi pēc tam nožēlojuši, ka nav paklausījuši gudriem cilvēkiem. Vecais beidza savu stāstu un apklusa, bet Paipetke uz šo skatās, acis nenolaizdama. Un kā tad no tām sāka plūst asaras! Pati it kā neraud, bet asaras līst. «Kas tev notika,

Paipe?» es tai prasīju, bet pats jau visu sapratu .. . Tiešām, Saire ar vēlāk stāstīja, ka, atstiepusi žagarus un ieraudzījusi kādu sakni, kas atgādina cilvēciņu, viņa izgriežot tai liekos zarus un cilvēciņu kaut kur noslēpjot... Bērnu viņiem nav — tāpēc Paipetke cieš. Bet dzīvo nu viņi tīri labi — badā nav jāmirst kā tev... Es saku Sairem: «Jums vajadzētu pieņemt kādu meitenīti vai puišeli. Langa dzīvo trūcīgi, Hularham nav viegli, citiem tāpat.» Un viņš atbild: «Ņemtu gan. Un ļautu pieēst pilnu vēderu. Paipetkei ar būtu priecīgāk. Tik nezinu, kā lai prasa.» Es tev saku, Hularha, ka pēc gadījuma ar Meļ-gaivaču Saire ļoti centīsies.

— Langa, tu saki — varētu atdot? — Hularha ievaicājās pavisam mierīgi, it kā runa nebūtu par viņa bērnu.

— Bet tu pats padomā, — sacīja Purama, — kas tur briesmīgs? Palūdz, lai viņa mitekli pārceļ tuvāk — Ha-lerha redzēs gan māti, gan tēvu, bet ēst un dzert pie kairiiiņiem bērni viegli pierod.

— Nē, nē... Viņu tak vajag caur riņķi atdot! — vecais mazliet atvirzījās no Puramas. — Bet, ja iziet caur vilku-kārklu riņķi, tad dziedi vai raudi, bērns vairs nav tavs. Nē, neatdošu.

— Klausies, — Purama pieliecās viņam pie auss. — Bet cik Sairem gadu — varbūt trīsdesmit? Vai četrdesmit? Paliks Paipetke viena pati, izies pie vīra, un tu atkal ņemsi meitu pie sevis.

— Nē. Saires nāvi es negaidīšu. Un meitu neatdošu.— Hularha sniedza Puramam pīpi un piecēlās kājās.

Tomēr viņš izstāstīja par Puramas priekšlikumu, kad bija padzirdinājis sievu un meitu ar vāju tēju un iegrimis domās par rītdienu. Izstāstīja nevis tāpēc, lai uzklausītu jau iepriekš zināmo mātes atbildi un līdz ar to ielietu dzīslās jaunu spēku. Nespēks bija padarījis Hularhu nežēlīgu, un pašlaik viņš gribēja dzirdēt, vai sieva vispār vairs domā izveseļoties. Taču Čiremedes atbilde bija tāda, ka sākumā Hularha negribēja ticēt savām ausīm. Bet atvieglojuma nopūtai un smaidam slimīgajā, caurspīdīgajā sejā, kurā tagad krasi izdalījās vaigu kauli, nebija iespējams neticēt.

— Tas būtu jauki, — viņa sacīja. — Saire vienmēr vēlējis mums labu, un laikam gan labi cilvēki tev to pastāstīja.

— Purama bija atnācis... — Hularha aizlīda četrrāpus līdz aizmigušajai meitai, paskatījās uz to, tad, atpakaļ kāpdamies, ātri izgāja no mājokļa.

Beidzot bija iestājusies pārmaiņa nabadzīgās ģimenes dzīvē. Hularha atguva dzīves prieku. Irdamies ar laivu uz zivju vietām, viņš daudz priecīgāk skatījās tālē un viņa j rokas kustējās žiglāk nekā iepriekšējās dienās. Viņš ] saprata, ka sievai ir pavisam slikti, ja jau viņa neredz j citas izejas. Taču meita būs paēdusi, viņam kļūs vieglāk, un, raugi vien, sieva ar drīz atspirgs. Un tad jau re- j dzēs ...

Pēc pāris dienām Hularha aizveda meitenīti uz Saires i mājokli. Halerha jau visu saprata; viņa sen vairs nenēsāja aru^22, spēlēja ar Hanido briedi un vilku un reizēm viena pati aizdipāja uz kalnu aiz apmetnes. No brūces | vēderā viņai bija palikusi tikai balta rētiņa ... Pieaugušo | cilvēku rotaļa viņai briesmīgi nepatika. Kaut gan vectētiņš Saire notupās, smaidīdams un rokas izplezdams, lai j noķertu viņu, kaut arī skaistā tante Paipe aicināja meiteni pie sevis, viņa atspērās pret tēva ceļiem, skatīdamās atpakaļ kā mežonīgs zvērēns, un neparko negribēja līst caur riņķi, kas bija izliekts no klūgām. Bet, kad tēvs noliecās, piespieda savu vaigu pie viņas vaidziņa un pēc tam pastūma meiteni uz riņķa pusi, Halerha sāka spār- \ dīties, rauties ārā un pēkšņi spalgi iebrēcās, ķerdamās . tēvam pie rokām un kājām.

Ar mokām izdevās nodot meiteni jaunajiem vecākiem.

Vairākas dienas Halerha neko neēda un nedzēra. Viņa ;j vai nu kliedza, vai gulēja. Sairem pārmaiņus ar sievu nācās sēdēt un apsargāt durvis.

Bet Hularhas miteklī bija iestājies baismīgs klusums. Slimā māte, ieurbusies ar skatienu zamšādas aizkarā, drudžaini elpoja, atbalstījusies uz elkoņiem, lai pārlie- ļ cinātos, vai dzirde viņu neviļ. Raudas bija tik tikko saklausāmas, bet viņa tomēr dzirdēja. Vecais Hularha nekur nevarēja rast mieru — te ar jauna vīra dedzību ķērās pie kāda darba, te ilgu laiku sēdēja kā pārakmeņojies un nemanīja nekā, kas notiek visapkārt.

Taču laiks dziedē visas brūces. Halerhai sagribējās ēst un vēlāk pat iepatikās sajust vienmēr pilnu vēderu. Un

tad vel glāsti un mīļie vardi, pec kuriem viņa tā bija noilgojusies.

Sairi līdz sirds dziļumiem aizkustināja ļaužu uzticēšanās. Viņam atdevuši bērnu! Liela šamaņa slava ir smaga slava. Un laikam gan pats dievs būs uzvedinājis cilvēkus uz domām atdot viņam par meitu Halerhu, lai tie mazāk domātu par to vienīgo reizi, kad Saire bija nežēlīgs, un biežāk atcerētos bērnus, kurus viņš pasargāja. Lai vēl Kurils melš, ka visi šamaņi ir velni: bērnus audzināt velniem vis neatdos .. . Starp citu, vecajam Sairem tik ļoti bija apnikusi skumīgā dzīve — ne tikai skumīgā, bet turklāt vēl raižu pārpilnā. Nekad vēl mūžā šamanis nebija tā baidījies, kā pašlaik baidījās par Paipetki. Ja ar sievu atkal notiks nelaime, viņš to nepārdzīvos. Būtībā nevainīgais Meļgaivačs, kas tik briesmīgā kārtā bija izpeldējies pats savās asinīs, izputināts līdz pēdējai iespējai un kļuvis par vienkāršu Nakas ganu, bet pēc tam Paipetkes ārprāts — tas bija pārāk daudz. Un visbriesmīgākais tas, ka pēdējā laikā nevienā zavēšanā viņš nespēja atskārst, kā lai attaisno Paipetkes nelaimi, ja tā piemeklēs otrreiz, visu acu priekšā ...

Tagad, kad tas bieži auklē uz ceļiem audžumeitu, stāsta viņai pasakas un naktīs apguldina viņu nevis blakus, bet vidū, starp sevi un Paipetki, — elpot kļuvis vieglāk un smagās domas pagaisušas kā odu mākonis vējā.

Pavisam negaidīts šis prieks bija Paipetkei. Pieturējās siltas vasaras dienas, un, kad Halerha bija izkliegusies, cik tik uziet, un pēc tam pieēdusies tā, ka vēders saspringst kā bungas, viņas kopā atstāja mitekli un aizstaigāja tālu gar Uluro krastu. Tad Halerha aizmiga uz jaunās, skaistās tantes ceļiem; tā glāstīja viņas galvu, dzina prom niknos odus un dungodama skatījās uz zilo ezeru un kaijām zilajās debesīs. Sliktāk kļuva, kad viņas atgriezās apmetnē. Halerhai sagribējās pie mammas, nevis pie vectētiņa. Nācās ņemt viņu rokās, pierunāt un apsolīt aizlaist pie mammas rīt.

Nākamajā dienā viņu patiešām aizlaida. Taču meitene atgriezās ātri, tāpēc ka vectētiņš Saire bija licis Paipetkei uzšūt šai drēbes no jaunām un mīkstām ādām.

Paipetke jau kopš rīta skraidīja pa apmetni, lai sameklētu piemērotu apģērba gabalu, pēc kā izgriezt Halerhai kažociņu. [23]

Tā ari ģimenīgās rūpēs un priekos pagāja vasaras dienas. Reiz miteklī ieradās Kosče-Hanido, no vienas vietas noziedies ar māliem, un visā nopietnībā paziņoja, ka gribot paspēlēties ar savu sievu. Tad pirmo reizi visos šajos gados Paipetke un Saire iesmējās — iesmējās draudzīgi, ar nevaldāmu prieku, kas pēkšņi bija izlauzies uz āru, it kā aizvadītās dienas būtu gluži nevajadzīga spēle neveiksmīgajā dzīvē.

Vasara bija jau otrajā pusē. Ar katru nakti saule aizvien dziļāk un dziļāk slēpās aiz horizonta. Apmetnes ļaužu dzīve pagāja rūpēs par ziemu un sarunās par dievnamu, ko Kurils un Mamahans it kā taisoties celt pēc Marijas aizlūgšanas svētkiem.

Šajās dienās Hularhas miteklī ieradās mānīga laime: Čiremede bija piecēlusies, kājās. Piecelties piecēlās gan, un viņai bija patīkami pārliecināties, ka vīrs, acīm redzot, sagatavojis jukolu vairāk par visiem, bet, lūk, meitas viņai vairs nebija.

Taču meitai it kā tikai tagad bija sācies īstais pavasaris. Viņas seja bija kļuvusi apaļa, un ribiņas vairs nespiedās uz āru kā klūgas drēbes maisā. Un cik daudz * prieka meitenei sagādāja jaunie apģērba gabali! Vispirms vienā pūkainā kažociņā, tad jaunos apavos un visbeidzot apģērbta no galvas līdz kājām viņa ik reizes iznāca no mājokļa, ar biklu pašapzinību uzsmaidīdama gan tantei gan vectētiņam, gan katram pretimnācējam.

Tieši tādu — apģērbtu ziemas drēbēs, tuklu un jo apmierinātu — viņu ieraudzīja māte, kas nejauši gāja garām šamaņa miteklim. Čiremede nespēja novaldīties, sagrāba meitu, pacēla mīkstiņo, pūkaino lācēniņu uz rokām, piespieda vaigu pie viņas sejiņas un ieelpoja viņas miesas smaržu, bet pēkšņi nolaida zemē un teciņiem vien steidzās lejup uz savu tukšo mitekli.

Ko lai dara —' māte paliek māte. Un šis gadījums paietu nepamanīts tāpat kā daudzi citi, ja naktī nebūtu notikusi nelaime, kas nokrita kā no gaisa un lika apklust visām pārējām apmetnes runām un tenkām.

Paipetke un Saire šajā vakarā aizgāja gulēt, pretrunīgu jūtu pārņemti. Bija patīkami apzināties, ka pienākumu pret nabadzīgo ģimeni viņi izpilda godam, un viņu sirdis pat pildīja lepnums: redziet nu, viņi nevar, bet mēs bez

pūlēm varam. Taču klusēt lika bēdas, ko pārdzīvoja tēvs un māte, kuri bija pārsteigušies ar šo lēmumu. No abām pusēm apskāvuši aizmigušo meitenīti, viņi gulēja nekustēdamies, baidīdamies sakārtot segu vai noklepoties, jo katra kustība vai skaņa varēja izraisīt nepatīkamu, smagu sarunu par ļaužu nabadzību. Tikai ap pusnakti Saire sāka krākt. Taču krākšana tūlīt aprāvās. Klusas raudas gluži kā auksts ūdens aplēja viņu no galvas līdz kājām.

— Paipe — tu? Kas tev ir? — viņš vaicāja, nevarēdams tikt gudrs, ko īsti domāt.

Paipetke neko neatbildēja, bet pēkšņi izplūda skaļās elsās. Viņa sāka grozīt galvu uz saritinātā kažoka un mētāties kā drudzī.

— Kas tev ir, Paipetke? Vai tik nebūsi saslimusi? Ai, kāda nelaime! . . .

— Kur ir nelaime? Šeit ir nelaime! — viņa sita roku pie krūtīm. — Dod man bērnu!... Bet tu jau nesaproti... Ar vienu aci kā tev, mazu, mazītiņu. Kaut ar vienu roku, vienu kāju! Dodiet man bērniņu! Manējo! Vai jums žēl, vai? — Viņa nogārdzās un atkal sāka mētāties.

Halerha pielēca kājās un piespiedās pie Saires, bet tas glāstīja viņu ar drebošu roku un bija gluži kā valodu zaudējis, nesaprazdams, ko darīt un ko teikt.

Piespiedusi plaukstas pie mutes, Paipetke vaimanāja, skaļi vilka gaisu un atkal vaimanāja, arvien vēl mētādama galvu.

Saire zināja — ja neizdosies Paipetki kaut kā nomierināt, var notikt visļaunākais. Ar viņu tā jau bija gadījies — toreiz, saltajā un puteņainajā ziemā, Saire nomierināja Paipetki ar viltu, pēc tam padzirdīja ar rūgto ūdeni — un atdeva viņai saprātu. Bet ko lai izdomā pašlaik? Kavēties nedrīkst — sāks plosīties, pietrūksies kājās, smiesies pilnā kaklā un skries pa visu apmetni... Saire nolēma pēc iespējas mīļāk un mierīgāk runāt ar Halerhu — nekas cits prātā neiešāvās.

— Redzi nu, mūsu tante Paipe saslimusi... Saslimusi... Man ar mugura sāp — sen jau sāp. Bet es esmu vīrietis, un vīrieši neraud. — Viņš pieķērās domai par savu grūto sirmgalvja likteni, cenzdamies iežēlināt gan meiteni, gan sievu.

Un tas līdzēja. Paipetke sāka klausīties, klausījās un beidzot apklusa.

Tā viņi iesnaudās, neizsakāmi smagu domu nomākti.

97

Pa īstam aizmiga vienīgi Iialerha. Bet vecais tikai snauduļoja, it kā taustīdamies pa biezu miglu. Viņš nebija aizmidzis un tomēr nedzirdēja, kā Paipetke izgāja no mājokļa.

Saire pietrūkās kājās, kaut gan neviens viņu nebija modinājis, un tūlīt metās uz izeju.

Tas, ko Saire ieraudzīja, būtu varējis vienīgi sasmīdināt, ja nebijis tik baismīgs. Paipetke sēdēja uz vecām, nevajadzīgām nartām un locīja no klūgām cilvēciņus. Viņa bija jau iztaisījusi divus — tie gulēja Paipetkes acu priekšā 'uz nomīdītās zemes — un pašlaik darbojās ap trešo, sārtu mēles galiņu mutes kaktiņā pabāzusi! Šama-nis acumirklī sašļuka, un viņa pleci noslīga kā ietrunē-jušas maikstes. Bet Paipetke pagrieza seju uz Saires pusi un pasmaidīja. Pretīgs un nožēlojams bija šis smaids, un vecais vīrs saguma.

— Ko tu te dari? — viņš klusi, drebošā balsī ieminējās, skaidri zinādams, ka nekādi vārdi pašlaik nav vajadzīgi. — Tu tak velnus taisi... Ļaunie gari tajos ielīdīs ... Tu gribi gulēt, Paipe ... Iesim. — Un pēkšņi Saire pagriezās, saguma un, klusi raudot, plecus raustīdams, iegāja mājoklī.

Viņš izvilka no maisa tamburīnu, pagrozīja to rokās un atkal nometa: ja sāks to rībināt, pamodīsies Halerha un visa apmetne. Bet varbūt viss būs labi, varbūt vēl pagaidīt?

Rīts bija šausmīgs. Nepavisam vairs nesaprazdams, ko iesākt, šamanis sēdēja pie durvīm, kaut ko murminādams zem deguna un nelaizdams sievu cilvēkos. Tad piecēlās Halerha. Viņu vajadzēja pabarot, bet vecais tikai pie-kļāva meiteni sev klāt un glāstīja viņas pinkaino galviņu, joprojām čukstēdams burvju vārdus.

Bet Paipetke rakņājās pa maisu, sviezdama ārā ādas. Viņa diez kāpēc meklēja un lika kaudzē atgriezumus, kas bija palikuši pēc šūšanas. Tad viņa izklāja ziemeļbriežu mazuļa ādiņu, salika tajā atgriezumus un sāka taisīt Vīstokli. Piecēlusies, piespiedusi šo vīstokli pie krūtīm un pašūpojusi to kā bērnu, pēkšņi izdrāzās no mitekļa. Saire muti vien noplātīja.

Pārtrūka viena dzīve — un sākās otra.. . Paķēris tamburīnu, vecais iekliedzās un sāka dauzīt kājas ...

Un apmetne sarosījās, cilvēki steidzās uz to pusi, no kurienes nāca nemierpilnās tamburīna skaņas.

Bet Halerha paklusām izlīda no mājokļa. Neviena nepamanīta, viņa ieraudzīja zemē saliktos cilvēciņus, apsēdās un sāka ar tiem spēlēties.

No šīs spēles viņu iztraucēja dīvains troksnis. Tieši uz viņas pusi nāca cilvēki, turēdami zem elkoņiem skaļi kliedzošo tanti Paipi, kurai krita ārā no rokām ādu atgriezumi.

Ieraudzījusi Halerhu un cilvēciņus viņas rokās, Paipetke izrāvās, nokrita ceļos, vienā mirklī sagrāba cilvēciņus, piespieda tos pie krūtīm un ieraudājās. Bet tūlīt, pārstājusi raudāt, sāka šņirkstināt zobus un pāršķieba seju. Halerha nobālēja, ātri, ātri samirkšķināja ačeles, bet nekustējās no vietas.

— Sakropļojusi. .. Manus bērnus sakropļojusi! — pinkainā Paipetke ar putām uz lūpām aizsmakušā balsī noteica. — Redziet, šitam nav rociņas ... — Vēl mirklis — un viņa būtu klupuši virsū Halerhai. Bet Paipetki sagrāba un vilka atpakaļ.

— Kažoku es neatdošu! Neatdošu! Viņai nešuvu! Saviem bērniem šuvu! Vai zināt, cik man bērnu? Trīs maisi... — Un viņa skaļi iesmējās.

Halerha laidās prom, ko kājas nes. Viņa paklupa, piecēlās un skrēja atkal.

Ap dienas vidu Halerha vēl nebija atgriezusies. Viņas nebija ne šamaņa miteklī, ne īsto vecāku mītnē.

Hularha un Čiremede sāka skraidīt šurpu turpu pa apmetni. Viņi iedrāzās arī pie kaimiņa Ņavala, kaut gan pie tā vajadzēja iet vispirms. Arī tur Halerhas nebija. Vecais Ņavals sēja tīklu, pavedienu raustīdams, uz ienācējiem viņš pat nepaskatījās — pašlaik visi šaudījās no vienas mītnes uz otru, Ņavals pats arī tikko kā bija ieskrējis pie Saires.

— Hanido! — Čiremede, ieraudzījusi Ņavala dēlu, nopriecājās. — Vai tu spēlējies ar Halerhu?

— Spēlējos.

— Kur spēlējies?

— Tur.

— Kur tas ir? Parādi!

Ņavals nometa šaudīklu.

— Kas tad ... ir? Ko? Atkal kāda nelaime?

— Halerha pazudusi.

— Nav vis pazudusi, — sacīja Hanido. — Viņa tagad dzīvos viena.

— Kā — viena? Kur? Parādi!

Viņi izgāja no tordohas, un Hanido izstiepa roku, norādīdams uz nelielu pauguru ar krauju nogāzi.

— Tur viņa dzīvos.

— Vai manu, kā tad tā? Vai, sirds jūt nelaimi, — Cire-mede sāka vaimanāt, teciņus vien laizdamās tieši uz paugura pusi.

Spēka Ciremedei pēc slimības bija maz, un viņa ātri vien atpalika pat no zēna, kas nespēja pa zāli tikt līdzi vīriešiem.

Paugurs bija pliks kā Hularhas pakausis. Šur tur uz tā rēgojās atkritumu kaudzes, kuras pārredzēt bija ļoti viegli. Tiesa gan, pakalnu bija izrakņājušas polārlapsas un vilki, bet lapsu alas ir šauras, bērni tajās neparko nevar ielīst, vilku alās, kaut gan tās ir platākas, arī nevar tikt iekšā, turklāt tās nav dziļas un tādu te maz. Te būtu bijis grūti atrast kucēnu. Bet Halerha taču ir liela ...

Uzkāpuši augšā, Hularha un Ņavals sāka kliegt un skatīties uz visām pusēm. Tad izšķīrās un devās katrs uz savu pusi. Viņi ilgi sauca Halerhu, apstājušies raušļāja ar kājām atkritumus un ieskatījās platākajās alās. Meitene nerādījās un neatsaucās.

Kad Hanido un Čiremede piegāja pie Hularhas, tas jau smagi elpoja un bija apjucis kā bērns.

— Nav? — Čiremede prasīja, spiezdama pie krūtīm izplestos pirkstus. — Es zināju, ka nebūs. Ko lai tagad dara, kas tagad būs?

Hularha bezpalīdzīgi noraustīja plecus un noplātīja rokas.

— Hanido, kur tu viņu atstāji?

— Tur! — viņš piepeši sacīja, parādīdams uz zemi soļus divdesmit no sevis.

Viņš ar tādu pašu pārliecību varēja norādīt ar pirkstiņu arī pretējā virzienā. Ja Hanido būtu rādījis krauju vai atkritumu kaudzi, Halerhas vecāki, protams, tūlīt pat mestos uz turieni. Taču nē — viņš rādīja uz klaju, līdzenu vietu, un Čiremede tikai sašķobīja lūpas.

— Nu ej, — viņa sacīja vīram vārgā balsī.

Hanido aizskrēja pirmais, un Hularha bezcerīgi vilkās nopakaļus. Puišelis drīz vien nometās zemē — tur laikam bija ala.

— Halerha-a! — viņš dziedošā balsi novilka. — Ha-lerha!

Bet tēvs pat nenoliecas: ala, pie kuras ieejas kliedza Hanido, bija tik šaura, ka tur varēja iebāzt kāju tikai līdz potītei.

Pienāca Čiremede. Viņa paskatījās un novērsās, saprazdama, ka uz zēnu nav ko cerēt.

— Halerha! — Hanido jau dusmīgi iesaucās. Viņš apjucis pašķielēja uz pazudušās draudzenltes tēvu un noraustīja plecus.

— Viņa tev sacīja, ka dzīvos alā? Bet varbūt tur, kur ezers? — vaicāja Čiremede, brīnīdamās par zēna stūrgalvību.

— Nē, šeit, šeit viņa dzīvos! — pieceldamies Hanido cieti noteica, ticamības labad vēl paspārdīdams ar kāju ieeju alā. Skatīdamies tieši Čiremedes acīs, zēns nopūzdamies sprieda:

— Kažociņu mamma Paipe viņai atņēma, un nevienas mammas viņai tagad nav. Bet alā ir silti, tur ir ļoti silti — es zinu! Arī ziemā būs silti...

Viņš joprojām saprotoši un līdzjūtīgi skatījās Halerhas mātes acīs, nemanīdams, ka aiz niknuma viņas seja kļūst bāla kā līķim.

— Ķēms tāds, — Čiremede nočukstēja, bet tad iegar-dzās: — Ķēms! Ķēms! Tu viņai liki to darīt, tu! Tas viss viņa dēļ, tikai viņa dēļ! Manai meitai zemē būšot silti... Zemē! Vai tu, Hularha, dzirdi, ko runā šis ķēms! Viss tikai viņa dēl — asinis, slimības, visas mūsu nelaimes.

— Ko tu vaimanā, ko lādi mazu bērnu! — vīrs viņu aprāja. — Vēl neesam meklējuši, kad meklēsim — atradīsim.

— Tu... kāpēc ... tā, māsa, kāpēc? Kāpēc dievu kaitini? — tikko pienākušais Ņavals metās aizstāvēt zēnu. — Dievs viņu mums atsūtījis, bet tu saki — ķēms. —Viņš noglāstīja zēna savēlušos matus. — Iesim, Hanido, uz apmetni — pasauksim cilvēkus. Tu slikti darīji, ka pameti Halerhu.

Apklusis un izbijies no lamu vārdiem, Hanido no pieres apakšas kā cilpā iekļuvis zvērēns skatījās te uz Čire-medi, te uz tēvu. Un tomēr viņam pietika drosmes pasacīt:

— Šeit ir Halerha — es zinu.

— Labi, iesim, — tēvs viņu paņēma pie rokas.

Atstājuši samani Sairi vienatnē ar prātā jukušo sievu, visi apmetnes ļaudis, gan bērni, gan pieaugušie, aizskrēja uz pauguru un tuvējo klinti. Un tūlīt pat višū tundru, kraujas ezera malā un ezera gludo virsmu satricināja gari stiepti kliedzieni.

Vecais Saire sākumā šos kliedzienus nedzirdēja, varbūt ari dzirdēja, bet nepievērsa tiem nekādu uzmanību: meitene nav pīpe, ko uz visiem laikiem var pazaudēt zālē. Tomēr laiks gāja un gāja uz priekšu, bet cilvēki neatgriezās.

Mitekļa stūrī sēdēja izpūrusī sieva, neglīti kasīdama gurnu; viņas seja, ko izķēmoja muļķīgs smaids, bija noķēpāta ar asinīm — nosisto odu pēdām. Apmetne likās gluži kā izmirusi — tajā bija palicis vienīgi vecum vecs kurls vecis, divas sievietes ar zīdaiņiem un vēl viņš, lamatās iekritušais šamanis. Un kā tundrā nomaldījies bērns, kam neviens nevar palīdzēt, Saire sāka raudāt pilnā kaklā.

Pagāja puse dienas. Cilvēki neatgriezās, meitene neatradās.

Bet uz vakara pusi viņš uzzināja, ka cilvēki izstaigājuši krastu, izkāpelējuši tuvākās kraujas, izpētījuši gandrīz vai visus vilkukārklus un katru alu kalnā un krastā, bet no Halerhas ne ziņas, ne miņas.

Izsalcis un pavisam sašļucis no šīs vēsts, Saire uz brīdi iesnaudās, bet pamodies ieraudzīja guļošo Paipetki un caur dūmvadu,— satumsušās debesis. Neko neapjēgdams, viņš izlīda ārā un ātri steberēja uz ezera pusi, tur, kur atradās Halerhas miteklis. Pāri apmetnei slīdēja netīri zils mākonis, un no apvāršņa — no taigas puses arī līda šurp pinkaini lietus padebešu nezvēri; blāvi sarkanajā gaismā žēli sīca odi — likās, ka tālumā raud sievietes; Mazais Uluro krokojās viļņos, un krasts bija balts no putām kā šamaņa lūpas garu izsaukšanas laikā . . . Neaizgājis līdz mājoklim, Saire pēkšņi pagriezās atpakaļ. Taču līdz savam miteklim viņš netika — jau atkal lumpačoja uz ezeru. Šamanim bija bail pieiet klāt Hularhas mītnei — uz turieni kuru katru bridi varēja atnest mazu līķīti.

Un Sairem gandrīz vai saļima kājas, kad viņš izdzirda vīru smago elpu, bet pēc tam ieraudzīja ļaužu baru, kuri kaut ko nesa uz rokām. Viņš paslēpās aiz tuvējās tordo-has un, mīņādamies uz vietas, ar drebošu sirdi vērās turp. Nē, meiteni nenesa, nesa sievieti. Nesa Halerhas māti, pareizāk sakot, vilka pa zemi. Sairem kā akmens novēlās no sirds: ja velk, tad ir dzīva. «Bet kur tad meitene? Varbūt to nes citi?» Večuks atkal saspringa un cieši lūkojās tālē. Nē, cilvēki vilkās no kalna lejup pa vienam, pa diviem un šķiet, ka neko nenesa.

«Nav atraduši meitēnu,» Saire nosprieda un ātri, cenzdamies nesastapties ne ar vienu cilvēku, aiztipināja uz savu mitekli.

Daudz rūgtu, smagu un briesmīgu nakšu bija pārdzīvojusi nabadzīgo ļaužu apmetne. Taču šī bija īpaša nakts, ne tāda kā citas. Šausmas kā melns putns riņķoja ne tikai nelaimīgo vecāku mājoklī. Cilvēki nelaimē bija pieraduši paļauties uz šamaņiem, raduši no tiem uzzināt noslēpumus, rast padomu un pat glābiņu no nelaimes. Taču šoreiz nelaime bija ielavījusies arī šamaņa tordohā, turklāt nevis viena, bet divas uzreiz, un ne jau vienkārša šamaņa, bet visstiprākā un slavenākā šamaņa miteklī. Un cilvēki, pēkšņi zaudējuši cerības, apjuka, nezinādami, ko darīt un ko domāt. Turklāt vēl nakts bija apmākusies, vējaina, lietaina un ievilkās rudenīgi gara, kā tīšām paildzinādama satraukuma pilnos mirkļus.

Pēc lietus žagari dega slikti, bet ļaudis lēja ugunskuros zivju eļļu, meta zivju pūšļus — un biezi dūmi no mitekļiem cieši vērpās pelēkajās, šaudīgajās debesīs. Bija jau trešā diennakts, kopš nabadzīgajam zvejniekam Hular-ham bez vēsts pazudusi meita, šamaņa sieva sajukusi prātā un pats šamanis nevienam nebija rādījies acīs. Un ļaudīm nekas cits neatlika kā ar lūgšanām un burvju vārdiem griezties pie uguns valdnieka Mēru. Daudz tika mēļots pirms tam — kur tik nemeklēja briesmīgo nelaimju cēloņus un kādas šausmas nepareģoja priekšdienās.

Taču visi šajā dienā nebija nodarbināti ar uguns barošanu. Daži vīri klīda gar piekrasti, citi pa kārklu brikšņiem, ciņiem un uzrūgušo tundru. Bet Purama it kā nedarīja neko — viņš grozījās pa apmetni un čukstējās ar ļaudīm. Taču Puramam bija kāds nodoms, tikai viņš baidījās par to skaļi runāt. Viņš taisījās uzrakt vilku un polārlapsu alas — tur, uzkalnā, kur rotaļājās bērni. Bet kurš gan viņu ņems par pilnu: kalns nav nekāds cinis, alu tur tik daudz, ka ne izskaitīt, miklos mālus ar kaula lāpstām un cirvjiem necik daudz vis neizcelsi. Un kā gan drīkst izrakņāt apakšpasauli?

Purama iegriezās vienā mājoklī — tur vecs vīrs un sieva pēc kārtas lej ugunskurā zivju eļļu un pēc kārtas skaita burvju vārdus.

Purama brīdi paklausījās un gāja prom. Te laikam citu bēdas nerūp — uzbruks sīka nelaimīte, un viņi pagalam. Un spēka večukam laikam arī nav, lai zemi raktu.

Bet blakus ir vecās Lembukijas miteklis. Te būs cita runa. Purama jau stāvēja durvis, bet viņam pretī nāca Paipetke un vecene.

— Skaists gan tev dēls, skaists gan, — Lembukija stūma ārā vājprātīgo. — Ir gan laime šamanim Sairem! ... Tu tik satin viņu labi cieši, lai mazajam pēc lietus nav auksti.

Izbāzusi mēles galiņu, nelaimīgā skaistule Paipetke neveikli tīstīja kastes dēlīti, un durvis aiz viņas aizvērās.

— Ejiet, vīri, ārā; es viena pati skaitīšu burvju vārdus, — Lembukija raidīja projām vīru un ciemiņu.

Stenot un vaidot vecais piecēlās no ugunskura.

Stāvēdami pie mitekļa, vīri klusuciešot noskatījās pakaļ Paipetkei, kas gāja tālāk lielīties ar savu skaisto dēlu. Stāvēja kā valodu zaudējuši. Bet vecene jau vaimanāja:

— Ai, lielais uguns Mēru^24! Pabaro čukču garus un nodod tiem manu lūgumu! Lai viņi neaiztiek mūs, sliktus un nabadzīgus cilvēkus, lai neāzē un pažēlo mūsu dumjos un smurguļainos bērnus, lai nesagāž mūsu nabadzīgos mitekļus! O, lielais haiče, uguns Mēru! Uzklausi mani un nodod gariem manus vārdus! Lai čukču gari uzbrūk tikai lepniem cilvēkiem, kas domā, ka viņi ir labi, lai žņaudz šamaņu un bagātnieku bērnus — paēdušus, tīrus un apmierinātus, lai viņi sagāž skopo cilvēku mitekļus, kas ir tik lieli kā kalni. Uguns Mēru, pasaki Meļgaivača klīstošajam garam, lai viņš atriebjas, taču ne tuviniekiem, kas ne pie kā nav vainīgi, bet pašam šamanim Sairem. Lai dzen jokus ar viņu .. .

— Dullā vecene! — večuks gandrīz vai palēcās uz vietas. — Ko tu tur muldi! — viņš atbīdīja durvis un četrrāpus ielīda mājoklī. — Grēcīgus vārdus runā, neprātīgā! Haiče, uguns Mēru! Mana vecene ir gatavā muļķe ...

Traucēt cilvēku uguns barošanas laikā tomēr nedrīkst, un vecais nostenējās.

Purama nekur nebija aizgājis. Viņš gaidīja, kad beigsies barošana un arī strīds.

— Vecmāmiņ Lembukija, iznāc ārā parunāties! — viņš lūdza.

— Ko Purama teiks? — vecene izņēma no mutes pīpi.

— Kāpēc nevar runāt tepat? Nāc iekšā!

— Vai lāpsta tev ir?

— Lāpsta? — Lembukijas acu baltumi spīdēja, plakstiņi bija nokārušies — viens vairāk, otrs mazāk, — un viņas roka ar pīpi pārmeta gaisā pie krūtīm krustu.

— Nē, ko tu, vecā! Nācu teikt pavisam ko citu. Domāju — meitenīte varbūt vēl dzīva. Gari vis neatnesa nelaimi, un no gariem palīdzību nav ko gaidīt. Gribu kalnā izrakņāt vilku alas. Bet vienam grūti. Tā nu eju — un meklēju cilvēkus. Nāc man līdz, Lembukija!

— Bet es neesmu vīrietis. Un kas es par racēju? — Vecene izstiepa savītušās, grumbainās rokas, bet ātri vien nolaida tās zemē. — Uz grēcīgu darbu tu aicini! Pauguru rakt, taisīt caurumu zemē? Bet dievs?

— Vai mūsu apmetnē grēku maz? — iejaucās vecis.

— Tu, vēl dzīvs būdams, gribi ieiet apakšpasaulē?

— Grēki, grēki! — Purama saskaitās. — Kurš jukagirs kaut ko jēdzīgu zina par dievu? Būs baznīca un pops, tad uzzināsim, kas grēcīgs, kas ne. Bet, ja nezinām, par ko tad dievs sodīs? Visiem jāiet. Varbūt meitēns alā smok nost. Par glābšanu, man domāt, dievs nesodīs... Ja nāksiet jūs — citi ar nāks.

— Ko tu teici? No cilvēka nelaime cēlusies? — Lembukija noprasīja un pavisam citā balsī nomurmināja:

— Es uz Sairi visu mūžu skatos šķībi.

— Tāpēc jau tev ir šķības acis, — vecais izmeta.

— Šķības gan, bet ne aklas ...

Dūmi virs apmetnes pamazām izklīda, un cilvēki ar ragu lāpstām, laužņiem un cirvjiem devās uz kalnu. Vecie gāja klusēdami, zaglīgi apkārt skatīdamies, kā aizlūgdami par saviem pavardiem, arī jaunie klusēja, kārodami sastapties ar kaut ko negaidītu, kaut arī baismīgu, bet bērni, veču sabiedēti, spiedās pie mātēm un tēviem.

Purama un Ņavals bija nolēmuši uzrakt vecās vilku alas, kas pilnas ar atkritumiem un sakaltušām nezālēm.

Viņi abi savā laikā bija te spēlējušies un tāpēc zināja, ka tieši šeit var noslēpties. Viņi paņēma lāpstas, abi reizē pārmeta krustu un iecirta lāpstas vienā un tai pašā alā. Mālu blāķis iebruka.

— Te putniņš knābāja, te , putniņš bija! — skaitīja priekšā izlēkusī šamane Tačana. Viņa metās pie citiem vīriešiem, kas bija sākuši rakt zemi, un atkal purpināja: — Te putniņš knābāja, te putniņš bija. — Šamane mierināja garus, lai tie neuztraucas un nedusmojas.

Tas, ko ieraudzīja cilvēki, kad atkritumi bija izmesti un vecās vilku alas uzraktas, nevienam pat sapnī nebija rādījies. Tur, paugura dzīlē, atklājās īsta polārlapsu pilsēta. Apmetnē laikam nebija neviena cilvēka, kas bērnībā nebūtu spēlējies uz šī kalna, bet nevienam nevarēja ienākt prātā, ka tā vidus ir caurumains kā briežu plaušas. Ejas to caururba uz visām pusēm, šķērsoja cita citu, izveidodamas lielas bedres, kļuva platākas, sadalījās divās daļās. Ieraudzījuši šo dīvaino pazemes pasauli, ļaudis sākumā apjuka, bet tad ar jaunu spēku un aizrautību ķērās pie darba. Neviens vairs nešaubījās, ka meitene kaut kur te ir.

Bailes uzdurties uz līķa un vēlēšanās ātrāk palīdzēt, ja meitenīte vēl ir dzīva, pārvērta ļaudis līdz nepazīšanai. Viņi raka un kapāja zemi ar naidu, dusmu neprātā. Daudzi no viņiem vēl pavisam nesen bija lūgušies uguni, domājuši tikai par gariem un dievu, bet pašlaik dzīvs cilvēks — Purama — bija viņiem gudrāks un vajadzīgāks par jebkuru šamani. Kurš šamanis būtu vedinājis uz tādiem darbiem, kuram būtu drosme ielauzt apakšpasauli? Tiesa, skaļi tika runāts, ka Puramu uz to pamudinājis dievs.

Juzdams, ka cilvēki ir uz pareizām pēdām, vecais Hu-larha metās uz apmetni pēc sievas. Tomēr no pusceļa atgriezās, sapratis, ka sieva tūlīt nomirs, ja meitu atradīs beigtu.

Bet Ciremedei jau kāds bija pateicis — un viņa pati kaut kā bija atvilkusies līdz kalnam.

Ieraudzījusi izrakņāto pauguru un saskaņoti strādājošos cilvēkus, saķēra galvu rokās un pārvērstā balsī iekliedzās:

— Nevajag, nevajag vairāk rakt! Viņa ir maza, maziņa, bet bedre tik liela... Kam viņai tik liels kaps?

Kajas viņai saļima, un Čiremede nokrita, raustīdamas krampjos.

Viņu saķēra un sāka vilkt uz apmetni: dzīvu cilvēku nedrīkst nest uz rokām — pacelts tas izskatās pēc miroņa.

Kad tuvojās mijkrēslis un kalnam bija jau pamatīgi izņemtas iekšas, cerības sāka zust. Ļaudis bija stipri noguruši. Sāka runāt par neveiksmi, par to, ka jāatgriežas pie saviem pavardiem. Bet pēkšņi atklājās, ka pazudis Hanido. Ņavals atmeta ar roku: dēls droši vien izbadojies un aizskrējis uz apmetni. Piepeši pavisam negaidīti ļaužu vidū parādījās Hularha, kas diez kur bija aizgājis; viņš apstājās pie bedres un, papurinājis pliko, brūno galvvidu, noteica:

— Veltīgi. Gluži veltīgi. Te nav jārok. Vajadzēja parunāties ar to puišeli.

— Bet... kā tad . . . Viņš aizgāja.

— Ne jau tagad. No sākuma. Re, kur viņš to sauc — kalna otrā pusē.

Pacēluši lāpstas, laužņus un cirvjus, visi reizē devās uz augšu — un tūlīt pat apstājās. Hanido tepat netālu līdzenā vietā gulēja uz mutes un skaļi kliedza:

— Muļķe tāda, muļķe! Kāpēc tu nelien ārā? Ja neēdīsi, nomirsi. Halerha-a-a! Mamma sauc ēst.

Visi metās lejup, pastūma puišeli nost uņ bez liekas domāšanas sāka rakt. Tagad nevienu vairs nepārsteidza tas, ka Hanido bija saucis šaurajā alā: galvu var iebāzt, tātad plecus arī, bet tālāk var būt īsta ala — zvēru guļvieta.

Hularha un Ņavals atcerējās, ka arī pirms trim dienām Hanido bija rādījis šo pašu necilo vietu. Viņi sāka ar lāpstām svaidīt zemi, cenzdamies iespējami ātrāk paplašināt alu. Citi strādāja tepat blakus.

Taču cilvēki gluži veltīgi izšķieda pēdējos spēkus. Ierakušies dziļumā, viņi ieraudzīja to pašu — no vienas vietas caurumoto zemi. Ļaudis sāka kliegt, saukt Halerhu. Nekādas atbildes nesaklausījuši, atkal ķērās pie lāpstām. Bet pa to laiku ātri satumsa: mākoņi, kuru spraugās tik tikko pavīdēja blāzma, tūdaļ saplūda kopā, un paugura nogāze ietinās tumsā; zem lāpstām nomelnēja arī tumši brūnie māli. Vai nu priecādamies par tumsu, vai saniknojušies, vai ari vējā labāk sajuzdami sviedru smaku, kā traki suņi cilvēkiem virsū metās odi.

Visu kalnu izrakņāt nebija spēka. Un ulurieši vilkās uz savām mītnēm ar trīcošām, veltīgi sapūlētām rokām; dūša no neveiksmes tiem bija pavisam sašļukusi.

Tomēr sliktais noskaņojums ātri un negaidīti pārgāja. Vējš atnesa no apmetnes puses tamburīna dārdus. Skaņas bija spēcīgas, možas, un visi jau no tālienes saprata, ka zavē Saire. Kāpēc viņš buras, no kurienes vecajam radušies spēki, ko viņš grib uzzināt un izdarīt? Saire atžirdzis un piesauc garus — laikam notikusi kāda pārmaiņa. Apmetnes iedzīvotāji pa šīm dienām bija ļoti noguruši, un viņiem sagādāja prieku pat tas, ka dzīve it kā atgriežas ierastajā gultnē. Lai apmetnē ir viena vājprātīgā, lai neatrodas bērns — ar to nāksies aprast, un ļaudis apradīs, bet dzīvot bez tamburīna skaņām vienās vienīgās bažās, tā kā visas šīs pagājušās dienas, ir neizturami.

Bet apmetnē nebija atgadījies nekas. Halerha nebija pārradusies, Paipetke sēdēja pie sveša mitekļa un tumsā ar pirkstiem vilka uz zemes kaut kādus ķeburus. Un tomēr labi, ka Saire bija sācis rībināt tamburīnu ...

Līdz pat rītausmai kā-teltenes jumols debesis klāja biezi padebeši. Caur tiem nevarēja izspraukties neviena zvaigzne, taču arī neviena lietus pile nenokrita. Ap saules lēktu ne vairs padebeši, bet atsevišķi mākoņi ātri slīdēja pa aukstajām, zilajām debesīm ... Bērni šoreiz gulēja cieši un ilgi. Bet, kad izbira no mājokļiem, priecīgās balsis it kā sasildīja auksto dienu: zeme bija nožuvusi, saule te noslēpās, te parādījās, mainīdama tundras un norimušā ezera nokrāsas. Pirmām kārtām bērnu bars joņoja uz savu kalnu — vajadzēja taču paskatīties, ko pieaugušie tur vakar izdarījuši. Saskrēja pie vislielākās bedres — gan piecus gadus, gan piecpadsmit gadus veci. Viņu vidū nebija vienīgi Hanido, kas pārāk daudz bija ložņājis pa šaurām alām un kam tagad sāpēja kauli. Bērni visu pamatīgi nopētīja un gribēja jau doties pie otras alas, kad pēkšņi sāka skriet lejup. Nē, viņi neskrēja, bet drāzās pa galvu pa kaklu, mežonīgi kliegdami; lielākie acumirklī bija lejā, bet mazākie krita, spiedza, līda uz ceļiem, bezpalīdzīgi rāpoja un kūleņoja. No mitekļiem izsteidzās tēvi un mātes.

no

— Tur, tur! ... — baidīdamies atskatīties, bērni skrienot kliedza, kā jēgu zaudējuši. Pat neapstādamies pie pieaugušajiem, viņi brāzās tālāk uz saviem mājokļiem.

Neganti smilkstēdami un riedami, izlēca suņi un šāvās pāri pļavai. Kā skrotis no bises tie lidoja tieši uz kalnu, atstājuši tālu aiz muguras vīriešus, kuri steidzās uzzināt, kas noticis. Bet pēkšņi atklājās kaut kas neizprotams. Bērniem kāds dzinās pakaļ. Vīrieši apstājās un saminsti-nājās, neticēdami savām acīm. Pašus mazākos jau gandrīz bija noķēris kāds drausmīgs radījums. Uz galvas šim radījumam rēgojās kaut kas spurains, rokas ar izplestiem pirkstiem bija izstieptas, un kuru katru brīdi tas taisījās ķert ciet aizkavējušos meiteni; briesmoņa seju un augumu klāja dzelteni vilnas kumšķi. Kamēr vīrieši mīņājās uz vietas, apmetnē sākās īsts juceklis. Veči un vecenes meta krustus, bet, izdzirduši baiļu kliedzienus: «Gars!», «Meļgaivačs!», «Pagalam!» — sāka slēpties. Lai gars tos neieraudzītu, krita pie zemes un četrrāpus, līšus pazuda mājokļos. Smilksti, kliedzieni un neskaidra murmināšana skanēja pa visu apmetni. Un kas zina, kā tas viss beigtos, ja nebijis suņu, kuri, kā izrādījās, nekļūdīgi atšķir garu no cilvēka. Tiesa, piepeši vēl briesmīgajam radījumam aizķērās kāja un gluži bezpalīdzīgā kārtā tas nokrita. Un suņi, kas ar tādu niknumu bija metušies šim virsū no visām pusēm, nesāka plosīt gabalos zemē nokritušo garu. Gluži otrādi, tie priecīgi iesmilkstējās, sāka luncināt astes un tūlīt izklīda pa pauguru ...

Halerhu nesa uz rokām. Vai viņa bija bāla, vai bija saskrambāta, to neviens nebūtu varējis pasacīt, tāpēc ka meitenes seju klāja sakaltuši māli. Ausis bija pilnīgi aiz-ķepušas ar māliem, acis ar smiltīm, mati salipuši pikās; Paipetke neparko nepazītu savas šūtās drēbes, kaut ar būtu vai cik normāla. Halerha neraudāja, bet dīca kā nevarīgs, tikko piedzimis telēns.

Māte Čiremede atguvās tikai pēc tam, kad sievietes bija nomazgājušas viņas meitu, pārģērbušas tīrās drēbēs un iedevušas tai paēst.

Meitenei neko nevaicāja — it kā nekas nebūtu noticis, bet, ja arī bijis, tad tikai sapnī. Kā saukts mājoklī parādījās Saire. Viņš ienāca klusi, pamāja ar galvu Čiremedei un Hularham, bikli nosēdās maliņā un, acis pievēris, gluži kā aizsnaudies, sāka klusi un lēni sist tamburīnu.

— Līdz nāvei būšu tev pateicīga, haiče Saire. Vienīgi

ill

tu varēji parādīt viņai ceļu no apakšpasaules, — sacīja Čiremede.

Tamburīna liego skaņu ieaijāta, Halerha aizmiga.

Bet uz vakara pusi Saires steķi noliecās no smaguma, ielīka no treknās jukolas.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Atlikušo vasaras daļu šamanis Saire nodzīvoja klusi un nemanāmi. Cilvēki redzēja, ka Saire viņu acu priekšā noveco, un klīda valodas, ka viņa šīszemes dzīve drīz beigšoties. Ļaudis runāja, ka Saire tikai vienu reizi kļūdījies, pārāk nežēlīgi izturoties pret Meļgaivaču, un kāds — vai nu tas bijis dievs, vai klejojošais gars — viņu sodījis, atņemdams sievu un likdams mocīties ar slimu, nevarīgu cilvēku. Bet ļaudis maldījās: Saire patiesībā saspringti domāja par turpmāko šīszemes un viņpasaules dzīvi, viņš tikai nogaidīja, meklēdams izeju no slazda. Un izeju viņš zināja. Taču to cieši nosedza vājprātīgā Paipetke.

Meklēt viņš meklēja gan, bet pats nemanot bija apradis ar nelaimi un samierinājies ar to.

Taču tuvojās Marijas aizlūgšanas diena, un nekādas pārmaiņas pat nebija paredzamas. Un reiz viņam iešāvās prātā apņēmības pilna doma. Kā būtu, ja ietu pie Tača-nas un teiktu, sak, tādam vecim kā man nav pa spēkam apģērbt un noģērbt slimu sievieti, mazgāt to un darīt visu pārējo, kas vīrietim neklājas. Vai viņam nav tiesību par to runāt? Jebkurš viņu sapratīs un nemēģinās nosodīt... Saire krietni pārlika šo domu un taisījās jau doties pie Tačanas. Bet, tiklīdz izgāja no mitekļa, paskatījās atpakaļ, un cita — nežēlīga doma iecirta kā ar pātagu: «Paņēmi jauniņu, skaistu — tad viņa bija tev vajadzīga, bet atdosi muļķīti...» Un viņš steigšus griezās atpakaļ.

Bet pēc dažām dienām kājas diez kāpēc viņu aiznesa tālu prom aiz apmetnes. Pieturējās sausas, saltas dienas, viņš izgāja tikai tāpēc, lai izvēdinātu plaušas un izvingrinātu muskuļus, bet nokļuva uz pirmā ziemas ceļa, un tas viņu aizveda uz tundru. Atguvies un izbijies no neizprotamā spēka, kas aizvilinājis viņu tik tālu, Saire stebe-rēja atpakaļ. Ieraudzījis pirmo mitekli, sajuta nespēku kājās un nolēma ieiet atpūsties.

Tas, ko Saire dzirdēja un redzēja šajā svešajā mājokli, izmainīja viņa domas. Pie degošā pavarda blakus saimniecei sēdēja Paipetke. Atsegusi abas krūtis, viņa bakstīja krūtsgalu ziemeļbriežu mazuļu ādu vīstoklī, kurā, liekas, bija ietīts kaut kas ciets. Saire ieraudzīja asinis, kas tecēja no krūtīm uz ādām, un izrāva viņai no rokām tīstokli. Saimniece, kas asinis nebija pamanījusi, tikai tagad satrūkās un parāva uz leju Paipetkes apģērbu. Paņēmis sievu pie rokas, vecais taisījās vest viņu uz savu mitekli, bet paguva uzzināt no saimnieces jaunumus, kādus ne no viena vēl nebija dzirdējis. Paipetke, izrādās, gājusi pie Meļgaivača parādīt viņam «dēlu».

Ceļā uz mājām Sairi mocīja viena vienīga doma: tagad visam beigas. Viņš saprata, ka Paipetke iegriezusies ne vien šajā miteklī. Tas nozīmē, ka jau šodien apmetnē sāks runāt par viņas bijušajiem sakariem ar Meļgaivaču, pēc tam pieminēs Sairi, tad — Meļgaivača asinis .. .

Nākamajā dienā agri no rīta šamanis Saire ieradās pie Puramas.

— Dzirdēju, ka tu taisoties braukt uz Halarču, — viņš sacīja, apsēzdamies un piebāzdams pīpi.

■— Taisos gan. Bet kas tad ir? — Purama pētīja aizjūgu un neizrādīja nekādu interesi par ciemiņu.

— Man ir viens lūgums.

— Kāds?

— Tev lugums ieiet pie Meļgaivača un Meļgaivačam lūgums atbraukt pie manis.

— Laikam jau nekas tev tik steidzams nav. Citi brauc uz veselām dienām. Bet man kaut kas ātri jānokārto medību lietās; aizbraucis tūdaļ steigšos atpakaļ.

Saire atviegloti uzelpoja un aizsmēķēdams žēlabaini sāka purpināt:

— Kad jauns ... tad visiem ... vajadzīgs. Vecs un vārgs ... kaut vai uz tundru ... var mirt nost...

— Atkal plēšaties. Bet man tur nav nekādas daļas. — Purama ar zobiem savilka jēlmītās ādas siksnas mezglu un piecēlās. — Negribu tur iepīties.

— Kas nu par plēšanos ... — Saire pazemīgi noburkšķēja. — Sevis dēļ nelūgtu, gan iztiktu. Paipetkes dēļ lūdzu.

— На! Meļgaivačs tak nav šamanis. Pat savam garam nevar pavēlēt. Kāds no viņa labums lielarA šamanim, ko viņš izdarīs, ja liels šamanis neko nevar?

Saire sāka tusnīt, aizpīpēdams pīpi, un Purama saprata, ka viņš apdomā atbildi.

— Tu, Purama, samaņu valodu saproti. Bet no šamaņu darbiem nekā nesajēdz.

— Darbus ar esmu sācis saprast. Kad atrada mazo Ha-lerhu, kas viņu izpestīja? Ņavala puišelis atrada, mēs izrakām eju. Bet pateicība šamanim. Ko tu par to teiksi, haiče?

— Neko. Bet gribu prasīt. Kā tas iznāk: augu dienu visi apmetnes cilvēki sauca, bet meitene tomēr nedzirdēja?

— Ausis bija pieķepušas ar māliem!

— Aha, neesot dzirdējusi! Bet mani sadzirdēja? . . . Purama, Paipetki var glābt tikai divi — tu un Meļgaivačs. Neviens cits nespēs čukču pierunāt, lai atbrauc pie manis. Tu viņu uzvarēji — godīgi uzvarēji, un viņš tevi ciena. Citu viņš neklausīs. Es pateikšu viņam, kad tu un citi būs klāt. Kā es varu vēlēt ko ļaunu, ja gaidu no viņa palīdzību? Ja nepalīdzēs, lai brauc ar dieva palīgu... Vakar Paipetke krūtis līdz asinīm sabakstījusi. Iekļūs asinīs vilna — nomirs ... Lai viņš atbrauc, Purama ...

Saire lūdzās žēlabaini, aiz viņa vārdiem neslēpās nekādi citi, šamaņu nodomi. Bet Purama tomēr juta ko nelāgu un padomājis apvaicājās:

— Netieku gudrs, kas tev aiz ādas. Kas tad noticis? Kāpēc tev pēkšņi sagribējies izārstēt Paipetki? Kāpēc agrāk negribēji?

— Ak, Purama ... Nav viegli izdomāt, ko darīt, pavisam grūti saprast, kā to darīt. Paprasi Kurilam, kāpēc viņš jau pirms gadiem pieciem nesāka dievnamu celt. Bet pavaicā, kā viņš to cels, — tagad ar vēl nezina. Brauc, Purama! Kāpēc lai es perinātu ļaunus nodomus? Nu padomā ceļā — kāpēc?

Un Purama piekrita.

Viņš aizbrauca pēcpusdienā. Viņa nartas pirmās šoziem devās līdz pat Halarčai. Apmainījis veco bisi pret mazliet jaunāku un piedevām vēl atstājis daudz jukolas, Purama iegriezās Meļgaivača jarangā. Jaranga bija tā pati, lielā, bet, kā izrādījās, tikai no ārpuses. Aukstuma elpa — tā vēl nav nabadzības elpa. Taču bijušā bagātnieka un ša-maņa mītnē aukstums lika sajust ne vien nabadzību, bet tuvojošās katastrofas dvesmu. Trīs saimnieka sievas pavērās uz Puramu kā niknas, izsalkušas vilcenes. Jaunākā izskatījās kā vecākā bijušajos laikos, bet vecākā — kā vecene. Pats Meļgaivačs sēdēja uz mazas ādu kaudzītes un domīgs pina bizi. Varbūt viņš prātoja ādas apmainīt pret kaut ko citu, bet paredzēja šī darījuma bēdīgo galu, varbūt Naka bija licis samaksāt jasaku, bet var jau būt, ka viņš prātoja par to, ka pārvaldīt nabadzību ir daudz grūtāk nekā bagātību ...

Tūlīt sajutis saimnieku nelabvēlību un savas ierašanas veltīgumu, Purama samulsis apsveicinājās. Cerēt uz cienastu un garām runām bija veltīgi, un viņš uzsāka bez aplinkiem:

— Esmu ieradies ar ziņām no stipri novecojušā un nelaimīgā šamaņa Saires... Viņš novēl cienījamā čukča ģimenei veselību un ilgu mūžu.

— Ko viņam no manis vajag? — Meļgaivačs aizmeta bizi aiz muguras.

Viņš pagriezās — un Purama izbijies gandrīz vai šāvās atpakaļ, būdams pārliecināts, ka pārskatījies. Vēl pavisam nesen — sacīkšu laikā — čukča seja bija vāja un bāla; tagad tā izskatījās dzeltena un uzburbusi kā slikta, iepuvusi lācene. — Nekādas ziņas no Saires es negribu dzirdēt! Tu varēji pat nenākt. Viņam nav diezgan ar manām asinīm — vēl manam braucējam uzlaida garus un atņēma pēdējo briedi. Tagad grib mani par nabagu pataisīt? Es atcerējos gan, viņš jau teica, ka man būšot jāpaliek ar vienu sievu un jādzīvo caurā jarangā. Varbūt tāpēc esi atbraucis?

— Pagaidi, Meļgaivač! Kam tik daudz vārdu, ja vēl neesi mani uzklausījis? Viņam tu nemaz neesi vajadzīgs. Tu esi vajadzīgs viņa sievai. Paipetke vasaras vidū sajuka prātā, bet tagad viņai ir pavisam slikti, ka vēl nenomirst. Saire saka — vienīgi tu spējot viņu glābt...

— Bet kāda man daļa gar viņa sievu? Sajukusi prātā — un kas par to? Lai padzīvo ar muļķi un zina, ka dievs visu redz un katram piešķir, ko pelnījis.

— Tu runā kā bagātnieks! — sacīja Purama. — Bet tu neesi bagātnieks. Un nabagajiem ir pavisam citas parašas. Ja nabags nabagam neies palīgā, kas tad viņam līdzēs? Paipetke uzaugusi manu acu priekšā. Es pats redzēju, kā pamāte Tačana mūždien lika vīram vīt vilkukārklu pletnes, ar ko bez atelpas mizot meiteni. Bet tādi kā Potonča un tu ar viņu paspēlējās un izmeta pa durvīm, lai tad viņa mokās pie šķībacainā un nosmurgušā veča ...

Izdzirdušas tādus vārdus, Meļgaivača sievas, kas pazina Puramas nesavaldīgo dabu, cita pēc citas pazuda aiz zvērādas aizkariem.

— Tā viņš ir... Nu kādreiz gadījās, — Meļgaivačs atzinās. — Kas tik jaunībā nav piedzīvots ... Asinis mutuļoja kā kargīnam rudenī...

— Tu toreiz vairs nebiji tik jauns! — Purama iebilda.

— Un asinis no rūgtā ūdens mutuļoja... Vai sen, kopš tagad pēdējo reizi esi dzēris rūgto ūdeni un vai daudz?

— Es, Purama, visu saprotu! Nedomā! Bet kā tad es varu viņu izārstēt? Tas ir pat smieklīgi: liels šamanis, kas tic dievam, lūdz palīdzību no bezdievja — gana! Kur tas dzirdēts?

— Es nezinu, kā tu vari izārstēt. To zina Saire. Man viņš teica, ka cerība esot tikai uz tevi. — Purama apklusa.

— Bet pats varu piebilst — tā vien skaties, Meļgaivač! Tev ir desmit brieži uz četriem cilvēkiem, tas nav daudz; zaudēji bagātību, paliksi bez neviena brieža, ja būsi kurls pret citu nelaimi. .. Bet tagad es braukšu. Redzu, ka tu pašlaik man nekādu atbildi nedosi.

— Nē, kāpēc gan nevarētu palīdzēt? — saimnieks sarosījās, steigdamies pakaļ ciemiņam. — Taču šobrīd nevaru — man ir darīšanas. Bet vēlāk gan varētu braukt...

— Nu, redzi, cik labi, brauc gan; sliktāk tev nebūs, bet grēku nomazgāsi.

Purama atbīdīja durvis un, atpakaļ neskatīdamies, spēra platu, drošu soli un devās tālāk pa sniegu, zem kura vēl varēja sajust zemi. Garastāvoklis viņam bija ļoti labs, un viņš zināja, kāpēc. Purama bija izpildījis pienākumu, un tagad neviens vairs nevarēs teikt, ka aiz neuzticības pret šamani Sairi viņš atteicies palīdzēt slimajai jukagirietei. Bet visvairāk apmierināts viņš bija ar to, ka redzējis gluži kā pavasara vēju izpūsto Meļgaivača jarangu — šo ienīsto jarangu ar nebeidzamajām dzīrēm un nešķīsto kņadu aiz skaistajiem aizkariem ...

Meļgaivačs atjēdzās tūlīt, tiklīdz Saires sūtņa nartas bija pazudušas aiz tuvējās nogāzes. Viņš gandrīz vai iebelza sev pa pieri, pēkšņi saskatījis pavisam citu jēgu šim negaidītajam un dīvainajam aicinājumam.

«Bet ja nu patiesi man izdotos izārstēt Paipetki? Ja izdotos? Ja esmu spējīgs to izdarīt? Kas es tad būšu? Joprojām gans?» Viņam, domas saplūda galvā kā siekalas mutē, uzskatot treknu ēdienu. «Vai gan vienkāršs mirstīgais spēs izārstēt un vēl no tādas slimības!»

Kad Meļgaivačs atgriezās jarangā, likās, ka viņš kļuvis pavisam cits cilvēks. Viņš apsēdās uz tām pašām ādām, atkal sev aiz muguras satvarstīja bizi, bet nesenās smagās domas vairs neatgriezās, un rokas ņēmās no jauna ātri un veikli pīt bizi. «Jukagiru šamanis būs kaut ko saodis. Uz zila gaisa viņš neko nedara ...»

— Sievas! — Meļgaivačs skaļi iesaucās. — Es aizbraucu. Dzirdat — es aizbraucu. Droši vien uz ilgu laiku. Bez manis nekādas mantas nemainiet! Lai atnāk Naka! Un lai atnes brieža gaļu! No savas mutes jau neatraus: puse viņa briežu ir mūsējie ...

Meļgaivačs devās ceļā tajā pašā dienā. Taču viņš nebrauca uz Uluro, bet uz Viduskolimu. Zinādams, kādi paradumi ir Sairem, ar kuru vienatnē sastapties bīstami, un vēlēdamies parādīt, ka ir pārlieku norūpējies, kas bija izdevīgi jebkurā gadījumā, viņš nolēma ierasties Mazajā Uluro nevis viens, bet divatā ar Tokio.

Viņš bija ceļā no viena pilna mēneša līdz otram. Tokio tūlīt nepiekrita braukt. Viņam atradās jo daudz iemeslu, lai paliktu mājās. Meļgaivačs pateica tam tieši acīs: «Tu, draugs, kā redzu, nemaz netici Sairem. Varbūt arī man nav vērts braukt?» — bet Tokio uz to atbildēja viltīgi un gudri: «Visu varu pamest tevis dēļ, draugs. Bet Saire tak aicinājis vienīgi tevi! Un ja nu tur slēpjas kas cits? Tad es jums tikai traucēšu.» — «Bet tu nekad neesi naidojies ar viņa gariem!» Meļgaivačs iebilda. — «Toties es esmu bijis naidā ar tavējiem,» Mitrejs atbildēja. «Un varbūt runa būs tieši par tavu klejojošo garu ...»

Meļgaivačs tomēr pierunāja šamani braukt. Un ceļā viņš to pierunāja arī pazavēt, ja vien radīsies kaut mazākā vajadzība...

Ziņas par to, ka uz apmetni brauc Meļgaivačs un slavenais šamanis Tokio, atlidoja daudz ātrāk, nekā viņi abi no tumsas dzīlēm iznira pie kāda nomaļa mitekļa. Vecais Saire pa to laiku bija rāvies vaiga sviedros. Vajadzēja sagādāt cienastu un kurināmo, ierīkot guļvietas, mājoklī ieviest kārtību — Paipetke taču neko nenoliek vietā, bet ņem visu, kas gadās pa rokai.

Kad mājoklī elsdama pūzdama ieradās Tačana un, pavēstījusi, ka abi šamaņi kuru katru brīdi būs klāt, apsēdās visērtākajā vietā, Saire nodomāja: «Labi, ka Tokio ir viņam līdzi. Svarīgs liecinieks. Un vēl labāk tas, ka tiksies divi tādi stipri šamaņi kā es un viņš...» Un viņš tūdaļ sacīja Tačanai:

— Māt, nezinu, kāpēc esi atnākusi, nezinu, ko gaidi un ko gribi. Bet tu pati esi šamane, un tev jāsaprot, ka viss var gadīties ...

— Esmu jau sapratusi. Sen gaidīju, ka sāksi par to runāt. — Mazā, kroplīgā Tačana sarosījās, it kā iespiezdama zemē bedrīti, lai būtu drošāka sēdēšana. — Gribi teikt — ja viņai prāts neatgriezīsies, tu viņu vedīsi atpakaļ pie manis. Neņemšu, neņemšu! Pat negaidi — neņemšu!

— Bet padomā, kāpēc es to lūdzu. Kaut gan esmu vecs, tomēr vīrietis. Bet viņai sievišķis vajadzīgs. Vīra cilvēkam tak kauns ar viņu noņemties. Kā cilvēki uz mani skatās?

— Kāpēc tad kauns? Vīri vienmēr saņem teļus no briežu mātēm. Kas tur liels? Un vai šī sliktāka par briežu māti?

Saruna aprāvās, jo mājoklī ienāca Purama un aiz viņa vēl daži cilvēki.

Kamēr ļaudis apsveicinājās un nosēdās, kamēr iekūra pavardu, pajūgs arī bija klāt.

Saire piecēlās, lai ietu sagaidīt viesus, bet jakutu ša-manis pasteidzās pirmais — viscaur nosarmojis, viņš iebruka mājoklī kā lācis.

— Esiet sveicināti, brāļi un māsas! Labi ātri dodiet, ar ko rokas un mēli atsildīt! — Tokio pakratīja roku un nometa zemē dūraini, pakratīja otru un nometa otru dūraini. Viņš noņēma tējkannu kopā ar āķi, pataustīja to un sāka dzert no snīpīša. — Vai tas bija vārīts ūdens? — padzēries viņš apjautājās. — Esmu tā pārsalis, ka nekā nejūtu. Mēs ceļā divreiz dzirdījām briežus ar tēju. Citādi pašlaik sēdētu tundrā un dīrātu tiem ādas.

— Jā, jā, sals gan pašlaik ir briesmīgs, — piebalsoja ļaudis, kas sekoja katram noslēpumainā šamaņa vārdam un katrai kustībai; viņš bija ieradies arī ar noslēpumainu uzdevumu.

Tokio atģidās, ka viņa joki pašlaik ir nevietā, un sāka stāstīt, ka dzīvojot labi un nesen esot apņēmis otro sievu. Un tikai tagad ļaudis juta, ka viņš ir ļoti labā noskaņojumā. Tokio patiešām bija atkopies, piebriedis plecos un kļuvis vīrišķīgāks.

Piepeši Tokio skatiens apstājās pie Paipetkes, kas sēdēja kopā ar citiem un vislaik kaut ko vilka ar pirkstiem gaisā. Samaņa mēle pārstāja kustēties un uzacis saraucās. Viņš bija ieraudzījis Paipetki, līdzko ienāca iekšā, bet centās to neizrādīt. «Slikti būs,» viņš tagad nodomāja. «Sliktāk, nekā domāju. Viņas prāts vairs nav pie cilvēkiem. Divas vai trīs dienas nāksies zavēt, bet panākumu nekādu ...»

Visi bija pamanījuši, kā šamanis pārvērtās, un cilvēki noskuma, bezcerīgi nopūtās un sāka žēli skatīties uz Paipetki.

Čāpstinādams muti un iztapīgi lēkādams, Saire palaida pa priekšu Meļgaivaču, kas beidzot bija izjūdzis briežus. Ar drebošu roku viņš norādīja Meļgaivačam uz dēli, kur stāvēja bļodas ar jukolu, svaigām briežu iekšām un plakana pudele ar zaļu rūgto ūdeni.

— Ņem nost cepuri! Varbūt gribi noaut kājas? ... No ļaudīm jau iesilis, un vēl krietni sakursim uguni.

— Mīļais! — pielēkdama kājās, Paipetke pēkšņi iekliedzās tā, ka viss miteklis noskanēja. Viņas mazās, melnās acis kvēloja ar tik skaistu liesmu, ka ļaudis sastinga ar vaļējām mutēm, it kā ziemas vidū ieraudzījuši spožu sauli. — Atbraucis... Mans Meļgaivačs atbraucis! — Paipetke pārkāpa pāri kāda cilvēka ceļiem, bet tad no mugurpuses viņai metās virsū Tačana. Šamanes rokas cieši aptvēra Paipetki, kas tajā pašā brīdī rāvās uz priekšu, vilkdama sev līdzi mazo vecenīti. — Ej prom! Velnamāte! Visi ejiet prom! Ko jūs te meklējat? —Viņa centās atsvabināties no kaulainajām rokām, bet cilvēki no visām pusēm jau bija satvēruši Paipetki; viņa sakņupa un tika nosēdināta uz zemes.

Salā sasārtusī Meļgaivača seja kļuva balta kā sarma, kas viscaur pārklāja viņa kukašku un cepuri. Rokas neviļus sāka purināt sarmu no platajām biksēm, bet neko nesaprotošās acis pārstāja mirkšķināties, gluži kā apledojušas. Meļgaivačam nelikās, ka jaunā sieviete būtu sajukusi, un viņš nesaprata, ko domāt: vai nu tā ir trakuma lēkme — kāpēc tad Paipetki tā vajadzētu turēt ciet.un mēģināt apvaldīt? — vai arī viņai atgriezies saprāts, tikai cilvēki to nespēj aptvert.

Bet pa Paipetkes vaigiem ātri ritēja asaras. Nē, viņas

seja staroja tāpat kā agrāk, acis tāpat mirdzēja priekā, bet asaras lija — laikam gan aiz nespēka, aiz mokošās pārestības sajūtas, ka cilvēki viņu pieveikuši.

— Nu kāpēc tu stāvi, Meļgaivač? Grūd viņus nost, dzen prom no manis! Nāc šurp! Es gaidīju tevi, visu laiku gaidīju. Nāc, es pieglaudīšu tev savu vaigu... Kāpēc viņi mani tur ciet? Nāc ... Nesaprot... — Paipetkei vēl straujāk sāka līt asaras, un, jau raudādama, viņa turpināja: — Panāc vismaz tuvāk, apsēdies blakus! Paskaties man acīs, un es iešu prom, likšos gulēt, netraucēšu . ..

Klausoties vājprātīgo, kas, šķiet, bija sajukusi viņa dēļ un tāpēc nevienu citu neatzīst, Meļgaivačs pamazām atguvās. Viņš nodauzīja apavus, nometa cepuri un devās pie pavarda, lai nosēstos blakus Tokio un Sairem. Šajā brīdī Paipetke pietrūkās kājās un izrāvās no rokām, kas viņu turēja. Viņa apskāva čukču, un abi nosēdās uz grīdas.

— Atbrauci gan, mans mīļais, mans labais, mans gudrais! — Paipetke čukstēja, skatīdamās Meļgaivačam tieši acīs. Viņa ņēmās ostīt tā degunu un pieri. — Mans raudulīgais, mans kautrīgais, mans nevainīgais, .tu atbrauci...

Tavs deguns, tava piere — kā es pēc tā esmu noilgojusies! — Paipetke sāka vilkt ar pirkstu pa viņa seju. — Bet tās ir tavas acis, vaigi, ausis... Kāpēc tu esi tik drūms? Nu paskaties uz mani, negriez galvu prom — paskaties acīs, bet es pasēdēšu un aiziešu. Es tūlīt aizmigšu, es slikti guļu ...

— Ej, Paipetke, ej, — mīļi sacīja Meļgaivačs. — Palīdziet viņai, ļaudis, apgulties — viņa atpūtīsies. Tu taču gribi gulēt? Mājoklī ir silti, es būšu tepat; atgulsties un mēģini iemigt.

Paipetke paklausīgi palaida vaļā rokas un, pēkšņi aptvērusi ar tām galvu, lēnām sāka spraukties cauri cilvēkiem.

Viņu novietoja uz trim mīkstām ādām un apsedza, kā parašās pieņemts, ar pavisam izbalējušu segu — ar ša-maņa Saires mirušās sievas segu.

Tordohā iestājās nāves klusums. Bija tikai dzirdams, kā, niknodamies uz čukča briežiem, rej suņi un kā tikko sacēlies vējš, pluinīdams zamšādas aizkaru, klaudzina maikstes.

— Ko darīsim tālāk, haiče? — strauji pagriezies pret Sairi, Meļgaivačs noprasīja.

— Nezinu, — vecais bailīgi atbildēja. — Lai Mitrejs saka.

— Domāju, ka vairāk neko darīt nevajag. — Tokio pastiepās pēc degvīna pudeles, taču diez kāpēc pārdomāja un atrāva roku atpakaļ. — Meļgaivačs jau visu izdarīja. Nezinu, kāpēc viņš mani vilka sev līdzi. Esmu pārliecināts, ka rīt Paipetkei kļūs vēl labāk. Es neburšos.

Saire sagrozījās. Viņa redzīgā acs pārstāja mirkšķināties, bet šķībā pavisam samiedzās; ar izbolīto aci vecais tomēr ieurbās nevis čukčā, bet Tokio.

— Draudziņ Mitre j, — viņš pieglaimīgi ierunājās. — Tu tā jocīgi runā. Gan es, gan cilvēki no daudzām tun-

I drām ir dzirdējuši citādus vārdus ... Atceries — lielajā garu izsaukšanā šamaņi it kā atzina, ka Meļgaivačs juka-giriem neko sliktu neesot darījis. Tāpēc ka zaudējis varu pār saviem gariem. Un viņš tak pats bija atbraucis pie i manis un piedāvāja pusi briežu ganāmpulka par iedvesmu. Vai es meloju, Meļgaivač? Meloju? Pasaki cilvēkiem ...

— Jā, biju atbraucis, runāju, apsolīju, — Meļgaivačs noburkšķēja, nezinādams, kur likt acis, bet jau saprazdams, ka izdarījis kļūdu.

— Ļaudis, vai jūs dzirdējāt? — Saire nogrozīja galvu. — Vai tik tu, Mitrej, negribi teikt, ka Meļgaivačs pēc tam ieguvis varu pār savu klīstošo garu, uzrīdījis to manai sievai un atņēmis tai prātu? Tā varēja būt, varēja gan būt. Man ar tas ienāca prātā. Bet laikam esmu kļuvis vecs — nepamanīju.

— Tā vis nebija! — čukčs gandrīz vai iekliedzās.

Klusums mājokli kļuva vēl jūtamāks. Ļaudis pat nepakustējās. Šamanis Saire it kā bija dabūjis virsroku, un varēja likties, ka viņš tūlīt teiks kaut ko vēl briesmīgāku. Taču vecais piepeši sašļuka, pat viņa pleci noslīga. Bija iznācis tā, ka viņi viens otru tur aizdomās par asinsatriebību.

— Nu tad jau, acīm redzot, jārunā mierīgi, — Saire klusi noteica. — Mēs kopā viņu izārstējām. Taču tu, Meļ-gaivač, neesi šamanis un nekad tāds nebūsi. Tu pats to zini.

— Kāpēc tu mani atsauci, Saire? — čukčs tikpat klusi, bet nikni noprasīja. — Lai apkaunotu visu priekšā?

— Nē! Kā tu vari tā domāt! Jukagiri tevi nekad neaizmirsīs par to, ka atbrauci. Tu tik daudz dienu zaudēji, pamatīgi nosali un pat pie Tokio brauci. Tu man labi palīdzēji. Paldies, ka nepaliki kurls uz manu aicinājumu.

— Meļgaivačs jukagirus arī ilgi atcerēsies, — sacīja Purama, sapratis, ka šī kašķēšanās tūlīt pierims. Brīnums bija pārsteidzis Puramu, bet tas, ka Saire tik ātri un vienkārši piesavināsies sev slavu, radīja viņā protestu. Tomēr viņš nezināja, ka vecais šamanis vairāk par visu gaidīja tieši šo sarunu.

— Purama rūc uz mani, sen jau rūc ... Man gan tikai viena acs, bet es redzu... Viņš dusmojas uz mani par to, ka pirms sacīkstēm es būru Meļgaivačam, nevis viņam. Tiesa — es to darīju. Un gribēju, lai uzvar Meļgaivačs. Ja Kurils paspēlētu, par nabagu nekļūtu, bet, raugi, Meļgaivačs atdeva pēdējo. Viņš jau tā bija sevi sodījis — gandrīz nomira ...

— Nu tad tev, Saire, jāpastāsta, kas jūsu starpā bija,— Purama piecēlās, izspraucās starp sēdētājiem un nosēdās tieši pretī šamanim. — Mēs tad visu zināsim, un visas šīs runas reiz apklusīs. Cilvēki domā, ka tu, haiče, esi rīkojies pārāk nežēlīgi.

— Te esmu es, te ir viņš, — ar neaizkūpināto pīpi Saire apņēmīgi iebakstīja krūtīs vispirms sev, tad Meļgaiva-

čam. — Es to neiestāstīju. Pat centos atrunāt. Dievs to dzirdēja! — Saire steigšus pārkrustījās.

— Ja tu būtu gribējis atrunāt, tad nebūtu stāstījis, kā to dara, — čukčs izmeta. — Kāpēc ņēmi grēku uz sirds?

— Bet tu tak lūdzies. Tu ilgi lūdzies. Nu, mēģini atcerēties, kādiem vārdiem lūdzies... Labi, es neatkārtošu. Bet tu ar nemaz nedarīji tā, kā vajadzēja. Es teicu, ka mūsu senči mazliet iegriezuši vēderā, lai asinīs nomazgātu rokas un vaigus. Bet tu iegrūdi nazi līdz zarnām. Tev iegrūda ādu, lai aizspiestu brūci, — Naka iegrūda. Piejauci pie asinīm vilnu — tās sāka pūt. Kā gan nesapūs!

Saire iebāza mutē pīpi un pastiepās pēc uguns uz pavarda pusi. Viņa rokas drebēja, bet acis smaidīja — redzīgā tikko jaušami, šķībā pār visu seju, ievilkdama deniņos krunciņu tīklu.

Klusums izspurdza ārā no mitekļa. Ļaudis sāka trokšņot un sačukstēties.

Paņēmis pudeli, Meļgaivačs klusēdams, bez steigas pielēja trīs kaula krūzes rūgtā ūdens.

Bet iedzert uz savu bezspēcību viņam neiznāca.

Tokio slava stingri turējās uz divām kājām. Viena bija iedvesmas spēka noslēpums, ko viņš mantojis no tēva, otra — neticama vieglprātība un nežēlīga, gluži vai bērnišķīga atklātība, kas lika kasīt pakaušus ne vienam vien gudriniekam.

Pastiepies pēc krūzes, viņš nopūtās un sacīja:

— Ko tik te nesarunāja. Vārdus jūs netaupījāt. Bet patiesība pazudusi kā adata sniega kupenā.

— Iedzer, draudziņ, iedzer, — Saire pabīdīja viesim tuvāk jukolu. — Un uzkod! Bet, kad iedzersi, tad arī patiesību būs vieglāk meklēt.

Vecais tagad varēja runāt, vienalga, ko: katra jauna pēda tundrā paudīs arī viņa prātu, spēku un slavu. Burties Tokio negribēja; viņš pat netaisījās ņemt rokās tamburīnu. Bet jebkura cita patiesība, kas uzzināta bez žāvēšanas, ir tenkas, nieki, pasaulīgas pļāpas. Kad Paipetke sāka runāt, pirmo reizi pazinusi cilvēku, Saire tik tikko noslēpa no ļaudīm satraukumu. Bet tas nevilkās ilgi — pēc brītiņa viņš pats jau brīnījās par spēku, kas tomēr viņā mīt. Vajadzēja ar viņa mēlei pasacīt Puramam, ka vienīgi Meļgaivačs spēj izārstēt vājprātīgo! Kaut vai uz vecuma dienām es prastu pavērt šim spēkam ceļu... Pašlaik Saire nebaidījās no jakutu šamanīša, taču arī

negribēja, lai tas nodarbotos ar patiesības meklēšanu: kaut gan šamaņi ļaužu klātbūtnē neiegāž cits citu, no Tokio var gaidīt visu.

Bet Tokio tobrīd klusēja. Viņš smaidīja — smaidīja tik nevainīgi un bērnišķīgi. Saire arī smaidīja. Viņi skatījās viens otram acīs, smaidīja un klusēja. Bet vārdi par neatrasto patiesību bija pasacīti, un ļaudis pārstāja kult mēles un sāka ausīties. Turēdams krūzi starp ceļiem, Meļ-gaivačs gaidīja, kad viņi būs diezgan izskatījušies viens uz otru; nesagaidījis nolieca galvu un sāka skatīties rūgtā | ūdens zaļajā atvarā.

Kluss, bet negaidīts kliedziens miteklī lika viņam no- I drebēt.

Samaņu vidū kaut kas notika. Patiesi — notika.

Tokio lēnām nolika neizdzerto krūzi uz galda. Tai pašā | laikā viņš strauji pagriezās uz vecā pusi, lai varētu skatīties viņam tieši sejā, abās acīs. Bet Saires roka, kas vēl i vienmēr nelaida vaļā šķīvja malu, vilka jukolu atpakaļ, arī viņš pats liecās atpakaļ, it kā Tokio viņam spiestos virsū ar kaut ko neredzamu. Viņi abi smaidīja, bet | tas bija briesmīgi. Vecais šamanis vēl tikko bija juties kā I uzvarētājs un pašapmierināti jokojis, bet tagad viņu vairs | nevarēja pazīt — redzīgā acs bija kļuvusi valga, ļenganā I kakla dzīslās strauji pulsēja asinis; viņš nevaldīja pār sevi un tāpēc nespēja apslēpt, ka ar smaidu cenšas piela- ļ bināties Tokio un iežēlināt viņu. Jaunais jakuts it kā f spieda veco pie zemes.

Tālāk varēja notikt vienīgi kaut kas briesmīgs: Saire f kuru katru mirkli bija gatavs savēcināt rokas, iekliegties vai mesties ārā no tordohas. Tomēr Tokio novērsās no večuka — varbūt pažēloja viņu, bet varbūt apmierinājās aj to, ka cilvēki redzējuši viņa spēku. Viņš priecīgs pārlaida ļaudīm skatienu un iesaucās. ,

— Bet viņa tak to mīl, mīl! Paipetke Meļgaivaču mīl!

' Lūk, kur slēpjas patiesība!

Viņš pabīdīja krūzi ar degvīnu vēl tālāk no sevis un piecēlās ceļos, lai labāk varētu palūkoties apkārt.

— Vai esat mēmi kļuvuši? — Tokio vaicāja. — Te ir vienkārša lieta — pavisam vienkārša — kā nūja bez zariem. Ne apakšpasaulē, ne augšpasaulē nevajadzēja meklēt pēdas. Viņa aiz mīlestības sajukusi prātā. Tevi, Meļ-gaivač, viņa mīl. Un mums jādomā, ko darīt tālāk. Nekāds šamaņu spēks te nepalīdzēs.

—' Ko tu tur runā, Mitja! — Meļgaivačs tūdaļ attapās. Viņš pārāk strauji pagriezās, izlēja uz biksēm degvīnu un spēji nolika krūzi uz galda. — Kā — mīl? Tie ir vājprāta murgi! Murgi! Murgi!

— Bet tu gribēji, lai pēc tādas slimības viņa tūlīt kļūtu vesela? Protams, murgi arī. Taču tā jau ir izveseļošanās. Rīt tu aizbrauksi — viņa atkal zaudēs prātu, varbūt pavisam traka kļūs — matus plēsīs un cilvēkiem virsū metīsies. Bet, ja paliksi un padzīvosi te, viņa atlabs pavisam.

— Aha! Ja palikšu ... Tu laikam esi aizmirsis, ka es neesmu bagātnieks. Jau tā tik daudz dienu esmu zaudējis. Potonča negaidīs. Varbūt jūs abi ar Sairi barosiet mani un manas sievas?

— A-ā... — Saire ierunājās. — Bet mīlestība jāglabā azotē. — Vecais vēl nebija pilnībā atguvies un pateica to pavisam nevietā — tikai tāpēc, lai ļaudis nedomātu, ka viņš ir galīgi uzvarēts. Iespējams gan, ka viņš taisījās vēl kaut ko piebilst. Tomēr Tokio viņu pārtrauca:

— Kam mīlestība jāglabā azotē? Viņai? Viņa to nevarēja. Tu vecumdienās nespēji... Un bērns viņai vajadzīgs — dzīvot viņa grib tāpat kā visi.

Večuka redzīgā acs iekvēlojās kā pēdējā dzirkstelīte dziestošā ugunskurā. Viņa pleci noslīga, mugura saguma arvien vairāk un vairāk.

— Nu, lūk, patiesība ir atrasta, — sacīja Purama. Viņš paņēma krūzi, ielēja tās saturu mutē un nobraucīja lūpas ar plaukstu. — Tas man par pūlēm ...

— Es domāju, ka būtu laiks visiem izklīst, — sacīja Tokio, nosēzdamies un izvilkdams tabakmaku. — Mēs jau te paši visu pārspriedīsim.

Saire salēcās.

— Nē! — viņš izbijies iekliedzās. — Kāpēc? Viesus dzīt prom nevajag. Lai paliek, lai dzird ... Es laikam patiešām esmu kaut ko izlaidis no acīm. Nelaimju un rūpju apmāts, var pareizās pēdas nozaudēt. Jutu pareizi, bet laikam nenokļuvu uz īstā ceļa ...

— Par to jau es runāju, — jakuts apmierināts piekrita, — tā tas bija. Mēs, šamaņi, dažreiz patiesību aiz paraduma meklējam tumsā.

Tokio, redzēdams, ka guvis virsroku, smējās par večuku. Visi to saprata. Nesaprata, bet varbūt negribēja saprast vienīgi Purama.

— Kā tu teici? — viņš sabozās. — Aiz paraduma? Būtu

interesanti par to parunāt... Tu, Mitrej, tātad brauksi pie mums pēc katras Saires zavēšanas un paskaidrosi, vai mūsu šamanis uzzinājis īstu patiesību vai neīstu. Un viņš brauks pie tevis? ... Tu sacīji, ka vecais sagandējis Pai-petkes dzīvi, bet nelaimju cēloņus meklējis tumsā? Nu tad pasaki tagad: vai mēdz būt, ka noķer zivi, bet pēc .t tam brīnās, kā tā gadījusies laivā un kāpēc nosprāgusi?

— Mēdz gan būt! — Tokio pavisam atklāti iesmējās, nežēlodams veco.

Ļaužu uzmundrināts un mazliet iereibis, Purama iekarsa.

— Vai tu, Tokio, redzi dūmvadu? Uz kurieni iet kvēpi un dūmi? Uz augšu, uz caurumu. Dievs tā iekārtojis: siltums un gaisma cilvēkiem, bet smaka uz āru. Šamanis ielien caurumā un kvēpus ar dūmiem pagriež uz ļaužu pusi. Tāpēc mēs ar esam akli... Es ar būtu bijis akls, ja tik daudzus gadus būtu kalpojis tev, Saire, un nebūtu redzējis to, ko citi neredz ...

Saire nevarēja nociesties.

— Bet ko tu tādu esi redzējis? — viņš izslējās taisns.

— Varbūt redzēji, ar kādām grūtībām piespiedu tos, kas mocījās ar vēderu, skriet un izārstēju viņus? Varbūt redzēji, kā es dienu un nakti negulēju, gāju glābt nelaikā dzimušu bērnu — un izglābu? ... Jauns tu esi, Purama, un tev neklājas par to spriest! Pamēģini pazavēt, ielien dūmvadā! Nē, tu tūlīt pat rāpies uz tordohas un iebāz ģīmi dūmvadā. Tad zināsi, kā es buros tur, augšā. Ļaužu kvēpi šamanim pirmajam acis izkodīs ...

— Kāds nu tas šamanis, — vecā Lembukija pacēla balsi. — Ir šamaņi, kam sirdsapziņa izžuvusi kā zivs: tādiem acis nebaidās no dūmiem ...

— Pievaldi mēli! — Tačana aizsvilās. Ar kaulaino roku sakampusi Puramu, viņa raustīja to aiz piedurknes. — Bet ko tev no vecā vajag? Paipetke tev nav ne meita, ne sieva. Esat aizmirsuši, cik daudz laba Saire darījis...

Purama atrāva roku.

— Bet kāpēc no ļaudīm nāk kvēpi? — viņš prasīja, cenzdamies notvert gan Meļgaivača, gan Tokio, gan Saires skatienus. — Viņi paši laiž kvēpus? Ja Potonča pareizi tirgotos, Hularha nebūtu palicis neēdis, savu meitu neatdotu citiem un nelaime nebūtu notikusi. Un tev, Saire, nebūtu vajadzējis zavēt... un par zavēšanu atņemt Hularham pēdējo zivi. Bet kā bija ar Paipetki? Nelietis un slepkavnieks Erheijo — pat tas kā cilvēks

viņu bildināja. Bet tirgoņi un šamaņi? Tuf Meļgaivač, tu, Saire, — jūs zinājāt, ka viņai nav neviena aizstāvja? Nu tad ostiet tagad tos kvēpus ...

Purama piecēlās no dēļa, kas kalpoja par galdu, un sāka spiesties mitekļa dziļumā, likdams saprast, ka vairāk nav vērts runāt.

Klusums ieilga. Tokio sēdēja nekustēdamies, pacietīgi gaidīdams, ko teiks Saire. Pēc savām zobgalībām pirmais pacelt balsi viņš nedrīkstēja. Bet Meļgaivačs skatījās te uz degvīna krūzi, te uz sakņupušo Sairi. Viņam kārojās braukt projām no šejienes, cik vien ātri iespējams. Kaut cilvēki lasītos projām, bet viņi klusuciešot iedzertu, uzkostu, un tad viņš ar vislielāko prieku mestos jūgt briežus. Slikti ir viņa paša jarangā, bet te — kā dzijā kapā ...

Meļgaivačs ar ļaunu prieku paskatījās uz veco un nodomāja: «Tu ar esi iekūlies ķezā, kleinais velns. Tagad ne reizi vien atcerēsies, kā bendēji manu dzīvi veselus desmit sniegus pēc kārtas!»

Saire ar mokām saņēma sevi rokās, jo viņā vārījās mežonīgs niknums pret Tokio, kurš bija uzsācis tādu sarunu, ko nebūtu uzdrīkstējies neviens šamanis.

Muguru neatliecis, tikai mazliet pagriezis galvu uz Tokio pusi, Saire beidzot klusi noteica:

— Ko tur daudz runāt, Mitrej, — esmu gaudens gan miesā, gan garā. Bet jauna dvaša grib just līdzās tādu pašu jaunu dvašu. Skumji, protams, viņai bija manā tor-dohā, bet no skumjām, kā zināms, var arī prātu zaudēt.

— Bet tu, vecais, izmāci viņu, — skaistulis jakuts skaļi sacīja. — Būtu viņai bērniņš... Tu gan varētu sasparoties notes pēc ...

Jakuti ne to vien spējīgi pasacīt skaļi, viņiem tas tiek piedots, un, kaut gan jukagiru sievietes samulsa un nosarka, mājoklī tomēr kļuva vieglāk elpot.

Saire palika tikpat nopietns.

— Tu esi svešs cilvēks, tu vari ālēties, — viņš sacīja. — Bet man joki nav prātā. Paipetke jāglābj. Jāsaglabā viņas apziņa. Varbūt tāda izdevība vairs neradīsies...

Meļgaivačs saausījās un atkal nolika vēl arvien neizdzerto krūzi uz galda.

— ... Es gan te visu pareizi nesapratu, — Saire turpināja. — Bet klausījos, un tagad es redzu: dažreiz tu, cilvēks, gribi darīt labu, taču iznāk slikti. Vai tad man sieva bija vajadzīga? Ļaudis tā nosprieda. Bet es par viņas

dvēseli gādāju, pūlējos nosargāt. Un viņa man bija kā meita. Pat ar sajukušu man vieglāk dzīvot: esmu vecs un vientuļš ... Taču iznācis tā, ka no gariem pasargāju, bet par sieviešu nelaimēm pat prātā neienāca. Purama velti uztraucas — viņai toreiz tikpat precinieka nebija. Es viņu neķēru kā zivtiņu ar tīklu, bet, ja būtu gribējis iedvest padevību, tad droši vien to būtu izdarījis ... Nāves mokas es pārcietu — domāju, ka esmu palaidis garām garus. Taču nē — tu, Tokio, mani atbrīvoji no lāča apkampieniem. Kā tam Meļgaivačam ienāca prātā braukt pie tevis?

Vecais brīdi cieta klusu, ar pirkstu sabikstīja pīpē ta-. baku un turpināja:

— Man mieriņājums ir — vismaz cilvēki nenosodīs. Dievs, protams, visu tāpat jau redzējis. Bet mans mierinājums ir rūgtāks par lāča žulti: nelaime man sapinusi rokas un kājas, bet citiem nākas no tās atpestīt. Un palīdzēt pašlaik es baidos. Ja nu atkal aizdodu tai dusmas? Var iznākt vēl sliktāk, kā tu, Mitrej, sacīji: redzēs, ka ciemi-miņa nav, atkal es viens pats — un vēl padarīs sev galu ... Meļgaivač, varbūt tu paliksi uz kādu dienu? Es neesmu bagāts, bet visu, ko pa šīm dienām zaudēsi, es atlīdzināšu. Par to vari būt mierīgs ...

Čukčs pameta uz veco neizprotamu skatienu, neko neatbildēja un mierīgi sniecās pēc aukstās gaļas gabala. Bet Saire sasprindzis brīdi klusēja, kaut ko pārlika un atkārtoja savu lūgumu:

— Kaut jel viņas veselību izdotos saglābt! ... Ja tu pāris dienu paliktu, Meļgaivač!

— Pag, pag, — sarunā iejaucās Tokio, — teiksim, viņš paliks, viņai kļūs labāk. Bet kas būs pēc tam?

— Kaut tik atlabtu! Tad varētu ļaut viņai iet. 2ēl tak — jauna, skaista ...

— Nu redzi, šie vārdi jau nāk no tīras sirds! — Tokio atviegloti iesaucās.

— На! Ļaut viņai iet! — Tačana izrāva pīpi no mutes.

— Bet uz kurieni tad šī ies? Vai viņai ir savs miteklis, vai? Kas viņai to cēlis, kur tas ir, — parādiet man!

— Sievas, vai Paipe guļ vai ne? — Saire pavisam mierīgi noprasīja, it kā Tačana neko īpašu nebūtu teikusi.

— Guļ? Lai guļ; tas ir labi. Jārunā klusāk... Lai viņa pagaidām paliek pie manis — meitas vietā. Atsevišķu iekštelti sataisīšu. Teiksim Paipetkei patiesību: mēs gribējām viņu no gariem pasargāt, tas mums izdevās, un

tagad viņa var dzīvot, kā pati grib. Mēģināsim sameklēt viņai jaunu vīru. Nu, bet man tad pat vientulībā būs vieglāk nomirt...

— Aha, atradīsim jaunu vīru — skaistu un bagātu, uzcelsim baltu mājokli, savāksim no visām ģimenēm dāvanas .. . Kāpēc šai tāds gods jāparāda? — Tačana uz brīdi apklusa, bet tad pēkšņi uzslējās ceļos. — Vai cilvēki nezina, ka viņas dēļ mums visas nelaimes uzkritušas? — viņa iekliedzās. — Varbūt Hularha viņai nesīs jukolu, varbūt Ņavals tēsīs kārtis viņas teltij?

Saire uz to neatbildēja. Viņš stūrgalvīgi turpināja:

— Nedrīkst mirt, kamēr nebūšu redzējis viņu veselu un viņa nebūs sākusi jaunu dzīvi... Tādai skaistulei jauns vīrietis atradīsies, viņas kaite nav nešķīsta... Meļgaivač, ko tu domā? Saki — kam velti klusē?

Čukčs lēnām beidza gremot gaļu, mierīgi aptaustīja savu bizi ar podziņu galā, tad, pievērsis vecajam caururbjošu skatienu, sacīja:

— Tu gribi, lai cilvēki redz, ka es labu darbu varu darīt tikai par maksu? Nē. Es daudzus sniegus cietu no tevis pazemojumus, kad skaitījos vēl šamanis, — tagad negribu vairs ciest.

Viņš piecēlās, izvilka no kažoka apakšas cepuri un sāka spraukties uz durvju pusi.

Tokio saspringa un iecirtās kā spītīgs, mežonīgs briedis. Viņa seja pārvērtās, tajā pavīdēja gan dusmas, gan nicinājums pret visu notiekošo.

Bet Meļgaivačs tobrīd jau stāvēja ārā pie mitekļa un mīņājās uz vietas, vēl nebūdams īsti pārliecināts — braukt vai palikt. «Lai viņš ir nolādēts, tas tamburīns!» viņš noteica savā nodabā. «Kādēļ es sāku to dauzīt? Ar rokām un kājām esmu iekritis slazdos... Sveši cilvēki lien dvēselē, iemīlējusies vājprātīgā, ubagu dāvana par tās riebīgajiem glāstiem... Pretīgi, un izejas nav.» Meļgaivačs sajuta aukstas urdziņas uz sejas un saprata, ka viņš raud. «Bedre. Esmu iekritis bedrē.»

— Jūdz vien! — viņš izdzirda Tokio balsi. — Nekādās darīšanās pie manis vairs nebrauc! Un es ar pie Saires nekad vairs nebraukšu. Prāts jums uz ļaunu vien nesas un šamaņu māka — pašu labumam vien. Muļķi! Tagad nu raudiet asiņainas asaras!

— Tu ar šodien nežēloji ne veco, ne mani, kaut gan redzēji, kādā nelaimē esam iekūlušies.

— Viņas nelaime nāk no jums. Es par nevainīgo Pai-petki domāju. Bet jūs . . . Velns jūs rāvis! Jūdz vien! Tagad jums abiem vājprātīgā līdz pat nāvei sapņos nedos miera.

— Kāpēc tad jājūdz? — Meļgaivačs nopūzdamies ievaicājās. — Es negribēju braukt prom, iznācu tāpat padomāt un veco pabaidīt. Vai nu es varu degunu celt gaisā! Tādā ķezā esmu iekūlies. Cilvēkiem sacīju, ka neko nepieņemšu, bet būs tomēr jāņem — nevaru tak ar tukšām rokām atgriezties pie izsalkušām sievām. Drīz man vairs nebūs neviena brieža.

— Redz, tas ir prātīgi. Tā ir pavisam cita runa. Ja esi briežu barā, tad nevajag rēkt kā lācim. — Tokio jau bija pagriezies uz iešanu, bet vēl piebilda: — Nekas, pa-kauc vien, tad labāk sapratīsi ļaužu bēdas. Un vēl pavisam žēlsirdīgs kļūsi...

— Jā, tagad visiem mani viegli mācīt, — Meļgaivačs bezcerīgi atmeta ar roku. Tomēr atkal sacēla spuras gaisā: — Kad mani apmētāja ar dubļiem, tu ar runāji pavisam citu valodu. Kāpēc tad agrāk nebruki man virsū?

— Labais vienmēr iecietīgāks par ļauno, — atbildēja Tokio, cieši pieliecis savu vaigu tā cilvēka sejai, no kura vel nesen bija baidījies. — Man to sacīja tēvs pirms miršanas. Un es viņam zvērēju, ka cīnīšos tikai pret ļaunajiem gariem. Un vēl man tēvs teica, ka labajam arī varot zust pacietība. Un tad pats dievs nākot cilvēkiem palīgā ...

Jakuts pagriežas un ātri iesoļoja tordoha.

Meļgaivača atgriešanos Saire sagaidīja mierīgi, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Saire izslējās taisni, viņa seja bija drūma, domās iegrimusi. Pavirzījies tālāk, lai Tokio un Meļgaivačs varētu ērtāk nosēsties, viņš ar skatienu ieurbās ugunskurā un palika sēžam kā sastindzis. Visi klusēja. Beidzot Tokio pasniecās pēc krūzes un, ne vārda neteicis, to iztukšoja. Meļgaivačs brīdi mirkšķināja acis, tad arī pastiepa roku pēc krūzes. Viņš iekampa malku, nospļāvās zem galdapakšas, bet pie uzkožamiem ķērās tikai tad, kad vecais Saire arī pielika krūzi pie lūpām.

Visiem trim bija kokainas sejas, un aiz bailēm sastingušie cilvēki, par kaut ko sačukstējušies, bijīgi piecēlās kājās un klusi atstāja telti. Palika tikai Purama, kas gluži viens sēdēja pašā maliņā. Medniekam darba laikam

gan bija vairāk nekā citiem: pēc sniega vētras iestāsies rāms laiks, īstais brīdis pēdu dzīšanai, un medībām Pu-rama vienmēr gatavojās ļoti rūpīgi. Taču pašlaik viņš bija aizmirsis visu un tupēja kā augsts celms aiz trīs cilvēku mugurām; tie, klusuciešot ēzdami, vērpa sarežģīto domu pavedienu.

Purama bija mazliet iereibis, un tas deva drosmi viņa ziņkārībai. Meļgaivačs atgriezies... Kas būs tālāk? Viņš paēdīs un brauks projām? Vai paliks? Būs pārdomājis, rīkosies pretēji saviem vārdiem, savai patiesībai un savām tieksmēm? Tokio būs šo pārliecinājis? Bet varbūt Saire? ...

— Es pašlaik labprāt liktos uz auss, — viņš izdzirda čukča balsi. — Un Tokio arī...

Purama saprata, ka viņš ir lieks un ka šamaņiem jāpaliek vieniem pašiem. Uzmaucis cepuri līdz acīm, viņš piecēlās un trokšņaini gāja ārā, likdams saprast, ka ir apvainojies ...

ASTOTA NODAĻA

Pavisam citas domas tajā pašā laikā mocīja šamani Sairi. Viņš skaidri zināja, ka čukčs nebūt nav atgriezies pēc savas gribas: gluži vienkārši pārdomājis — negrib apvainot jukagirus un nolēmis vismaz kaut ko aizvest savām sievām. Domas ņirbēja zibenīgā ātrumā: maisu jukolas un dažas ādiņas nav ko žēlot, bet kaut kas būs jādod arī Tokio, un Saire viņu bagātīgi apdāvinās, taču lai viņš ir nolādēts, šis šamanītis, šis izdzimtenis, — nevis Meļgaivačs, bet pats nelabais atrāvis viņu uz Uluro krastiem!

Attaisnoties cilvēku priekšā — tas vēl nenozīmē attaisnoties visaugstākā soģa un pavēlnieka — dieva priekšā. Ja Tokio pēkšņi nebūtu saniknojies, viss beigtos pasakaini labi.

Tokio viņu bija piespiedis izpirkt vainu ļaužu acu priekšā, izpirkt ātri un turklāt vienā vienīgā veidā. Kādus pazemojumus gan viņš, vecs cilvēks, šodien nebija pārcietis, kā tie smējās viņam tieši acīs, kad tordoha bija pilna ar cilvēkiem, kā rakņājās pa viņa dzīvo miesu! Un priekšā stāv tas pats, ja padomā, kaut kas vēl briesmīgāks — viņš pats sevi pazemos: vīrs meklē sievai vīru,

tāpēc ka ir vecs un miesās vārgs — tik vārgs, ka prātu var zaudēt...

Meļgaivačs un Tokio gulēja blakus, palikuši zem galvām labi izstrādātas ādas, ko Saire bija uzdāvinājis par buršanos, bet Saire pats sēdēja pie pavarda, kūpināja pīpi, skatījās ugunī, un izdzertais rūgtais ūdens neapmig-loja viņa prātu. Vecais domāja, vilka dūmu un domāja. Ak, ja čukčam būtu tikai viena sieva vai arī ja viņš pēkšņi prastu novērtēt Paipetkes mīlestību! Kas nu šim par sievām — draņķes, ne sievas. Nebūtu nekāds grēks tās pamest. īpaši jaunāko, ar ko gulējuši vai visi atbraukušie tirgoņi. Arī vidējo var atdot Nakam bez jebkādām žēlabām — tā, stāsta, šim kaklā vien karājoties, un pati ar tagad droši vien mīļuprāt ietu pie čukču priekšnieka projām no tādas dzīves ...

Saire nepaguva neko izdomāt: miers mājoklī tika iztraucēts — no iekštelts izlīda Paipetke. Vecais nepagriezās uz viņas pusi. Taču viņš prata redzēt ar pakausi. Palūk, Paipetke pameta skatienu uz viņa pusi un tūlīt pagrieza galvu sāņus, uz turieni, kur gulēja viesi. Viņa ieraudzīja Meļgaivaču, saspringa, tad brīdi pamīņājās uz vietas, kā pārlikdama, ko darīt, — un pēkšņi ātri iešāvās atpakaļ iekšteltī. Saire cik spēdams sasprindzināja dzirdi un acumirklī saprata, ka viņa slepus sukā matus. Večuka sirds sāka joņot straujāk: kopš sajukšanas dienas viņa pat siekalas nebija noslaucījusi.

Tad Paipetke atkal izlīda no iekštelts un apņēmīgi piegāja pie pavarda. Un tikai tagad Saire zagšus paskatījās uz viņu. Paipetke meklēja ēdamo — viņa nebija ēdusi pusi diennakts. Paipetkes rosība liecināja, ka pats dievs glāsta viņas galvu. Viņa sāka griezt jukolu.

— Vajadzētu briežgaļu izvārīt — ciemiņi drīz modīsies, — Saire uzmanīgi ierunājās.

— Tačana bija atnākusi pie mums? — atbildes vietā viņa ievaicājās. — Es miegā dzirdēju viņas balsi... Bet kas bija otrs? Jūs dzērāt rūgto ūdeni?

— Dzērām, draudziņ, dzērām, — Sairem negaidot sāka birt asaras, un viņš aizgriezās projām. — Tokio pie mums atbraucis. Un Meļgaivačs. Viņam darīšanas pie Kurila — neesot sastapuši tundrā, iegriezušies pie mums. — Saire piecēlās, paņēma katlu un aizgāja skaldīt ledu.

Kā vilku piemin, tā vilks klāt — tieši tajā brīdī durvīs

parādījās Tačana. Saire gandrīz vai nospļāvās. Pats nelabais viņu būs uzsūtījis!

Lai nu kas, bet Saire labi pazina Tačanu. Un pašlaik viņš nekļūdīgi saprata, kāpēc tā atklibojusi uz šejieni.

Tačanas jaunības dienās jukagiri un čukči klejoja kopā. Un čukču vidū bija daudz vīriešu, kas meklēja sev sievas. Bija iznācis tā, ka visi Uluro iedzīvotāji skaitījās Tačanas radinieki, un viņa sāka cerēt uz precinieku no čukčiem. Bet tad arī Tačana uzzināja savu cenu. Viņas pūles savaldzināt vienalga kādu precinieku atgādināja vārnas greznošanos ar pāva spalvām. Čukči novērsās no viņas. Maza, kliba, ar nesamērīgi garu seju, viņa turklāt vēl bija īsta tenku vācele. Gadi gāja, precinieks neatradās, un tad viņa sametās kopā ar tuvredzīgo, stulbo un gļēvo jukagiru Amuntegi, uz ko vispār neviena neskatījās. Pie vīra viņa izgāja gan, tomēr nerimās un turēja ļaunu prātu uz daudzām sievietēm, kas bija ar viņu vienos gados. Vēlāk šīs dusmas vērsās pret visām glītām meitenēm un pievilcīgām sievietēm; Tačana sāka tām atriebties kā vien prazdama. Šķībacainais Saire atcerējās, kā reiz viņa tam bija sacījusi, cerēdama uz atbalstu: _«Ja reiz zemes gars nav man dāvājis augumu un glītu seju, es par to visas laimīgās skaistules apspļaudīšu.» Taču skaistuļu saradās aizvien vairāk, īpaši no jukagiru un lamutu laulībām, kas notika arvien biežāk, un Tačana, kas šad tad mēdza burties, sāka malt citus vārdus, kuriem beigu beigās pati arī noticēja: «Mans ģīmis nav par sodību. Kad skuķis biju, tad nesapratu. Tādam jābūt šama-nes izskatam.»

Desmit ziemas Tačana gaidīja vēderā smagumu. Nesagaidīja. Tad viņa pagalam pārskaitās — gan uz skaistām sievietēm, gan uz tām, kam dzima bērni, sevišķi vēl, ja bērniņš bija veselīgs un glīts. Kādas tik baumas viņa nepalaida, kādas nekrietnības nesarunāja! Tajā pašā laikā Tačana bez mitas noņēmās ar savu garu izsaukšanu — vienā laidā dauzīja tamburīnu, lēkāja un spiedza. Cilvēki sāka baidīties no viņas acīm, vārdiem un balss. Beidzot iejaucās Saire: Tačanai no dzimšanas ritēja trīsdesmitā ziema, kad šamanis pateica ļaudīm, ka viņa savu mērķi sasniegusi un tagad viņai piederot samaņa spēks. Taču, tiklīdz Tačana kļuva par šamanieti, nomira viņas kaimiņiene. Bet kaimiņienei palika meitenīte — Čiremede, nākamā Halerhas māte. Tačana paņēma meitenīti pie sevis,

un tūlīt paklīda baumas, ka neauglīgā šamane aprijusi māti, lai tiktu pie bērna. Čiremede jau visu saprata, un, kad tajā pašā ziemā nomira otra sieviete — Amunteges māsa, kurai arī palika meita, Paipetke, viņa aizbēga no briesmīgās vecenes, kas aprij mātes.

Amuntege atveda uz savu mitekli bārenīti — savu radubērnu. Bet tas šamanieti vairs neiepriecināja. Briesmīgās baumas par viņu klīda no vienas apmetnes uz otru, un tamburīna šķinda no Amunteges tordohas atskanēja arvien retāk un retāk. Tačana nobijās. Viņas žāvēšanas mākai bija stājies pretī ļaužu naids. Un šamane apklusa.

Saire labi atcerējās tos gadus: toreiz viņš ļoti baidījās, ka ļaudis pārvarēs bailes no ļaunajiem gariem un saplosīs gabalos šamanieti. Un viņš deva sev vārdu, ka būs uzmanīgs...

Turpmākajiem notikumiem Tačanas dzīvē vairs nebija nekāda sakara ar šamaņu būšanu. Atšķirībā no tīrās un skaidrās meitenītes Čiremedes, ko Tačana bija paguvusi iemīlēt ar īstām mātes jūtām, Paipetke bija ļoti glītiņa un turklāt vēl nerātna. Nabaga Paipetke! Vai gan viņa bija vainīga, ka piedzimusi tieši tāda? Tante baidījās izgāzt savas dusmas uz cilvēkiem, bet kaut kur tām tomēr vajadzēja izlauzties. Saire redzēja, kā pēc sievas pavēles Amuntege ilgi un bez steigas vija un apdarināja pletni, kā no labsajūtas raustījās Tačanas krunkainā seja, kā tā kāroja ņemt rokās pletni un kā svelošo sitienu gaidās zibsnīja bālās meitenītes ačeles ...

... Skaldīdams ledu ar brieža raga stumbeni, Saire juta, ka viņa rokas sāk stingt. Atmiņu pavediens pārtrūka. Jā, viņš zina, kāpēc Tačana atkal ieradusies. Zina, ļoti labi zina! Viņa grib stāties Paipetkei ceļā, viņa neizturēs, ja tai uzsmaidīs laime. Tad Tačana sāks ārdīties un nevarēs ne ēst, ne gulēt. Taču viņa stāv ceļā ne tikai Paipetkei, bet arī Sairem . . .

Kad Saire atgriezās tordohā, viesi jau sēdēja uz ādas paklājiem un, vērīgi lūkodamies Paipetkē, kūpināja pīpes.

— Nu, ciemiņi, vai labus sapņus redzējāt? — par spīti Tačanai, Saire labsirdīgi apvaicājās. — Es gulēju saldi...

Tokio un Meļgaivačs palocīja galvas:

— Viss kārtībā — izgulējāmies ...

— Bet man ir prieki, — Saire paziņoja, — manai mei-

tai daudz dienu sāpēja galva, bet šodien viņai ir labāk. Un tādēļ pie mums kļuvis gaišāk ...

— Kas viņa tev par meitu? — Savieba savu garo seju Tačana, kas bija nosēdusies pašā redzamākajā vietā pie pavarda. — Sieva viņa tev ir, ne meita.

Saires seja vienā mirklī kļuva tikpat stinga kā ragā sasalušās rokas. Visas domas izlidoja no viņa galvas. Taču mēles galā pats no sevis radās vārds, kurš gan neizteica pat mazumiņu no tiem dusmu uzplūdiem, kas Sairi pārņēma pēc tam. «Rīkļurāvēja. Tas jau nav cilvēks — gatavā rīkļurāvēja.» Pakāris katlu uz āķa un atguvies Saire tomēr atrada sevī spēku apslāpēt niknumu.

— Es viņai divreiz varētu būt tēvs. Un tāpēc man vajadzētu viņu saukt nevis par meitu, bet par mazmeitu, — viņš nopūties sacīja. — Vai tā nav, draudziņ?

— Ai, kas tās par runām, haiče! — Tačana pārmetoši pašūpoja galvu. — Būtu vēl pacieties: viesi tikko kā pamodušies... Es te ienāku un skatos — tava sieva sasukājusies, novāc galdu, re, kur briežgaļu arī dabūjusi — taisās vārīt un viesus cienāt. Bet tu laikam vēl neesi atjēdzies.

«Neliete! Grib, lai viņa uz visiem laikiem paliek traka. Tāpēc ar atnākusi.» Un vecais nolēma tūdaļ aizbāzt Ta-čanai muti, lai tā vairāk nezākātos un netraucētu viņu.

— Mitrej! — viņš griezās pie Tokio. — Vai tu buršanās laikā visu saki cilvēkiem? Vai arī tikai pašu galveno?

— Ja teiktu visu, cilvēki piekustu klausīties, — jakuts atbildēja.

— Es ar tā daru. Bet vienreiz mūžā es noslēpu ļaudīm svarīgu ziņu... — Saire pabolīja aci uz Tačanu, kā vaicādams — stāstīt vai ne. Vecene nezināja, kas notiek šamaņa dvēselē, un viņas minējumi bija nepilnīgi, tāpēc viņa nolēma vai līst no ādas ārā, visas cerības likdama uz ģimenes ķildu. Tačana izaicinoši paliecās uz priekšu, Saire apņēmības pilns pagriezās pret viņu: — Tu domā, Meļgaivača tēva gariem bija viegli atminēt jukagiru varoņa Hanido dzimšanas noslēpumu? Kāda Paipetkei bija miesa, kad viņa atstāja pēdas? Varbūt tu atceries, kāda tā bija? Asiņaina, tik tikko aizdzijušām retām — redz, kāda. Bet siti viņu tu, sava vīra asinis siti, tātad savējās ar...

— Es gan par to butu teicis cilvēkiem, — iejaucas Tokio. — Es būtu teicis.

— Sametās žēl. Ļaudis jau tāpat bija nikni uz viņu. Bet tagad ar nav par vēlu. Un dievs man piedos, ka es pašlaik aizbāžu viņai muti... Ar sliktām domām tu atnāci šodien pie manis, neīstā sievasmāte. Ar sliktām. Un es ar varu pateikt ko sliktu. Jā ... Tā tas ir.

— Ak dievs! Šīszemes un viņpasaules gari! — Tačana sita rokas pie savām iekritušajām krūtīm. — Bet ko es sliktu esmu pateikusi? Tptu, tptu, tptu... Neesmu teikusi, neesmu teikusi. Pat domās nekā slikta nav bijis. Nē, nē, nē!

— Ir gan!

— Lielīt savu meitu ir kas ļauns?

— Lielīt Paipetki nav nekādas vajadzības, viesi nav akli un pazīst viņu jau sen. Tikai tava lielīšana ir ļaunāka par cilpu. Neviens no mums trim nav no zirnekļu tīkliem sadiegts, un mūsu priekšā kulstīt mēli kā grožus ir gatavā muļķība.

Vecais nikni iemeta žagarus ugunī un devās pie Tokio un Meļgaivača, neklausīdamies vairs šamanē, kas samulsusi un apvainota kaut ko neskaidru purpināja.

Apsēdies pie viesiem, Saire tūlīt ievēroja Meļgaivača acīs kaut ko jaunu, agrāk nemanītu. Čukčs žigli pārlaida skatienu Paipetkei, Tačanai un beidzot Sairem; pašlaik viņš pavisam aizdomīgi ieurbies ar acīm Tokio, it kā pirmo reizi to ieraudzījis. Saire saspringa, bet, lai neviens to nepamanītu, sāka vilkt ārā no kabatas līdz spīdumam notaukoto tabakmaku un pīpi ar stipri izdegušu čubuku. Vecajam šamanim nebija grūti uzminēt, ka Meļ-gaivaču ietekmējusi nesenā ķilda. Bet uz ko? Uz labu vai sliktu? Velns viņu zina ... Sākumā Sairem šķita, ka saķeršanās ar ienīsto Paipetkes audžumāti nākusi viņam par labu: viņš bija sadevis tai no visas sirds. Bet Saire bija dzīvē pārāk daudz pieredzējis, lai noticētu pirmajiem minējumiem, vēl jo vairāk patīkamiem. No otras puses bija iznācis pavisam slikti. Meļgaivačs ir blēdis un bagātību sarausis ar blēdībām. Un viņš var nodomāt, ka Sairem aiz ādas kaut kādi jauni un steidzami darījumi, tāpēc arī sāka plosīties. Tā taču rīkojas cilvēks, kas aizmirsis visu uz pasaules sava labuma dēļ. Vai tik lielais šamanis gluži vienkārši negrib tikt vaļā no vājprātīgās sievietes, pēc iespējas ātrāk novelt to no sava kakla?

Saire zināja, ka tādos gadījumos labāk domāt ko sliktu nekā labu. Un viņš sadrūmis nobubināja: — Tā nu ir, mani dārgie viesi... Uz vecuma dienām man, cik spēka, vajadzētu darīt cilvēkiem labu un tikt godā celtam, bet esmu iekūlies ģimenes likstās gluži kā sniega kupenā. Man dod pa sprandu, un es tieku spārdīts kājām... — Saire nopūtās, draudzīgi pastiepās uz Meļgaivača pusi pēc pīpes, paņēmis to, ar sausu zāles stiebriņu ierausa savas pīpes čubukā uguns dzirkstelīti, savilka ciešāk jostu un žēlabaini samiedza acis. — Bet kāpēc man tā sanācis? Es izstāstīšu jums vienu gadījumu. Tas notika ar Puramu. Paši zināt — Purama ir cilvēks ar desmit acīm, nevis tāds kā es. Reiz viņš ieraudzījis savvaļas briedi un gribējis to nomedīt. Briedis tālu, un vieta līdzena. Piezadzies tuvu, nospiedis gaili — un — bladāc! — purvā iekšā. Tik tikko izķepurojies... Ar mani ir tāpat. Zem kājām sev neskatījos. Bet palūk tik, kas tur apakšā ir! ... Žēl, ka vakar pašam Puramam par to neatgādināju. Nu, lai paliek! Esmu pieradis paciest pārestības... Bet tu, Meļgai-vač, tagad redzi, kā cilvēki paši spiež darīt ļaunus darbus. Pat radinieki...

Čukčs savilka uzacis.

— Radinieki... Taču radinieci tu nolēmi saukt pie kārtības, bet mani vis toreiz ne.

«Par sevi domā,» Saire nosprieda, bet skaļi sacīja:

— Ak, Meļgaivač, nenožēlo! Ak, nenožēlo pagājušo dzīvi...

To pateicis, vecais apklusa. Apklusa tāpēc, ka mēles galā viņam kņudēja vesela vārdu gūzma, tāpēc ka bija radusies izdevība uzsākt sarunu par pašu galveno. Bet viņš bija modrs un negribēja kļūdīties.

Ja šamanis zinātu, kādas domas šaudījās čukča galvā! Ja vien zinātu...

Pēc nogurdinošā ceļa, sātīgās maltītes un iedzeršanas Meļgaivačs siltumā gulēja kā nosists. Bet, kad pamodās, viņa galva bija gaiša un tīra kā zila vasaras diena. Ieraudzījis Paipetki un sapratis, ka ar to it kā viss kārtībā, viņš aizvēra acis un, augšā neceldamies, sāka domāt. Kā tagad iegrozītos viņa dzīve, ja viņš pēkšņi par trešo sievu apņemtu Paipetki? Un Meļgaivačam likās, ka viss būtu tikpat slikti, bet varbūt vēl sliktāk. Viņš tak zināja, par ko Paipetke bija sapņojusi tajos laikos. Ar tirgoni Potonču viņa taisījās doties pāri jūrai pie amerikāņiem,

bet ar Meļgaivaču — bagāto samani — gribēja braukt uz Viduskolimu, uz gada tirgiem, lai redzētu cilvēkus, j kas runā dažādās mēlēs, un sapirktos skaistas lietas. Šīs t Paipetkes dziņas nobaidīja Meļgaivaču. Un tad vēl viņas j skaistums un nevaldāmā kaisle... Jā, viņš mīlētu to J vairāk par citām sievām un izdabātu Paipetkei. Taču pašlaik, šajā drausmīgajā nabadzībā un trūkumā, Paipetke kļūtu par sātanu un nevis pati zaudētu prātu, bet viņu padarītu traku...

Tad ieradās Tačana un jukagiru šamanis aiz dusmām sacīja, ka šī pretīgā vecene nežēlīgi situsi bāreni Pai-petki. Un, lūk, tikai tad Meļgaivaču pārņēma kaut kādas ; baismas jūtas pirmo reizi mūžā. Pēkšņi viņam drānas kļuva par šaurām, un starp sevī iegrimušo Paipetki, kas ] nesacīja neviena vārda, un viņu radās kaut kāda nere- i dzama, bet dzīva būtne, kas bakstīja ar pirkstu viņa pierē, — un, lai arī kur Meļgaivačs pagrieztu galvu, , pirksts vienmēr viņu pavadīja. Meļgaivačs nezināja un nevarēja zināt, ka jaunās Paipetkes trauslais augumiņš toreiz bijis viena vienīga tikko aizdzijusi brūce. Viņš skāva šo augumu, glāstīja, spieda, žņaudza, un viņam bija tik labi...

Meļgaivačs tik tikko noslēpa no vecā tirpas, kas pārskrēja pār visu muguru.

Pa to laiku Paipetke bija saklājusi galdu un piegāja , pie vīriešiem. Meļgaivačs ieskatījās viņas sejā un steigšus saķēra aiz muguras bizi, lai pagriezies pārbaudītu : podziņu. Ak, cik skaista Paipetke kļuvusi pa šiem gadiem! Seja izskatījās apaļīgāka, deguns taisnāks, lūpas tvirtākas, bet sarauktās uzacis atgādināja lidojoša putna spārnus — tās ir kā sastingušas, bet kuru katru brīdi var notrīsēt. Tikai mazās acis nemaz vairs neskraida, pat it kā apdzisušas, kā uguns zem pelniem, bet viņa taču ir jau sieviete. Paipetke nekā neteica, tikai pieskārās pie vīra pleca un noplātīja rokas, likdama saprast, ka maltīte nav nekāda bagātīgā, un devās pie pavarda.

Augstu virs Uluro klejoja viegls vējiņš. Sniegs bija pierimis — kā mīksta, balta āda tas gūlās uz zemes, gluži kā piesegdams to no sala, kas tagad pēc puteņa pieņemsies spēkā. Bet šobrīd bija silti, mierīgi un patīkami.

Nomazgājies ar sniegu, Tokio izdzirda bērnu balsis kalnā aiz apmetnes, līksmi saausījās, tad nopurināja rokas un žigli iegāja tordohā. — Nē, es nevaru nosēdēt! —

к

viņš sacīja, ne pie viena īpaši nevērsdamies. — Iešu pavizināties ar ragaviņām. Mājās pašlaik tā kā nedrīkstētu rādīties: otrā sieva . ..

— Vispirms šņabīti iemetīsim, — Saire vēlīgi ierosināja, nopriecājies par iespēju palikt vienatnē ar Meļgaivaču un jau pārlikdams, kā dabūt ārā no tordohas Ta-čanu, kās pašlaik te bija pilnīgi lieka.

— Es domāju tā — paēdīsim — un vajadzēs jūgt briežus, — nopūties sacīja Meļgaivačs, uzgāzdams aukstu ūdens šalti visām viņu abu ilgām un nodomiem. — Ir laiks. Kamēr vēl silts un kluss. Esam atpūtušies un izpļāpājušies. Tu esi apmierināts un mēs arī... Brauksim Kurdu meklēt. — Čukčs pasmaidīja, likdams saprast Sairem, ka dzirdējis viņa sarunu ar Paipetki. — Nezinu, ko darīs Tokio, bet es šoziem laikam atbraukšu vēl. Bet uz pavasara pusi tu ar varētu atbraukt pie mums, uz Ha-larču ... — Te Meļgaivačs piemiedza aci: to viņš sacīja tāpēc, lai Paipetke nomierinātos. — Redz, tā mums vajadzētu sākt dzīvot — kā draugiem un cienīt vienam otru...

Viņi stāvēja viens otram iepretim un zagšus pa vērās uz Paipetki, kas klusuciešot, it kā neko nebūtu dzirdējusi, klāja guļvietu.

Laikam viss būs labi. Paipetke nenotrīsēja un nekļuva tramīga.

Vīrieši brīdi klusēja, joprojām vērodami Paipetki, un tad gandrīz reizē nopūtās — Meļgaivačs atviegloti, bet Saire smagi. Nopūties vecais papurināja galvu, nokāra plecus, tad nolaida galvu. Nebija nekādas iespējas pierunāt Meļgaivaču.

Pie galda viņi nosēdās kā pavisam sveši cilvēki — katrs atgriezās pie saviem darbiem, savas dzīves un sava likteņa.

Pirms sēdās pie galda, Saire diez no kurienes izvilka plakanu pudeli ar rūgto ūdeni, bet uz galda nelika — minstinājās, to domīgi taustīdams.

— Nevajag, haiče, — sacīja Tokio. — Pataupi citai reizei.. .

Bet Meļgaivačs jau ēda. Viņš izlikās, ka steidzas, kaut gan prātā viņam bija vēl kas cits —- labi krietni saēsties: ceļš ir tāls, un dzimtajā jarangā par godu viņa atbraukšanai briedi vis nekaus ... Saire apsēdās viņam blakus, nedroši nolika pudeli un, neattaisījis to, ķērās pie ēdiena.

Viņš nogrieza gabalu briežgaļas, kas bija izņemta no katla un nolikta tieši uz dēļa, sāka uz to pūst un pēkšņi, kaut ko atcerējies, pielēca kājās. Meļgaivačs pat nepakustējās: viņš zināja, ka saimnieks aizmirsis sagatavot dāvanu. «Lai tik dod,» viņš nodomāja, piebāzdams vēl pilnāku muti ar gaļu. «Gan kaut kā aizvedīsim.»

Tokio jau bija aizkūpinājis pīpi un vēroja Tačanu, kas arī grozīja rokās tukšu pīpi, nikni skatīdamās uz Sairi, kurš bāza maisā zivis, bet Meļgaivačs vēl dzēra tēju. Beidzot pielocījis pilnu vēderu, viņš uzmauca cepuri un piecēlās, lai dotos pie briežiem. Bet tajā brīdī vecais ša-manis — mitekļa saimnieks — negaidot pagriezās pret viņu, Paipetke, kas mierīgi turēja maisa malu, satraukti pacēla galvu. Viņas mazās acis kļuva modras un dzeļošas.

— Meļgaivač! — sacīja Saire, iedams čukčam tuvāk. — Tev jāzina, kad un kā tas notika. — Večuka seja bija apņēmības pilna, ļoti nopietna, pat slimā acs šķita pavērusies vaļā.

— Kas ... notika? — viesis nesaprata.

— Viņas vājprāts. Tas sākās tajā rītā, kad tu no manis aizbrauci... Paipetke neklausās šamaņu runas, bet, vai nu viņa bija aizmigusi vai ne, mūsu saruna par asinīm tomēr bija aizgājusi līdz viņas saprašanai. Viņa piecēlās un, stāvēdama mitekļa vidū, sāka pilnā kaklā smiet. Tad basām kājām izskrēja meklēt tavu kāju un tavu nartu pēdas. Bet atceries, kāds toreiz bija sals ...

— Tās ir blēņas! Tu to izdomā! — Piesarcis no tējas dzeršanas, nosvīdis Meļgaivačs tā nopurināja galvu, ka sviedru lāses pašķīda uz visām pusēm.

— Nē! Tā bija! Redzi, es metu krustu gaišā dieva priekšā. — Vecais apņēmīgi pārkrustījās. — Viņa atkal zaudēs prātu, es zinu. Zinu, ka otrreiz tu vairs nebrauksi viņu glābt. Bet man dievs nepiedos, ja es kaut ko noslēpšu.

— На! — Tokio pielēca kājās. — Kas tad nu iznāk? Tu visu zināji, bet cilvēkiem teici ko citu?

— Pēc mana prāta ne, bet pēc tava, Mitrej, tā iznāk, — mierīgi atbildēja Saire. — Jūs gulējāt, bet es sēdēju un domāju. Un, ja pašlaik mana patiesība nav pareiza, tad tavējā ne tik. Jo esmu pieņēmis tavu patiesību.

Jakuts atsprāga sāņus kā koka vāle no tamburīna.

— Tptu! — viņš aiz dusmām nospļāvās. — Jēgas nekā das! Ņem viņu par sievu, Meļgaivač!

— Gatavie sātani! Gatavie sātani jūs esat! — Tačana pielēca šiem klāt. Viņas garā galva uz krunkainā kakla grozījās kā uzkabināta.

— Labāk lai paliek nenormāla? Jā? Tā būs labāk? — Tokio metās viņai virsū. — Nu, ja māte pati to grib, tad cita lieta. Tad braucam prom, Meļgaivač ...

Kaut gan jakuts bija uzbudināts un saskaities, tomēr viņš nekustējās no vietas. Viņa zēniski niknās acis piepeši samiedzās un sastinga, it kā paslēpdamās dziļi acu clobumos. Tokio bija pārsteigts, atklājis, ka ar jukagirieti un čukču notikusi strauja un krasa pārmaiņa. Tačana valstīja mēli, bet neviens vārds pār viņas lūpām nenāca, un viņa uz Tokio skatījās jau bez ļaunuma, iztapīgi, Meļgaivačs bija nobālējis un stulbi blenza uz Tačanu kā vecs suns, kam nav vairs nekādu vēlēšanos. Pēdējā laikā Tokio bija pamanījis līdzīgas pārmaiņas cilvēkos, kad viņš skatījās tiem acīs un teica neapstrīdamu patiesību vai arī deva, pēc viņa domām, vienīgi pareizos padomus. Tokio sen jau zināja, ka spēj ietekmēt cilvēkus, un agrāk tas viņu nepārsteidza, jo viņa tēvs bija bijis īsts šama-nis. Tomēr, sastapies ar daudzu citu šamaņu bezspēcību un redzēdams, kā cilvēki tic viņu muļķīgajiem vai savtīgajiem padomiem, Tokio brīžiem apšaubīja arī savu spēku un sāka uzmanīgi sevi pētīt. Nē, viņam ticēja un pakļāvās pavisam citādi nekā pārējiem ...

Kamēr Tokio pārdomāja notikušo, Saire līksmoja uzvaras priekā. Viņš saprata, ka viesos atbraukušais šama-nis savaldījis Meļgaivaču un veceni. Taču to neizdarīja viņš — to paveica jakuts, un dievs tak zina, ka jakuts nav viņam ne draugs, ne labdaris. Bet, ja reiz ienaidnieki turas kopā, tad laikam šis darbs ir dievam pa prātam.

Tad Tokio saprata, ka šī spēle ir bīstama, jo viņš iejaucas uzreiz tik daudzu cilvēku likteņos, — pirms kādiem pieciem sniegiem viņš vēl nebūtu domājis par sekām ...

— Velns jūs visus rāvis! Tieciet galā paši! — viņš sacīja. — Bet es padzeršu tēju un iešu vizināties.

Viņš piegāja pie pavarda un sāka bikstīt uguni zem tējkannas.

Piespiedis plaukstu pie pieres un aizvēris acis, Meļgaivačs salīgojās, bet, pastiepis otru roku, sataustīja kārti un noturējās kājās. Viņa galvā kā odu mākoņi sāka

kūleņot domas. Bet tūdaļ no tām nošķīrās viena — skaidra un tvirta kā miets, ap ko virpuļoja odi: «Neesmu dzīvojis, kā vajadzētu. Neesmu, neesmu.» Atguvies pēc reiboņa, viņš ar katru miesas šūniņu juta, ka viņam garām aizskrējusi kaut kāda netverama dzīve. Šajā pasaulē mita cilvēks, kas bijis viņam tuvāks par tēvu, tuvāks par brāli un draugu. Šis cilvēks varēja būt vienīgi puse no viņa miesas un asinīm, kā gan citādi tā iznācis, ka tas nav dzirdējis ledus sprakšķus salā, nav redzējis, kā acīs sitas sniega vētra, aizmirsis, ka tam basas kājas, bet atcerējies par kāda cilvēka pēdām? Droši vien bija vēl arī kas cits. Un viss beidzies ar ārprātu ...

Meļgaivačs vēlreiz paskatījās uz Paipetki un kļuva mēms no viņas skaistuma. Vai patiesi ar šīm sārtajām lūpām, kas uztūkušas kā brūce, viņa kļāvusies pie tā vaigiem, vai tiešām šīs mazās, visu saprotošās un tāpēc plaši atvērtās kaisles un laimes aizplīvurotās acis reiz bijušas tuvu tā acīm? ... Nē, taču, viņa nemaz netaisās mesties tā skavās, viņa neieredz veceni, Meļgaivaču, veco Sairi, tikai nezina, kādiem vārdiem to pasacīt, kādā balsī runāt...

Lēni aizgriezies projām, Meļgaivačs pievērsa skatienu galdam un diez kāpēc ar acīm ieurbās aizlakotajā rūgtā ūdens pudelē. Cik reižu savā mūžā viņš nav triecis plaukstu pret tādu pašu pudeļu dibeniem! Pudeles, pudeles, polārlapsu ādas, mamutu ilkņi, jūras zvēru ādas ... Sviedriem noplūdušais, pinkainais, blēdīgais Naka apskāvis jaunāko sievu, kāds tirgonis guļ ar otru sievu, bet viņš pats — blakus vecākai, vecenei... Un jūtas laimīgs. Cauri jarangas sienām līdz viņa ausīm atskan tūkstoš briežu elpa ...

Protams, ne jau vienmēr Saire pratis atminēt ļaužu domas. Taču pašlaik, vērodams čukču, viņš varētu pastāstīt visu, ko tas perina savā galvā.

— Ek, Meļgaivač ... — nopūzdamies un galvu kratīdams, viņš sacīja. — Tu neesi vecs savu gadu dēļ un vari kļūt vēl jaunāks. Būtu man tavi gadi un tādas skaistules mīlestība... Tavos četrdesmit gados īstais dzīves prieks tik rodas... Ko domā darīt tālāk? Trīs sievas ne-pabarosi, strādāt tās nav radušas, un, paskat vien, nekādu krājumu ar tev nav. Nu? ... Attiecībā uz sievām jums, čukčiem, ir muļķīgas paražas. Tāpēc tu nezini mīlestības un uzticības cenu. Nojauc savu lielo jarangu! Šā vai tā

tas būs jādara. Tikai moku vairāk, ja vilksi garumā un uz kaut ko cerēsi. Atminos, Paipetke vēl bija bērns — jau rudens, auksts laiks, dažreiz lietus līst bez mitas, bet viņa, pagalam salijusi, pat naktī stiepj zivis no ezera; paslīd kāja, Paipetke klūp, izgāž zivis, bet ne asaru ne-nobirdina ... Ar tik strādīgu meiču, kas tevi tā mīl, tu uz pavasara pusi visas savas likstas būsi aizmirsis. Pat brīnīsies, ka par laimi sauci nekrietno bagāto dzīvi. Kur mīlestība, tur saticība. Dzims jums bērni, būsiet veseli un priecīgi...

— Ai! Ai! — vecā runu pārtrauca ne visai skaļa balss, kas tūlīt lika apklust visām sarunām. Paipetke bija palaidusi vaļā maisu — tas nokrita zemē, jukola izbira; ieķērusies ar pirkstiem sejā, viņa mežonīgi iepleta acis, kā grasīdamās kliegt pa visu apmetni. Neko nesaprazdami, vīrieši pagriezās uz Paipetkes pusi, un viņu sejas saspringa gaidās. Tikai Tačana, kas ilgi bija sēdējusi kā sastingusi, pēkšņi sāka grozīt savu garo galvu, it kā Paipetkes nelabais kliedziens viņai vienā mirklī atgriezis saprašanu un možumu... Bet Paipetke nekliedza. Tomēr viņas klusā un saprātīgā balss un paši vārdi pārsteidza vairāk par izmisuma pilnajiem kliedzieniem: — Tante Tačana, klausies! Mani vīrs izprecina, mani! ... Ko tu klusē? Savu sievu viņš atdod citam kā dūraini. Ai, kāds kauns, kāds kauns! Vīrs pats izprecina sievu ... Vai kaut kas tāds jukagiru zemē ir pieredzēts? — Paipetke pārkāpa pāri jukolas kaudzei. — Nē, neiešu. Neiešu prom no šīs tordohas!

— Un neej ar! Es ar saku — neej! Neiesi! Neļaušu! Sasaukšu cilvēkus — nelaidīšu! Viņas liktenis ir izlemts, sen jau izlemts!

— Pagaidi, Paipetke, pagaidi, — Saire nošļupstēja, ātri un drudžaini samirkšķinādams aci. — Tu tak pati tā gribēji ... tu vislaik gribēji... tu bērnu gribi... Bet mēs tevi no slimības glābjam, vēlam tev laimi un veselību!

— Veselību? Kam mana veselība vajadzīga? — Paipetke spēra viņam soli tuvāk. — Un es negribu bērnu. Es neko negribu! Vai es maz gribu dzīvot? Nav man laimes! Ar bērnu vai bez bērna, ar skaistu vīru vai kropli, ar bagātu vai nabagu — nav man laimes, esmu nolādēta! Un ko jūs te meklējat, ko raujat mani gabalos? Es aiziešu, aiziešu no cilvēkiem, dzīvošu alā, mežā. Pie lāča aiziešu! Nav tundrā laimes! — Viņas balss pēkšņi

aizlūza, kļuva rupjāka, aizsmakusi un pretīga. — Laidiet mani vaļā, citādi pakāršos! — Viņa izpleta rokas, it kā piepeši būtu kļuvusi akla un tai pašā laikā saprazdama, ka pēc iespējas ātrāk jābēg kaut kur projām.

Un atkal, tāpat kā vakar, Tačana ātri un veikli no aizmugures sagrāba to ar savām rokām. Atkal sākās cīņa.

— Laid vaļā, laid vaļā, ragana! .— Paipetke kliedza, zobus čirkstinādama.

Meļgaivačs satvēra vienu Paipetkes roku, pēc tam otru.

— Tu ar man ķersies klāt? Tu ar! Zvēri, visi jūs esat zvēri! Grābiet manu galvu ... Nav man galvas ...

Tokio ar troksni nolika krūzi uz galda.

— Atkal izvedāt no prāta, atkal! Tie esot šamaņi! — Viņš piecēlās un gāja tieši pie Paipetkes, nenolaizdams no tās acu, kas bija saltas un baismas kā divi bises stobri.

Jakuts būtu varējis sagrābt Paipetki aiz elkoņiem, ar kuriem tā grūstījās no visa spēka, bet viņš tikai stūrgalvīgi skatījās sievietes sejā, cenzdamies notvert tās skatienu. Un Tokio notvēra to, bet pēc tam ļoti ātri pievilka šo skatienu savai sejai. Vājprātīgā pārstāja grozīt elkoņus, un aprautie, juceklīgie vārdi iestrēga viņas rīklē.

— Apsēdies, Paipe, apsēdies, — mierīgi, bet cieti noteica jakuts. — Sēdies šeit — uz zemes. Tā. Nomierinies! Es viens pats te esmu liels šamanis; es gribēju, lai tu pie cita aizietu. Bet tagad vairs negribu. Un viņi darīs to, ko gribēšu es... Laid viņu vaļā, Tačana! — Viņš iebļāvās. — Laid vaļā un ej uz savu tordohu! Tūlīt, Paipe, Meļgaivačs brauks prom. Nospļaujies par visām šīm runām! Mēs abi padzersim tēju, tu atpūtīsies un tad iesim vizināties ar ragaviņām. Dzirdi, kā bērni uz kalna klaigā? Tu gribi pavizināties? Vai sen, kopš esi vizinājusies?

Vecais Saire stāvēja zem pašas tordohas velves. Viņš bija līdzīgs nevarīgam kuprītim, kas cenšas saskatīt Lielā Lāča zvaigznes virs galvas. Viņa rokas karājās kā bez dzīvības, mugura likās pārlūzusi pušu, bet krunkaino seju viņš bija izstiepis uz priekšu, plati atpletis muti ar dzeltenajiem zobiem. Viņa redzīgā acs nemirkšķinājās.

Tundras iemītniekiem bija iestājies visgrūtākais laiks. Cauru diennakti tumsa — un sals, sals un sals. Ja saceļas purga, kļūst mazliet siltāks. Bet kur tu purgā iesi vai brauksi! Taču braukt vai iet vajag katram veselam vīram:

ziema ir gara, krājumus uz ilgiem laikiem vis nesagatavosi, un vajag tik sākt baidīties no sala, kad ģimene būs pagalam. Bads ir nežēlīgāks par visbriesmīgāko salu. Bads tad arī dzen jukagiru, čukču un lamutu projām no apmetnes, dzen tumsā uz bīstamām medībām, kurās uz laimi maz ko cerēt. Apsaldēdami degunus, vaigus un papēžus, ļaudis vientuļi kļīst pa tundru, vislaik cenzdamies atvairīt nežēlīgo domu par bojā eju. Mājās viņus gaida — gaida viņu soļus, gaida, kad sadzirdēs nastu nesēja smago elpu... Bagātniekiem un tirgoņiem tas izdevīgi: bads tiem nemin uz papēžiem, bet braukt dūšīgu briežu pajūgā silti ģērbtiem, paēdušiem un iereibušiem, turklāt nevis vienatnē, bet barā, ar kajurfem, var vienalga kādā salā un pat vētrā.

Kad jādodas stiprā salā projām no apmetnēm, bagātu cilvēku tas maz uztrauc, tāpēc runas par to vienmēr ir īsas. Bagātnieks nekur nepazudīs, bet viņa darīšanas ir tikai viņa darīšanas. Bet, ja tādā putenī tundrā devies mednieks, tad uztraucas gan viņa ģimene, gan radinieki, gan kaimiņi. Tāpēc ka vīrietis ir apgādnieks, visu apmetnes ļaužu balsts; ja tas iekrīt nelaimē, tad nelaime piemeklēs ne vienu vien tordohu... Pavisam kas cits ir šamaņi. Ja ir ziemas vidus, ja zeme, gaiss un sniegs — viss sprēgā no sala, bet šamanis piepeši nolēmis doties ceļā, tad tas jau ir notikums.

Pavisam negaidīti un nesaprotami bija tas, ka šamanis Saire pēkšņi sāka taisīties ceļā. Saire daudzas ziemas nebija pametis Uluro krastus un pēkšņi nolēmis braukt, turklāt pašā bargākā un svelošākā laikā. Un viņš nebrauca uz garu izsaukšanu, bet vienkārši tāpat — apciemot Tinalginu, savu veco, bagāto draugu. Ja Saire bijis jaujiāks, braukšanai izvēlējies siltu laiku un Tinalgins būtu atsūtījis viņam pakaļ kajuru — tā būtu cita lieta. Bet Saire ir vecs, un viņš brauks viens pats ...

Lai nu paliek visi uztraukumi. Tas tomēr nav galvenais. Kāpēc vecais tā posās ceļā, kas noticis, ja nav iespējams nogaidīt, neriskējot ar dzīvību? Lai arī cik apmāti ļaudis būtu no šamaņu noslēpumiem, tomēr skaidrais saprāts vienmēr meklē izeju — un pavisam vienkāršos spriedumos. Bija skaidrs, ka vecais pārāk ilgi nosēdējis uz vietas, iestidzis neveiksmēs un nelaimēs un ka viņam no visas tiesas derētu izvēdināt galvu. Pēc

145

10 - 205

Meļgaivača atbraukšanas Saires jaunajai sievai bija kļuvis labāk. Tomēr Paipetke bieži krita izmisumā. Tā jau mēdz būt: kaut gan cilvēks uz laiku zaudējis prātu pirms divdesmit ziemām, citu acis viņš paliek sajucis visu mūžu. Bet kāda sajūta ir, apzinoties, ka pie šī vājprāta esi vainīgs pats, turklāt tik muļķīgā, nelādzīgā kārtā? Visa apmetne zina par vecā grēksūdzi.

Jā, Saire bija atzinies daudzās kļūdās, viņš mēģināja tās labot, pat likdams uz spēles vīrieša godu; viņš atkal bija parādījis sevi kā spēcīgu un labu šamani, gandrīz vai aplaimodams mocekli Paipetki. Taču viņš nevar nosēdēt uz vietas, kāds spēks viņu rauj projām no ļaužu acīm, un šis spēks laikam ir liels un neatlaidīgs, ja reiz vecais negrib gaidīt pavasari vai vismaz sauli.

Runāja gan šā, gan tā. Dažiem likās, ka Saire tomēr grib atrast Paipetkei vīru un bagātnieks Tinalgins spēs viņam palīdzēt. Citi bija pārliecināti, ka vecais nonācis galīgā nabadzībā, jo buras tik reti un ņem par to maz, bet lepnums viņam liek labāk braukt pie skopā Tinalgina nekā pieņemt pavalgu no cilvēkiem, kas šaubās par viņā labestību.

Taču Saire pats nepavisam nezināja, kāpēc un kādā nolūkā viņš nolēmis doties pie Tinalgina. Šis brauciens viņam neko nesolīja. Paipetke pavisam negaidīti bija kļuvusi laba pret viņu, ļoti rāma, kad prāts apskaidrojās, bet saruna par jaunu un labāku dzīvi jau divas reizes bija beigusies ar dusmu izvirdumu. Galu galā Saire atteicās no domas sameklēt viņai precinieku. Ne uz vienu no savējiem viņš nebija apvainojies, kaut gan juta, ka viņu sauc palīgā jau bez agrākajām sirds trīsām. Pat uz Puramu vecais neturēja ļaunu prātu: viņš apzinājās savus grēka darbus, un kādam tak vajadzēja aizsvilties kā pulverim. Starp citu, runa nebija tik daudz: par Puramu, cik par viņa svaini, kas kāroja iegūt lielāku varu. Bet Pu-rama gluži vienkārši juta, ka viņam izdevīgāk palikt pie baznīcas, turklāt vēl kopā ar vareno radinieku. Bet viņš pats bija sevi sodījis: baznīcas celšanai Kurils vāks ādiņas desmit gadus ... Un Saire nepavisam ar necerēja dabūt no Tinalgina dāvanu: izkāmējušos briežus viņš vēl būs ar mieru apmainīt, bet, lai dotu kaušanai vienu, kaut arī vecu briedi, — tās ir veltīgas cerības. Saire arī nelūgsies, kaut gan zina, ka jukola no viņa maisiem nemanot pazudusi, ādiņas aizgājušas tabakai un tējai, bez

kā dzīve nebūtu iedomājama, un ka pat kastīšu dēļi sadedzināti ugunskurā ...

Tā kā Saire devās ciemos bez jebkāda nolūka.

Bet mēdz taču būt tā, ka pēkšņi sāpīgi iesmeldzās viss ķermenis un cilvēks nevar rast miera ne sava siltaja ligzdā, ne pie kaimiņa, ne ari kur citur apmetnē. Un kāds spēks reiz valdonīgi pavēl: «Sajūdz briežus! Zeme ir liela ...»

Saire jūdza briežus, sajuzdams milzīgu atvieglojumu. Bet, kad pa cieto sniegu iečirkstējās slieces un tumsā acu priekšā uzreiz sagriezās visi mitekļi, ap sirdi viņam kļuva jauneklīgi, priecīgi un moži... Likās, kādas rokas virs viņa galvas raisīja vaļā raupju ādas maisu, kurā viņš tik ilgi bija sēdējis, veltīgi pūlēdamies izplēst tajā caurumu. Pēdējais mēnesis Saires dzīvē bija bijis vissmagākais. Tas vēl nebūtu nekas, ja viņš justos kā maisā iebāzts. Bet šie tak bija vandījušies pa viņa dvēseli! Ieradās nelūgtais jakutu šamanītis, kopā ar priekšnieka radagabalu uzšķērda viņu visu acu priekšā kā briedi un mierīgi aizbrauca, paķēris līdzi pusmaisa jukolas. Tagad arī tas palika aiz muguras. «Padomā tik,» Saire prātoja, «lielu šamani mācīs dzīvot kaut kāds šamanītis no Senkelas, tas pats, kas vēl vasaru skraidīja pakaļ skuķiem pa pļaviņu! ...»

Vecais pavērās atpakaļ un, nevarēdams vairs saskatīt apmetni, piepeši sāka sevi mierināt ar negaidītu domu: «Paliks viena — sāks garlaikoties un tad pavisam atlabs ... Kā man tas agrāk neienāca prātā?» Šī doma neviļus slīdēja tālāk: «Varbūt viss vēl būs labi.»

— Ok! Ok! — vecais uzbļāva briežiem un balsī noteica: — Kur viņi patversies, ļautiņi mīļie! . . .

Saire brauca uz Kuropačas upītes rietumu krastu. Viņš labi pazina šo pusi. Tinalgins bija apmeties pie Silgagaja ezera, un, lai nokļūtu pie viņa, vajag šad tad pamest acis uz Lielā Lāča asti, bet apkārt var arī neskatīties. Tas nav nemaz tik tālu: tiklīdz zvaigznāja aste mazliet pacelsies uz augšu, ezers tūlīt būs klāt.

Sals pamazām sāka knaibīt večuku. Saire apvaldīja briežus, nolēca no nartām un, grožus vicinādams, sāka skriet tām blakus pa cieto sērsnu. Visa debess puse ņirbēja un plaiksnījās no ziemeļblāzmas. Saire nepievērsa tai uzmanību, viņš skatījās gan uz briežiem, gan Lielo Lāci. Galvenais — nezaudēt virzienu. Tāda kļūdīšanās sala

laikā ir bīstama: brieži pašausies mazliet sāņus — un būsi aizauļojis garām ezeram; sāksi tos atkal dzīt uz zvaigznes pusi — un pēkšņi aptversi, ka esi kļūdījies, nomaldījies no ceļa. Saire bija modrs. Viņš atcerējās, kā pirms gadiem piecdesmit bērni bija jokojušies: «Tu tāpēc veikli skrien, ka tev līkas kājas, tās nevar aizķerties viena aiz otras.» Atcerējies tūlīt uzlēca uz nartām: ek, aizmirsties nedrīkst — tagad viņš ir vecis; ja nebūsi aprēķinājis spēkus, paklupsi, palaidīsi vaļā briežus vai aizsnaudīsies — vienā mirklī nokļūsi nelaimes apkampienos.

Jā, viņš kādreiz ne tikai labi skrēja. Viņš bija veikls, sprigans un izturīgs. Pa vasaras dienu viņš spēja pieveikt krietnas desmit jakutu jūdzes, bet ziemu brauca, vienalga, kādā laikā — kaut ar zeme ar debesīm kopā jaucās . .. Pašlaik Saire diez kāpēc pēkšņi atcerējās, kā viņš bija pārpeldējis Alazeju pie Tashargas akmeņainajām krācēm. «Bija gan man dūša,» viņš nodomāja ar pašapmierinātu smīnu. Līdz tam neviens cilvēks nebija uzdrīkstējies iekāpt līdz ceļiem ūdenī šajā negantajā vietā... Tad atmiņā pavīdēja cits gadījums, kas lika vecajam vēlreiz nosmīnēt, bet pēc tam iegrimt domās. Tas arī bija sen, viņa šamaņa gaitu sākumā. Saire reiz jokodams sakūdīja uz ķildu kādu slavenu iebraukušu šamani. Abi vienojās lādēt viens otru tik ilgi, līdz viens no viņiem būs miris. Bet, kas paliks dzīvs, tas būs valdnieks pār šamaņu domām. Pirmajā dienā viņi nosēdās tor-dohā viens otram iepretim un slavenais šamanis metās Sairem virsū ar tādiem lāstiem, ka nezinātājs no izbīļa laistos prom no apmetnes, ko kājas nes. Bet Saire tobrīd klusēja, tikai kustināja lūpas. Otrajā dienā šamanis bija zaudējis balsi un Saire lika priekšā iet uz tundru: ja reiz nekas nesanāk, tad lai pati daba izšķir — viņi atkal lādēs viens otru, bet sals pateiks, kurš no viņiem vārgāks. Aukstums toreiz bija nežēlīgs. Šamanis brīdi neziņā vilcinājās — joks bija aizgājis pārāk tālu. Taču, ja viņš nebūtu piekritis, nāktos atzīt sevi par uzvarētu, bet Sairi — par lielu šamani. Un, iesēdies sniega kupenā, šamanis jau visā nopietnībā sāka lādēt ļaunprātīgo jokdari. Visu nakti viņi abi nosēdēja zem zvaigznēm, bet tad, nosaluši gluži zili, atgriezās tordohā. Tad Saire sacīja, ka viņam sāpot galva, — un, to pateicis, nolikās pasnaust. Bet šamanis, jauzdams pretinieka vājumu, saniknojies sāka vēl niknāk lādēt Sairi. Cilvēki pārbijās, ka ļik Saire patiešām neaiz-

iet no šīszemes dzīves. Taču Saire, šamaņa piesmakušās balss ieaijāts, bija labi izgulējies un pēkšņi ieraudzīja savu pretinieku agonijā: šamaņa seja bija sarkana, ar izbolītām acīm viņš mētājās pa tordohu un ar dūri kā pa tamburīnu zvetēja pa vecu maisu. Šamanis nomira, dažas dienas nogulēja slims — un nomira. Tiesa, vēl mirdams viņš lādēja Sairi. . .

Šīs atmiņas bija gan patīkamas, gan briesmīgas. Tieši pēc šī gadījuma viņu atzina par šamani. Citādi neviens neticēja, ka viņam jau sen atnākusi iedvesma. Sākumā Saire mocījās, cenzdamies izprast īsto nāves cēloni: rīkle taču ķildniekam bija pārpūlēta, bet viņš vilka šamani sev līdz salā. Slimība vienmēr atrod vājo vietu; sals bija nobeidzis šamani. Bet pamazām Saire pārliecinājās, ka salam te nav nekādas nozīmes, — vai bez gariem kaut kas tāds var notikt? Cilvēki pat klausīties negribētu, ja viņš sāktu grēkus sūdzēt...

Un atkal uz večuka pleciem uzgūlās smagums. Kāda nesaskaņa gan viņa dzīvē valdījusi: veiksmes vienmēr blakus nelaimēm un dziļi skārušas viņa sirdsapziņu. Varbūt tā arī jābūt un citi šamaņi jūt to pašu, tikai šajā apstāklī neredz nekā slikta? «Nē, jakutam Tokio ceļš it kā būtu taisns,» Saire nodomāja.

Atcerējies Tokio, vecais sadrūvējās un viņa domas atkal atgriezās pie Meļgaivača un Paipetkes, pie Kurila un Puramas, pie ienīstās Tačanas.

.,. Saire paskatījās uz Lielā Lāča asti: aha, liekas, viņš tuvojas ezeram. Te jābūt ieplakai, bet tajā — briežu nagu pēdām. Tikai diez kāpēc pēdas vēl nav redzamas. Vecais sabozās, sāka pētīt sniegu, tad palūkojās visapkārt. Nē, vēl par agru: viņš taču pārāk lēni braucis, bija iegrimis domās. «Japaskubina brieži.»

Un vecais, savicinājis grožus, iebļāvās. Nartas kā bulta šāvās iekšā tumsā.

Tā viņš brauca ilgi, vēl arvien dzīdams un dzīdams briežus un ne par ko vairs nedomādams. Beidzot viņš pamanīja, ka zvaigznes pacēlušās pārāk augstu. Bažas mazliet pabužināja matus uz viņa galvas. Taču nē — liekas, tepat jau tā ieleja ir... Tālumā kaut kas melņē, laikam ganāmpulks. Tikai pēdu diez kāpēc nav.. . Saire piecēlās uz viena ceļa un spēcīgi uzšāva briežiem ar grožiem.

Bet pa to laiku tumšie plankumi bija izgaisuši un pazuduši. Un pēdas joprojām nebija saskatāmas: sniegs

līdzens, kā nolaizīts, sērsnas izciļņu un kupenu maz. «Tavu brīnumu!» Saire kļuva ļoti uzmanīgs, uz brīdi apstādinādams briežus. Viņš piecēlās no nartām un notrīsēja. Ziemeļblāzmas atspīdumā priekšā iezīmējās kaut kas augsts un melns. «Tptu! Kur tad esmu nokļuvis?» Saire brīnījās. «Tā tak ir Entege, Svētais Deguns! Līdz pašai Kuropačas upītei atkūlies ... Kā tas gadījās?» vecais apmulsa, sapratis, ka brieži bez atpūtas un barošanas tagad līdz ezeram vairs neizvilks. «Stulbs kļuvis no vecuma, vai? Vai atmiņa notrulusi?»

Tomēr neko nevar darīt. Briežiem jāļauj atpūsties, lai tie pagrauž ķērpjus. Bet ko lai iesāk viņš pats? Stāvēt vai iet? Vai apgulties nartās? ... Nē, vecais zina, ka vislabāk būtu izrakt sniegā bedri, iegulties tajā un pasnaust. Nav nekā briesmīga. Lielā Lāča aste pacēlusies līdz pašai debesu augšai — tātad drīz iestāsies rīts, kļūs mazliet gaišāks. Turklāt viņš nav apmaldījies un labi zina, uz kurieni viņam pēc tam jābrauc.

Vecais palaida briežus ganīties, sameklēja kupenu, izraka tajā bedri un tūlīt apgūlās. Nebūtu slikti pasēdēt pie ugunskura. Bet pie ugunskura vis neatpūtīsies: tiklīdz uznāk miegs, vilkukārkli jau sadeguši un uguns sāk dzist. Labāk tūlīt rāpties kupenā: sniegs dziļumā ir silts, vējš bedrē netiek... Tikai mazliet krustus un kāju lauž. Bet tas no ilgās sēdēšanas nartās, tas nekas, drīz pāries... Saire novilka vienu cimdu un palika to sev apakšā. Tā ir pavisam labi. Augšā spīguļo zvaigznes. Tās mirgo — novēl labu nakti. Var aizvērt acis un laisties snaudā. Līdz Tinalginam nav tālu. Atpūtinātie brieži vienā stie-pienā aizraus viņu pie drauga. Bet tur būs ugunskurs un tēja; varbūt Tinalgins kļūs devīgs un nokaus treknu briedi.. .

Ar šīm domām tad arī Saire aizsnaudās. Tomēr neaizmiga cieši un uz ilgu laiku. Tundras pamalē izripoja mēness, un vecais sakustējās, tad pielēca kājās.

— Kas? Kas tas ir? Paipetke? Tā esi tu, Paipetke? Kādas blēņas! Sieva sapnī rādās ...

Pavisam nomierinājies, viņš ierīkojās ērtāk un tagad vairs nesnauda, bet cieši aizmiga.

Viņš gulēja ilgi cietā, ļoti saldā miegā. Ap dienas vidu Saire juta, ka būtu laiks celties. Bet celties viņam ne visai gribējās. Gluži otrādi — bija tīkami gulēt līdz tam brīdim, kamēr acis pašas atvērsies. Vēl jo vairāk tāpēc, ka

aukstums šķita pierimis. Jā, pierimis — patiesi, šķiet, ka sniegpārsliņas lido... «Pag: kā tas iznāk, ka šamanis Tokio piespiež paklausīt bez jebkādām pūlēm?» vecajam negaidīti iešāvās prātā. «Ko vien grib, to ļaudis izdara .. . Tačana, Meļgaivačs, Paipetke ... Kālab viņi tam tūliņ pakļāvās? Kaut es tā varētu! Ne slepus jānovēro cilvēki, ne tenkas jāuzklausa ... Un Tokio paļaujas uz vārdiem, kas pēkšņi sāk raisīties uz mēles ... Par šamaņa godu viņš nemaz nedomā. Kas tiek cienīts, tam arī uzticas? Kas tad viņu ciena? Nopuņķojušies skuķi? Vai tiešām viņš stiprāks par mani? ...»

Saire pagriezās uz muguras, un pēkšņi asa sāpe iedzēla kājā un krustos.

«Ai, kas ar mani noticis? Vai tiešām būšu sasirdzis? ...» Viņš pacēlās un notrīcējis sakņupa, krustos iedūra kā ar īlenu. «Ek, jālūko ātrāk tikt uz kājām, citādi vēlāk nepiecelšos. Jābrauc.»

Piespiedis roku pie krustiem, vecais uz ceļiem izrausās no kupenas un mēģināja piecelties. Bet viņam it kā iebelza ar akmeni pa muguru. Viņš pārvarēja sāpes un, sarāvies kāsī, grīļodamies vilkās pie briežiem.

Vējš dzina pa tundru biezu, zemu puteni. Svēto Degunu vecais nevarēja saredzēt. Ar katru soli sāpes kļuva neciešamākas, tās pēkšņi atlieca viņa muguru, tad gluži kā pļautin nopļāva kājas. Saire pakrita. Tomēr piecēlās. Spēra vēl vienu soli. Vēlreiz nokrita un vēlreiz cēlās kājās. Tik tikko caur sniega vērpetēm aizkļuva līdz briežiem. Bet, kad aizbrida, ieraudzīja, ka tie galīgi sapinušies aizjūgā. Novilcis dūraiņus, viņš ņēmās sakārtot aizjūgu. Sakārtoja un nopriecājās. Bet, tiklīdz atlieca muguru, lai dotos pie nartām, no viņa krūtīm pats no sevis izlauzās mežonīgs, necilvēcisks kliedziens: sāpe sagrāba viņu ar tādu spēku, ka apkārtne tūliņ iegrima baisā melni zeltainā miglā. Brieži satrūkās no šī kliedziena. Bet Saire noturējās kājās un, kad migla izklīda, spēra vienu soli, tad otru — uz nartu pusi.

Uz kādu brīdi sāpe atlaidās, taču tikai tāpēc, lai viņš beidzot apzinātos, cik šausmīgā stāvoklī nonācis. Zemais putenis strauji pārvērtās sniega vētrā, zeme drīz saplūdīs ar debesīm, bet viņam jāvada brieži, jāmeklē ceļš, jānoturas nartās, jātaupa atlikušie spēki, ja gadītos vēl lielāka nelaime. Ar to visu, kā rādās, viņam netikt galā ... Dūraiņi ar pazuduši... Šausmas kā arkāns aizžņaudza

viņam kaklu. «Jāšķērso lielais līdzenums, tālāk kalni, aiz tiem Silgagaja ezers,» čukstēja priekšā pakalpīgā atmiņa, tikai tās čuksti atgādināja žēlabainu, rūgtu murmināšanu. Un tieši šai mirklī līdz vecā ausīm atlidoja hagimē kliedziens — ļaunā putna kliedziens, kas droši vien pareģo nāvi. Saire tūliņ aizmirsa visu uz pasaules. «Vai tiešām arī es miršu?» viņš nodomāja un pēkšņi, neprātā palūkojies apkārt, izmisīgi, saraustīti kā baisā burvestībā iebrēcās:

— Gari! Gari! Mani gari! Gari, ātrāk... Es mirstu! Glābiet! Gari, ātrāk! Es jūs saucu! Es! Gari, gari...

Viņš smagi iegāzās nartās, satvēra grožus, parāva tos, un tūdaļ Sairi apņēma nerimstošas sāpes, no kurām vai acis sprāga no pieres laukā un knakšķēja kauli.

Nostāvējušies brieži rāva nartas uz priekšu un aiznesa veco, kas locījās aiz sāpēm, baltā, mutuļojošā tumsā.

Brieži tiešām izskrēja līdzenumā. Tikai šis līdzenums izrādījās vēl sliktāks par apsnigušu cināju — tas bija aizputināts, vienos sēršņu izciļņos kā sasalušos viļņos. Nartas sāka mētāt augšup un lejup. Neko neapjēgdams, vecis tomēr ar kailu roku cieši turējās pie nartu drēģa. Biezais sniegs pavisam aizķepināja Sairem seju, bet viņš to nejuta. Viņš juta tikai, ka aptrūks spēka panest grūdienus. Bet viņam nebija arī spēka apstādināt briežus.

— Ai, gari... Uz muguras, uz muguras mani apgrieziet ... Labi, tā ir labi...

Gari nolika viņu augšpēdus. Tomēr pēc pāris jauniem triecieniem Saire sāka lūgt tos pagriezt viņu atpakaļ uz vēdera. Un gari nolika viņu uz vēdera...

Saire gulēja nartās šķērsām. Viņš vairs nekur neturējās, tikai īdēja un sauca garus.

Drāžoties pāri augstam ledus valnim, Sairem kājas aizķērās aiz kupenu krēpes, un brieži izrāva tam nartas no apakšas.

— ... Tagad atkal uz muguras, uz muguras, — pavēlēja Saire saviem gariem, nenojauzdams, ka guļ sniegā un brieži jau pazuduši skatienam.

— Ātrāk pagrieziet, ātrāk! ... Ko?. Negribat? Kāpēc negribat? Es jums pavēlu, es — jūsu saimnieks! Bet nu — es gribu uz jums paraudzīties ... Gribu paraudzīties — ne reizes neesmu jūs redzējis... Bet jūs mani nogāzāt un žņaudzat? Saimnieku žņaudzat? Bet citi gremž? Jūs gremžat mani? Ko jūs darāt? Kāpēc? ... Nu gremžiet, grem-

žiet, es zinu, par ko. Par to, ka es paņēmu Paipetkes jaunību, viņu traku padarīju, par to, ka gribēju Meļgaivaču no sava ceļa novākt un izlēju viņa asinis, par visu... Gremžiet mani, gremžiet, varbūt dievs manas mokas ieraudzīs ...

Nē, tie nepavisam nebija slimnieka murgi. Šausmas un sāpes bija novedušas Sairi līdz trakumam, bet pie tā viņš savā garajā šamaņa mūžā bija pieradis un tāpēc murmināja un izkliedza ne jau pirmos prātā ienākušos vārdus.

Saire gulēja nekustīgi, tādēļ sāpes sāka pierimt. Tad

viņš mazliet pacēlās, bet, tiklīdz bija to izdarījis, ieraudzīja sevi sniegā.

Būdams pie pilnas apziņas, vecis klusi un žēlabaini lūdzās:

— Gari, glābiet mani! Es te nosalšu. Glābiet!

Viņš brīdi sēdēja un gaidīja. Taču viss palika, kā bijis.

— Kur jūs esat, gari? — viņš nikni vaicāja. — Parādieties! Varbūt jūsu nemaz nav? Nu, parādieties! Pirms nāves man taču vajag jūs redzēt?

Saire apraudājās. Tāpēc ka plosījās vētra, nebija briežu, nebija dūraiņu, nebija cilvēku. Un arī garu nebija. Bet pirkstus nevarēja atliekt, kājas bija kļuvušas nejutīgas.

Taču pēc tam vecim sametās silti un labi. Viņš ļoti skaidri acu priekšā redzēja savu pirmo sievu — večiņu, viņa it kā bija kļuvusi stipri jaunāka. Un viņš teica tai, pakratījis galvu: «Redz, esmu aizgājis no viduspasaules. Nesauc mani dievs pie sevis, nepiedod grēkus. Tāpēc ka es par sevi vien domāju, sevi vien žēloju ...»

Pēc tam pirmās sievas vietā šamanis Saire redzēja tikai žagaru, kas rēgojās ārā no sniega ...

... Brieži atvilka apmetnē tukšas nartas. Samaņa bojā eja sacēla kājās visus, kas šai naktī cieši gulēja vai snauduļoja, pusnemaņā domādami par sūro dzīvi. Samaņa nāve vienmēr iedveš šausmas, vēl jo vairāk, ja tā ir tik mīklaina. Ļaudis zināja, kurp aizbrauca Saire, tāpēc visi vīrieši, gan jauni, gan veci, ilgi nedomādami, drāzās uz Silgagaja ezeru.

Vairāk par visiem izbijās Purama, kas pēdējās dienās bija pierimis. Viņš zināja, ka ļaudis meklēs vainīgos, un nojauta, ka atriebe pirmo skars viņu, tāpēc sāka šaudīties kā polārlapsa maisā. Visus savus briežus viņš atdeva aizjūgam, atdeva arī visas nartas. Viņš noteica, kas un uz kurieni brauks meklēt, aizsūtīja ziņnesi pie Tinalgina un izsūtāmo uz Bulguņahu pie Kurila. Pats apdzina visus vīrus un pirmais izlauzās cauri purgai līdz ezeram.

Tomēr tas nebija viņš, kas atrada mirstošo šamani.

Apledojušās un piesnigušās nartās Sairi atveda apmetnē. Šamanis bija ietuntuļots ādās, un, kad to ienesa tordohā un izvīstīja, Paipetke iekliedzās un saļima bez samaņas. Viņu ievilka iekšteltī un atstāja tur vienu. Tāpēc ka visi centās piespraukties tuvāk šamanim, notvert viņa elpu, viņa skatu vai izdzirdēt kaut vienu viņa vārdu.

Lielu grēku pastrādāja vecais Bahčede — viņš neuzmanīgi pieskārās Saires rokai un nolauza sasalušo pirkstu.

Sapulcējušies ap šamani, ļaudis meta krustus, čukstēja, bet visi apklusa, kad mirstošā lūpas sakustējās:

— Garu nav, — tikko sadzirdami izdvesa Saire, acis neatdarījis. — Un es neesmu šamanis. Es nebiju šamanis. Es apmānīju jūs ... Tumšā pasaule ... dievs . . . varbūt... piedos— nožēloju. Garu nav. Es nebiju šamanis ...

Viņš nomira pat nepakustējies. Tikai viņa lūpas apklusa.

— Nē! Nē, nē, nē! — pārbiedēdama ļaudis, ievaimanājās Tačana. — Viņu kāds samaitājis. Es zinu, kas to izdarījis. Tie nav viņa vārdi!

Bet Purama noņēma cepuri.

— Tā nu tas ir, — viņš teica. — Visi ļaudis ir mirstīgi. Neko nepadarīsi.

Viņpus iekštelts izcēlās kņada un atskanēja kliedzieni. Paipetke bija nākusi pie saprašanas un metās virsū cilvēkiem. Sievai ļautu paraudzīties uz nelaiķa vīru, bet viņa kāvās, spļaudījās, skrāpēja, tāpēc viņu vajadzēja savaldīt. Paipetkei sasaistīja rokas ar valgu, un viņu aizveda uz kaimiņu mājokli. Pa ceļam viņa bļaustījās, koda, spēra vīriešiem ar kājām.

Nomira Saire, nomira dižais šamanis, par kuru noslēpumaina slava ilgus gadus klīda pa tundrām.

Uz šamaņa bērēm sabrauca visi, kas viņu bija pazinuši.

Kurils — jukagiru vecākais — uzņēma šamaņa Saires nāvi ar apslēptu prieku. Beigusies večuka vara, — viņa dēļ Kurils bija kļuvis par vienkāršu jasaka piedzinēju. Un jau neslēpjot varēja priecāties par šamaņa pirmsnāves vārdiem. Lai arī kā Tačana censtos pārliecināt ļaudis, ka Sairi samaitājuši un nobendējuši kaut kādi gari, atteikšanās no šamaņa goda tomēr notikusi, un to izdarījis ne jau kāds vientiesis, kam var atmest ar roku.

Samaņa bēres ir sarežģīts un atbildīgs uzdevums. Tā vis nav kādas bagātas sievietes apbedīšana, kur nav jābaidās pieļaut kādu kļūdu. Bet,Ja zemei tiek atdots šamanis, tad ņem acis pirkstos. Vismazākā neuzmanība vai misēklis, un mirušais kļūs par alkatīgu garu. Viena paviršība jau tika pieļauta — Sairem atlūza pirksts. Tiesa, ļaudis sevi mierināja ar domu, ka šamanis tobrīd vēl bijis pie dzīvības, bet tagad rituālu centās izpildīt ar lielu noteiktību. Un tad vēl Kurila prasīgums.

Vissarežģītākais un svarīgākais ir sagatavot kapu. Kurils un Tokio izraudzījās Sairem atdusas vietu Mazā Urulo ezera līdzenajā austrumu krastā: uzkalnā samani nedrīkstēja apbedīt, kalns tad iegūs pārdabisku spēku un atnesīs nelaimi viduspasaules iedzīvotājiem. Divas dienas ļaudis ar laužņiem un cirvjiem kala bedri. Gruntij izlauzās cauri ar mokām, bet tālāk nāca mūžīgā sasaluma josla — viens vienīgs ledus, ciets kā dzelzs. Izrakt bedri — tas vēl ne tuvu nav viss. Bedres sienām jābūt pilnīgi gludām kā zārka dēļiem — bez mazākā iedobuma vai izciļņa. Taču vēl smalkāks darbs ir izveidot bedres dibenu. Zārks tiek novietots uz paaugstinājuma, kam jāattēlo seja — ar acīm, degunu un muti, ausis netiek atveidotas visā pilnībā, bet tā, it kā kapa sienas būtu pieplacinājušas to ļipiņas. Šīs ledū kaltās sejas augstums ir ne mazāks par piecu pirkstu platumu.

Pie šī darba, kas aukstuma dēļ bija ļoti grūts, ķērās Purama un Langa. Ar gludu dēli, grozot to gan šā, gan tā, viņi pārbaudīja, vai sienas ir pietiekami līdzenas. Bet bedres dibenu apstrādāja ar nažiem.

Kurils ar bagātniekiem pa vairākiem lāgiem nāca šurp. Viņš bija bargs un piekasīgs. Puramu pārņēma bailes, viņam likās, ka svainis tā parāda, kā mīkstināt vainu šamaņa priekšā.

Langa strādāja klusēdams, un arī tas Puramu darīja piesardzīgu. īsi pirms darba beigām Purama vairs nevarēja paciest klusumu un ierunājās:

— Cilvēku citreiz saproti tikai pēc viņa nāves... Ja zemes gars viņu pieņēmis tādā labā laikā, tas nozīmē, ka atzīst viņu par krietnu.

— Jā, protams, — atteica Langa. — Siltā laikā apglabāt sliktāk: ūdens un dubļi no sienām krājas dibenā...

Purama saausījās:

— Tev ir kaut kas aiz ādas ...

— Kāpēc? Vai tad es tev nepiekritu? — Langa saberzēja ar rokām sastingušo seju un palūkojās no bedres augšup. Skat, jau zvaigznes pamodušās. Jābeidz. Citādi vēl robus sataisīsim ...

Visas šīs dienas apmetnē nebija miera. Ik vakaru žvadzēja tamburīns. Tur Tačana un Naka izsauca garus.

Vienreiz uz zavēšanu bija ieradies arī Kurils. Viņš sēdēja, cieši sakniebis lūpas, un ar caururbjošu skatienu

uzlūkoja te pinkaino čukču, te gaudeno Tačanu. Projām viņš devās apmierināts un pierimis, var sacīt, pat līksms. Tačana . pavēstīja, ka Sairi iedzinuši kapā Meļgaivača lāsti un ka Paipetke kļuvusi par čukču garu saimnieci. «Pietrūcis prāta sagudrot ko jaunu,» Kurils pavīpsnāja, iedams pa cieti nomīdīto sniegu. «Bet varbūt man ir iedvesmas spēks? Nobijās no mana skatiena un sāka gvelzt aplamības. Meļgaivačs nav šamanis, to visi zina. Kāda te var būt runa par viņa nāves lāstiem! Un labi, ka te iepīta Paipetke, viņa ir jukagiriete, un ko gan no traka var gribēt. Nu nekas, vēl Tokio izsauks garus ...»

Taču Kurils smagi pārrēķinājās. Jau otrā dienā atkal paklīda nelabas valodas par Meļgaivaču un Paipetki. Atbraucēji, bet pēc tam arī apmetnes ļaudis sāka greizi skatīties uz mitekli, kurā dzīvoja nelaiķa atraitne. Un ne tikai greizi skatījās, bet arī ne jau bez iemesla nodevās minējumiem, kuri zināmā mērā izklausījās pēc patiesības.

Bēru rīkotājs šamanis Tokio pierunāja Meļgaivaču uzmanīt Paipetki. Tordohā Paipetke nebija viena, un Meļgaivačs piekrita. Jau nākamajā dienā šamaņa atraitne, it kā nekas nebūtu noticis, parādījās savā mītnē un raudot metās pie nelaiķa. Nepievēršot uzmanību veceņu ļaunajiem skatieniem, viņa sāka lūgties Sairem grēku piedošanu, raudāja, spieda vaigu pie mirušā ledainās pieres, pēc tam apsēdās pie viņa galvgaļa un tā klusuciešot nosēdēja līdz vēlai naktij. Pirmo reizi redzot tuvumā mironi, Paipetke nevarēja no tā novērst skatienu, bet nelaiķiš taču bija viņas vīrs, un viņa glāstīja tā vaigu, glāstīja, glāstīja . . .

Tad viņa atgriežas kaimiņu tordohā, no kuras Meļgaivačs tā arī nebija aizgājis.

Tai naktī pāri apmetnei velnišķā dejā griezās kāvi. Pie debesīm plaiksnījās gaismas strēles — te sarkanas kā asinis zilā ūdenī, te baltas kā svaigs speķis. Laikam mājokļa saimnieks un saimniece bija attapīgi ļaudis — viņi kaut kur aizgāja uz visu nakti. Un gluži velti pie debesīm plaiksnījās blāzma. Vienkārša, bez prieka un, šķiet, pavisam nevajadzīga bija nabadzīgā, noskrandušā čukča un kā miroņa piere aukstās jukagirietes tuvība. Viņi tikai raudzījās viens otra apdzisušajās acīs un klusēdami palīda zem ādām ...

Pēc Tokio vēlējuma, tamburīnu, koka vālītes, amuletus un citus samaņa piederumus nakts vidū sadedzināja lielā ugunskurā. To, kas daudzus jo daudzus gadus iedvesa gan bailes, gan cerības un ko apvija visdziļākā noslēpumainība, ļoti ātri un vienkārši aprija liesmu mēles. Bet agri no rīta divus briežus, ko bija dāvinājuši Kurils un Petrde, iejūdza nartās, uz kurām gulēja nelaiķis, — iejūdza un tāpat aizjūgtus nokāva. Abus briežus sadalīja, visi kopā tos notiesāja, bet kaulus iemeta ugunskurā un sadedzināja pelnos.

Samani Sairi apbedīja. Nelaiķim, kas, dzīvs būdams, tā vēlējās atgriezties uz zemes jukagiru trešajā paaudzē, tirgonis Mamahans pie kājām uzsprauda milzīgu koka krustu.

DEVĪTĀ NODAĻA

Kaut gan dienas bija īsas, visa apmetne drīz pārceļoja uz jaunu vietu: pēc šamaņa bērēm bija pieņemts klaidot. Un apmetne pārcēlās ezera ziemeļu krastā.

Kopā ar citiem uz jauno vietu devās arī Paipetke. Viņas nojaukto tordohu un grabažas pārveda ar svešiem briežiem. Purama un Langa, smagi elsdami, kaut kā sastutēja karkasu, bet, kad sāka to nosegt, viņus pārņēma šausmas: izrādījās, ka pārklājs ir vienos caurumos, un no tā paša vēl nogriezts liels ielāps, ar ko pārsedza zārku. Vajadzēja samazināt karkasu, pielāpīt ādas ... Gandrīz nekādu mantu Saire nebija atstājis, it kā būtu sev kapā līdz paņēmis visu, kam vien kāda vērtība. Kad velni plosa dvēseles, mantas izbailēs pagaist bez pēdām... Dažas sadilušas ādas, dēlis pusdienošanai, šādi tādi trauki un divi āķi — tas arī viss, kas bija palicis Paipetkei mantojumā. Un vēl iekštelts, kas paglāba nelaimīgo no sala. Ēdienu Paipetke negatavoja, jo viņai nebija no kā, tad kur gan tas varētu rasties? Bet ēst vajag — un Paipetke sāka iet pie Tačanas. Viņa paņēma zivs vai gaļas gabaliņu un devās projām, pa ceļam to apēzdama. Tačanu tas darīja vai traku, bet likums aizliedza atņemt ēdienu radiniecei. Tad vecene nolēma paslēpt gan gaļu, gan zivis. Bet Paipetke savukārt sāka piestaigāt biežāk — un tomēr pārsteidza Tačanu pie katla, kas bija pilns ar gaļu. Beigu beigās ļaudis to visu uzzināja un Paipetkes dzīvē notika

pārmaiņa. Nelaimīgo sāka žēlot, ielūgt te vienā, te otrā miteklī. Pie ļaudīm klusējot paēdusi, Paipetke paslēpās savā iekšteltī, un neviens nezināja, vai viņa ieslīgst ziemas miegā kā lāču māte vai guļot atpūšas un domā, domā, domā... Arvien biežāk nelaiķa šamaņa mājoklī sāka ielūkoties Purama. Klusēdams viņš paņēma āķi, devās uz vilkukārkliem un atnesa žagarus. Atnesa arī ledu. Nožēlojamā mītnē parādījās dzīvības zīmes — uguns, siltums, dūmi.

Taču Paipetki gaidīja īsta laime. Reiz kādā vakarā viņa sajuta vēderā smagumu un tādu kā spiedienu. Paipetkei no vaigiem izzuda pēdējā asins lāsīte, — likās, ka arī viņai ir piemetusies Saires slimība un ka tas ir slikti. Vai tikai vecais viņu neaicina pie sevis ... Naktī viņa redzēja dīvainu sapni: kreisās rokas lielā pirksta nags it kā bija kļuvis divreiz garāks. Uztraukumā Paipetke aizskrēja pie vecās Abučedes, bet tā neko neteica, tikai deva padomu griezties pie šamanes. Vajadzēja iet.

Tačanai izkrita no rokām tamburīns, kad Paipetke parādīja uz savu vēderu. Līdz nāvei pārbijusies, Tačanas audžumeita nošļupstēja:

— Un sapnis man parādījās — baismīgs. Nags — re, šai pirkstā ... it kā bija izaudzis liels un greizs...

— Vai manu dieniņ! — izsaucās Tačana. — Sapnis... Tas tik ir sapnis! Nags viņai garš izaudzis... Bet krūtis? Nespiežas uz āru?

Un tikai tad Paipetke saprata, kas ar viņu noticis. Vaigos iekvēlojās sārtums, acis iemirdzējās pavasara saulē. Viņa metās ārā no mājokļa.

Iekšteltī, apsegusies ar vecu kažoku, Paipetke saudzīgi noglaudīja vēderu un pēkšņi ieraudājās. Nē, nevis ieraudājās, bet vienlaikus raudāja un smējās.

Tai dienā Paipetke nekur nerādījās. Viņa pat nedzirdēja, kā atnāca Purama, kā viņš iekūra ugunskuru un teica, ka malkas esot daudz, varot sildīties, cik uziet. Un tikai tad, kad iekšteltī ieklīda dūmi, viņa, tāpat guļot, elpu aizturējusi, laimīga paziņoja:

— Bet man ... Purama ... būs bērniņš! Man būs dēliņš ...

Puramas šai brīdī vairs nebija teltī pie ugunskura, viņš bija aizgājis.

Ļaunums ir apķērīgs. Jau otrajā dienā apmetnē paklīda ļaunas, baisas valodas. Paipetke it kā esot kļuvusi

Meļgaivača tēva garu saimniece, un turklāt viņa pinoties ai sen mirušās jakutietes — zavatnieces gariem; nav svarīgi, kas nāks pasaulē — zēns vai meitene, bērns vienalga būs jukagiru glābēja Hanido nāvīgākais ienaidnieks.

Šīs tenkas tūliņ izplatījās gan Halarčā, gan Alazejā. Taču vispirms tās skāra divus mitekļus — Ņavala un Hularhas ģimenes. Kad Hanido kļūs par varoni, tas vēl nav zināms, un ne jau visu acis to pieredzēs. Bet viņa dēļ jau gandrīz nodūra Halerhu, viņa dēļ tik sīvi ķildojās šamaņi, viņš bija arī Saires nāves cēlonis, jo šamanis viņu aizstāvēja, viņa vārdā tika samaitāts Meļgaivačs un arī pati Paipetke ... Uz Ņavalu sāka greizi skatīties. Gari paliek gari, un šamaņi paliek šamaņi, bet ļaudīm dzīves nav, un tas viss viņa — puišeļa tēva dēļ. Par Ņavala sievu vispār nebija ko teikt. Par lielu nelaimi, viņa atkal bija uz grūtām kājām, un nepacietīgas mēles jau šausmināja ļaudis: bērns piedzimšot, nevis lai palīdzētu Koščem-Ha-nido, tas kļūšot viņam par krustu — uzlaidīšot ļaudīm mēri, asiņainus slaktiņus un citas nedzirdētas nelaimes . .. Zaudēja mieru arī vecais Hularha. Viņa meita Halerha galu galā tika daudzināta par Kosčes-Hanido līgavu.

Un atkal drūmie, stindzinošā miglā snaudošie Uluro pauguri kļuva par aizdomu, ienaida un pārestību lieciniekiem.

Bet Paipetke pa to laiku piebrieda ar katru jaunu saules lēktu. Viņas seju pārklāja brūni plankumi, asāk izdalījās vaigu kauli, acis iegrima dziļāk un dziļāk. Sajutusi pirmo vāro bērna kustību, Paipetke pārdzīvoja gan lidojumu uz rožainiem mākoņiem, gan kritienu bezdibenī. Viņai būs bērns! Tiklīdz viņš piedzims, visa baismā pagātne nogrims nebūtībā, ar laimīgu skatienu viņa sadedzinās savu naidnieci Tačanu, viņa līdīs vai no ādas ārā, bet padarīs savu mitekli mājīgu, ziemā vienmēr siltu, bet, ja nāksies dzīvot starp krietnām čukču sievām, atradīs sev labas draudzenes; lai Meļgaivačs paliek ar savām sievām, bet viņš tomēr kaut retumis apraudzīs viņus abus, paauklēs uz rokām bērnu... Visus iespējamos prieka un laimes brīžus pārcilāja savā iztēlē Paipetke. Pārcilāja un izbijās: viņai atkal no labām vēlmēm un domām sareiba galva, bet tas ir slikti, viņa zina, cik tas ir slikti, bīstami... Paipetke vēl nebija paguvusi nomierināties, kad sirds no jauna sažņaudzās. Bērns jābaro. Bet ar ko? Vientuļajai vecenītei vienacei Abučedei ir brālis

Hularha, un, lai arī cik grūti brālim klātos, druskas tai tomēr atlec. Paipetkei nav neviena, tēvoci Amuntegi viņa aizmirsīs uz mūžu. Kur gan ņemt gaļu, zivis, tēju, apģērbu? Kur ņemt vēdera tiesu, kad dēls vai meita pēkšņi teiks: «Memm, ēst gribas.» Bet Meļgaivačs varbūt ne aci nerādīs — viņš taču arī tagad nebrauc, kaut nosolījās... Tačana nesadegs no Paipetkes skata, viņa apkaunos un nīdēs tās bērnu, viņa atkal Paipetki padarīs slimu, kad gaiss kļūst par duļķainu ūdeni, Amuntege paņems bērnu pie sevis... Uzlikusi plaukstas uz vēdera, Paipetke sāka strauji elpot, viņas skats drudžaini klejoja pa aukstumā balti apsarmojušo iekštelti. Bērnu, protams, paņems pie sevis Amuntege — cita neviena nav. Un viņš sēdēs uz bluķa pie ugunskura, vīdams pletni no vilkukār-kliem ...

Spēji uztrūkusies un nometusi veco briežādu, kas vairs nedeva siltumu, Paipetke izlīda no iekštelts un sāka staigāt pa tordohu, vērodama to it kā sveša cilvēka acīm.

Kāda jēga gan šaudīties šurpu un turpu! Un Paipetke atkal paslēpās iekšteltī.

Viņa apgūlās un guļot pēkšņi sāka mest krustus. «Dievs, pagriez savu gaišo vaigu kaut reiz uz manu pusi!» viņa lūdzās. «Kā tu vari ciest garus un cilvēkus, kas pār tiem valda? Ļaunāki par sātaniem, sliktāki par zvēriem ir šie gari un cilvēki! Sliktāki, sliktāki, sliktāki! ...» Paipetke skaļi iešņukstējās. Bet acis diez kāpēc palika sausas, un viņa tūdaļ apklusa.

Kāda jēga raudāt? Dievs viņai nepalīdzēs, tāpēc ka viņa to nekad nav atcerējusies.

Viņa pamazām laidās snaudā un drīz iemiga.

Pēc tam sekoja dienas, kad pat bērna klauvējieni vairs nepacēla viņu rožaino cerību mākoņos. Un arī par šausmām, kas to sagaida, viņa centās nedomāt. «Lai notiek kas notikdams,» viņa nolēma, slēpjot pati no sevis cerību, ka atradīsies ļaudis, kas pažēlos ja ne viņu pašu, tad kaut vai mazo bērnu.

Paipetke atdeva sevi likteņa varā. Bet viņas liktenis vēl joprojām taisīja pekstiņus Tačanas tordohā; tā, starp citu, nemaz nedomāja atkāpties no šamaņa atraitnes.

Pēc Saires nāves šamaņa apmetnē nebija. Nē, šamaņa māku lika lietā daudzi, tamburīni bija ne tikai Tačanai [■ vien. Tomēr ļaužu atzīta šamaņa nebija, un vistuvāk atzī-f šanai bija Tačana.

Saires dzīve un slava bija mācījusi vecenei, ka tikai kāds skaļš notikums atbrīvos viņu no ļaužu neuzticības un atnesīs viņai ievērību. Un visu atlikušo ziemas daļu viņa lauzīja galvu, kā iekarot slavu. Starp citu, aprēķinos nedrīkstēja kļūdīties, bet galveno viņa izlēma tūliņ un ar traku spītu — tā būs Paipetke un neviens cits.

Tiklīdz ļaudis sajuta savās sejās saules siltumu, Tačana pierunāja divus vīrus ataicināt uz Ulurošamaņus — Nāku un Tokio. Rīkot lielo zavēšanu nebija iemeslu, bet mazo taču varēja. Tāpēc ka ulurieši drīz uzņems savā vidū bērnu, kura tēvs ir čukčs, šamaņa dēls, kas atstājis negantos klejojošos garus.

Nāku Tačana izsauca ar gudru ziņu: viņš ir čukčs, un ļaudis pārliecināsies par Tačanas nelokāmību un taisnīgumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka ļaudis neko nezina par Tačanas sakariem ar Nāku, — sakariem, kas ir daudz svarīgāki par tiem, kuri dibināti šamanes rītdienas vārdā. Ar īpašu nolūku viņa bija ataicinājusi arī Tokio. Ļaudis vēl lieku reizi pārliecināsies par šamanes nelokāmību un godīgumu — Tokio taču ir jakuts, bet viņa apsūdzēs arī jakutu garus. Bet tas nav galvenais. Samanīs no Senkelas ir ievērojams šamanis. Viņa balss katrā ziņā tiks uzklausīta. Tokio žēlo Paipetki — to visi zina. Un labi, ka zina. Tagad nav bēda par Paipetki, bet par šamani, kas katrā ziņā nepieciešams jukagiru apmetnē. Toreiz, lielās žāvēšanas laikā, viņš bez pūlēm atskārta, ka visus čukču garus nevajag iznīcināt. Kopš tā laika viņš kļuvis krietni attapīgāks ...

Naka un Tokio ieradās kādā rītā, un jau ap dienas vidu sākās garu izsaukšana.

Atdzīvojās apmetne Vanaga pakalnā. Diena pagadījās saulaina, silta, gaisā bija jūtama kūstoša sniega un valganas zemes smarža. Amunteges tordohā sāka žvadzēt tamburīns, pieaugušie pulcējās vienkopus, uzkalniņā spiedza un klaigāja bērnu bars, izbaudīdams brīvību un atvadu prieku no ziemas aukstumiem.

Paipetke bija atnākusi Saires pirmās sievas drānās, pavisam apnēsātās, noplukušās, ar zvaguļiem uz krūtīm. Ar rokām viņa kautrīgi sedza piebriedušo vēderu. Savilkusi šaurās uzacis, ne uz vienu nepaskatījusies, viņa mierīgi apsēdās tordoha vidū. Kādreiz Paipetkei bija bijušas draudzenes, bet viņa negribēja tās meklēt ar acīm: tās viņu pametušas. Neatlaidīgāk par citiem viņai sejā raudzījās

Purama, viņa to pamanīja, mazliet nopriecājās, bet apslēpa šo sīko prieka dzirksti.

Kurila ierašanās visiem bija pilnīgi negaidīta. Vecākais ienāca valdonīgi — viņš spēji izspraucās garām sēdošajiem un, nevienam nepamājis ar galvu sveicienu, ne uz vienu nepaskatījies, nosēdās pašā vidū. Viņš pabraucīja ar pirkstiem pieri un samiedza acis. Paipetke juta — Kurils smagi elpo, bet pūlas to neizrādīt, un atskārta, ka viņš te ieradies tieši no ceļa. Paipetkei kļuva vieglāk ap sirdi, un viņa nez kāpēc nolēma, ka arī viņai labāk aizvērt acis. «Arī Tokio ir šeit. Varbūt viņš aizstāvēs...»

Tokio arī pirmais sāka izsaukt garus. Visi gaidīja no viņa diez kādus brīnumus. Bet pievīlās. Šodien viņš pēkšņi sāka lēkāt, kliegt, dauzot tamburīnu, vaimanāt jakutu mēlē. Tas iepriecināja gan Tačanu, gan Nāku: redzams, viņš saprot stāvokļa nopietnību.

Pēc tam iznāca vidū čukču bagātnieks un šamanis Naka. Tordohā bija tumšs, bet ļaudis tomēr pamanīja, kā spīd viņa acu baltumi melnīgsnējā sejā. Visiem kļuva mazliet baisi, tāpēc ka iztēlē iezīmējās viņa atņirgtie zobi, brieža plaušām līdzīgās gaišsārtās atsegtās smaganas, uz visām pusēm izpūrušie, raupjie mati. Naka iekliedzās tik skaļi, ka kaut kur tordohas kaktā iešķindējās tējkanna. Čukčs sāka lēkāt kā arkānā saķerta vārna, pēc tam kļuva sadzirdama viņa gluži nesakarīgā buldurēšana, kāju klau-dzoņa, tad atkal kliedzieni. Tamburīna ducināšana atgādināja pavasara pērkoņus.

Tačana, iespiegusies smalkā gārgalas balsī, pēc šīs rīboņas lika ļaudīm nodrebēt. Šamane jau bija nopratusi, ka garu izsaukšana būs veiksmīga, un tūliņ sāka ārdīties. Viņas lēcieni — sievietes, vecenes lēcieni — bija atbaidoši, pretīgi, bet Tačana piedevām *vēl tīšuprāt mētāja savu lielo, gluži kā uztupināto galvu, līdz bezjēdzība, kas bija aizsniegusi pēdējo robežu, pēkšņi pārvērtās izmisumā, niknumā, mēģinot ar pēdējiem spēkiem nonākt saskarsmē ar kaut ko neaizsniedzamu, pārdabisku. Vecene nemaz nedziedāja, nerunāja, tikai kliedza, dauzīja tamburīnu un, drebēdama pie visām miesām, šķindināja un žvadzināja zvārguļus. Drīz viņa bija vienos sviedros; putu šļakatas no viņas lūpām šķīda uz visām pusēm, ļaudīm tieši sejā... Vēl nenostaigājusi līdz galam savu ceļu, šamane pēkšņi sauca palīgā Nāku un Tokio. Tas bija kaut kas nedzirdēts, un tomēr tas notika, un nu tordohā

iedārdējās reizē trīs tamburīni, trīs dažādās mēlēs juku jukām atskanēja izkliegtās gaudas un dziesmas.

Ilgi lēkāja un trokšņoja šamaņi cieši saspiedušos ļaužu lokā. Tomēr beidzot viņi piekusa, un te arī viņu ceļš bija galā. Purama steidzīgi ar koka bozi izgrūda sprūdu no dūmvada. Teltī ielauzās gaisma, un nogurušie ļaudis sarosījās. Taču atelpas nebija. Visi pamanīja, ka Tačana un Naka lūkojas Paipetkei tieši acīs.

Pirmais ierunājās Naka. Viņš runāja čukču valodā, un Tačana tūliņ tā vārdus pārtulkoja.

— Pārstāj domāt par Meļgaivaču, izmet no galvas domas par viņu — un viņa tēva gars tevi pametīs. Tad arī visiem uluriešiem kļūs vieglāk. Dzirdēji?

Paipetke neko neatbildēja.

— Vai dzirdēji? — bargi atkārtoja vecene.

— Draņķe, tu klusē? Draudziņ, viņa negrib mūs uzklausīt. Negrib. Vajadzēs tev pašam runāt ar Meļgaivaču ...

Paipetke sasita rokas, aizsedza seju ar plaukstām un skaļi iešņukstējās. Purama piešāvās kājās un, pārlaidis ļaudīm skatienu, izgāja vidū. Viņš apsēdās blakus raudošajai sievietei un čukstēja tai ausī:

— Nē, nē, neļauj vaļu asarām, Paipetke. Redzi — ļaudis jūt tev līdz. Tu tikai saki kaut ko, aizbāz šamaņiem muti.

— Ko tu tur vārdo, Purama? — saērcināta prasīja vecene.

— Saku, lai klausa krustmātei....

— Ne jau es vien tā domāju. Naka un Tokio saka to pašu.

— Ko? — salēcās Tokio. — Vai es ko teicu? Kurš dzirdēja, ka es ko teicu?

— Kā nu ne? Tu tak aizgaiņāji Meļgaivača tēva garu barvedi. Es redzēju. Es šai brīdī tieši apskatīju gara mitekli. Paipetkei sirdī brūce no naža dūriena — tur ir miteklis. Tu dzini prom garu, bet es apskatīju ...

Tokio aiz pārsteiguma savilka uzacis, viņa acis iezal-gojās.

— Nekādu garu es neesmu atgaiņājis, — viņš atcirta. — Tu laikam esi mani sajaukusi ar Nāku. Es tikai stāvēju ceļa gala un vēroju, kā jūs divatā ar to cīnīsities.

— Nevar būt! Vai no tiesas manas acis būtu aptumsušas? Tātad tu atgaiņāji, draudziņ?

— Es, — atbildēja Naka. — Es tev līdzās skrēju ...

— Ai, mani bērni! Ai, manas acis! — iesaucās vecene, ar pūlēm aizverot un atverot acis. — Varēju kļūdīties, varēju, esmu veca. Bet tas nav svarīgi. Klausieties tālāk. Jakutu zavatnieces garu es tā ar neatradu. Viņš laikam slēpjas tās asinīs.

— Ko jums no manis vajag? — negaidīti iekliegdamās, viņu apklusināja Paipetke. — Ko? Manas asinis kārojat? Asinis? Sagraiziet mani, sagraiziet! Atdzerieties no manām asinīm un rimstiet! Bet es negribu dzīvot, negribu!

Dažas sievietes metās pie Paipetkes, lai to nomierinātu un neļautu tai atkal zaudēt saprašanu.

Šamaņi apklusa.

Un tikai pēc brītiņa klusumu atkal pārtrauca Tačanas balss. Šī balss joprojām bija skarba un nesaudzīga.

— Mums viņas asinis nav vajadzīgas. Tās kāro ļaunie gari. Varbūt viņu ķers pašas bērna naža dūriens. Pēdas viņas sirdī jau ir — tās ir nākamās pēdas. Taču viņa var vēl paglābties. Paipetke jāizdod par sievu kādam lielam šamanim. Mani gari jau sen uzzinājuši, ka vispiemērotākais aizgādnis viņai būtu šamanis Ivantege. Tikai viņš spēs to paglābt no čukču un jakutu gariem. Es Paipetkei neesmu svešs cilvēks un tāpēc negribu, lai mana vīra audžumeita visu mūžu nēsātu savā sirdī ļaunus garus un ciestu no tiem ... Lielais šamanis Tokio! Tu visu dzirdēji. Ceru, ka tu piekritīsi tam, ko teicu. Tu šodien biji man blakus...

— Es? — Tokio pievērsās Tačanai, izbrīnā savilkdams abas uzacis. — Es vispār neesmu bijis tev blakām. Es visu laiku biju līdzās Jarhadanai. — Pastiepis roku, jakuts paplikšķināja vaigus jauniņai skaistai meitenei. Tā, saķērusi viņa roku, tai pašā mirklī iekoda tajā. — Ai! Viņā arī sēž ļauns gars. Viņš kož ar tās zobiem ...

Viss mājoklis nodārdēja draudzīgos smieklos. Bet Purama aiz labsajūtas nevis iesmējās, bet nozviedzās kā zirgs.

Kad ļaudis bija atvieglojuši sirdis, jakuts turpināja:

— Jā, tev taisnība, vecā. Taisnība. Paipetkes sirdī ir brūce. Bet tavas acis aptumsušas, gaužām aptumsušas. Tu atradies pie pašas sirds un nepamanīji, kas tā par brūci. Nāku tu sajauci ar mani? Sajauci. Tas pats ar brūci. Tā vis nav gaidāmā brūce no naža dūriena. Šī brūce ir no taviem vārdiem, tavām lamām un apvainojumiem. Es biju tālu, tomēr visu saskatīju. Bet tu ...

Tačana viņu pārtrauca:

— Tātad tu sauci garus tāpēc, lai mani izsekotu? Lai izsmīdinātu Jarhadanu? Bet uluriešu liktenis tev nerūp?

Tas jau bija nopietns pārmetums un nopietna saruna. Kurils, kas visu šo laiku sēdēja kā sastindzis, gluži kā bez dzīvības, sakustējās un nokremšļojās dūrē.

«Tu, šamanīt, varbūt proti valbīt acis un piesaistīt sev ar skatienu. Bet valodā vēl esi zaļš,» līksmoja Tačana, kratīdama jakuta acu priekšā savu zirga galvu.

Tokio paraudzījās uz dūmvadu un, acis nenolaižot, mierīgi atbildēja:

— Paglābšu vienu jukagirieti, arī tas labi. Ne jau man aizstāvēt visu jukagiru cilti!

Šie vārdi ķēra šamanieti kā pļauka sejā, — viņa sarāvās un pārstāja šūpoties.

— Bet bērns tak no Meļgaivača! — trakās dusmās iekliedzās vecene. — Ko tad tu, vienu aizstāvot, nostājies pret mums visiem?

Tagad sarāvās Tokio. Tas jau bija izaicinājums, smags apvainojums.

— Tātad tu domā, ka bērnu vajag nogalēt? — viņš jautāja un tā samiedza acis, ka ļaudis pagalam pamira, izbijušies gan no šiem vārdiem, gan no skatiena.

— Ko? Kālab nogalēt? Tu nepalaid muti par daudz! Pietaupies nākamai reizei. Es teicu, ka vajag jau iepriekš kaut ko darīt.. .

— Aha! Piespiest bērnu dzemdēt pirms laika? Tas ir viens un tas pats. Un tu, vecā, uzskati, ka īstam šamanim šādā veidā vajag ļaudis pasargāt no ciešanām un likstām? Nevis cīnīties ar ļauniem gariem, bet ļaudis mocīt? Jābrīnās, kādi šamaņi sākuši rasties. Ne jau par tādiem man tēvs stāstīja ... Tad nu tā. Es ņemšu Paipetki pie sevis. Ja jūsu apmetnē neatrodas vieta vienai sievietei, kas gaida bērnu, ja jūs, ļaudis, jau tik daudzus gadus pieļaujat pulgot bāreni, lai tad viņa jūs atstāj uz visiem laikiem ...

Dusmās par pilnīgo sakāvi Tačana izvalbīja acis katru uz savu pusi. Viņa smagi un saspringti elpoja, nevarēdama ne vārda izdabūt pār lūpām.

Amuntege mierinādams pasniedza tai krūzi tējas. Paņēmusi krūzi, Tačana ielūkojās tajā.

— Kas , tas ir? Tēja? Tie ir mīzali!... Ej prom no

manis! Bet savu audžumeitu liec, kur gribi! Es viņu negribu ne acu galā redzēt.

— Tā ari tūliņ būtu teikusi, vecene! — iesaucās Tokio. — Kālab tad vajadzēja sasaukt mūs uz zavēšanu?

— Es metīšu zavēšanu pie malas, ja tu tā runāsi. Lai ļaudis dzīvo bez šamaņa. Lai katru reizi izsauc tevi no Senkelas ...

— Labi, neķildosimies. Neesam jau bērni. Zavē vesela! Bet Paipetķi liec mierā! Apsolīsi, ka neaiztiksi, būšu priecīgs. Tu esi vecāka par mani, un tavs pienākums man mācīt taisnīgumu, nevis otrādi.

— Nu, diezgan! — sarosījās Kurils. — Pirmo reizi redzu, ka šamaņi skaļi strīdas. — Viņš piecēlās, savilka siksnu ap kažoku un devās ārā.

Bet Naka joprojām sēdēja, nebilzdams ne vārda. Viņš izlikās, ka snauž un sapņos sarunājas ar saviem gariem.

Visu vakaru vai, pareizāk sakot, pusi nakts Paipetke noraudāja savā iekšteltī. Viņa raudāja no laimes, no atvieglojuma, no bailēm par gaidāmajām radībām, no domām par lielajiem rūpestiem, no neziņas.

No rīta viņa ieraudzīja uz dēļa lielu gaļas gabalu, divas jukolas un tējas paciņu, uz kuras ietinamā papīra bija jukagiru vecākā zīmogs.

Tuvojās pavasaris. Saule jau bija krietni iesildījusi zemi. Sniegi saruka. Brieži palaidās slinkumā, dienā gozējās saulītē, bet ganījās pa naktīm. Briežu mātes tikko kustināja kājas: drīz sāksies atnešanās laiks.

Vanagu paugura apmetnē dzīve ritēja rūpēs un raizēs.

Reiz dienas vidū ļaudis pamanīja veco Abučedi skrējām ar ādu vīstokli.

Bet pēc maza brītiņa jāšus uz brieža tundrā aizzagās Langa. Viņš steidzās pie Kurila: Paipetkei tūliņ jādzemdē, un viņa kļūs māte.

Bet bērns nāca pasaulē tikai pēc dažām dienām. Visa apmetne salasījās pie Paipetkes tordohas. Abučede iznāca ārā un, raudot ar savu vienīgo aci, pavēstīja:

— Puika. Dūšīgs. Un pati ar nekas: Stiprs sievišķis. Ir gan laime Paipetkei!

Melniem matiem, viscaur sarkans, ar milzīgu galvu un resnām rokām un kājām, Paipetkes dēls iebrēcās tik spēcīgi, ka ļaudis pie tordohas vai pamira.

Vienā rāvienā atmetusi aizkaru, iekšā iedrāzās Tačana. Viņai pa pēdām iešmauca arī vienace Abučede.

•— Nu, kāpēc tu, vecā, mani aicināji?

— Vajadzētu piesaukt garus ...

— Piesaukt garus šim bērnam? Ko vēl ne, tu neredzi, vai, ar savu vienīgo aci? Tas taču ir kā izspļauts Meļgai-vačs. Tas ir viņa ļaunā tēva mazdēls. Es paredzēju, ka viņš dzims no Meļgaivača mīzaliem. Tā arī notika.

— Ak šausmas! — Abučede saķēra galvu. — Kādus grēka vārdus tu ņem mutē! Kā tev nav bail no dieva?

— Tptu! — Tačana uzspļāva bērnam un devās prom, niknumā gandrīz pārplēsdama vecā zamšādas aizkara malu.

Nokļuvusi starp ļaudīm, viņa ar acīm sameklēja Ņa-valu un viņam teica:

— Klausies, vecais! Uzmani savu dēlu: tikko paaugsies šis kverkšķis, — viņa pameta ar galvu uz Paipetkes tordohu, — tu viņu savam dēlam tuvumā nelaid. Un Hu-larham saki, 1аь nelaiž pie savas meitas. Nenosargāsit — tad manas vainas nesakiet...

Viņa uzpūtīgi izgāja cauri ļaužu baram.

Vecā šamane, visai apmetnei par brīnumu, pēc piedzīvotā negoda pēdējā garu izsaukšanā nenokāra degunu. Un viņa nebija tikai uzpūtusies. Tačana izturējās tā, it kā būtu uzvarējusi. Un šo viņas bezkaunību varēja noturēt par pašapziņu. Ļaudīm pat radās domas, ka šamaņa maka ir pārāk sarežģīta, lai tā uz ātru roku vienu atzītu par uzvārētāju, otru par zaudētāju ...

DESMITA NODAĻA

Pagājušā gadsimta beigās uz Aņujas upes ik pa trim četriem gadiem visu rangu tirgoņi un bagātnieki rīkoja lielo tirgošanos jeb lielo apmaiņu vai, vienkāršāk izsakoties, sapulcējas gada tirgū. Doma rīkot gada tirgu vispirms radās Viduskolimas nocietinājuma tirgoņiem, bet, kad Lejaskolimas nocietinājumā uzradās savi tirgoņi, ar kuriem iepazinās čukču, jukagiru un lamutu bagātnieki, gada tirgu rīkošanu savā ziņā pārņēma Lejaskolimas nocietinājums.

Bagātnieks Kurils jau ziemā aizsūtīja uz Lejaskolimu Petrdes dēlu Menikanu. Bet Mamahans — tas pats devās izlūkos. Vēstis bija labas. Pirmo reizi gada tirgū ieradīšoties amerikāņu tirgonis Tompsons un otrs, krietni jau-

nāks amerikāņu tirgonis Svensons. Kļuva zināms, ka Tompsons nopietni gatavojies šāgada tirgum — viņa palīgs Potonča šai ziemā ne reizi neapmeklēja Uluro, tāpēc ka viņa saimnieks pietaupīja preces pavasarim. Saprotams, ka par to uzzināja ari krievu tirgoņi, kas negribēja palikt kaunā. Vispār bija gaidāma rosīga tirgošanas.

Lūk, kāpēc vienkāršajiem tundras ļaudīm šī ziema bija sevišķi smaga: nebija tējas, tabakas, izsīka cukurs, par rūgto ūdeni nemaz nerunājot.

Kurils sev palīgā pieņēma sievasbrāli Puramu. Desmit aizjūgus Kurils piekrāva ar briežu ādām, kamusiem, po-lārlapsu ādām, paņēma arī dažus mamuta ilkņus. Divas karavānas virzījās tieši cauri Halarčai, neizlaižot pa ceļam nevienu apmetni.

Mainot preces, Kurilu nekad nepārņēma azarts un alkatība. Taču viņš vienmēr bija līdz pēdējai iespējai apdomīgs un sevi apkrāpt nevienam neļāva. Šoreiz viņš tomēr nervozēja: amerikāņi var atvest reti dabūjamas preces un nosist cenas dārgajām ādām un mamuta ilkņiem.

Lūk, šādā satraukuma brīdī viņam ceļā patrāpījās Naka. Čukčs, acīm redzot, brauca uz Uluro, bet par gada tirgu, šķita, bija pat piemirsis.

— Draudziņ, kā atbrauci? — izmeta Kurils ierasto teicienu, aizdomīgi aplūkodams tukšās nartas.

— Kā redzi, — nedroši novilka Naka.

— Rādās, ka uz mūsu pusi dodies?

— Pie jums. Tačana izsauca. Re, viņas vīrs brauc no muguras. Kālab aicina, nezinu, neko nebija likusi pateikt. Aicina, un viss.

Bet Kurilu nepiekrāpsi. Pamest ganāmpulku tieši pirms atnešanās un braukt, nezinot, kāpēc? Kurilam sejā iesitās sārtums, cieši sakniebis lūpas, viņš ļauni piemiedza acis.

— Ak tad nu Paipetkes kārta pienākusi?

Čukčs sāka nartās grozīties, bet, saņēmis dūšu, māksloti pasmaidīja:

— Paipetke? Vai tad viņa viena ir pasaulē! Šamaņiem ir arī citas rūpes. Dieva vārds, nezinu, kāpēc mani sauc.

— Pielūko, draudziņ! Ja neliksit miera Paipetkei, tev būs darīšana ar mani. Bet Druskins mani par jokdari neuzskata ... — Kurils saraustīja grožus, un brieži rāvās uz priekšu.

Uz Amuntegi viņš pat nepaskatījās, klusējot pabrauca tam garām.

— Saradies to samaņu kā neprecētai čukčietei utu, —• viņš nomurmināja. — Kam tik ienāk prātā, tas uzmetas par šamani.

Satikšanās ar Nāku stipri satrauca Kurilu. «Kas tad nu iznāk?» viņš dusmās prātoja. «Es skaitos jukagiru galva, bet čukču šamanis brauc pie maniem ļaudīm un bez manis darīs tur visu, kas vien ienāks prātā.»

Naka vairs nebija čukču galva. Ispravņiks Druskins bija atņēmis viņam zīmogu, tāpēc ka viņš sapinies ar šamaņiem. Bet Kurilu tālab vēl jo vairāk satracināja šis velns ar spīdošajiem acu baltumiem tumšajā, nokvēpušai zamšādai līdzīgajā sejā. Viņam tak neuzticību izteica, pazemoja ļaužu priekšā, bet viņš kļuvis par šamani un tagad ieguvis varu ne vien pār čukčiem, bet zogas klāt arī jukagiriem un, ja iegribēs, pielavīsies arī lamu-tiem.

Pie Koņkovas upītes karavāna apmetās pārnakšņošanai. Salauzuši kārklus, viņi iekūra ugunskuru, uzlika katliņu ar sniegu, lai uzvārītu tēju. Un tad Kurils atkal ieminējās par to pašu:

— No kā es baidos? Pienāks Paipetkei radības, bet viņi ir divi; uz visu ko ļaudis sakūdīs. Ja aizstāvju nav. Vienīgi Lembukiļa ...

— Pietiek tev bez jēgas mēli kulstīt, — noņurdēja večuks Petrde.

— Kā to ņem. Bez jēgas . .. Saire tak nolaida Meļgai-vačam asinis? Bet tagad čukčs mūsējiem asinis nolaidīs. Kas tad iznāk? Atradīsies, lūk, tāds karstgalvis, — Kurils pamāja ar galvu uz Puramu, — paķers nazi — un aiziet... Te tev nu bija manas rūpes, lai jukagiri ar čukčiem dzīvotu draudzībā!

— Bet tu pavēli visiem šamaņiem sadedzināt tamburīnus, — pajokoja vecis, piestūķēdams pīpi. — Tu tak esi galva ...

— Un pavēlētu ar! — Kurils lauza uz ceļgala žagarus. — Un ne tikai to vien izdarītu ... Bet, ja runā nopietni, tad paši cara priekšnieki stāv aiz šamaņiem. Paražas, saka, vajagot cienīt. Neķeries klāt! ...

— Bet tu pats šamaņiem tā ar nemaz vairs netici. Es ne reizi vien esmu pamanījis: tu varētu vārdu bilst bez bažām, bet klusē, citu reizi varētu par muļķību pasmieties, bet guli, kamēr šamaņi vārdo... Tamburīnus sadedzinātu ... — Vecais Petrde nošņaucās, novērsdamies no

Kurila. — Neesi pirmais tāds lāču mednieks. Pat par tevi drošāki vīri nav uzdrīkstējušies jokot ar šamaņiem.

Kurils meta zarus nevis ugunskurā, bet pie kājām un nolaida no ceļiem rokas jaunos dūraiņos. Brīdi klusējis, viņš mierīgi ierunājās:

— Arī tavos vārdos ir patiesība. Ir. Kā gan cilvēkus atstāsi bez ticības? Cits sarij as sliktu gaļu — un valstās pa zemi aiz sāpēm. Bet ierodas šamanis, un, raug, sāpe pierimst. Pats redzēju. Atņem cilvēkam ticību — un kļūsi par visniknāko ienaidnieku. Tāpēc ar es klusēju un guļu garu izsaukšanas laikā ... — Kurils nometa dūraiņus un mēģināja sataustīt kabatā tabakmaku.

— Es jau ar to pašu saku: sava āda katram tuvāka, — piezīmēja Petrde.

— Pag, es vēl visu nepateicu. Blēžu daudz saradies. Saire tāpēc arī atteicās, ka saprata: ne jau viņš izārstēja un labu izdarīja — ticība uz viņu izārstēja, bet gudrs padoms palīdzēja. Varbūt viņi, tie gari, arī ir. Kur tu glābsies, — ko Tokio iegribēs, to arī izdarīs ar cilvēku. Bet citi dauza tamburīnu tikai sava labuma dēļ vai tāpēc, lai varētu tumšus darbus darīt... Nē, tēvoc: vajag nokristīt tundru. Tumšā ticība jāapmaina ar ticību dievam. Spēcīgie šamaņi tad paliks — ārstēs, dos labus padomus, un tas būs dievam tīkams darbs. Bet visi pārējie aizpeldēs kā briežu mēsli. — Kurils nospļāvās ugunskurā.

— Nu ņem un kristī ļaudis! — pavērsās pret viņu Petrde. — Ataicini popu un nokristī!

— Kā nokristīsi? Atsaukt popu no Viduskolimas? Kurš gan būs ar mieru? ... Un tas vēl par maz — nokristīt tundru. Dieva nams vajadzīgs . ..

— Bet kā tad ir ar to dievnamu? — Petrde ievaicājās un tūliņ nožēloja: blakus sēdēja Purama.

Bet Kurils pat пераvaikstījās.

— Nams top, — viņš atbildēja. — Pirmie baļķi maisā: divdesmit ādiņas savācu... Grūti top. Ļaudis slīgst nabadzībā, īpaši šoziem. Kur vien acis met, visur trūkums. Bet kupčiem uz ādiņām smalka oža. Tur Potonča nošāva greizi. Bet viņa saimniekam savs aprēķins ... Tas slikti, ka Mamahans piekrāpa. Arī bija savācis savas trīsdesmit ādas, bet nenocietās. Pagadījās laba prece — laida tās apgrozībā ... Nu nekas. Es vēl paskatīšos, varbūt man vienam būs parocīgāk ...

Iedzēruši tēju un uzkoduši, visi likās gulēt. Viņi

nepiecēlās no savām vietām un netinās čumās [25]: saltums bija tikko jūtams, un nakts solījās būt bez vēja.

Rīts bija skaidrs un dzedrs. Pamodās visi reizē, pārsaluši līdz kaulam. Tomēr tas nebija vis ziemas, bet gan pavasara rīts — netālu dudināja irbes, rēja polārlapsas, kaut kādi putni meta lokus augstu debesīs, peldēdamies austošās saules staros, — un ceļinieki mundri ķērās pie darba.

Paēda, atkal padzēra tēju, sasildījās — un devās tālāk.

Braucot šodien nekur nemanīja ne cilvēka, ne pajūga, ne apmetnes. Tundrā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Un Kurils beidzot sāka brīnīties:

— Nesaprotu, kur iekritis Caiguurgins. Katru gadu viņš dzina šurp ganāmpulku atnesties,..

— Droši vien te briežu sūnas maz palicis, — ieminējās Petrde. — Redzams, izmīdīta. Kaut gan ... Kaut gan viņam vajadzēja šo vietu atdot māsasdēlam Ļeļehajam. Bet Ļeļehajs ar nav manāms.

Un tikai ap saules rietu viņi tālumā ieraudzīja četras sniegbaltas jarangas.

Pirmais, draudzīgi riedams, karavānu sagaidīja šunelis, melns kā oglīte. Pēc tam no jarangām izbira ļaudis — cits kukaškā, cits tambakā^26. Visi nostājās rindā, ar plaukstām sargādami acis no rietošās saules stariem. — Re, tur malā tak stāv Caiguurgins, — teica Kurils.

Patiešām, tā bija jaunā čukču galvas apmetne. Čaigu-urginu jau iztālēm pazina katrs, kas vien to bija kaut reizi redzējis: viņš bija milzīga auguma vīrietis ar- garām rokām. Māsasdēls Ļeļehajs viņam līdzās šķita kā puišelis — šis jaunais bagātnieks bija nevis padevies augumā, bet gan izlaidies miesās. Čukči kā allaž sagaidīja ulurie-šus ar neviltotu sirsnību. Puikas un meitenes metās izjūgt briežus, bet sieviešu rokās parādījās sniega dauzāmie, un jokodamās tās ņēmās uzmanīgi izdauzīt sarmu un sniegu no ceļinieku apģērba. Viesi vēl nebija paguvuši ieiet ja-rangā, kad gani jau bija ar arkānu atvilkuši jaunu, nele-' cinātu briežu māti. Bet jarangā jau spēcīgāk uzliesmoja uguns zem milzīgā katla, kurā vislaik meta sniegu.

— Nu stāsti, kas tur Kulumā jauns ...

Kurils nebija redzējis Caiguurginu vairākas ziemas. Tolaik čukčs vēl nebija galva, bet tagad viņi bija līdzīgi, un no čukču galvas bija pamats gaidīt pašas prātīgākās atbildes, vērojumus un spriedumus par dzīvi.

— O, Kuluma daudz brīnumu pieredzējusi, — teica Caiguurgins, — gan smieklīgu, gan nesaprotamu, gan šausmīgu. Nezina, ko domāt, — uztraukums pārņēmis ļaudis abpus tās krastiem. Es, starp citu, arī esmu sataisījies už gadā tirgu. Brauksim reizē.

— Spēkiem gribi pamēroties?

— Ja vajadzēs, neatteikšos ...

Caiguurgins bija izdaudzināts stiprinieks. Reiz gada tirgū viņš, pa jokam cīkstoties, bija ielauzis ribas aus-trumu čukčam. Ar viņu mēģināja cīkstēties pazīstamais jakutu spēkavīrs Botgo, tomēr arī tas bija spiests padoties. No jukagiriem vienīgi Mikalaitege spēja ar viņu mēroties spēkā un veiklībā, bet Mikelaitege bija bailīgs. Vārdu sakot, Caiguurgins bija izslavēts par pašu stiprāko cilvēku Kolimas un Alazejas lejtecē.

— Nu kas tad tāds lēcies Kulumā? — taujāja Kurils. — Tu saki — pat smieklīgs?

— Bija pat smieklīgs, tikai sliktu galu ņēma. Un beigu beigās man ar trāpīja ...

— Tev? Galvam? Tas ir gaužām interesanti. Bet es neesmu neko dzirdējis.

— Nu, bet par krievu cilvēku Ceri tak dzirdēji?

— A-ā, saprotu, — pavīpsnāja Kurils. — Kā viņš sievietēm utis lasīja, kā akmeņus skaitīja?

— Nu utis lai ar būtu lasījis. Tas nāk tikai par labu. Bet akmeņus vākt — tā ir nelāga būšana. Savāks — un pēc tam aizvedīs. Bet ar ko mūsu ļaudis tīklus noslogos, ar ko ādas un kamusus mīstīs?

— Tas nenotiks! — pārliecināts attrauca Kurils. — Es biju aiz Jasačnajas, tur ir tik daudz akmens kalnu, ka akmeņus var dabūt, cik uziet.

— Nu, lūk. Tā arī ļaudis nesaprot. Domā gan šā, gan tā. Ja akmeņus negrib vest projām, kālab tie jāskaita? Un kāpēc visādi kukaiņi jāžaudē? Tā jau nav jukola. Un kāpēc virvi pa zemi nostiept, mietiņus sadzīt — neko nepadarīt un aiziet?

— Viņš ir mācīts cilvēks! — teica Kurils. — Cars viņu šurp atsūtījis. Es to skaidri zinu. Caram taču jābūt

skaidrībā, kas viņa zemē guļ, aug, cik garas ir upes. Kā tad varēs zemi pārvaldīt, ja to nepazīs?

— Tu, draudziņ, rimsties ... Esam jau to dzirdējuši. Bet saki — kas tas cars tāds ir? Viņš ir dievs zemes virsū vai varbūt tā brālis vai dēls? Tā? Bet kas tad iznāk? Ka dievs nepazīst zemi? ... Ļaudis domā pavisam ko citu. Ceri ir šamanis! īsts šamanis. Vai esi dzirdējis, kas Aņujā notiek? Neesi dzirdējis? Tur ļaudīm mati krīt laukā un pat deguni un ausis nokrīt. Agrāk tā mocījās tikai piepilsētu jakuti, bet tagad pat Aņujas lamuti sasirguši. Dažus cilvēkus, runā, uz pilsētu nez kāpēc aizveduši. Paši no sevis ļaudis maitājas? Bet tu saki — zinību vīrs. Tagad klausies, kas man atgadījās. Aizpagājušā pavasarī es, kā parasti, pārdzinu ganāmpulku uz Koņkovu. Sākās atnešanās... Un piecsimt telēnu nosprāga. Pieci simti. No kā? No slimības? No kurienes tā radās? Tundra tā pati, briežu ķērpji tie paši, briežu mātes — veselas. Bet piecsimt telēnu neskaitās ...

Vecais Petrde, kas bija radis ciemos vairāk ēst un mazāk runāt, pēkšņi pārstāja čāpstināt muti.

— Nu, ko tu uz to teiksi, Apana?

Taču Kurils viņam neatbildēja.

— Tad tādēļ tu nebiji Koņkovā, — viņš teica. — Bet mēs braucām un brīnījāmies.

— Kas tur ko brīnīties? Vai tu dzītu ganāmpulku uz sagandētu vietu? Es arī Ļeļehajam aizliedzu. Tie nav nekādi joki — katru gadu zaudēt pa piecsimt briežiem ...

Kurils kļuva domīgs. Viņa priekšā sēdēja ne jau kāds nebūt vārgulis, kas nejaudā pār lūpu pārspļaut, bet liels bagātnieks, milzīgas cilts galva, spēcīgs cilvēks, pat augumā spēcīgs, vārdu sakot, cilvēks, kam uz visiem vajadzētu raudzīties no augšas. Un Kurils nevilšus ievaicājās:

— Tu, draudziņ, pats tā nolēmi, ka krievi sagandē tundru? Vai zavēšana bija?

— Man pašam sava galva uz pleciem, — atcirta Čai-guurgins. Viņš saknieba biezās lūpas un dzedru skatu palūkojās apkārt. — Vai tad es esmu bērns, lai neredzētu, kas notiek visapkārt? Vai mūsu Kuluma ir nabadzīga? Tundras ir nabadzīgas? Ja būtu nabadzīgas, vai tad krievi te līstu? Pat amerikāņi tiecas šurp! Mūsu ļaudīm viņi iemācījuši dzert rūgto ūdeni, tabaku smēķēt, bet kāds no tā labums? Mēs ēdam gaļu, bet viņi grib, lai mēs baltās

smiltis [27] eļļā ceptu gluži kā zivis. Dzīvosim — redzēsim: tagad viņi par tēju, tabaku un rūgto ūdeni ņem ādiņas, bet pēc tam par baltajām smiltīm pievāks briežus ... Viņi uzlaiž savus garus, un arī tundru gandē viņi.

— Hm! Bet kāda gan jēga viņiem gandēt tundru, ja vajag gaļas? Kāda nozīme maitāt ļaudis, ja mēs tiem sagādājam ādiņas? — iebilda Kurils, priecādamies, ka čukčs sapinies.

— Nezinu, — noburkšķēja Čaiguurgins. — Zīlēja jau ne šāds tāds, bet Naka. Citam es varbūt nenoticētu. Bet Nakam ir vareni gari, vareni un uzticami. Un pats viņš ir uzticams šamanis, tāpēc ka bagāts. Kāda viņam jēga mani apmānīt? Mēs ar viņu esam draugi, pats labāk gribētu būt šamanis, nevis galva.

— No kurienes tad viņam tie varenie un uzticamie gari uzradušies? — nenocietās Purama.

— Varu pateikt, no kurienes viņam šie gari, — saimnieks uzmeta Puramam naidīgu skatienu. — Varu pateikt ... Par Meļgaivača tēva gariem tu, draudziņ, esi kaut ko dzirdējis? Domāju, ka esi. Tad, lūk, Naka pārņēmis tos savā varā. Sen jau! Visi čukči to zina.

Purama pie galda izslējās, viņa žiglās ačeles šaudījās šurp un turp — viņš bija gatavs, lai to nosauc par visdraņķīgāko cilvēku zemes virsū, kaut tik varētu ļaut mēlei vaļu.

Iestājās klusums. Tas ieilga. Jau pasniedza vārītu jaunlopa gaļu, uzlika tējas krūzes.

— Mēs Nāku vakar satikām, — mierīgi pavēstīja Kurils. — Aizbrauca uz mūsu pusi...

— Kāpēc? Vai tad uz gada tirgu nebrauks? Turklāt drīz sāksies atnešanās ...

— Man arī tas pats iešāvās prātā.

Pārstājis ēst, Čaiguurgins pēkšņi sadabūja milzīgu pīpi, kas bija izdrāzta no saknes, ar īkšķi piestūķēja tajā tabaku, aizsmēķēja, samiedza plakstus no sīvā dūma un, izberzējis ar dūri acis, ierunājās:

— Jā ... Tu man, draudziņ, liec domāt par Nāku gluži no citas puses ...

— Tur, pie manis, pie Mazā Uluro, nelāgi ar Saires atraitni, — teica Kurils, noslaucīdams muti ar plaukstu. — Tačana viņu vajā. Bet Paipetke šajās dienās gaida

bērnu no Meļgaivača. Un tieši tagad Naka devās turp — Tačana viņu izsaukusi: viņi abi metušies uz vienu roku. Es Nāku brīdināju. Domāju, ka viss beigsies labi. Bet tu tomēr sūti turp cilvēku un dari zināmu savu gribu... Mums abiem arī, Čaiguurgin, turpmāk būs jāturas kopā. Nevienam nav vajadzīgs, lai mūsu ļaudis naidotos. Citādi Druskins mūs abus vēl aicinās pie sevis un caram papīru aizrakstīs ...

Čukču galva nopūtās:

— Redz, kā mēdz būt: aizbrauc uz viņpasauli gudrs cilvēks, un skaties tik, ka bez viņa nesāk iet slikti...

— Vecais no šamaņa goda pirms nāves atteicās, — piemetināja Kurils, raudzīdamies caur pieri čukčā. Bet tas spēji pacēla un nolaida roku — laikam gribēja pārmest krustu, bet nez kādēļ nevarēja sadūšoties.

— īstajā brīdī atteicās, — piebilda Kurils, sniegdamies pēc gaļas. — Citādi vēl Tačana viņa nāvē vainotu čukču garus. Sāktos atkal ķildas. Bet nu viss ir nogrimis aizmirstībā, samudžinājies ...

Kopā ar saimniekiem viesi izēda divus katlus gaļas un izdzēra tukšas vairākas vara tējkannas. Saimnieki nemaz nepacienāja ar rūgto ūdeni. Caiguurgins dzīvē stingri ievēroja principus, viņam pat atšķirībā no citiem čukču bagātniekiem bija tikai viena sieva.

Ceļā devās otrajā dienā, krietni izgulējušies.

Čukči sagatavoja ceļam piecas nartas. Viņi veda mīstītas ādas, izstrādātus kamusus un ziemeļbriežu telēnu ādiņas. Vienas nartas bija piekrautas pilnas ar polārlapsu ādām.

Labi ceļot aprīlī: nav ne aukstuma, ne sniegputeņa, sniegs nosēdies un pārklājies ar sērsnu — brieži skrien stingrā solī, jo viņu nagi nemaz nestieg sniegā.

Karavānū vadīja Purama, kas pazina visus tuvējos un tālīnos ezerus. Kurils un Caiguurgins sēdēja blakus pašās pēdējās nartās.

Visu dienu brauca pa Halarču. Tundra te bija līdzena kā dēlis, un tikai vietumis tajā pacēlās pauguri.

Tikai pret vakaru aizkļuva līdz Artamona ezeram un te pārnakšņoja, ierakušies dziļā kupenā.

Bet nākamā diena bija miglaina un apmākusies. Miglu nespēja izkliedēt pat jūras vējš, un Purama tikai pēc

nojautas noteica virzienu. Tikai ezera vidū viņi atskārta, ka brauc nevis pa tundru, bet pa ledu, kas aizputināts ar sniegu. Pēc tam skatienam atsedzās liela, melna sopka un visi nopriecājās: tas bija vienīgais paugurs pie Arta-mona ezera. Tātad virziens ir pareizs. Drīz kļuva redzami koki. Apbraukuši pauguru un šķērsojuši ezerus, braucēji beidzot nokļuva pie Staduhinskas attekas. Tepat blakus bija Kolima, čukču, jakutu, lamutu un jukagiru valodā — Kuluma.

Varenā upe pavērās skatienam tūliņ visā tās plašumā, kur tai sākums, kur beigas — par to baismi bija pat iedomāties. Saoduši pavisam svešu vietu, brieži ejot sāka pieliekt galvas, apošņāt sniegu un ausīties. Bet ceļotāji tos vairs neuzmanīja. Nesatricināmā mierā snauda Kuluma zem ledus. Taču tās krastos slējās augšup milzīgas, melnas klintis, un bija kaut kas teiksmains tās sala un klusuma auklētajā, mēmajā godībā.

Kolima .. . Kādreiz tā bijusi jauna. Viņa piedzima kaut kur tālu taigā, kalnu vidū, un neviens viņu par īstu upīti tā arī neuzskatīja. Tā nu līkumoja šī urdziņa starp akmeņiem, maldījās purvos. Viņa baidījās izžūt, pagaist un tālab sāka meklēt vecmāmuļu jūru. Kā katra jauna radība Kolima meta daudzus līkumus dzīves ceļos, maldījās meklējumos. Tad, pašai nemanot, viņa bija izaugusi un viņai sāka rasties bērni. Upe bija ļoti dāsna pret ļaudīm un tāpēc savus bērnus nosauca visskaistākajos vārdos un mācīja tos tikai uz labu. Baligičanai māte Kolima teica: «Ļaudīm trūkst ēdamā, tu audzē tiem daudz zivju.» Otrai meitai — Korkodonai — lika būt šaurai, ar stāviem krastiem, lai ļaudis tur patvertos no aukstuma. Aņuja atskrēja pati pēdējā, bet arī tai viņa pavēlēja: «Liec savos krastos biezi cerot vilkukārkliem, lai ļaudis pie uguns varētu sasildīties, vairo ap sevi irbes un zaķus, lai cilvēki būtu paēduši.» No visiem saviem daudzajiem bērniem tikai vienu meitu Kolima lūdza pati sev palīgā: «Veca esmu kļuvusi, grūti man tagad no ziemas miega pamosties. Bet man taču jūra jāmeklē. Tu, Omolona, mani tā agrāk pamodini.» Un Omolona kļuva plaša un strauja. Agrāk par visām — maija otrajā pusē — šī upe pēkšņi salauž ledu un rausta, modina veco māmuļu.

Vēl ilgi Kolima meklētu jūru un varbūt to arī neatrastu. Bet jūra padzirdēja, ka ir upe, kas visu mūžu tiecas pēc viņas, un pati devās tai pretim. Viņa izmētāja zemi,

177

12 - 205

šļācās uz priekšu, līdz savienojās ar upi. Tāpēc arī Ko-lima, māmuļa, pirms ieplūšanas jūrā piepeši tik plaši iziet no krastiem.

... Daudz dziesmu, teiksmu un leģendu izdomājuši ļaudis par Kolimu. Bet šo leģendu zina labāk par citām, un tā visvairāk ļaudīm iet pie sirds.

Četri bagātnieki, kas pašriez stāvēja līdzās piekrautām nartām, arī zināja šo leģendu. Taču ne jau tādēļ viņi bija braukuši, lai ilgi gremdētos pārdomās. Viņus bija pārņēmis dīvains nemiers no neierastās sajūtas, ka viņu dzīvē ienācis kas liels un satraucošs, kaut arī apslēpts, un viņi uzsauca burvības pārņemtajam Puramam, lai braucot tālāk gar krastu. Līdz Ņižņevai vairs nebija pārāk tālu.

Trešajā dienā priekšā parādījās nocietinājums. Tā bija apsniguši jurtu kopa, kas nekārtībā drūzmējās ap augstu dievnamu ar laiski nošķiebtu zvanu torni. No apaļām, it kā pieplacinātām jurtām cēlās augšup tievas dūmu strūkliņas. Un vairāk nekā, viss Lejaskolimas nocietinājums kā uz delnas.

Un tomēr tas ir slavenais Lejaskolimas nocietinājums!

Kurils lika karavānai apstāties patālu no ciemata. Pu-rama nobrīnījās, kāpēc jāapstājas, ja varētu tūliņ piebraukt pie kādas siltas mājas. Bet viņš nepaguva to izteikt. Kurils un Čaiguurgins metās pie nartām, veikli sadabūja jaunus malahajus un baltus cimdus, uzvilka tos, bet vecos paslēpa, pēc tam, ap kaklu aptinuši raibas drānas gabalus, nopētīja viens otru. «Ak tā, uzpošas,» atģidās Purama. «Tātad gaidāma svarīga tikšanās ...»

— Aiziet! Ātri! Pa vējam! Ok! Ok! — valdonīgi pamājis ar roku, uzbļāva Čaiguurgins.

Kurils arī deva kādus rīkojumus, bet Purama tos vairs nesadzirdēja. Viņš uzcirta briežiem ar grožiem un ielēca nartās.

Karavāna šāvās uz nocietinājumu tā, it kā tai pa pēdām dzītos vilku bars, — to pavadīja dimdoņa un izsaucieni, un sniega putekļi virmoja zem briežu kājām un nartām.

Tomēr bagātnieki nepaguva papilnam izbaudīt līksmā atbrauciena prieku: pašā svarīgākajā brīdī, kad karavānu vajadzēja ieraudzīt šejienes bagātniekiem un priekšniekiem, pēkšņi no visām pusēm izšāvās suņi. Nešpetni riedami, aiz niknuma aizsmakušie rūsganie, melnie un raibie

suņi metās uz briežiem, uz bramanīgajiem braucējiem un piekrautajām nartām. Tie ne jau pa jokam mēģināja iekampt kājās briežiem un braucējiem, bet spēcīgā dvaka, kas nāca no ādām, padarīja tos vai gluži trakus. Braucējiem patiešām klātos plāni, bet, par laimi, no jurtām izskrēja saimnieki ar kūjām un pātagām.

Apjukušie, samulsušie bagātnieki devās pie lielās un augstās jurtas, kas atgādināja milzīgu mucu. Viņiem pretim jau izsteidzās šejienes dižmaņi — dažs rupjas vadmalas svārkos ar tūka atlokiem, cits šinelī ar spīdošām pogām, cits briežādas kažokā vai kukaškā. Sāka trokšņaini apsveicināties, pārmīt pa vārdam. Dižmaņi nemaz nebija augstprātīgi. Un kurš gan atļautos būt augstprātīgs, ja tam acis tā vien šķielēja uz nartu karavānu ar dārgo kravu! ...

Tā trokšņainā barā viņi ieklupa bagātā kazaka Maļkova mājā. Ne pie viena cita Kurils nebija gatavojies pārnakšņot, un visi labi zināja, kāpēc viņš steidzas turp. Maļ-kovs bija nedzērājs, nespēlēja kārtis un nesmēķēja. Tālab tirgus dienu sagaidīt visdrošāk bija šeit.

Kazaks Maļkovs arī savu māju un saimniecību uzturēja visstingrākajā kārtībā. Istabas grīda bija nosegta ar dēļiem, bet dēļi pārklāti ar tīru maisa drēbi, goda istaba balta kā tundra ziemā, pie sienas karājas ikona apzeltītā ietvarā ar vienmēr degošo eļļas lampiņu pie tās. Aiz kazaka mājas slejas šķūnis, tajā divas govis, kas atnesas katru gadu, un trīs zirgi — divi izjādēm, bet viens saimniecības darbiem. Viņam ir trīs laivas un daudz astru tīklu — zirgi allaž staigā bez astēm un krēpēm. Divas šautenes, dzelzs lāpstas, dzelzs cirvis un dažādi citi tundras ļaudīm nepazīstami rīki. Filats ir čakls — strādā par desmitiem. Un pārtika viņam vienmēr ir sagādāta ilgākam laikam. Tiesa, viņš algo arī strādnieku Mišku — uz-kumpušu strupdeguni ar retiem, rūsganiem sariem uz sejas. Bet Miška ir neiedomājams slaists un ne visai gudrs. Viņš tādēļ arī nav apprecējies, ka nevienu dienu nevarētu izdzīvot pats savā maizē. Tomēr iztikt bez šāda palīga grūti: kazakam pēc priekšnieku pavēles reižu reizēm vajag izbraukt, bet sievai trīs bērni uz rokām.

Ne jau tūliņ Filats Maļkovs iepatikās Kurilam. Pārāk svešāds viņš likās: mati gluži balti, seja iesārta, bet acis tik gaišas un caurspīdīgi zilas, ka baismi tajās skatīties, — ne acis, bet ledus gabaliņi. Un tikai vēlāk Kurils

saprata, ka šajās acīs ir ne tikai skarba svešādība, bet arī skumjas — skumjas pēc tālajām, dzimtajām vietām.

— Strādāju, nedzeru, dievu lūdzu, nodokļu nekādu nav, tālab arī esmu bagāts. — Tā savu labklājību izskaidroja pats Maļkovs.

Un Kurils ne vienu reizi vien atcerējās šos vārdus. Atcerējās un nopūtās: gaužām tālu jukagiram līdz tādai dzīvei...

Pirmais* iegājis kazaka mājās, Kurils norāva no galvas malahaju un devās uz goda istabas durvīm. Pacēlis katūna aizkaru, viņš tūliņ nometās uz abiem ceļiem un sāka mest krustus. Petrde un Čaiguurgins stāvēja aizmugurē un arī meta krustus pret aizkaru.

Acis dievam bija gaiši zilas; mirgojošā kvēpeles gaismā šķita, ka dievs caur tādu kā blāzmu, acis nepamirkšķinādams, raugās tieši sejā. Tādas pašas gaiši zilas acis bija mājas saimniekam, kas pašreiz stāvēja aizmugurē. Un Kurila apziņā šī sagadīšanās atkal radīja ļoti dzīvu sakarību starp kaut ko lielu, viņpasaulīgu, nesaprotamu un šo svešo, uz mūžiem vienā vietā novietoto māju.

Piecēlies un vēlreiz uzmetis skatienu ikonai, Kurils nolaida aizkaru un pēkšņi ieraudzīja popu, kas gluži kā pēc dieva gribas parādījās aiz muguras. Šī jaunā sagadīšanās bija reizē dīvaina un patīkama. Nonākot saskarsmē ar dievu dzīvi un visu, kas bija ar to saistīts, Kurilu vienmēr pārņēma priecīgs satraukums. Šķita, ka garīdznieks Popovs no galvas līdz kājām apaudzis ar spalvu: ziemeļbrieža teļa ādas ausaine saplūda ar kuplu, rūsganu bārdu un ūsām, bet bārda pazuda garā briežādas kažokā, kas sniedzās līdz papēžiem, plaukstas nebija redzamas — pops tās paslēpis platajās piedurknēs. Dziļi pierē iegrimušās zilās acis, kas spēja ielūkoties tieši dvēselē, smailais deguns un spilgti sarkanais apakšlūpas plankums zem ūsām atšķīra šo spalvām apaugušo seju no citām, bet milzīgais, nospodrinātais vara krusts, kas virs kažoka nokarājās pār vēderu, krasi izcēla neparasto garā auguma cilvēku no visiem pārējiem.

— O, ko dievs tas kungs mums atsūtījis ciemos! — ieraudzījis jukagiru galvu, pops izpleta rokas. — Esi sveicināts, dārgais dēls Afanasij, sveicināts iekš Kristus, dieva kalps! — Popovs apkampa Kurilu un noskūpstīja to uz pieres. — Lai svētīti visi tavi dievam tīkamie darbi, lai tu un tava ģimene, un tava tauta dzīvo mierā un labklājībā ...

Viņš būtu vēl ko teicis, bet ieradās visbagātākie nocietinājuma ļaudis — Solovjovs un Berežņovs.

— Sveiks, brāl!

— Vesels, brāl!

Bagātnieki pulcējās istabiņā, kuras aizsalušais logs bija vērsts uz pagalmu, uz šķūņu pusi. Daži novilka virsdrēbes, citi ne, apsēdās kur kurais — citi uz soliem, citi uz grīdas.

— Nu, stāsti, Kurilov, kā jūs tur tundrā dzīvojat ar dieva žēlastību, — apvaicājās pops. — Visu pastāsti — kas daudz polārlapsu noķēris, kas iedzīvojies mantā, kam kaut kādas nelaimes uzkritušas. Stāstīsi par labo, mani iepriecināsi, pieminēsi slikto — nebrīnīšos: pēc dieva prāta viss šai pasaulē iekārtots ...

— Viss pēc dieva prāta, — atbildēja Kurils, zinādams, ka garīdzniekam nedrīkst runāt pretī.

— Halarčā ar viss tāpat, — piebalsoja Čaiguurgins.

— Nu un paldies dievam, — pops pārmeta krustu. — Un kā iet jūsu ģimenēm, sievām, bērniem?

— Kārtībā, viss kārtībā.

Pops lieliski saprata — Kurils tā atbild tikai aiz pieklājības, tomēr ciemiņu apmulsināt viņš negribēja un nemēģināja ar.

Pēkšņi atskanēja Solovjova balss:

— Bet pie mums te nelaime atgadījās: nomira liels zinību vīrs, jūs, kā rādās, to jau esat dzirdējuši. Un kas sākās pēc tam? Paklīda valodas, ka zinību vīrs bijis ša-manis. Šīs valodas nāca ausīs priekšniecībai, un šai tas nepatika. Runā, pat vēstuli no tālienes atsūtījuši, lai tādas runas netraucējot cara tētiņam savus darbus darīt. Pamatīgs skandāls ... Un kā pie jums — ko ļaudis runā?

— Tātad Ceri nebija šamanis? — izbrīnījies jautāja Čaiguurgins.

— Kas viņš, pie velna, par šamani! — stāvēdams pie durvīm, noirgojās Miška. — Ne jau nu mācīts vīrs, bet tāds dieva dots cilvēciņš — arī vārds šim kā zivij —> Čir [28] ...

— Lai dievs tev piedod, — pops pameta uz viņa pusi ar roku.

— Pie mums runā gan, bet neko daudz, — sacīja Kurils. — Mums ir citas likstas.

— Kādas vēl likstas?

— Pie mums ar ļaudīm tīrās mokas. No visa baidās, šamaņi nemaz nedod miera ...

— Nu, bet tagad ļaujiet man teikt savu vārdu, — pops viņu pārtrauca. — Par Čerski sacīšu tikai to — un dievs ir mans liecinieks, — ka viņš nebija šamanis, tie visi ir meli. Varbūt tas nāk no tumsonības, no ieraduma. No bezdievības ... Čerskis bija dieva kalps, zinību vīrs. Cara labā un visu jūsu ļaužu labā strādāja... Ak tu dievs tēvs, tik nepatiesus apvainojumus uzvelt pareizticīgam cilvēkam! . . . Bet tev, Kuril, es, lūk, ko teikšu. Šamaņi līdzīgi popiem. To ņem vērā. Tikai mēs esam dieva tā kunga kalpi, bet viņi — sātana kalpi. Tu ar šamaņiem esi piesardzīgs. Tu esi ievērojams un gudrs cilvēks. Lai šamaņi dzīvo paši par sevi, liec viņus mierā, nemusini ļaudis .. .

— Tad es jau ar klusēju ...

— Nu, dieva vārdā! Bet man laiks iet uz vakara dievkalpojumu.

Un pops devās projām, gluži samulsinājis gan jukagiru vecāko, gan čukču vecāko.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Ap pusdienas laiku karavāna šķērsoja upīti. Ciemats, kurā notika gada tirgus, atradās Aņujas kreisajā krastā, taigas vidū.

Apmetne lika sevi manīt jau iztālēm. Vēl klajumu nav skārusi ausmas atblāzma, bet visu apkārtni piepilda apdullinošas suņu rejas. Taiga skanēt skan no šīs daudzbalsīgās riešanas, un šķiet, ka priekšā nav vis apmetne vai tirdzinieku mājvieta, bet pasaulē lielākā suņu novietne ... Pa brīžam tomēr iestājas klusums — tas nozīmē, ka tirgus aprijis vēl vienu pajūgu vai veselu karavānu un suņi pierimuši, saraduši ar ciemiņiem.

Un te nu arī klajums, un klajumā apmetne. Vidū trīs no baļķiem celtas mājas, bet tām apkārt juku jukām čukču jarangas un lamutu tordohas. Dīvainā apmetne mudžēt mudž no cilvēkiem — visur troksnis, sarunas, izsaucieni. Blīvā lokā šo burzmu apjož ar sliecēm uz augšu pagrieztas suņu atvilktās nartas. Tuvāk pie kokiem — briežu pajūgi, bet nomaļus pie izvandītas siena kaudzes — zirgi.

Caur trakajām suņu rejām gluži kā caur sniegputeni izlauzās Kurila, Čaiguurgina, Petrdes un Ļeļehaja karavāna.

Gada tirgū jau ritēja ierastā dzīve, un atbraucēji tūliņ pagaisa šajā ļaužu un preču gūzmā.

Puramam gada tirgus likās vienīgā vieta, kur var izjust pilnīgu vaļu, ko neierobežo ne dzimtas paradumi, ne likumi. Un varbūt tieši tāpēc, atrodoties starp gluži nepazīstamiem ļaudīm, kas runā dažādās mēlēs, viņam nevaldāmi kaisa sirds parādīt savu brašumu un drosmi. Līdzko ceļotāji no Uluro un Halarčas bija izjūguši briežus, Purama, tikko paguvis pamest acis visapkārt, paķēra arkānu un aizskrēja tur, kur laiku pa laikam pāri ļaužu galvām uzlidoja garā virvē piesieta koka bruņucepure. Gada tirgū šodien bija «arkāna diena», un viņš līdz sirds dziļumiem nopriecājās, ka paguvis ierasties īstajā laikā.

Atvilcis elpu un sakārtojis, kā nākas, no siksnām savīto arkānu, viņš* steigšus ieņēma vietu starp diviem čukčiem, kam sejas bija izgreznotas ar tetovējumiem. Muņahata spēle tā bija pārņēmusi pūli, ka viņam neviens nepievērsa ne vismazāko uzmanību: spēlēt var katrs, kam prāts uz to nesas ... Kāds pameta koka bruņu cepuri — un tai pašā mirklī augšup uzšāvās ādas cilpas. Purama arī meta — un pēc brīža pūlis izgrūda skaļu izbrīna kliedzienu: Puramas arkāns ielidoja kāda austrumu čukča cilpā un vienā mirklī izķēra no tās koka cepuri.

Spēlmaņiem mutes palika vaļā.

— Lieliski!

— Labi!

— Veikli, tas tik ir veikli!

— Draugs, no kurienes esi?

— No augšas! — ritinot siksnu, atjokoja Purama, pamādams ar galvu uz debesīm.

Tagad Puramam vajadzēja mest koka cepuri. Viņš meta vienreiz — un neviens to nenoķēra, meta otro, trešo reizi — un atkal arkāni tukši nokrita izmīdītajā sniegā.

— Tu jau ar tā viltīgi met, neļauj uzsākt spēli! — vēl vairāk izbrīnījās austrumu čukčs. — Kur tu esi tā iemanījies?

— Esmu dieva cilvēks, dievs iemācīja ...

Ceturtais metiens atnesa uzvaru tieši šim čukčam.

— A-ā, tagad skaitīsim un palūkosim, kurš iegūs briežādu saini! — viņš lielījās, trīcot no prieka, un meta mānekli.

Arkāni nosvilpa un lidoja pretim mērķim. Viena no cilpām kaut kā sāniski to aizsedza. Tomēr cauri šai cilpai atkal izlidoja cita cilpa, mazāka, un māneklis atkal pa-cirtās lejup pie Puramas.

Austrumu čukčs niknumā nodrebēja, ar zobiem ieķerdamies sava arkāna cilpā.

— Pievāc ādas! Es nespēlēšu, — viņš teica, dzelžainām kustībām kārtodams arkānu.

— Tptu! — kāds spēlētājs uzspļāva savam arkānam. — Sievišķis no rīta būs pārgājis pār ceļu — nav ko cerēt uz laimi...

Vairākas cilpas sacirtās, sapiņķējās gaisā, īpašnieki sāka tās atmudžināt, un interese par spēli pamazām zuda.

— Draudziņ, draudziņ! — Puramu pieaicināja kāds vecs čukčs. — Paskaties uz šito arkānu! Varbūt samainīsim? Dēlam taisīju, bet viņš iekritis kā akā. Tavējais ir laimīgs! Samainīsim? Bet ar vienu noteikumu. Tev ar savējo jāaizķer koka galotne ...

Purama piegāja pie vecā un noprata, ka tas ir kāds no bagātniekiem. Dēlam gatavotais arkāns bija izdevies lieliski: labi novīts, ar īpaši skaistu rakstu, gals smags, bet pats garš, parocīgs.

— O, labs arkāns! Liels meistars to darinājis. Samainīsim ...

Atvēzējies Purama uzmeta savējo gaisā un skrēja uz koka pusi. Viņš apstājās tieši tai brīdī, kad cilpa apvija koka galotni.

Pūlis ieaurojās no prieka.

— Vēlreiz! Vēl!

— Arkāns pieder man, — teica Purama. — Bet kokā cilpu noņemt lai lien viņa dēls.

— Atdošu, ja tu ar manējo tāpat aizķersi priedes galotni, — iespītējās vecais bagātnieks.

Purama izrāva viņam no rokām skaisti novīto jauno arkānu. Iekarsis viņš atkāpās tālu atpakaļ, atvēzējās un atkal skrēja uz priekšu.

Ļaudis nepaguva ne attapties, kad Purama bija jau aizmetis arkānu un priedes galotne brakšķot nolūza un slīdēja lejup, birdinādama sniegu no zariem.

— Vajag nozāģēt priedi! — pūli atskanēja kliedzieni. — Lai augstais celms, kamēr nebūs sapuvis, daudzina viņa vārdu!

Neslēpdams prieku, bet bez dižošanās Purama paņēma dārgo arkānu, uzmeta to plecā un devās saņemt balvu —• teļādu saišķi.

Pret vakaru, kad beidzās arkāna svētki, gada tirgū pēkšņi parādījās bagātnieku un tirgoņu bars. Viņu bija daudz: Solovjovs, Škuļovs, Berjozkins, Tretjakovs, Tinel-kuts, Menikans, amerikānis Tompsons un ar viņiem kopā Potonča un vēl kāds jauns acīgs čukčs. Visus nebija iespējams uzskaitīt. Tur bija kazaki, krievi, jakuti, čukči, lamuti, citticībnieki un gluži nepazīstamu cilšu pārstāvji. Viņi, gluži kā būtu sarunājuši, visi ieradās reizē. Un varbūt tur bija savi apsvērumi, iespējams, ka neviens no viņiem nevēlējās piedalīties arkāna svētkos.

Ar katru savu skatienu, katru soli un katru vārdu amerikānis Tompsons lika sajust, ka viņš sevi te uzskata par galveno personu. Tas bija gara auguma tēvainis ar šaudīgām, izvalbītām acīm, tērpies lāčādas kažokā. Jautri sarunādamies, viņš mētāja uz visām pusēm savas lielās, lāpstām līdzīgās rokas, tāpēc citi bagātnieki un tirgoņi gāja sānos krietnā atstatumā no viņa. Tompsons un visi pārējie devās uz koka mājām, kur jau labu laiku rosījās krodzinieki.

Kurils un Čaiguurgins iegāja vienā no šīm mājām, kad tur jau dzīres gāja pilnā sparā. Galdi uz krusteniskām kājām bija apkrauti ar ēdieniem. Bagātnieku pulks jau bija nobaudījis rūgto ūdeni un tagad iekarsis trokšņoja — smējās, centās cits citu pārliecināt, mēļoja. Pa koka sienām šaudījās milzīgas ēnas — istabā dega divas lielas, ar māliem notrieptas kvēpenes.

— Afoņa, tu? Brāl!

— Sveiks, Kuril!

— Sveiks, Čaiguurgin, brāl!

— Bet kur Petruska? Kur Ļeļehajs?

— A, jukagiru galva! Kurille! — tīrā čukču mēlē iesaucās Tompsons. — Nāc šurp, sēdies man blakām, brāl, — es šodien uzcienāju. Visus uzcienāju! O, arī jaunais čukču galva šeit! Nepazinu — laikam kļūsi bagāts! Ei, kā atbrauci? Gaužām labi. Cik man daudz draugu! Es bez jums Amerikā pat dzīvot nevarētu ...

«Pirms gada tirgus uzcienā?» nobrīnījās Kurils,

pārkāpdams pāri solam un apsēzdamies blakus amerikānim. «Kaut kas nav kārtībā. Kas viņam aiz ādas? Kāpēc šis kļuvis tik labs? ...»

Čaiguurgins apsēdās iepretim un ari aizdomīgi blenza uz amerikāni.

Tumšbrūnais rūgtais ūdens noklunkšķēja vienā, tad otrā krūzē. Amerikānis, draudzīgi smaidot, pacēla abas krūzes, piesita vienu otrai un pasniedza tikko atnākušajiem viesiem.

Lai arī kā šai vakarā Kurils un Čaiguurgins pētīja amerikāni, lai arī kā lauzīja galvas, tomēr neko sev bīstamu šādā negaidītā un izšķērdīgā Tompsona viesmīlībā nemanīja.

Un tikai otrās dienas rītā Kurils un Čaiguurgins uzzināja, kāpēc amerikānis tērējies uzcienādams. Gada tirgū ieradās Potonča. Viņš bija ļoti noskaities uz savu saimnieku amerikāni, kas viņu šoziem bija atstājis bez precēm. Potonča sprieda tā: saki, ko gribi, bet Tompsons šajā pusē ir vissvešākais cilvēks. Tāpēc arī viņš pielabinās visiem pēc kārtas. Ja viņš nepielabināsies, tad krievu kupči un vietējie tirgoņi viņam stāsies ceļā. Tas jau izklausījās pēc patiesības.

Tai pašā dienā izrādījās, ka Potončam taisnība.

Krievu kupči un vietējie tirgotāji neļāva sevi apvest ap stūri. Viņi deva apmaiņai tieši tādas pašas preces kā amerikānis. Tēja, tabaka, degvīns, cukurs, milti, sāls, šaujamais pulveris, patronas, audumi, striķi, krelles — to visu varēja dabūt, pie kura vien vēlies. Tūliņ kļuva zināms, ka Tompsonam tomēr preču ir ļoti, ļoti daudz. Un gada tirgū kādu bridi iestājās apjukums: kļuva skaidrs, ka maiņas likumus noteiks tikai viens cilvēks — amerikānis. Un, lūk, tad zibens ātrumā izplatījās ziņa, kas iepriecināja tirgoņus: Tompsons mainot uz tādiem pašiem noteikumiem kā visi pārējie, — viņš nav iegāzis tos, ko vakar dēvēja par draugiem.

Radās, protams, arī domstarpības: krievu tabakai un krievu degvīnam bija lielāka piekrišana, un Tompsonam vajadzēja nolaist cenu, toties tēju, audumus, šaujamo pulveri un dažādus sīkumus centās iegādāties pie Tompsona.

Ap dienas vidu kaislības pierima. Atbraukušie bagātnieki visu bija iegādājušies pietiekamā daudzumā un sāka jau tirgoņiem izvirzīt savus noteikumus. Nu jau viņi

ilgāku laiku staigāja ar tukšiem maisiem, skatīdamies visapkārt un kaulēdamies par cenu.

Šodien tomēr bija «cīņas diena» un gada tirgus turpināja savu nemierīgo dzīvi.

Rūpīgi sakravājuši nartās preci, kas bija iemainīta pret kamusiem un briežādām, Kurils un Čaiguurgins pamanīja, ka vecais Petrde vēl nav pat pieskāries savam vezumam.

— Ei, kāpēc tu neesi neko iemainījis? — brīnījās Kurils, piegājis pie vecā tēvoča, kas sargāja savas nartas.

— Es domāju, ka izdevīgāk būs apmainīt Ņižņijā, — atbildēja Petrde. — Man jau tikai tēju un tabaku vajag. Tās mantas netrūkst arī Ņižņijā*.

— Bet pulveris, bet cukurs? Bet ēdamās smiltis?

— Kam man tas vajadzīgs? Savus briežus ar pulveri nogalēt netaisos, bet ēdamās smiltis — tos plāceņus un pankūkas — lai rij tirgoņi un popi. Mēs esam izauguši ar gaļu un zivīm. Bet cukurs tik samaitā garšu: tundrā, paldies dievam, ogu netrūkst.

— Bet tev taču te izdevīgāk tikt vaļā no kamusiem un ādām! Ņižņijā ņem tikai polārlapsas! — Kūrils sadusmojās.

— Ja kamusus neņems, nav liela nelaime. Tordohā vietas diezgan.

— Vai zini, kas, tēvoc, iznāks — aizbrauksi Ņižņijā — apzags tavu vezumu. No gada tirgus plūdīs piedzērušies ļaudis, sāks ālēties ...

— To gan tu pareizi sacīji, — beidzot Petrde saausījās. — Jauns prāts, zināms, možāks par vecu. Es par to neiedomājos. Laikam būs vien vezums jāsien vaļā. Bet es vēl tā labi apsvēršu ...

— Labi, iesim paskatīties, kā šie cīnās, — teica Kurils, tūcīdams rokā cimdus.

Cilvēku jūra drūzmējās ap cīkstoņiem. Tiesa, ne jau visi stāvēja: kādas desmit priekšējās rindas bija nometušās sniegā, bet pārējie veidoja necaurejamu sienu. Čaiguurgins vēl varēja saskatīt to, kas notika vidū, bet Kurilam pat nartas nelīdzētu. Viņi apgāja baram apkārt, bet bez panākumiem.

— Dodiet man ceļu! — beidzot teica Čaiguurgins, sācis grūstīt stāvošos. — Es cīkstēšos.

Un viņu palaida.

Cīnījās jakuts Saņa Tretjakovs ar to pašu austrumu

čukču, kas kalpoja pie Tompsona par ceļojošo uzpircēju.

Čaiguurgins un Kurils apsēdās līdzās Puramam, Po-tončam un pašam Tompsonam.

Pūlis dūca kā Lielais Uluro vētras laikā: te auroja reizē visi austrumu čukči, te reizē visi jakuti — tā viļņiem vien vēlās kliedzieni; necieta klusu ari pārējie.

Tompsons sēdēja, ar milzīgajām rokām aptvēris ceļgalus, drebinājās, šūpoja galvu un bez mitas atkārtoja vienu un to pašu: — O-ei... O-ei! ... O-ei!

Ja Čaiguurgins tūliņ ar visu krūti metās cīņas mutulī, tad Kurila uzmanību vairāk piesaistīja amerikānis. Ko gan nozīmēja šis «o-ei», kurā pusē viņš bija? Viņam vajadzēja just līdzi austrumu čukčam, savam palīgam, bet viņš vienādi uzmundrināja gan vienu, gan otru. Un pēkšņi Kurilam iešāvās prātā doma: Tompsons taču šeit ir vissvešākais cilvēks, viņam gluži vienalga, kurš kuru uzvar.

Bet tad čukčs vienā rāvienā pacēla jakutu. Gaisā pazibēja Saņas jaunie zābaki, un cīkstoņi novēlās zemē. Jakuts bija nolikts uz lāpstiņām. Austrumu čukči izgrūda tik apdullinošu kliedzienu, ka no tuvējiem kokiem sāka birt sniegs.

— O-ei! — mierīgi noteica amerikānis un iesprauda mutē baltu papirosu.

Bet austrumu čukčs, pieveicis Tretjakovu, nepameta cīņas vietu. Izpletis kājas, viņš stāvēja, atpūzdamies un likdams manīt, ka gaida jaunu pretinieku.

Tad klusēdams piecēlās Čaiguurgins. Viņš pameta Kurilam cimdus un izgāja vidū.

Pūlis nošalca. Čaiguurginu kā cīkstoni daudzi labi pazina. Taču pašlaik viņš bija rietumu čukču vecākais, un neviens nebija domājis, ka viņš atkal uzdrīkstēsies ar kādu mēroties spēkiem. Bet Čaiguurgins izgāja vidū, un pūlis sarosījies pamira. Visi cerēja redzēt kaut ko tādu, kas paliks prātā uz ilgiem gadiem.

Austrumu čukčs smagi nopūtās, nosēcās izelpodams un negaidīti uzklupa milzīgajam Čaiguurginam.

Neviens īsti nepaguva saskatīt, kas tur notika. Visi redzēja tikai īsu saķeršanos, pēc tam Čaiguurgins nogāzās augšpēdus, bet austrumu čukčs sāka to no sāniem spārdīt ar kājām.

— Ei, tā nedrīkst! Rimsties! — iekliedzās tuvāk stāvošie.

Tie, kas sēdēja, uzlēca kājās, un pakaļējie tūliņ spiedās viņiem no aizmugures virsū. Baidīdamies, ka viņus nesaspiež, pietrūkās kājās arī tirgus rīkotāji — bagātnieki un tirgoņi. Amerikānis bailīgi pavērās visapkārt un nervozi sāka vilkt rokā melnus ādas cimdus, pirkstus snai-cīdams.

Kurils, Ļeļehajs, Purama un vēl daži .citi, atgrūduši austrumu čukču, ātri piecēla Čaiguurginu, kura seja bija sašķiebta aiz sāpēm un, pagriezušies pret cīkstoni, gaidīja, ko šis teiks.

— Viņš man iesita pa cirkšņiem, pa šito vietu iebelza! Vai tas ir pēc likuma?! — smagi elsdams, teica austrumu čukčs, kas bija nobālējis vai nu no niknuma, vai bailēm.

— Viņš pats uzgrūdās, — izmeta Čaiguurgins. — Es negribēju ... Es viņu tāpat noguldītu. Netīšām gadījās...

Un čukču galvu, saņēmuši zem padusēm, izveda cauri pūlim.

Pavirzījies blakus amerikānim, kas bija novilcis cimdus, Kurils atkal izdzirda «o-ei», kas tika izteikts apbrīnojami vienaldzīgā balsī. «Potončam taisnība,» viņam iešāvās prātā. «Tam viss vienalga ... Tūliņ izņems baltu papirosu.» Lai pārliecinātos par savu domu pareizību, viņš atskatījās atpakaļ. Un patiešām — amerikānis laida pāri galvai dūmu virpuļus un bija jau pagriezies pret vidu, kurā iznāca līdz pusei kails otrs austrumčukču cīkstonis.

Diena bija saulaina un klusa. Sacīkstes turpinājās. Pēc austrumu čukča parauga cīkstoņi tagad izgāja apļa vidū vienās ādas biksēs'un kamusos.

Bet Čaiguurgins tolaik jau gulēja Tinelkuta jarangā un vaidēja. Viņš sataustīja ar pirkstiem divas pārlauztas ribas, kas knikstēja zem ādas.

Nākamā lielās apmaiņas diena vilkās kūtri. Vīrieši mērojās spēkiem skriešanā un lēkšanā, sievietes sacentās par skaistāko sejas rotājumu, bet maiņa ritēja negribīgi, bez steigas.

Taču gada tirgus tā nevarēja beigties, un visi to zināja. Visi — gan tie, kas bija paslēpuši pašu vērtīgāko —

polārlapsu ādiņas un mamuta ilkņus, gan tie, kas vēl lielākā slepenībā glabāja līdzvērtīgas preces, ko nevar atdot par kamusiem, telēnu ādām un briežādām...

Un tad kādu dienu abu pušu pacietības mērs bija pilns.

Šī diena bija ļoti trauksmaina.

Sākās ar briežu skriešanās sacīkstēm. Katrs bagātnieks balvai deva pa briedim, un balva sanāca ne jau pa niekam — piecdesmit trīs brieži. Jau vakarā Tinelkuts palaida baumas, ka jukagirs Purama ir lietpratējs ne tikai arkāna mešanā, bet vēl lielāks meistars briežu skriešanās sacīkstēs un var nocelt jebkuru balvu. Tinelkuta vārdus agri no rīta atkārtoja Potonča, kas bija ieradies palīdzēt Puramam, un tagad šis stāsts izklausījās tā: sacīkšu braucējam jukagiram it kā palīdzot pats dievs — viņa brieži nevis skrienot, bet lidojot; ļaudis izpētījuši, ka sniegā daudzās vietās neesot palicis briežu nagu nospiedumu, bet vēl dīvaināk tas, ka veltīgi pat griezt pušu viņa aizjūga siksnas, — čukčs Kimiirgins varot to apstiprināt, viņš pārgriezis siksnas pie paša finiša, bet Purama tomēr ieguvis balvu.

Starp citu, ne jau Puramas dēļ vien radās tāda interese. Ļaudis labi pazina gan Kimiirginu, gan citus pārgalvīgos sacīkšu braucējus, un cilvēku uz sacīkstēm sanāca tik daudz, ka ne saskaitīt, viss gada tirgus pilns.

Tomēr sacīkstes noritēja samērā mierīgi, un nekādi brīnumi neatgadījās. Gluži vienkārši Purama izrāvās tālu uz priekšu, neviens viņam netraucēja, — un, aizķēris ar kāju stīpu, viņš izlēca no nartām un gāzelēdamies devās uz ganāmpulka pusi.

Iemīdami starp kokiem platu ceļu, tirdzinieki laiski vilkās atpakaļ. Bet tad uzreiz visus pārņēma dīvains satraukums un nepacietība. Visi it kā pēkšņi aptvēra, ka nogulējuši pašu svarīgāko, — kāds pratis viltīgi izmantot viņu aizraušanos ar spēlēm. Un bars žigli devās uz priekšu, daudzi metās skriet, bet bagātnieki, kas cienīgi turējās pulciņos, vienā acumirklī izklīda un iejuka pūlī.

Sākumā šķita, ka bažām nav nekāda pamata. Ļaudis ieraudzīja sievietes, kas drūzmējās aiz mājām, ieraudzīja spilgtus audumus, kas bija izkārti uz šķērskokiem, un nomierinājās: kāds no tirgoņiem bija pievilinājis sievietes sacensties skriešanā. Un visiem pēkšņi kļuva jautri ap sirdi, patiesi nav nekā uzjautrinošāka par šo skatu. Bet

šis noskaņojums nevilkās ilgi. Cilvēki ieraudzīja amerikāņa rokaspuisi — austrumu čukču, kas devās pie šķērskoka, nesdams rokā nelielu kārbiņu.

Adatas! Amerikānis par balvu izsolījis adatas!

Te nu arī sākās vispārējs satraukums. Polārlapsu ādas pa īstam vēl apgrozībā nebija laistas — un parādījušās adatas. Nevajadzēja sevišķi daudz saprašanas, lai atskārstu: ja amerikānis dod adatas par balvu, tas nozīmē, ka viņam to ir daudz. Par desmit adatām jebkurš čukčs, la-muts vai jukagirs nežēlotu divas ādiņas. Tāpēc ka tundrā nav nekā dārgāka par adatu — tā apģērbj, glābj no aukstuma, sargā mantas, tā izdaudzina līgavas — rokdarb-nieces, bez tās nav iespējams dzīvot.

Kalsnējais Mika Berjozkins ar šauro seju pat aizvēra acis un sagrīļojās, it kā viņam būtu galvā kas sagriezies, kad saprata, kādu kļūdu izdarījis. Viņam noliktavā glabājās krājumā adatas, kas bija paredzētas visdrošākās peļņas iegūšanai: tām viņš vienmēr uzturēja augstu cenu. Tagad notiks nelabojamais. Cilvēki piegrābsies adatu, cik uziet, bet viņa adatas stāvēs un rūsēs, tās nāksies atdot par pusvelti... Kā viņam neienāca prātā paņemt tās līdzi, kaut vai tāpat vien, vai tad bija grūti atvest! . . . Viņš paraudzījās uz nocietinājuma pusi un gandrīz vai apraudājās. Varētu sūtīt cilvēkus, bet aizsteigties priekšā amerikānim tikpat neizdosies — ir jau dienas vidus, bet rīt būs par vēlu. Un tomēr Mika pasauca Jakovu Habaidu-ļinu — savu palīgu un, pavezdams sāņus, viņam teica: — Labi ātri uz nocietinājumu . . . Paņem adatas — visas līdz pēdējai. Triec suņus, ātrāk! Nesper nevienu lieku soli...

Tirdzinieki sarosījās. No bara uz visām pusēm — uz tordohām, jarangām un nartām — pa galvu pa kaklu metās bagātnieku izsūtāmie puiši. Tūliņ viņu rokas atraisīs maisus ar dārgajām ādiņām — un neviens vairs nespēs šim drudzim pretoties. Sāka sačukstēties arī tirgoņi. Tom-psona adatām vajadzēja kaut ko likt pretī. Tundras ļaudis nevar izdzīvot bez mednieka rīkiem — bez pulvera, patronu čaulām, skrotīm, nažiem, slazdiem; nospodrināta vara tējkanna spēj izvest no prāta jebkuru bagātnieku, porcelāna krūzīte vai šķīvis — tā ir vesela bagātība, aršina puķaina auduma līgavai aizēno ziemeļblāzmas mirdzumu . Tas viss tirgoņiem ir, jā — ir. Bet adatas...

— Pirmā godalga — adatu kārbiņa, divi uzpirksteņi un

auduma gabals! — čukču valodā paziņoja Tompsona palīgs. — Otrā — puskārbiņa adatu, viens uzpirkstenis un auduma gabals, trešā — auduma gabals un piecas adatas...

Tas bija šausmīgi. Cik tad amerikānim ir adatu, ja viņš izpriecām vien atdod vairāk nekā pusotru kārbiņu?!

Bet sieviešu nepacietība jau draudēja izvērsties skandālā. Viņas varēja bez atļaujas mesties virsū kārtij, un sacīkstes tad pārvērstos par izplūkšanos. Lūk, kur trīs čukčietes kliedz un vicina rokas, strīdoties par vietu pie svītras, pēkšņi šo svītru sniegā pārkāpj jauna, skaista meitene, un ķildnieces bez kavēšanās viņu satver un velk atpakaļ, bet pašas arī pārkāpj svītru un savukārt atkal tiek saķertas un vilktas atpakaļ. Pa to laiku no pūļa izšāvusies vecene, kuras sakrunkotā seja atgādina nomelnējušas brieža smadzenes, viņa velk sev līdzi aiz rokas desmit gadus vecu mazmeitu un paskatās atpakaļ, viņas acīs ir gan neprāts, gan izbrīns; vecā sieviete nekādi nesaprot, kāpēc ļaudis gaida un nemetas pēc dāvanām ... Tuvāk par citām pie kārts ciešā bariņā stāv lamutietes no Aņu-jas un Omolonas. Sacīkstēs piedalīsies tikai čukčietes, bet viņas — nekādā ziņā; skriet vīriešu acu priekšā — to viņas uzskata par negodu. Tomēr kautrīgo lamutiešu sejās kvēlo tāda vilšanās un nenovīdība, ka, šķiet, nav iespējama vēl skaudrāka cīņa starp visuvarenajām vēlmēm un visuvarenajiem likumiem. Un ne jau tikai lamutietes vien! Šobrīd pat vīrieši rupji atbīdītu sāņus šīs čukčietes, ja vien Tompsons atļautu. Viegli teikt — adatu kārbiņa par velti! ...

Starodams, bet izlikdamies pabargs, austrumu čukčs pamanīja, ka viņa saimnieks pamāj ar cimdu, un, spēcīgi ar roku šķeldams gaisu un no pārcentības pat pietupdamies, izkliedza amerikāņu mēlē:

— Forward!1

Čukčiešu bars metās uz priekšu. Tūliņ viss pūlis sāka sparīgi kustināt kājas, it kā būtu nometis no sevis lieko smagumu, — vecene ar krunkaino seju pakrita jau ar pirmajiem soļiem, augstu uzmezdama kājas. Viss tirgus nodārdēja skaļos smieklos, kas bija nesaudzīga atbilde tam, ka viņa aklā neziņā bija pārkāpusi cietsirdīgi uzjautrinošās spēles noteikumus. Smiekli nesaudzēja arī viņas mazmeitu, kas arī pakrita un, ātri uzlēkusi kājās, no bai- [29]

lēm vai sarūgtinājuma sāka izmisīgi raudāt. Ļaudis devās pakaļ skrejošām sievietēm, tagad jau aizmirsuši visu uz pasaules.

— Nu, skat, tu tikai skaties, kā lāči skrien! — viens lamuts piebikstīja otram. — I pakaļas bez astēm, kājas ar nemet atpakaļ...

— Taisni kauns!

— Kauns gan.

— Hi, hi, hi...

Bet tur tai vienai kājas līkas kā brieža ragi! ...

— Ai! Paklupa. Pati garākā ... nokrita! Ha-ha-ha ...

Negaidot smiekli, izsaucieni un apsaukāšanās aprāvās:

sievietēm ceļu aizšķērsoja augsta kupena. Straujā skrējienā pirmās tūliņ tajā iekrita. Tās, kas bija nedaudz atpalikušas, bez kavēšanās viņām sekoja, un kādu brīdi nebija iespējams saprast, kas tur kupenā notiek. Varēja tikai redzēt, kā ķepurojas stāvi un uz visām pusēm lido sniega pikuči; klusumā, kas iestājās pēkšņi, bija dzirdams, kā skrapst kupenas ledus garoza un izmisīgi elso iestigušās sievietes. Tad no šī mudžekļa izrāvās dažas sievietes — un tirgus ieaurojās tūkstoš rīklēs; viens otrs kliedza, azarta pārņemts, bet skrējēju vīri kā nu kurais: daži — priecīgi, citi — dusmīgi, vēl citi — saniknoti, pārējie tikai saīguši ņurdēja un vaidēja.

Aiz kupenas taciņa bija-ļoti šaura, to ieslēdza krūmi un sniega vāli. Pirmajām desmit sievietēm te nekādi nebija iespējams godīgi mēroties spēkiem^29— pirmās negrieza ceļu. Un gribot negribot sākās plūkšanās. Otrā pagrūda malā pirmo. Tā gandrīz pakrita, bet, sapratusi, kas noticis, ar pēdējiem spēkiem metās virsū pāridarītājai, panāca to un saķēra aiz matiem. Acumirklī ķildniecēm aizsteidzās priekšā citas, bet arī tās neiztika bez ķīviņa. Atskanēja klaigas, kāda sieviete aizlidoja sāņus un iegāzās sniegā, cita mēģināja apskriet ar līkumu apkārt ķildniecēm, bet līdz jostas vietai iestiga aizputinātā bedrē.

Tie vairs nebija nekādi joki, un vīri nespēja ciest klusu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka karsti lolotais mērķis bija tepat ar roku aizsniedzams.

— Tā vējā manējo aiz matiem sagrāba! Kāpēc?

— Otrreiz vairs negrūstīsies. Lai grūsta tevi.

— Bet viņai bija apnicis skatīties uz līkām kājām. Savējo ar stibu patrenkā pa tundru — varbūt kājas kļūs taisnas ...

— Ar likām — tomēr pirmā. Bet par tādiem vārdiem nositīšu!

— Tom! Tom! — strīdniekus pārtrauca skaļa balss. — Tu tagad ar adatām tirgosies vai mēģināsi sievas samierināt?

— Viņš vīrus samierinās! — amerikāņa vietā atbildēja kāds joku mīļotājs.

Tompsonu no smiekliem sāka raustīt žagas, un viņš slaucīja asaras milzīgā rūtotā lakatā. Otru roku viņš turēja pie vēdera, kas tā kratījās, it kā tajā spārdītos telēns.

Četras sievietes spēji metās uz priekšu, atstādamas aizmugurē gan līkkāji, gan tās sāncensi.

Pūlis iezviedzās kā zirgu ganāmpulks.

Bet četrām sievietēm no izmisīgā sasprindzinājuma un tuvējās laimes acis bija vai nu pārgrieztas, vai iegrimušas dobumos, — acu vietā bija redzami tikai balti punktiņi. Viena no četrām skrēja mazliet pa priekšu, lai to apdzītu, otra nometa ņieburu, un tas sāka vilkties pa sniegu. Trešajai pēkšņi sāka traucēt biezās, garās bizes, viņa iebāza tās mutē un iekoda zobos. Ceturtā negaidot pagura, rokas tai nokārās gar sāniem un kājas saļodzījās. Šajā brīdī trešā — tā, kas turēja bizes zobos, — paslīdēja un nogāzās augšpēdus. To redzot, tā, kas bija zaudējusi spēku un ticību, no jauna sasparojās un sāka ātri kustināt kājas. Taču viņa uzkāpa uz ņiebura, kas vilkās pa zemi: kājas paslīdēja katra uz savu pusi, un viņa nostiepās gar zemi. Turpat uz sāniem nolikās arī tā, kurai apģērbs vilkās pa zemi. Tad uz priekšu, gluži kā lāču māte no alas, metās tā sieviete, kas bija nokritusi augšpēdu: neizlaizdama no mutes bizes, ar atņirgtiem zobiem viņa drāzās uz priekšu gandrīz vai četrrāpus.

Bet pūlis ieaurojās no visa spēka: pirmā satvēra ar abām rokām spilgto drēbes gabalu, skrienot to sagumzīja un, piespiedusi pie krūtīm, pakrita sniegā kā lodes dzelta. Pilna kārbiņa ar adatām un papīrā ievīstītie uzpirksteņi, kas bija piesieti pie drēbes, tika vienai, vienai vienīgai sievietei! Pūlis, kas drūzmējās pie pašas kārts, čaloja un pietupdamies lēkāja, it kā izsaucot garus. Un ļaudīm nebija nekādas daļas par to, ka sieviete zaudējusi samaņu, ka pie viņas metas vīrs, kuram nekādi neizdodas izvilkt no viņas sastingušajām rokām bagāto ieguvumu.

Bet pa to laiku sieviete, kas bija zobos iekodusi bizes, panira zem kārts, — un visi redzēja, ka otrs auduma

gabals palika neskarts. Sieviete pakrita, bet nepalika kā sastingusi guļam, ari samaņu nezaudēja, viņa tūliņ piecēlās sēdus un sāka gausi lūkoties apkārt ar blāvām, pārgrieztām acīm. Redzams, ka viņa bija galīgi apstulbusi.

Bet četras rokas, kas reizē rāva nost audumu, viņa tomēr ieraudzīja. Un tūliņ pietrūkās kājās.

— Mana manta! Atdodiet! Es nepaguvu saķert!

— Skat, kāda! Viņa neesot paguvusi! Bet es paguvu!

— Nē, es, es pirmā norāvu!

— Kā tad tu pirmā? Visi redzēja, ka es! Nemels!

— Pati nemels!

— Es pirmā pieskrēju — mana manta!

— Nepaguvi — ņem trešo.

Un apstulbusī sieviete, bizes kratīdama, metās pie pēdējās balvas. Bet reizē ar viņu audumā ieķērās vēl četras rokas.

— Ej prom! Nav tavs!

— Kā — nav mans? Kura pieskrēja ātrāk? Atdodiet — audums ir mans.

— A-ā! Dzinās pēc otrās — nespēja noraut. Nu lien pie sveša? Vācies!

Un spēcīga roka veikli satvēra tās biezo bizi un parāva uz sāniem.

— A-ai! — iekliedzās nelaimīgā.

Bet audums nošņirkstēja vienā malā un tad pārplīsa visā garumā. — To jums vajadzēja! Tptu!

Bet padoties nedrīkstēja, un sieviete ar skaistajām, bet tagad jau izspūrušajām bizēm atkal metās pie sava likumīgi nopelnītā auduma gabala, ko raustīja gan uz vienu, gan otru pusi tās pašas divas sievietes.

— Trešā balva nav manējā. Mana ir otrā. Atdodiet! Vīrieši redzēja, ka es pieskrēju otrā.

— A-ā, izplūkāja tev bizes, nu vēl šurp atvilkusies! Vācies prom, citādi izplūkšu tev matus ar visu ādu.

— Ak šitā! Pievāciet! ... — Un saniknotā izmocītā čuk-čiete vienā mirklī pārkoda auduma malu un ar rokām pārrāva to pušu. — Un vēl šito arī! — viņa spēcīgi ieblieza pa kārbiņu, kas šūpojās aukliņā. Adatas pašķīda uz augšu kā ūdens lāses. — Ja nav man, lai netiek jums ar!

Tai pašā brīdī abas sievietes iekrita sniegā, cenzdamās nosargāt vietu, kas glabāja dārgumus. Abas tās steigā alkatīgi rausa sev klāt nomīdīto sniegu. Bet ļaudis zināja, ka viņām nav taisnība, un arī metās lasīt adatas — gan vīrieši, gan sievietes, gan bērni.

Bet čukčiete ar izjukušajām bizēm stāvēja malā, viņai drebēja smakrs, bet pār bālajiem vaigiem ritēja asaras.

Kurils, izpletis kājas un savilcis uzacis, skatījās uz ļaudīm, kas rāpoja pa zemi un bēra sadzeltējušo sniegu no vienas plaukstas otrā. Un, ieraudzījis vecu čukču, kas gluži kā suns ar degunu rakņājās pa sniegu, acīm redzot, cerēdams, ka adata iedursies zodā, degunā vai pierē, Kurils pacēla galvu un, pārlaidis skatienu koku galotnēm, pēkšņi ar acīm ieurbās Tompsonā.

Sacīkstes bija beigušās. Tagad sākās citas sacensības, kuru vēriens un likumi bija vienīgi bagātnieku ziņā.

Amerikānis lieliski saprata, ko nozīmē Kurila skatiens. Viņš pamirkšķināja izvalbītās acis un, savilcis lūpas gredzenā, pazīžļāja vienu, pēc tam otru vaigu. Kaut ko apsvēris, viņš beidzot nošmakstināja lūpas, pacēla cimdoto roku un pakustināja milzīgos pirkstus. Viņam blakus tūliņ parādījās cilvēks, ko bagātnieki un tirgoņi līdz šim bija turē-

juši par svešinieku. Visi saspringti vēroja, kas notiks tālāk, un tai pašā brīdī pamanīja vēl vienu amerikāņa palīgu. Tas arī bija vidēja auguma austrumu čukčs ar milzīgi platiem pleciem; uzmanību piesaistīja viņa mazais, bet smailais, pūces knābim līdzīgais deguns. Smaildeguņi bieži ir ļoti kustīgi. Šis tomēr bija brīnum apvaldīts, mierīgs un gauss. Viņa mazkustīgās, mierīgās acis pauda tādu pašapziņu, it kā viņš būtu vismaz Tompsona brālis vai ispravņika Druskina palīgs ...

Nesteigdamies čukčs izņēma no kabatas kārbiņu, izvilka no tās daļu adatu un, izbēris tās dūrainī, pustukšo kārbiņu atdeva amerikānim.

— Ļaudis, ļaudis! — teica Tompsons čukču valodā. — Sacīkstes beidzās nelāgi, ai, cik nelāgi! Vajag visu darīt pa godam. Tikai pa godam. Ne jau tāpēc izsludināju balvas, lai sievietes strīdētos. Bet kauties vispār nav labi. Pašas visu sabojājāt. Tagad taisnību var atjaunot tikai mana labsirdība. Nu, bižainā lēdija, saņem savu balvu! — un Tompsons pastiepa roku ar kārbiņu.

Jaunā sieviete veikli aizšmauca garām ļaudīm, kas negribēja piecelties no zemes, sakampa kārbiņu kā zvērs laupījumu un vienā mirklī iejuka pūlī.

— Bet tagad sievietes — visas sievietes, kas šodien piedalījās sacensībās, nāciet pie manis, — teica amerikānis. — Es katrai uzdāvināšu pa adatai. Par piemiņu. Bet

meitenei... Kur meitene ar vecmāmiņu? Meitenei es uzdāvināšu divas .. .

Čukčs ar līko, smailo degunu nostājās Tompsonam priekšā un pāri plecam padeva saimniekam otru kārbiņu ar adatām. Un tai pašā mirklī nesalīgodamies un bez kādas niknuma atēnas sejā atgrūda lamutu sievieti, kas, nevarēdama nociesties, pastiepa Tompsonam roku.

— Tā jums, lamutietēm, vajag! — teica Ninikajs — bagātnieka Tinelkuta jaunākais brālis. — Skriet viņām kauns. Gatavās muļķes ...

— Ir nu gan sev palīgus izraudzījies amarikankisi, — jukagiru valodā it kā savā nodabā noteica Purama.

— Tu viņam līdz netiec, — atrūca Kurils. — Staigā pa tirgu ar atplestu muti. Re, kur ļaudis jau krata no maisiem polārlapsu ādas ...

— Bet es aiz ziņkāres atbraucu.

— Ziņkārīgam ar jābūt ar mēru.

■— Es jau cenšos ar mēru ...

Mika Berjozkins nevarēja to līdz beigām izturēt. Adatas, kas bija kritušas zemē kā lietus šļakatas, ņirbēja viņam gar acīm, lai kur viņš skatītos. Tiesa, viņš sevi mierināja ar domu, ka Tompsons pamatīgi iztērējies, atdodams ļaudīm par velti veselas trīs adatu kārbiņas. Bet ja nu amerikānim šādu kārbiņu ir vesels simts? Tad viņš uz gadiem trim būs izsitis tam trumpjus no rokām... Lai nebūtu vairs jāmokās, Mika nolēma doties prom.

Viņš piesardzīgi aizspraucās pie Kurila un klusi teica:

— Iegaumē, Afoņa, amerikāņu adatas ir apaļas, tāpēc trauslas — der tikai audumam. Bet ādu šūšanai piemērotākas trīsstūrainās — krievu. Mans Jakovs pret vakaru atvedīs krievu adatas. Pasaki Čaiguurginam ...

— Labi. Pats tikšu galā.

Izdalījis visu kārbiņu, Tompsons viegli pabikstīja čukču, un tas neatskatīdamies padeva viņam dūraini, kurā bija ieberta puskārbiņa adatu. Izkratījis uz savas milzīgās plaukstas arī šīs adatas, viņš sāka dalīt arī tās, tagad jau katram, kas vien pastiepa roku.

— Ej uz nartām, atnes maisu, — klusi pavēlēja Kurils Puramam. — Nes tur, pie telts.

Ar skābām sejām, jau noprazdami, ka amerikānis tirgū guvis virsroku, tirgoņi sāka izklīst, mokoši apsvērdami, ko darīt tagad, kā tirgoties turpmākajos gados.

Būdams vislabākajā garastāvokli, amerikānis pienāca pie savas milzīgās telts, kur jau rosījās abi austrumu čukči.

Pie aizvērtas ieejas — desmitiem ļaužu, puse no tiem viņam pazīstami — tundras bagātnieki. Gan pazīstami bagātnieki, gan nepazīstami, gan bagātnieku palīgi — visi mīņājās pie maisiem, sejas visiem saspringtas, alkatīgas. Tie nav viņu maisi — tie pieder Tompsonam ...

— Tom! Tom! Adatas! .. .

— Būs. Par lētu cenu būs. Par pusvelti. Es jums netaisos vilkt ādu pār acīm, — amerikānis atmeta ādu uz brezenta jumta.

Un bars tūliņ iebruka teltī.

Tompsons aizsvieda cimdus pāri kastu grēdai, kas bija pārklāta ar buru audeklu; aiz tās gatavībā stāvēja viņa palīgi čukči.

— Vienu adatu kārbiņu mainu pret divām polārlapsu ādām, — viņš paziņoja, izvalbīdams acis: šķita, ka ļaužu sejas pārsprāgs — mutes pavērās, šaurās acis kļuva platas un baisas.

Tā bija nedzirdēti zema cena. Par piecdesmit adatām tikai divas ādiņas!

— Cik tad kārbiņā ... adatu? — kāds nedroši ieprasījās.

— Kā vienmēr: pieci desmiti.

Ar pūli notika kas neticams. Visi reizē pieliecās, likās, ka tiem uzkritis milzīgs sniega blāķis, zem kura, cenzdamies atbrīvot rokas un galvas, kustas saspiestie ļaudis. Un šī kustīgā masa tuvojās Tompsonam.

— Tom! Man! Ņem! Pašas labākās!

— Tom! Tom! Skaties uz manējām: dūnas, ne ādiņas!

— Dod kastīti! Dod, dod! Ņem trīs polārlapsas! Ņem! Astoņas ādiņas dodu. Mana kastīte!

— Astoņas, kam spalva krīt ārā? Labāk četras labas! Nu, Tom! Ņem, Tom, nenožēlosi.

Amerikānis bija spēcīga auguma, bet roku ar kārbiņu viņš negribot pastiepa uz augšu, baidīdamies, ka adatas kā šļakatas atkal pašķīdīs uz visām pusēm.

— Lūdzu, klusāk! —. teica amerikānis. — Vārdu esmu devis, un par saviem vārdiem atbildu. Es ņemšu tavas ādiņas, Kuril. Divas — kā teicu.

Purama pamāja ar roku — un divas ādiņas kā divi balti putni pazibēja gaisā.

Čukči tās sagrāba, veikli noglabāja zem letes un gluži kā divi dvīņi vienā laikā piedauzīja uz letes ar kārbiņām.

— Tagad man! Sešas ādiņas dodu. Cik gribu, tik došu.

— Tom! Tom! Es arī sešas. Redzi, kāda starpība?

— Es dodu desmit! Desmit. Tom, desmit! Vislabākā manta. Desmit! — iesaucās kāds lamuts, pārkliegdams citas balsis. Nevarēdams nociesties, viņš nometa uz letes visu saišķi. — Kastīte ir mana! Vairāk neviens nedos.

Tompsons nenoturējās un atdeva kārbiņu lamutam. Bet viņam rokā bija jau trešā kārbiņa.

— Divpadsmit, — pēkšņi iekliedzās no satraukuma gluži apstulbušais Tinelkuts. Viņš nometa vispirms vienu, tad otru saišķi.

Un atkal čukči piedauzīja kārbiņas pie letes.

Stāvēdams murdošajam, klaigājošajam pūlim aizmugurē, Mika Berjozkins nespēja sadūšoties un aiziet. Tā mēdz būt, kad skaties uz nelaiķi: ļoti baismi, bet acis raugās neatraudamās un kājas kā ieaugušas zemē.

— Es arī divpadsmit! No Raučuas upes. Vislabākās ādiņas! Tikai tur ir īstas polārlapsas. Šejienes badmiras pārtiek no pelēm.

— Ak manējās esot badmiras? Nu, paraug — vai tā ir slikta āda? Slikta?

— Raučuas krastos ir labākas ādas! — austrumu čukčs palika pie sava. — Lai saka Toma palīgi...

«Raučua ... Raučua ... Raučuas upe ...» Mikas Berjoz-kina galvā bija tukšs kā tundrā, pār kuru savilkušies tumši mākoņi. Un šai tukšumā kā vientuļš zaķis šurp un turp lēkāja vārdi: «Rau-čua ... Rau . .. čua ...»

Bez jēgas atkārtodams šo vārdu, Mika izspraucās no telts un gāja, pats nezinādams, uz kurieni un kādēj.

īsti viņš attapās tikai tad, kad ieraudzīja, ka atrodas uz iebraukta ceļa zem augstiem kokiem. Starp koka stumbriem paspīdēja saule — apaļa, bez stariem. Likās, ka krēslo. Jā, bet kāpēc viņš ir šeit? Kurp ved šis ceļš? «A-ā,» Mika atcerējās. «Tas ved projām no apmetnes ... Habaiduļins ... Jaška ... Kāds velns viņu parāvis?» Mika svārstījās: iet pretim izsūtāmajam vai griezties atpakaļ pie ļaudīm tirgū. «Nē, viss zaudēts,» viņš pēkšņi nolēma. «Drīz satumsīs.»

Un ātri devās uz iebraucamo vietu. Viņam krūtīs kaut kas kaisa, un viņš zināja, ka dvēsele kāro' degvīna.

Ar pūlēm atvēris ādām pavirši apšūtās durvis, Mika Berjozkins pēkšņi nikni tās aizcirta un devās atkal uz Tompsona telti.

Bet tur zem mietiem pārvilkta brezenta notika kaut kas neredzēts. Letes itin kā vairs nebija — tā bija pazudusi ādu blāķī. Līdzās sasarkušajam saimniekam uz kastes stāvēja viens no viņa palīgiem un kratīja kārbiņu, otrs bija uzrausies uz mucas un sakārtoja kaudzi, abi viņi it kā peldēja baltā, mutuļojošā mākonī.

— Dodu astoņas, ļoti labas!

— Desmit!

— Tom, Tom, es arī desmit. Nu paņem rokās, paņem tak! Atpakaļ vairs nedosi.

Un saišķis ielidoja Tompsonam tieši sejā.

— Ņem, nežēlo!

Tompsons noķēra to un ne tikai neapvainojās, bet pat nopriecājās: viņš bija labs, viņi bija labi, un te visi bija pašu ļaudis. Vienīgi Mika Berjozkins to visu redzēja citām acīm. Amerikānis peldas ādās, ir svētlaimīgs, bet tirgoņi viņu saprata ...

— Desmit devu — divpadsmit došu! Tom! Tom, es vēl nevienu kārbiņu neesmu dabūjis!

— O, tā tas neiet. Šī būs tev.

«Ko viņš dara! Ko viņš dara!» Mika Berjozkins spēji piemiedza acis. «Bagātnieki taču kļūs par tirgoņiem! Par tirgoņiem ... Bet mēs? Ai, ai, kas notiks nākamajā gada tirgū! Pulveris par velti, tēja par velti, tabaka par velti...»

Gandrīz vai iekliedzies visā kaklā, Mika atkal izdrāzās ārā un, uzgrūdies suņu aizjūgam, tik tikko nepakrita.

— Jakov, tu! Dod! Dod labi ātri! Laupa! Viņi laupa! Tur — laupa! — Drebošām rokām Mika norāva no lielās kārbas sataukoto lupatu, pēc tam vāku. — Kur, kur tu biji, kur kavējies? U-ū, — viņš ierēcās kā lācis. — Nositīšu, izmainīšu adatas — un nositīšu ...

Un viņš metās durvīs.

Tur, teltī, Mika tūliņ pārvērtās.

— Adatas! — viņš no visas jaudas priecīgi iekliedzās. — Krievu! Trīsstūrainās! Labākās adatas! Trīsstūrainās! Nelūst, nepazūd, no rokām ārā neslīd. Krievu adatas — vislabākās! Viena paciņa — desmit adatas, desmit adatas — viena polārlapsa!

Mika kliedza, nepievērsdams uzmanību troksnim un burzmai. Viņš tūliņ_ pamanīja, ka te noticis kāds nepatīkams atgadījums. Adu saišķi, kas vienlaicīgi tika mesti Tompsonam, bija izjukuši, daži pārtrūkuši.

— Tas nav mans saišķis! Atdod manējo! — kliedza viens.

— Kāpēc tad meti? Kastīti iedeva man! — kāds cits niknumā aizsvieda saišķi sev pār galvu. — Kur ir manējais?

— Bet manā saišķī trūkst divu ādiņu!

— Ko klaigā? Man pazudis viss saišķis. Nebāzieties virsū! Meklējiet!

— Ļautiņi, nesabradājiet manējās! Ādiņas mīdāt!

— Kā — tāvējās? Tās ir manas!

— Bet kur manējās?

— ... Krievu adatas! Krievu adatas — pašas labākās! Trīsstūrainās! — klaigāja Mika Berjozkins, cerēdams, ka ļaudis atjēgsies.

Ļaudis patiešām atjēdzās. Daudzi pagriezās pret viņu, kratīdami ādu saišķus. Bet arī Tompsons nesnauda. — Viena kārbiņa, piecdesmit gabalu — četras polārlap-sas! — iesaucās spicdegunis čukčs. — Kārbiņu par četrām ādiņām — apjēdziet, ko es saku!...

Bet, apaļo adatu atliku likām sagrābušies, tagad daudzi metās pie Mikas. Taču arī no Tompsona neatlaidās, it īpaši tādēļ, ka viņš ņēma visādas bez atlases — ne vien pašas labākās, bet pat tās, kam spalva nāca nost.

Vienā mirklī Jakovs Habaiduļins bija uzkāris uz katras rokas pa pieciem sešiem saišķiem.

Mika priecājās: viņš zināja, ka adatu paciņu viņam nemaz nav tik daudz un ka viņa peļņa salīdzinājumā ar Tompsona ienākumiem būs gluži kā pelīte pret lāci, tomēr adatas vismaz tiks liktas lietā, nepārklāsies ar rūsu.

Amerikānis to nevarēja zināt. Viņš izbijās: te tomēr ir krievu zeme, visus tās noslēpumus viņš nebija izdibinājis. Bet viņa acis redzēja, ka bagātnieku maisi vēl nav līdz galam iztukšoti un ka no nartām visu laiku stiepj klāt jaunus.

— Kurš ņems reizē divas kārbiņas adatu — simt gabalu — un šauteni? — pēkšņi viņš iesaucās čukču valodā un pacēla virs galvas kaut ko tādu, no kā acis pašas pie-miedzās: divi stobri kā divi saules stari — tie trāpīja jau bez šaušanas, pie gaiļiem mirdzoši uzliktņi, laide izliekta,

it kā gatavotos lēcienam, roka droši vien gultiņ piegulst vieglajam laides kaklam ...

Amerikānis pagrozīja šauteni vienā rokā, un visi redzēja, ka tā ir ļoti viegla.

Pēc mežonīgās kņadas teltī iestājās tik dziļš klusums, ka varēja dzirdēt, kā elso Jakova Habaiduļina nodzītie suņi. Mika Berjozkins tā arī sastinga uz vietas ar pastieptu roku, kurā turēja paciņu ar adatām.

Tieši šai klusuma brīdī atsteidzās vecais Petrde, kuram pakaļ Kurils bija aizsūtījis Puramu, un Caiguurgins, kas atnesa vēl vienu pavisam nelielu maisiņu.

— Par šauteni piecpadsmit ādiņu, — teica smaildegunis čukčs, nezin kā uzzinājis Tompsona noteikto cenu. — Un par simt adatām — desmit. Kopā divdesmit piecas ādiņas. Šautene ir jauna, tādas te nav nevienam pašam. Šī šautene atmaksās piecpadsmit ādiņas ne tikai vienu, bet savas piecpadsmit reizes. Nu, kam būs dūša? Drošajam bagātības nekad netrūks!

Līdz galam šos vārdus nenoklausījies, vecais Petrde pagriezās un ļoti mierīgi devās ārā. Te viņš nošņaucās un, it kā nekur nebūtu bijis, ielumpačoja atkal jarangā.

Klusums pēc čukča vārdiem neturpinājās ilgi. To ar bezdievīgu drosmi pārtrauca vecais Tinelkuts. Viņš pacēla maisu un nometa to uz ādu lēveņa starp Tompsonu un čukču.

— Lai iet! Te ir vairāk par divdesmit piecām. Atdod man šauteni!

— Nē, pagaidi! Pagaidi! Manas ādiņas nāk no Raučuas krastiem! — teica austrumu čukčs, uzlikdams savu maisiņu virsū Tinelkuta maisiņam. — Pagaidi... Ņem ciet! Nē, tā nekas neiznāks. Man ir visbaltākās un kuplākās ādiņas. Baltākas par sniegu... Ņem, Tom! Dod man šauteni un adatas!

Un tikai tad visi pārējie saprata, ka jau pēc viena mirkļa iegūt šauteni būs neiespējami. Bagātnieki pēkšņi sāka spraukties uz priekšu. Bija dzirdami īsi, aprauti izsaucieni. Pēkšņi visi bija kļuvuši ne tikai svešinieki, bet pat izlikās, it kā nekad nebūtu cits citu redzējuši. Acīs — nevaldāms trakums, sejas savilktas draudīgās krunkās, elkoņi visiem saspriegti — nenāc par tuvu un griez ceļu ...

Nojauzdams ko nelāgu, čukčs nometa abus maisus ļaudīm pie kājām.

— Neko nemetiet, kamēr nebūsim vienojušies, — viņš nokliedza. — Tūliņ cenu pielikšu.

Purama labi zināja, ka Kurils nekur nesprauksies. Tāpēc viņš metās atpakaļ un izlauzās no stenošā un šņācošā pūļa, ko bija pārņēmis sātanisks ļaunums. Viņš apstājās pie pašām durvīm un ātri, ātri samirkšķināja acis; ādamābols un vaigu kaulu izciļņi drudžaini kustējās. Asaras aizmigloja visu viņa acu priekšā, un šai neskaidrajā, it kā blāviem taukiem pārlietajā ainā skaidri iezīmējās šaudīgas gaismas strēles — gan uz vienu, gan otru pusi grozīto stobru atspīdums . ..

Nav zināms, ar ko tas viss beigtos un par kādu cenu ieducinātos brīnumainā šautene, ja nebijis Čaiguurgina. Aizsedzis sadauzīto sānu ar maisiņu, viebjoties un stenot viņš stūrgalvīgi spraucās uz priekšu, aiz sāpēm pārklādamies sviedru lāsēm. Un, nonācis rokas stiepiena attālumā no Tompsona, viņš pacēla pāri galvai maisiņu, pakratīja to un uzmeta baltajai kaudzei desmit melnbrūnas lapsādas. Melnbrūnās ādiņas lēni, gluži kā dzīvi zvēriņi pa irdenu sniegu aizslīdēja iedobītē un sastinga.

-— No Jasačnajas upes. No taigas. Tās ir savas trīs reizes vairāk vērts par divdesmit piecām polārlapsām. Ņem manas lapsu ādiņas!

Gluži lieki viņš visu to skaidroja, uzteikdams savu preci. Amerikānis arī bez vārdiem redzēja, kas bija izvēlies no svešā maisa un ielidojis viņa lielajā, vēl neaizsietajā maisā. Viņš nolaida šauteni un vienā rāvienā to pasniedza Caiguurginam.

— Nu, ņem! Ādiņas tev nebūs jānožēlo, — viņš teica, bet pats nenocietās un sakampa vienu no desmit gandrīz jau gatavajām apkaklēm. Ar kreiso roku viņš ierastām kustībām papurināja kažokādu, ar labo to noglaudīja, bet tad tūlīt nometa, it kā tā nebūtu nekas sevišķs.

— Ek, draudziņ, kur tu tādu mantu ķēri? — apvaicājās Tinelkuta brālis Ninikajs.

Apjukuši no negaidītā iznākuma, ļaudis kāroja dzirdēt no veiksminieka kaut pušplēstu vārdu. Bet Čaiguurgins, reizē viebjoties aiz sāpēm un smaidot, attrauca:

— Sievai zem segas noķēru ...

Pūlis skaļi iesmējās. Smējās visi — smējās Tompsons, smējās viņa niknie palīgi, smējās pat Kurils. Beidzot atslāba sasprindzinājums, kurā bija pagājusi liela, satraukumiem bagāta diena. Klusēja tikai Mika Berjozkins un

Purama. Mikam vēl palika puskārba ar adatu paciņām, bet Puramam pēkšņi sametās slikti — slikti no visa kā — no Čaiguurgina laimes, no bagāto ļaužu rēcieniem, vispār no tā, ka viņš atbraucis uz šo nolādēto gada tirgu.

Un tomēr Purama teica Čaiguurginam, kad tas bija pienācis Kurilam klāt:

— Bet patronu tak nav. Ar ko šausi? Tur vajag īpašas patronas.

— Ei, draudziņ! — attapies satrūkās čukčs. — Patronas! Bet kur patronas? Dod patronas — ņem desmit ādiņās!

— O, patronas? — amerikānis, kas bija glaudījis ādiņas, izslējās taisni. — Mēs taču esam draugi! Būs daudz patronu. Tās neko nemaksā. Tikai piekāp rīt: esmu noguris.

Pēkšņi nometis ādiņas, viņš cauri pūlim devās tieši pie Kurila un Čaiguurgina.

— O, kungi, — viņš teica, uzmanīgi, ar kailām rokām pieskardamies viņu mugurām. — Mēs vēl neesam labi pazīstami. Būšu ļoti priecīgs, rīt redzot jūs iebraucamajā vietā. Es visus ieaicināšu, bet jūs atnāciet ātrāk... Klausieties, ļaudis! — amerikānis pagriezās pret pūli. — Ja neesmu nevienam nodarījis pārestību, rīt pret vakaru atnāciet izdzert kaut pa puskrūzītei. Es uzcienāšu. Rīkles izskalosim, citādi no lielās bļaustīšanās pēc tirgus vairs nevarēsim papīkstēt...

— Pa zaķu modei runāsim! — kāds nokliedza atbildei.

Un pūlis uz atvadām nelabvēlīgi nosmējās, virzīdamies

uz izeju.

— Ja viņš nevienam nav nodarījis pārestību!... — noburkšķēja Mika Berjozkins, ievīstīdams kārbiņu lupatā. — Nu nekas: gan jau vēl būs gada tirgus.

Pāri Piekolimai nolaidās tumsa.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Pēdējā gada tirgus diena bija nemierīga, juceklīga un saraustīta. Katrs atbraucējs savus galvenos darījumus bija jau nokārtojis, un tagad atlika vēl vienīgi uziet kādu gadījuma preci, apsvērt, pret ko izdevīgāk apmainīt pārpalikumu, sameklēt kādu blēdi vai mijēju, kam par katru cenu varētu aizgrūst nostāvējušos preci. No rīta gan

Tompsona, gan citu tirgoņu jarangās vēl pavīdēja polār-lapsu ādas. Izrādījās, ka medību rīki un piederumi ir visiem, un darījumi tur tika nokārtoti ātri: ja ir ādiņas — ņem, ja nav — vācies. Šī prece ir vēl ejošāka par adatām — uz lētumu nav ko cerēt.. .Tundras ļaudis bija iztukšojuši maisus, un daudzi turklāt nožēloja, ka pārāk aizrāvušies ar adatām —, bija iztukšojuši un devās meklēt ciemkukuļus, dāvanas vai kādu lētu gadījuma preci.

Purama šai rītā pamodās agri: viņu, tāpat kā visus, kas nakšņoja kopā ar Tinelkutu, uzmodināja Caiguurgins. Čukču vecākais pukstēja un vaidēja. Sākumā visi klusēja, it kā meklēdami piemērotākos vārdus. Bija skaidrs, ka Caiguurgins vakar pats sev nodarījis ļaunumu — slims, ar sadauzītu sānu līdis barā pēc šautenes: šauteni dabūjis, bet tagad vaimanā ...

— Visu rīta pusi neesmu acis aizvēris, ar sāpēm mocījos, — sūrojās Caiguurgins.

Un tad viņam sāka dot padomus.

— Ātrāk jābrauc prom, — teica Tinelkuts. — Un jāizsauc šamanis Naka.

— Ribas nekāds šamanis nesalāpīs, ja tās salauztas, — Ninikajs tam nepiekrita. — Pat Tokio ne. Un sāpes arī tūliņ nepāries. Labāk iedzert šņabi.

— Ko tu nu sajēdz! Ka tik tev šņabis.

— Te, tirgū, klīst valodas par krievu dziednieku, — ieminējās Kurils. — Runā, ka ar koka trubiņu izklausot, kas cilvēkam iekšā notiek. Un liekot dzert dziedinošu šņabi. Uz vietas izārstējot, saka. Tev vajadzētu aizbraukt pie viņa. Lai kaut vai izklausa un pasaka, kas tev tur ir.

— Jā? Ar koka trubiņu klausās? — Caiguurgins, mazliet pacēlies, atbalstījās uz elkoņiem. Vai! ... Pat piecelties nevar... Viņš ir šamanis? Ko tad tu man agrāk neteici? Viņš ir šamanis? Bet vakar Kimiirgins visu dienu skraidīja — meklēja šamani.

— Nav vis šamanis, bet dziednieks, mācīts vīrs! — sacīja Kurils. — Cars viņu no sevis padzinis.

— Skat, padzinis! Cars tak dieva dēls. Kā tad viņš nav šamanis, ja ļaunos garus cilvēka iekšienē noklausās?! Bet kur ir tas krievs?

— Runā, ka Viduskolimā.

— A-ā. Bet es domāju, ka šeit. Nu nekas. Var arī uz Vidieni aizbraukt. Bet kā viņu sauc?

— Muskēvičs [30].

— Nu, redz. Protams, šamanis. Sarežģīts vārds — Mu-kēvičs. Jeb kā tu teici?

— Muskēvičs.

— Uzraksti man uz dē]a — tur izlasīs. — Caiguurgins sāka vaidēt. Bet, kad sāpes pierimās, viņš negaidīti mainīja lēmumu un noraidīja Kurila padomu: — Ai nē, nebraukšu uz Vidieni. Krievu šamanis man nepalīdzēs. Es esmu čukčs.

— Viņš dziedē arī jakutus un čukčus. Viņam vienalga — tā runā.

— Nē, man parocīgāk Nāku palūgt. Tas, kas mani ar kājām spārdīja, saka, esot nevis austrumu, bet piekrastes čukčs. Par Alitetu sauc. Bet piekrastes čukči, tie nekad nav tundriniekus ieredzējuši. Varbūt tur kāds naids: es tomēr esmu galva. Šauteni tak droši vien Alitets paņēma rokā, re, arī pēdas atstājis. Lai Naka tam uzsūta ļaunos garus. Un pie viena uzzinās, kāpēc šurp atbraucis tas krievu šamanis ...

Kurils skaļi nopūtās, sāka grozīties un apsēdās.

— Tā gan, labāk nebūtu muti vēris vaļā, — viņš izmeta. — Atkal pa tundru valodas paklīdīs ...

Purama tālāk vairs neklausījās. Viņš nometa ādu, piecēlās un, saraustījis ādas bikses, izgāja ārā.

«Atkal šamanis, atkal plēšanās,» viņš nodomāja, apsēzdamies uz vienām no Kurila tukšajām nartām. Un tūliņ ar visu ķermeni sajuta, ka šodien ir pēdējā tirgus diena, ka rīt viņš dosies mājup.

Purama noskurinājās, nožāvājās dūrē, gandrīz jau sameklēja tabakmaku un pīpi, bet neaizsmēķēja. Viņa acu priekšā pa lauku no vienas jarangas uz otru, no jarangām uz koka mājām šaudījās cilvēki ar maisiem, virvēm un šautenēm. Daudzi sēja kravu uz nartām.

Mājup ...

Purama šodien ilgi nebija varējis aizmigt. Šautenes dēļ negulēja. Pareizāk sakot, ne jau šautenes dēļ. Kad Caiguurgins ietina divstobreni ādā un nolika to sev blakām, Purama kļuva domīgs: vai bagātais čukčs piekristu mainīt šo divstobreni pret kaut ko vēl dārgāku? Un nolēma, ka nepiekristu, viņš nebūtu ar mieru to atdot ne par piecpadsmit tādu pašu lapsu ādām, ne arī par visām divdesmit. Viņš ir Halarčinskas čukču galva, un viņam vienmēr būs tīkami padižoties bagātnieku priekšā ar mantu, kādas nav nevienam citam ne tuvējās, ne tālīnajās tundrās. Par visu to Purama prātoja diezgan mierīgi: vai nu maz kas citiem pieder, — tur nav par ko uztraukties. Un pēkšņi viņam iešāvās prātā doma rīt iet pie amerikāņa un sarunāt ar to: amerikānis atvedīs tieši tādu pašu šauteni, bet viņš dos amerikānim par to piecpadsmit vai pat divdesmit melnbrūnās ādiņas. Tad sirds sāka strauji joņot. Amerikānis droši vien piekritīs, bet kur ņemt tik daudz ādu? Kur? Pārcelties uz Jasačnaju un samedīt pašam? Nē — tā nu tāda puiku valoda: viņš taču nav bagātnieks, kas var pārklejot uz savu roku, un viens cilvēks īsā laikā nevar samedīt divdesmit lapsas. Palika vēl viena izeja. Daļa no milzīgā Kurila ganāmpulka pieder viņam, Pura-mam. Ja jau Kurils nav izpildījis solījumu un nav atdevis šos briežus kopējam, dievam tīkamam pasākumam, tātad viņš ir uzņēmies grēku uz savas dvēseles, un, ja Purama dos mājienu, Kurils bez vilcināšanās nošķirs daļu no ga-ganāmpulka. Un šautene būs rokā! ...

Šautene būs viņam rokās. Un viņš jau gandrīz nolēma no rīta par to parunāt ar Kurilu. Bet šamaņi bija iemācījuši Puramu domāt, raudzīties uz pasauli no visām pusēm, ne tikai no vienas.

Kas tad nu iznāk? Visvarenais dievs nez kāpēc nav vedis Kurilu pie prāta, nav pateicis tam, kā tālāk rīkoties, — gadi rit, bet viņš nepamāca. Iespējams, ka dievs pārbauda Kurilu, vai tam var uzticēt lielu darbu vai ne. Bet dievs droši vien nesaniknosies, ja Kurils atdos briežus tam, kas tos ieguvis ar savu centību: ja jau viņa kalps nav labi izpildījis iecerēto darbu, neko darīt, tātad nav to spējis. Toties ir godīgs. Afanasijs var mierīgi dzīvot. Bet Purama? Purama samainīs briežus. Samainīs pret šauteni. Tā gluži vienkārši, daudz negudrodams, ņems un samainīs...

Ceļš bija aizvedis pie kraujas. Dievs viņu pārbauda. Pārbauda tāpat kā Kurilu. Nē, tā vis nav. Kurilam tas šauteni nerādīja. Rādīja viņam, kārdināja. Ar ko gan vēl vairāk var iekārdināt mednieku kā ar šauteni? Paņemsi šo glīti un veikli izgatavoto divstobreni — bāc, un stobri šķembu šķembās. Bet viena šķemba — pierē... Nē, nē, dievs negrib, lai viņš mirtu tādā nāvē: kāpēc gan tam jāizsit vienkārša mednieka pierē caurums? Viņš gluži vienkārši pametīs Puramu tundrā ar laides šķēpelēm un teiks: «Nu tā, bet tagad padomā ...»

Un Purama uz visu mūžu kļūs svešs, neviena nemīlēts cilvēks, turklāt vēl nonāks apsmieklā ...

Kad nakts vidū Čaiguurgins klusām novaidējās, Purama gulēja ar atvērtām acīm un bija ļoti mierīgs. Viņš vairs negribēja iegūt otru šauteni un bija nolēmis pie amerikāņa neiet.

Viņš arī aizmigtu tā, ļoti mierīgi. Bet šautene bija blakus, un tā tomēr nedeva miera. Redz, dažs labs taču nemokās, nelauza galvu — ņem un uzsviež no maisa meln-brūnās, pievāc skaistuli un noliek sev pie sāniem — viss tik vienkārši...

Pēkšņi Purama sāka ienīst visu gada tirgu. Bagātnieki, tirgotāji, uzpircēji, blēži — visi šie ievērojamie un neievērojamie sīkie, viltīgie ļautiņi viņam šķita vienādi slikti, alkatīgi, no iedzīvošanās kāres vai prātu zaudējuši. Viņš varēja zvērēt, ka tikai simto daļu no visām tirgoņiem atdotajām ādiņām šie ļaudis ieguvuši paši. Bet kur ņēmuši pārējās? Jasaku savākuši un visu nav nosūtījuši caram? Vai arī ņēmuši no bada cietējiem par gaļas gabaliņu? Ne jau par gabalu, bet par mazu gabaliņu,, tāpēc ka no tūkstoš briežiem pat vesels briedis ir tikai gabaliņš ... Bet vai tad ir vīra cienīgi nevis pašam samedīt ādas, bet pievākt tās no citiem vai arī no citiem iegūtās mainīt pret pulveri, adatām, audumu vai šauteni? Purama gulēja vienā jarangā ar sešiem šādiem cilvēkiem: te bija Tinel-kuts ar brāli, Čaiguurgins nr brāļadēlu, viņa svainis Kurils un vecais Petrde. Viņš ar izsmieklu un niknumu atcerējās, kā katrs no tiem — tikai vecā sīkstuļa Petrdes tur nebija — šaudījās pa tirgu, izokšķerējot un izlūkojot preci, vai arī metās gūzmā, pat ne aci nepamirkšķinot, ka viņu maisos ir sveša manta. īpaši nekrietns viņam šķita Čaiguurgins. Milzīgais, spēcīgais tēvainis ar sadauzīto sānu spiežas barā, viss vienos sviedros uzmet melnbrūnās lapsas, kuras dzīvas droši vien nav redzējis, paņem šauteni, pēc tam vēl neķītri atjoko. Viņš taisa jokus, un citi rēc ... Bet otrs gara auguma puisietis, kam derētu iet lāču medībās, — amerikānis, vicina kastītes ar adatām un sagrābjas ādas vienā rāvienā ... Kurils dižojas, grib izlikties cienījamāks, gudrāks, godīgāks par citiem, taču tomēr pieņem no amerikāņa žēlastības dāvanas, bet pietaupītās ādas turpat pārdod Mikam Berjozkinam ...

Kad Čaiguurgins no rīta ievaidējās un teica, ka vairāk nevarot paciest, Purama nodomāja: «Tā tev vajadzēja. Kaut tavai amerikāņu šautenei stobri sašķīstu gabalu gabalos.»

Atcerēdamies māju un tundru, mednieks neizgulējies snauduļoja, negribot, ieraduma pēc sameklēja tabakmaku un pīpi. Uguns, ar ko aizsmēķēt, nebija, pazudis krams, bet viņš nemeklēja ar acīm jarangu, no kuras paceltos dūmi. Iebāzis mutē pīpi, viņš noglabāja tabakmaku, un pēkšņi nāsīs asi iesitās šejienes dvakas. Gada tirgus apmetnes dūmi oda gluži citādi nekā Uluro dūmi. Tur kurina ar zaļiem vilkukārkliem un dūmu sūrme allaž cērt degunā. Te ugunskuriem salauzti sausi zari, un dūmi tālab ir glāsaini, smaržīgi, tīkami. Un vēl šeit spēcīgi, viesmīlīgi oda pēc pavasarī atvilgušas koku mizas un zirgu mēsliem... Purama nodomāja, ka galu galā viņam dzīvē tomēr paveicies. Neviens no vienkāršajiem ļaudīm nav redzējis šo gada tirgu un droši vien nekad arī neredzēs. Bet viņš te pabija un izredzējās visādus brīnumus. Viņu tagad izprašņās katru dienu... «Kas notiktu, ja visa apmetne uz šīm dienām pārklejotu te? Tad nu gan vienkāršajiem ļaudīm būtu ko redzēt!» Purama izņēma no mutes pīpi un iesmējās, iztēlodamies, kā brīnītos veči un vecenes, kā priecātos bērneļi. Bet ko pārrunāt — ko pārrunāt pēc tam pietiktu daudzām ziemām... Jā, bet ko tad ļaudis šurp atvestu? Ja nu rīkotu gada tirgu bez bagātniekiem un tirgoņiem? Eh, nē — slikts tirgus iznāktu. Bez jautrības. Nē, it nekāds gada tirgus nesanāktu...»

Un viņš, uz mirkli atcerēdamies visu pārdzīvoto, sāka to apsvērt ar prātu: «Ak jā, ne jau cilvēkos tā vaina. Neatbrauktu Čaiguurgins — viņa vietā ierastos Naka. Bet Berjozkina vietā Mamahans. Adatas varēja atvest nevis Tompsons, bet Svensons... Nē, ne jau viņi izdomājuši gada tirgu. Acīm redzot, to radījis dievs. Varbūt tas ir uz labu. Bagātnieki šeit sagrābjas adatas, cukuru, tabaku, tēju un pierimst. No viņiem arī vienkāršajiem ļaudīm kaut kas atlec. Bet, kad ceļojošais tirgotājs parādās tundrā, bagātnieki pie viņa neko neņem un viss tiek vienkāršajiem ļaudīm...»

Sirds Puramam nomierinājās. Pakāpusies pāri koku galotnēm, viņa acis jau žilbināja saule.

«Tu redz, kāds laiciņš pieturas! Pat vēja pūsmiņas nejūt... Jā, vajadzēs iet salauzt zarus un aplūkot briežus.» Puramam kļuva pavisam labi ap sirdi, kad viņš atcerējās savu laimestu: pārdzīt mājās piecdesmit trīs briežus — tādēļ vien bija vērts braukt uz gada tirgu...

Viņš pagriezās atpakaļ un sāka pētīt koku ar nokaltušiem apakšējiem zariem. Un šai bridi ieraudzīja no jaran-gas iznākam Ļeļehaju un Ninikaju.

Tinelkuta brālis bija mazliet pārsniedzis līgavaiņa gadus. Uzskatīja, ka viņš būtu varējis nodibināt ģimeni jau pirms gadiem pieciem. Viņu sauca par Ninikaju vai ari par Puiku^1, un viņš bija ļoti skaists, taču skaists puisis no bagātnieku vidus vienmēr ir visiem acīs un uz mēles. Nepiepildījās cerības, ka Ninikajs ar skubu remdēs jaunās asinis: viņš gan sāka stipri dzert, bet meitenēm lika mieru. Runāja, ka pagājušā rudenī viņš sagājies ar ļoti skaistu čukču meiteni. Taču aizritēja ziema, bet Tinelkuts kāzas nerīkoja. Pats Ninikajs visādi atrunājās: jaunu līgavu neesot nolūkojis, bet ar šo nevarot atrast kopēju valodu... Viņš bija gara auguma, stalts, kaut arī ne visai plecīgs puisis, lunkans, jauneklīgi kustīgs, ko nespēja apslēpt pat vaļīgi darinātais apģērbs no ādām. Seja viņam bija mazliet lāsaina, ne pārāk melnīgsnēja, mati mīksti un nekad nespurojās, deguns taisns, lūpas maigas. Tikai acis it kā nebija viņa paša — tās izskatījās ļaunas, bet nereti, kad viņš sadzērās, pat izaicinošas un draudošas. Šo acu dēļ tad ari visiem šķita, ka Ninikajs kuru katru brīdi ļaus vaļu trakulībām.

Purama ne tikai nemīlēja viņu, bet pat neieredzēja, kā vien spēj neieredzēt viens vīrietis otru, jaunāku. Kāpēc, viņš pats to nezināja. Varbūt tāpēc, ka Ninikajs zināmā mērā bija līdzīgs viņam pašam — nē, ne jau skaistumā, bet ķermeņa lunkanumā un acu izteiksmē; jā, vienīgi šai ziņā. Starp viņiem patiešām bija liela atšķirība: viens dzēra un dzīvoja savam priekam, otrs zvejoja, medīja zvērus, iejaucās samaņu ķildās un kāroja, lai ļaudis par viņu runātu... Nu, bet mazais resnītis Ļeļehajs Puramam vispār nelikās uzmanības vērts.

Pašreiz abi gados jaunie bagātnieki nāca tieši pie Pura-mas, kaut gan viņiem vajadzēja iet pie tirgoņiem, lai paslepus no vecajiem iebaudītu rūgto ūdeni: redzams, kamusus ievīstījuši lupatās.

1 Ninikajs — puisis (Jukaglru vai.).

— Kas ir? — vaicāja Purama, kad šie bija pienākuši viņam klāt un lūkojās viņa sejā tā, it kā nekad agrāk to nebūtu redzējuši.

— Vai neiemetīsi ar mums... brāl, ko? — nedroši, bet, cenzdamies izlikties pārgalvīgs, jautāja Ninikajs. — Mazdrusciņ, jautrības dēļ...

— Es dzeru tikai vakarā un vienīgi tad, kad sirds pilna, — atbildēja mednieks.

— Uz māju posies, bet sirds neko nekāro? — prašņaja Ļeļehajs.

— Bet ko vēl šai kārot? Sievai trīs stiķus drēbes aizvedīšu, dēlam — amerikāņu veģus un pats sev — pulveri un lodes... — Puramam šķita, ka Ļeļehajs tam rupji atgādina par skaudības jūtām pret bagātniekiem, kas aizvedīs no gada tirgus ļoti daudz mantu.

Ninikajs nekļūdīgi viņu saprata.

— Nē, brāl, mēs gribam teikt pavisam ko citu, — viņš panācās tuvāk. — Mēs tikko no Kurila dzirdējām, ka jums tur samisējies ar vienu glītu sievišķi... kurai tu palīdzot... Ko? Vai tad viņai drīz gaidāmas radības?

Purama no šiem vārdiem sastinga. Bet ne tikai sastinga. Viņš pārdzīvoja līdzīgas jūtas, kā tiekoties ar lāci, ko — gribi vai negribi — katrā ziņā vajadzēs nogalināt. Novērsies viņš iesāņus ļauni paraudzījās Ninikajam acīs.

— Bet jūs tā pēc mēnešiem četriem iegriezieties Uluro, — viņš teica. — Sievišķītis pēc radībām būs atkopies. Pablēņosities ...

Jaunā, bagātā čukča acīs iezalgojās tāda auksta uguns, ka Purama nebrīnītos, ja tā rokā ieraudzītu atvāztu nazi.

Platās, retās uzacis sarauca arī Ļeļehajs.

— Ejam, Ninikaj, ejam, — viņš paraustīja drauģeli aiz piedurknes. — Mēs pie.viņa kā pie pašu cilvēka, bet viņš mūs ar suņa godu... Redzams, šautenes dēļ pārskaities uz visu gada tirgu. Mēs nupat dzirdējām par Paipetki melšam — gribējām no tevis uzzināt. Lūk, viņam — viņam par to liels brīnums. Gribējām kā cilvēki... Mums ar viņas žēl...

Ninikajs pēkšņi strauji pagriezās un, ne vārda nebildis, devās projām krievu tirgoņa Solovjova telts virzienā.

— Zinu, kā jūs žēlojat! — jau bez agrākā niknuma teica Purama. — īpaši, ja meitēns ir bārabērns un nav kas to aizstāv.

Viņš gribēja aiziet, bet Ļeļehajs, paspēris soli uz priekšu, iejautajās:

— Cik tev briežu ganāmpulkā?

— Piecdesmit trīs. Un mājās desmit. Nepagūsi līdz teltij aiziet, kad būsi jau saskaitījis.

— Bet tie, ko Kurils gana? ... Paklau, ko tu kā vilks bagātajiem briežu turētājiem zobus rādi? Pašam pieder brieži! Tikai izliecies par nabagu. Ko tur! — gatavodamies iet prom, Ļeļehajs pameta ar īso roķeli. — Savādnieki nu gan jūs esat, tie jukagiru bagātnieki: Petrde — stulbs skopulis, jūsu galvam šamaņi traucē dzīvot, tu, redzams, esi liels viltnieks. Bet Ninikajs mokās. Saproti — mokās!

— На! Mokās! Čukčs... Katram čukčam ir pa trim sievām.

— Čaiguurginam viena. Man viena.

— Nakam arī sākumā bija tikai viena... Nav tur ko muti dzisināt: tu esi jauns un šajās lietās neko nesaproti.

— Nu, ja nesaprotu, tad nesaprotu. Bet tev tik vienu teikšu: Ninikajam līgava uz grūtām kājām, bet kāzas nav bijušas. Tu spēj to apjēgt? Mokās cilvēks.

— Ha, ha, ha ... — Purama ļauni noirgojās. — Nu, vai es neteicu? Skaista? Pirms kāzām meņģējās ar līgavaini? Un šamanis Naka to zina, vai nav tiesa? ... Labi, ej, Ļeļehaj, priecājies, dzer ar savu draugu. Pārdzīvojiet! Un nav ko lieki prašņāt par jukagirieti: pie jums tādas pašas lietas notiek.

Purama diez kādēļ ar kāju pārsvieda nartas ar sliecēm uz augšu un devās meža virzienā.

Purama negaidīja, ka šī pēdējā gada tirgus diena būs tik nemierīga. Viņš vēl nebija paspējis jarangā apbērt ar sniegu ugunskuru, kad vecais Petrde, braucīdams lūpas un retām spalvām noaugušo smakru, mierīgi ierunājās, vārdus stiepdams:

— Tu, Afanasij, laikam gan toreiz prātīgi teici, ka briežu ādas un kamusus vajag šeit apmainīt. Kālab tos vest uz Ņižņiju? Pļēgurošana sanāks, bet tirgošanās nesanāks ... Palūdz Puramu, lai viņš man palīdz šo to apmainīt...

Viņš laikam ir nokritis no koka, pagalam sasities un tikai nule atjēdzies... kā gan citādi... Neviens no

Petrdes vezumiem patiešām nebija atraisīts — to Purama redzēja. Bet viņš zināja arī ko citu: vecis ir pārāk pieredzējis un viltīgs, lai sev darītu ko sliktu. Kas zina! Iespējams, ka viņam cenas nebija pa prātam, varbūt viņš nojauta, ka viens otrs būs pārrēķinājies, un gaida izdevīgu brīdi — viņš taču nevienu dienu nesēdēja uz vietas, katrai jarangai un teltij savas reizes desmit apgājis apkārt. Kas nu tagad sanāk? Bet ja viņa saprāts būtu pievārējis skopulību tikai rīt, kad ļaudis jauks nost jarangas un teltis?...

Kamēr Purama apsvēra, ko tādu vecim varētu atcirst, Kurilam jau atbilde bija uz mēles:

— Jā, viņš palīdzēs, katrā ziņā. Tikai es gribētu kopā ar viņu vezumus sakārtot: viss tur nav salikts, kā nākas. Līdz dienas vidum dabūsim noņemties ...

Petrde neapvainojās un nezaudēja savaldīšanos.

— Neko darīt, — viņš mierīgi noteica. — Labs ir. Es pasēdēšu nartās, uzvilkšu dūmu un jūs pagaidīšu.

Ak, cik nīstama Puramam pēkšņi kļuva veča krunkainā seja! Kāds kauns — staigāt ar ādām un lūgties tirgoņiem, lai tās paņem. Turklāt ap dienasvidu viss būs beidzies, tirgoņi un bagātnieki sāks dzert — un tad mēģini ko sarunāt ar piedzērušos kompāniju. Viņi smiesies, bārstīties ar zobgalībām ...

— Nu tad būs jāiet, — Purama negaidīti piekrita.

— Tikai domāju, ka vajadzētu darīt tā. Kādēļ ar maisu staigāt — jāaizjūdz nartas, jāsaliek pavairāk ādu, — es dzīšu briežus, bet saimnieks pats lai salīgst...

— Nu labi! — sapratis viņa viltību, Kurils sadusmojās.

— Vecais labāk par mums zina, ko dara. Tā tik mēs atmetam dārgās ādiņas par pirmo preci, kuras mums trūkst. Tava šautene, Čaiguurgin, ir vienas lapsādas vērta. Bet cik tu atdevi?

Bagātnieki nostenējās un sāka grozīties.

«Kurils ir gudrs,» nosprieda Purama. Niknums nokrita kā malahajs no galvas.

— Tagad ejiet, — sacīja Kurils. — Bet vezumus ceļam sagatavosim pēc tam.

Un Purama gāja.

Vecim laimējās — viņam izdevās dabūt gan tēju, gan tabaku, viņš paņēma pat miltus un cukuru. Atradās tirgoņi, kas vēl pēdējā dienā iekāroja kamusus un briežu ādas.

Šī novēlotā staigāšana no viena tirgoņa pie otra negaidot ļoti aizrāva Puramu. Kopā ar veco Petrdi viņš ieradās tirgus jarangās un teltīs tieši tai laikā, kad drudžaini tika sarēķināta peļņa un pārbaudīts atlikums — neapmainītās preces. Par viņiem neviens nesmējās, viņus negrūda ārā pa durvīm. Gluži otrādi. Daži tirgoņi saskatīja vecajā ju-kagirā mazliet dīvainu vecu grabažu tirgotāju, no kura var noplēst vai deviņas ādas, citi — manīgu viltnieku. Vai nu tā, vai citādi, bet Puramam izdevās pabūt iekštel-tīs, nodalījumos, kur norisinājās pats svarīgākais tirgoņu dzīvē.

Viss neviļus redzētais un dzirdētais viņu tā pārsteidza, ka Puramas sirds galu galā pārdzima par kādu radību, kas sāka no viņa šķirtu dzīvi, — tā pati dauzījās, pati pamira, pati ieklausījās un pati šņirkstināja savus zobus. Puramam nekad nebūtu iešāvies prātā, ka dažam labam var piederēt pilns maiss ar krellēm, ka patronu čaulītes var bārstīt kā nevērtīgus akmentiņus, ka milti no ilgas stāvēšanas var kļūt rūgti un tāpēc tie nemanot jāizber sniegā, ka polārlapsu ādas — tas ir vistīrākais zelts ... Purama uzzināja, ka ir milzīgas laivas, kurās var braukt tūkstoš cilvēku, ka Tompsons visas ādiņas līdz pēdējai apmaina pret zeltu, ka pops Popovs un ispravņiks Druskins arī piedalījušies gada tirgū un saņems peļņu ...

Pirmajā mirklī Puramam atklājās kāda jauna, teiksmaina dzīve, kurā par maz vienīgi ādu un mamuta ilkņu. Bet, kad Petrde teica: «Diezgan, vairāk nemainīsim,» — Puramas sirds atkal kļuva par parastu sirdi.

Tikai pie jarangas viņš atcerējās apmetni Vanagu paugurā un pēkšņi it kā iekrita tukšumā. Sirdi pārņēma rūgtums, vientulība un skumjas.

Tirgus bija beidzies, un laiks pasliktinājās. Pret vakaru mežs iešņācās un sausie koku zari sāka sprakšķēt. Jūras vējš vispirms dzina pāri zemei slapja sniega lēkšķes, tad dzeļošas, smalkas smiltis.

Kad bagātnieki jau bija saposušies iet ciemos pie amerikāņa, Tinelkuta jarangā ieradās apkārt braucošais tirgonis Potonča. Viņš bija mazliet iereibis, možs un pārpilns ar visdažādākajiem tirgus jaunumiem. Viņš zināja pārāk daudz jaunumu un tāpēc iesāka tā:

— Afoņa, brāl, vīri! Vai tiešām mēs izklīdīsim katrs uz savu pusir neizrunājušies no sirds? Pie amerikāņa nekāda runāšana nesanāks, sitiet mani nost — nesanāks. Mums, pazīstamiem, vajadzētu sapulcēties vieniem pašiem. Afoņa — tu, Tinelkut — tu, vectēv Petrde un jūs — Ninikaj un Ļeļehaj, — šausim pie mums uz Keretovu? Un Caiguurginu katrā ziņā aizvedīsim — pie mums arī paār-stēsim. Jeb vai darīsim tā. Runā, ka Ņižņijā atbraucis ārsts no krieviem, viņš griežot cilvēku, bet tas neko nejūtot. Viņš tad ar saliks Caiguurginam ribas vietā...

Kurils no visa spēka ar sarkano, raupjo darba cilvēka roku berzēja pliko galvvidu. Viņš apsvēra, ka Potončas priekšlikumā slēpjas viltība: grib izpriecāties uz citu rēķina — iereibušie bagātnieki neskoposies. Taču ne jau tikai šī viltība viņam aiz ādas. Te arī Tompsons iejaukts. Viņš Potonču uzsūtījis.

— Nu, kāpēc ne, man nav nekas pretim papriecāties, — viņš sacīja. — Tikai uz Keretovu nebraukšu.

— Nu? Kāpēc ne? Apkārtni aplūkotu, atpūstos no gada tirgus, un arī mūsu ļaudis grib tevi, brāl, redzēt.

— Hi! Vai es šiem kāds dievs? Vai cars? Neesmu pat tirgonis, kālab lai sveši ļaudis gribētu mani redzēt?

— Kas nu keretovieši tev par svešiem! — iesaucās Potonča. — Viņi tevi zina, par tevi daudz dzirdējuši, tur cieņā vairāk nekā citus godājamus ļaudis!

— Bet es tak neko tādu neesmu izdarījis, lai mani cienītu. Tu to, brāl, sameloji. Uz Keretovu nebraukšu.— Kurils pagrieza galvu uz Tinelkuta pusi un, acīm redzot, ar skatienu deva kādu zīmi, tāpēc ka Tinelkuts tūliņ ierosināja:

— Bet ja nu brauktu pie manis uz Sohatinskas upīti? Mans ganāmpulks tepat vai ar roku aizsniedzams. Visiem būs jautri. Arī rietumu tirgoņus ielūgsim. Un kā tu, Čai-guurgin, domā?

— Ak, es nezinu. Kaut tik varētu aizbraukt. Sevi graizīt nevienam šamanim neļaušu.

— Nu, Petrde, vai brauksim ciemos pie Tinelkuta? — jautāja Kurils.

— Var jau. Var jau, — bez vilcināšanās piekrita vecis. Viņa radagabals varēja vispār neko nejautāt: kālab lai Petrde atteiktos no cienasta?

— Nu tad ejam pie Tompsona — sadzersim uz brango tirgošanos.

Un viņi devās prom.

Jarangā palika tikai divi — vaidošais Čaiguurgins un Purama. Kimiirgins, acīm redzot, bija saticis vecus draugus un sita ar tiem trumpas.

Tikai tagad Purama sajuta, kā viņš ir pārguris pa visām šīm dienām. Kājas no bezgalīgās staigāšanas pa izmīdīto sniegu sūrstēja, ceļgali trīcēja, rokas bija karstas un smagas, galvu grūti pagriezt uz sāniem. Acis pašas krita ciet. Viņš tūliņ aizmigtu, ja nevaidētu bagātais čukčs un nešņāktu mežs.

Skumji bija ap sirdi Puramam. Vējš locīja kokus, svilpoja sīkajos zariņos; sauss un smags sniegs krita uz jarangas un sīkām pārslām kapāja tās jumtu; iekšteltī vaidēja un reizēm grieza zobus Čaiguurgins, un tāpēc, ka Čaiguurgins bija liels, nobarojies vīrietis, Puramam viņa ciešanas likās sevišķi smagas. Ne trūcīgā apmetne Vanaga uzkalnā, kuras tordohās pa daudziem gadiem nav nākusi klāt neviena vērtīga lieta, ne arī šī bagātā gada tirgus apmetne, kur daudziem ļaudīm maisi vai plīst aiz pārpilnības, — nekas nesaistīja viņa domas. Puramam bija skumji, ne tā kā agrāk bargajās ziemās, kad neko darīt nav iespējams, bet nedarīt arī nevar. Likās, ka sāpe būtu pārņēmusi pašus dvēseles dziļumus un šī sāpe lodā pa visām tundrām, pauguriem, upēm un mežiem ...

... Kāpēc gan Purama piecēlās, kāds spēks viņam lika pietrausties kājās, viņš nezināja. Viņš tikai juta, ka jādodas projām no jarangas, iekams bagātnieki nav atgriezušies. Kurp iet — tas nav svarīgi.

Bija tumšs. Sausais sniegs čirkstot aizputināja tirdzinieku pēdas. Apkārt šalkoja mežs. No pārdomām Puramu iztraucēja nesaprotami kliedzieni, neskaidra murmināšana un soļu dipoņa uz iebraucamās vietas dēļu pakāpieniem. «A... dzeršana iet vaļā,» viņš apķērās un pēkšņi sataustīja padusē kaut kādu saišķi, izrāva to un nobrīnījās, kur gan viņam radušies kamusi, ievīstīti ziemeļbriežu telēna ādā. Viņam nebija pāri palikusi neviena āda: visas tika apmainītas. «Es taču nebūšu zadzis! Bet varbūt iegāju un nozagu? Petrdem? Vai Čaiguurginam? Kas tad tas — neko neatceros...» Viņš palūkojās apkārt, bet nekā cita bez krītošā sniega baltās ņirboņas neredzēja. Nezin kādēļ viņš negribot sakoda zobus un nejauki saknieba lūpas, bet acis pētoši ieurbās tumsā tai virzienā, no kurienes atskanēja runas, izsaucieni un soļu dipoņa. «Nozadzis...

Bet kurš te vairs prašņās, kura manta pieder pašam, kura caram vai dievam?»

Un viņš devās uz iebraucamo vietu.

Tumsā gan paplašinājās, gan sašaurinājās dzeltena gaismas strēlīte — tur nemitīgi tika virinātas durvis. Bet durvīs visu laiku zibēja ēnas. Taču līdz mājai vēl soļu trīsdesmit, bet te pavisam tuvu kāds krāc. Purama pagāja sāņus un ieraudzīja vīru, kas bija pakritis sniegā. Pieliecās. Kažoks viņam sarauts uz augšu, bikses noslīdējušas zem nabas, un cietais sniegs kapā kailo vēderu, kas cilājas elpā. «Nekas, atskurbsti vien, auksts nav — nenosalsi,» nodomāja Purama un devās tālāk. Bet viņam pretim divi vīri velk trešo. Tas, kuru velk, raud smalkā sievišķa balsī, bet viņa drauģeļi, kas nav vēl dzērumā gluži sajēgu zaudējuši, klupdami un uz ceļiem krizdami, ķiķina sīkās balsīs kā bērni. Viņi aizklunkurēja garām, bet Purama, pamanījis sniegā untu, pacēla to un svieda pudeles brāļiem pakaļ — varbūt atradīs... Bet pie ieejas mājā, kur pulcējas iebraucēji, kņada, grūstīšanās, strīdi, asaras, smiekli un sieviešu balsis. Kāds atvieglo pārpildīto kuņģi, pārvērstā balsī pieaurodams visu apkārtni, vēl kāds ķepurojas stāvā kupenā, cenšoties katrā ziņā uzrāpties augšā, cits, izpletis rokas, lēni taustās gar sienu, it kā grasītos apkampt māju vai meklētu durvis. Vieni stāv saspiedušies bariņā — kaut ko dala un ķīvējas, citi, apkampušies un tikko turēdamies kājās, zvāļojas te uz vienu, te otru pusi. Bet divi sagrābuši viens otru pie rīkles un sastinguši uz vietas, gluži kā apledojuši, netiksi gudrs, ko viņi dara — vai nu baidās atlaist rokas, lai abi reizē nenoveltos pūlim zem kājām, vai arī lēni žņaudz, viens otru ...

Tāda ir pē'dējā atvadīšanās no gada tirgus.

Bet pats svarīgākais norisinās ne jau šeit, ne jau ārpusē. Purama vēl nebija paguvis iespraukties durvīs, kad viņam garām ar muguru pa priekšu aizlidoja čukčs, bet gar pašām acīm nozibēja Aliteta atplestie pirksti. Čukčs nokrita gar sienu un tūliņ saķēra degunu, tad nobraucīja seju, izsmērēdams lūpas un zodu ar asinīm.

— Tā viņam vajadzēja!

— Malacis, ka nesit ar dūri!

Ak, cik drūmi klājās apdzirdītajiem ļautiņiem: esi iekritis — saņem, ko pelnījis, mēs arī varam uzrauties.

Un tas nebija grūti. Tompsons atļāva kuram katram par brīvu izdzert vienu krūzīti rūgtā ūdens, par otro un visām turpmākajām vajadzēja maksāt — vai nu ar teļādu, vai kamusiem. Pats par sevi saprotams, ka trūcīgie ļaudis jau sen bija apmainījuši ādiņas pret pulveri, tēju un tabaku, iedzert kārojās, bet no vienas krūzītes nekas netiek. Turklāt tos, kas nobaudījuši rūgto ūdeni, skubināt skubina cerība: vai nu visus Alitets iegaumēs?... Bet Alitets un viņa biedrs ar smailo degunu labi atcerējās katru — Tompsons zināja, ko ņemt palīgos. Jā, un sazīmēt viltnieku nebija grūti: ja acis glāžainas, skaidrs, ka jau dzēris. Tiesa, te varēja atgadīties arī kļūda. Ne jau Tompsons vien tirgojās ar rūgto ūdeni. Bet arī šai gadījumā neviens nevarēja ņemt ļaunā: ādas atdevi citiem, bet te kāro iedzert par velti?

Purama to nezināja. Pareizāk sakot, zināja, bet bija piemirsis. Tomēr viņu nemaz neaizskāra Aliteta niknums: ja jau sit — tas nozīmē, ka ir pelnījis, gluži nevainīgam neviens nesitīs... Ieejot pa otrām, līdz galam vaļā atvērtajām durvīm, viņš ieraudzīja bagātnieku un tirgoņu bariņu; tie bija cieši sasēdušies ap galdiem, kas lūztin lūza no ēdieniem un dzērieniem. Virs galda biezēja zilu dūmu mākonis, kurā spoži mirgoja šaudīgā kvēpeles liesmiņa — viņam pietika ieraudzīt kaktā ādu lēveni, mucu un uz augstas kastes — skārda kannu, lai saprastu, kas te notiek. Viņš iemeta saišķi kopējā kaudzē un jau grasījās sniegties pēc krūzes, bet smaildegunis čukčs uzlika roku uz kannas vāka.

— Ko tu tur iemeti? — viņš noprasīja, saverkšķējis uzacis. — Izpluskātas? Ņem tūliņ atpakaļ!

— Tavam tēvam ir izpluskāta galva, — mierīgi noteica Purama. — Paskaties!

Tomēr sirds Puramam sāka sisties straujāk: ja viņš pievācis Petrdes ādiņas, tās var -būt arī vecas. Un tad viņam iebliezīs nevis ar plaukstu vien, bet ar dūri. Par brīnumu, viss beidzās laimīgi, turklāt vēl piesteidzās Alitets un teica:

— Viņš pirmo reizi — viņam divas. Pie mums viss pa godam.

— Ielej pats, — nikni pavēlēja smaildegunis čukčs. — Te kalpu nav.

Purama izdzēra vienu krūzīti, izdzēra otru un gatavojās doties projām, bet pamanīja pašā stūrītī ieslēpušos Nini-kaja galdiņu.

Ninikajs bija iereibis, bet ne pārāk stipri. To Purama tūliņ nomanīja. Garie, melnie mati bija noslīdējuši lejup un aizklāja pusi no viņa sejas. Viņš raudzījās ar vienu aci. Raudzījās uz Alitetu. Labs mednieks mirklī saprot zvēra skatienu, bet cilvēka skatienu vēl ātrāk. Ninikajs jau sen novēroja Tompsona palīgus, jo sevišķi Alitetu — un arvien vairāk un vairāk viņu pārņēma nevaldāms niknums. No kažoka ārā rēgojās apaļa kaula maksts ... Bet blakus viņam uz soliņa grozījās Ļeļehajs, kura sejā bija iegūlis bālums vai nu aiz nepacietības, vai bezspēcības.

— Ak tu, badakāsi! Es palikšu te, — rupji teica Purama. — Esmu no bagātajiem, tuvs radinieks jukagiru galvam. Re, tur viņš sēž kopā ar Tompsonu.

— Nu tad ej! — tikpat rupji attrauca čukčs, bet kā taisnodamies piemetināja: — Mums ādiņas jāpārbauda, lai'Amerikā mūs nevilktu uz zoba... Ko tu dod? —viņš uzklupa nākamajam, kurš jau bija satvēris krūzīti. — Kas tie par kamusiem? Kas tos apstrādās, es, vai? Bleķi esi atnesis, ne kamusus, gatavais ņerga tāds! Taisies, ka tiec, no šejienes! Gribi izmantot amerikāņa labo sirdi... Bet ko tu esi atnesusi, skaistulīt? — viņš pievērsās iereibušai čukčietei, kuras seju no vienas vietas rotāja tetovējumi. — Izrakstīti cimdi? Tas iet... Tu tak kāro iedzert ūdentiņu — to rūgto?

— Kurš gan to nemīl?

— Nu tad dzer un ej pasaki savām draudzenēm, ka es pieņemu skaistas jaunas lietas. Tikai jaunas un tikai skaistas.

Bet pa to laiku cilvēks, kam nebija pieņemti slikti apstrādātie kamusi, mēģināja pārliecināt Alitetu:

— Nu, paņem šos te par puskrūzīti!... Par ceturtdaļ-krūzīti...

— Atnes labus — pusotru nežēlošu... Bet šos neņemšu.

— Kur lai rauju labus?

— Aizņemies! Vēlāk atdosi... Vācies, netraucē!

— U-ū, — niknumā iegaudojās atraidītais. — Vienreiz dzīvē gribēju... pa īstam gribēju izpriecāties ...

— Alitet, Alitet... Draudziņ, dārgais ... Gribi? ... Par smiekliem ... jums ... visiem jums ... par smiekliem ... mucā ielīdīšu ... Bet, ko izdzeršu, tas mans.

Alitets neatvēzējies ietrieca viņam plaukstu tieši seja un palika stāvam, it kā neko nebūtu darījis. Bet vīrietis nokrita un ātri, ātri rāpoja uz durvīm, atstādams uz dubļainās grīdas melnsārtas asins piles.

Purama izlikās, it kā meklētu vietu pie bagāto galda. Bet bagātnieki viņu neinteresēja. Viņš nenolaida acis no Ninikaja, kaut arī nācās pamatīgi šķielēt uz sāniem. Ninikajs nepakustējās, kad Alitets iesita piedzērušajam vīrietim. Taču tas vēl neko nenozīmēja: ziemeļu cilvēks ii pacietīgs un prot veikli apslēpt savus nodomus. Purama juta, ka Alitets jau sen pamanījis matu cekula aizslēpto vērīgo skatienu. Tomēr nodomu var apslēpt dažādi. Ninikaja aprēķins droši vien bija vienkāršs — visu paciest, apmānīt ar mierīgu izturēšanos. Purama sasprindzināti centās uzminēt, kā tas notiks. Alitets noteikti iekarsīs,— viņš melo, ka spēj saglabāt mieru, redzot asinis un izbaudot patvaļu. Asinis — tās satracina ... Un tad Ļeļehajs apgāzīs kannu ar degvīnu, lai novirzītu smaildeguņa čukča uzmanību. Bet Ninikajs piecelsies un ātri izies pa durvīm, atstādams Alitetu, raustoties sāpēs. Ja Ninikajs to neizdarīs, nobīsies, tad noteikti nogrūdīs viņu pāri slieksnim un sāks spārdīt seju ar kājām ...

Spiezdamies pie sienas, Purama gar bagātnieku mugurām spraucās dziļāk istabā un, palūkojies uz kāršu spēlmaņiem, nepacietīgi līda atpakaļ. Pēkšņi viņš sāka grīļoties. Rūgtais ūdens piepeši iesita galvā: nākdams šurp, viņš neko nebija ēdis un arī te neko neuzkoda. Vajadzēja atrast kādu kaktiņu: lai jūk domas un griežas zaļš gar acīm, pašam viņam jāpaliek uz vietas ...

Purama notupās pie pašas sienas, veikli .sagrabināja tabakmaku un pīpi, ar roku piebikstīja nepazīstamam bagātniekam, paņēma no viņa kūpošo pīpi, aizsmēķēja un, galvu nepagriezis, pameta skatienu apkārt. Četri soļi līdz Ninikajam, līdz Alitetam — divi...

Ļeļehajs viņu pamanīja un, kā šķita, kļuva jautrāks.

Un pēkšņi it kā viņa domām kāds uzcirta ar grožiem, uzcirta vēl un vēl vienu reizi. Tās pašas untās ieautās kājas, resnās un naskās kājas, kas sakropļoja Čaiguur-ginu, bija tepat blakus. Dobji dunot sirdij, iereibušais Purama piedzērušo ļautiņu balsu murdoņā stūrgalvīgi paturēja prātā, ka viss te notiekošais un tas, kas vēl nāks, ir atvadīšanās no gada tirgus, un sasprindzināti apsvēra, kā rīkoties pašās beigās: «Alitets ir maita, viņu vajag sist, sist līdz asinīm, ar ko pagadās un kur pagadās, piekaut līdz nāvei...» Bet dīvaini, ka viņu piekaut gatavojas

Ninikajs. «Kāpēc viņš taisās kauties? Grib atriebties par Čaiguurginu? Varbūt viņu pierunājis Ļeļehajs? Lai tik sit! Vienalga iznāks, ka ne tikai Čaiguurgina dēļ...» Bet varbūt Purama nemaz nepazīst Ninikaju?... «Vai tad ļaužu klābūtnē atriebj, kādēļ ļaužu klātbūtnē?» Jā, viņš patiešām Ninikaju nepazīst. «Arī par Paipetki Ninikajs šodien bija iedomājies, un pašreiz viņš niknojas par to, ka vienkāršos tundras ļaudis sit. Nē, Ninikajs ir krietns puisis, droši vien krietns ...»

Un Puramam neizturami iegribējās gūt apstiprinājumu savām jaunajām, pēkšņajām domām par Ninikaju. Kaut viņš pieceltos, kaut vai pavisam nemanāmi aptaustītu nazi... Tad? ... Kas tad būtu?» Alitetu paraušu aiz kājām,» nolēma Purama. «Viņš nogāzīsies zemē. Lai tad Ninikajs to mīca. • Bet ar smaildeguni čukču kā nebūt tikšu galā ...» Sirds sāka pukstēt vēl straujāk, bet skatiens nepacietīgi slīdēja lejup — aiz labās kājas zābaka stulma viņš nēsāja mednieka dunci. Un, tikko viņš pacēla acis, tā Ļeļehajs piekrītoši sašķobīja lūpas un piesardzīgi pamāja ar galvu.

«Tā. Tas viss notiks pavisam drīz. Bet kas būs pēc tam?» nodomāja Purama. «Ninikajs ielēks nartās un aizdrāzīsies uz tundru, bet varbūt uz taigu. Bet ko iesākt viņam, ģimenes cilvēkam? Puramam ir tordoha, sieva, bērns, medību piederumi, sava iedzīve, te vēl piecdesmit trīs brieži... Vai Ninikajs riskētu viņa vietā? Pat dzērumā? Ek, droši vien neriskētu ...» Purama pacēla galvu un sāka blenzt blīvajā tabakas dūmu mutulī...

Viņš redzēja sevi nartās, laužoties cauri biezai miglai uz tālo Vanagu pakalnu. Viņš grimst snaudā un atceras pēdējo trokšņainā gada tirgus nakti... Bija izcēlies juceklīgs, asiņains kautiņš, kurā gāja bojā gan Alitets, gan čukčs ar smailo degunu ... Viņš snauduļo, miglaini atceras un saklausa Kurila sarunu ar Tinelkutu: «Tompsons ņēma ļaunā, aizbrauca uz visiem laikiem...» — «Bet man viņš teica, ka pēc trim gadiem gada tirgū būšot Sven-sons. Ar desmit Alitetiem būšot...» — «Bet es dzirdēju — ispravņiks atbraukšot. Ar kazakiem. Viņam taču arī no tirgus peļņa atlec ...»

Negaidot Purama piecēlās. Viņš sagrīļojās, blāvām acīm palūkojās visapkārt, nevienam nepievēršot uzmanību.

«Iešu gulēt,» viņš nolēma. «Neko negribu. Gulēt gribu.., Bet tas viss ir nieki. Kas es viņiem esmu — puišelis, vai?»

Alitets slinki pagrieza galvu pret viņu. Kāpēc, tā teikt, apstājies? Skaidra, nemaldīga nojauta Puramam pačukstēja, ka Ninikajs un Ļeļehajs ir piecēlušies, pārprazdami viņa virzīšanos uz durvīm. Viņš strauji pagriezās un devās pie galda, no kura patiešām uzmanīgi nāca uz priekšu Tinelkuta brālis un Čaiguurgina audžudēls. Lai slēptu sasprindzinājumu, galvas abi draugi bija nodūruši. Purama lika viņiem abiem vienlaicīgi sarauties. Likās, ka Ļeļe-haju kāds parāvis no aizmugures ar arkānu, bet Ninikajs atmeta atpakaļ garos, biezos matus, un viņa skaistā seja sašķiebās niknā izbrīnā un naidā.

— Es gribu ar tevi saspēlēt kārtis, — teica Purama. — Nāksi?

Ninikajs raudzījās uz Ļeļehaju, īgni nosmīkņāja un, izpletis nāsis un augstu sacēlis šauro uzacu lokus, caur zobiem nicīgi norūca:

— Vācies!

— Ļeļehajs saķēra viņu aiz piedurknēm: — Sēdi!

Viss izjuka. Tagad bija par vēlu un nebūtu vairs gudri

uzbrukt stiprajam, izveicīgajam, vērīgajam Alitetam. Ninikajs nolaida acis un saguma.

— Nu, kas ir? Baidāties no vecākiem radiniekiem? — jautāja Purama. — Vai arī briežu žēl? Gribu spēlēt uz briežiem.

Ninikajs apsēdās un nicinoši novērsās. Bet tajā pašā brīdī viņš nokāra galvu un no visa spēka nobraucīja seju ar rokām, pēc tam, atmetis atpakaļ matus, nopūtās un pievērsa skatienu rūgtā ūdens pudelei: Puramam šķita, ka Ninikajam kļuvis vieglāk ap sirdi, bet pats viņš juta, ka, būdams vecākais un prātīgākais, pakļāvis sev jaunākā un neapdomīgākā gribu. Taču ar viņu runāt negribēja.

Purama pamīņājās, nezinādams, ko iesākt.

Un tieši šai brīdī Alitets notrieca no kājām piedzērušos jakutu. Tas nokrita nevis priekšnamiņā, bet istabā, un Alitets, sperdams ar kāju, centās viņu piespiest četrrāpus izkumuroties no istabas. No pirmā spēriena jakuta ādas bikses vīlē pārsprāga, bet pēc tam pusaplī pārplīsa arī pati āda.

— Eh, Alitet, slikts cilvēks tu būsi! — caur durvīm kāds nokliedza.

— Sist pavisam piedzērušu — kauna lieta ...

— Par velti vairāk rūgtais ūdens netiks dots! Nē, nē! Tikai par samaksu, par samaksu, — rēca Alitets, joprojām

spārdīdams ar kājām jakutu, kas rāpoja uz durvju pusi.

Ninikajs bezspēcīgā niknumā drebēja pie visām miesām. Bet viņš jau saprata, ka neko izdarīt nav iespējams: Tinelkuts sēdēja līdzās Tompsonam, un viņi abi raudzījās uz durvīm, kur plosījās Alitets.

— Hei, Alitet, hei! — kliedza Tompsons. — Durvis vajag aiztaisīt, durvis! Atstāj mums ar kaut ko! Nakts ir gara r— mēs daudz dzersim ... — Viņš lācīgi sagrāba pudeli, pakratīja to virs galvas un steigšus salēja bagātniekiem rūgto ūdeni.

Atbalstījies ar plecu pret sienu, Purama bezmērķīgi lūkojās uz savām izmītajām untām. Iedauzītā skārda krūzīte ar virmojošo rūgto ūdeni, ko viņš negaidīti ieraudzīja paceltu sev priekšā, radīja viņā izbrīnu un prieku. Ninikajs bija apdomājies un gribēja līgt mieru.

— Ejam prom no šejienes, — ierosināja Purama, iztukšojis krūzi līdz dibenam, un negausīgi paņēma no galda lielu brieža gaļas gabalu un apcukurotu amerikāņu veģi.

Bet, pirms gāja prom, viņi vēl klusēdami iedzēra.

Tompsona palīgi rakņājās pa ādu kaudzi, ievezdami tur kārtību, kad Ninikajs spēji atrāva aizšaujamo un ar kājas spērienu atgrūda durvis.

Mājas priekšā visu laiku vēl dirnēja piedzērušies ļaudis, bet neliels bariņš joprojām drūzmējās pie durvīm, cerēdami izsaukt ārā Alitetu. Pūta stiprs un stindzinošs jūras vējš, tas vairs negaiņāja sniegu, bet bija kļuvis svelošs, brāzmains un nikns. Klupdams virsū piedzērušajiem, tas gāza viņus no kājām, liekot viņiem pacirsties sāņus, kāpties atpakaļ vai spiesties bariņā. Vējš it kā slaucīt slaucīja lauku, pavēlēdams, lai to uz drīzāko atstāj.

Klusēdami cits aiz cita Ninikajs, Ļeļehajs un Purama aizkļuva līdz otrai mājai iebraucamajā vietā, kur vēl arvien tirgojās ar rūgto ūdeni krievu kupči un drēgnā pustumsā, nometušies zemē, sita kārtis desmitiem vislielāko blēžu.

Nokļuvuši šeit, iereibušie jaunatnācēji vispirms izšķīrās, lai atrastu piemērotu sabiedrību, bet pēc tam Purama un Ninikajs nejauši uzgrūdās viens otram pabrī-vākā kaktiņā.

— Tu? Ak tas esi tu ... — Ninikajs sagrāba Puramu aiz apkakles izgriezuma. — Vai gribi, medniek, patiesību uzzināt? Patiesību ... par mani...

— Visu zinu ... Visu līdz pēdējam.

— Melo! Pat Ļeļehajs nezina .. . Ļeļehajs man nav nekāds draugs, un man nav neviena drauga ...

— Sadurt gribēji? ... Alitetu. Galva karsta ... bet tukša. Ak tu, puika tāds, tīrais puika! ... Tevi arī sauc par Puiku ... Bet vai tev ir kaut reizi sagribējies raudāt? Nav gribējies — tātad tik tālu neesi vēl nonācis ...

Viegli paraustījis Puramu aiz kažoka, Ninikajs bezspēcīgi nolaida roku.

— Ne jau tur tā nelaime ... Ne jau tur... Būtu sadūris Alitetu, aizietu taigā. Nesadūru — tu stājies ceļā. Kāpēc?

— Bet līgavu pamestu uz grūtām kājām? Jā? Pamestu? Ak tu, zivs ķeska gatavais! ...

— Nē, — klusu teica Ninikajs. — Manējo pamest nedrīkst. Gribēju aizvest taigā ... Ko gan tu apjēdz? Tu esi čukčs? Neesi jau šamanis, lai manā dvēselē līstu. Vienīgi Kurils pazīst manu dvēseli...

— Ha! Kurils! — sagrīļojies Purama apķēra Ninikaju. — Kurils pat savējo nepazīst! Gribi, pārmetīšu krustu, ka nepazīst... Tu tikai nepļāpā ... viņš pat dievu ved ap stūri... Saprati? Tikai neizmuldies... Es tev visu pateikšu ...

— Kurils? Dievu?... Tā tu saki? Jā? Tā tu saki? — Ninikajs atvirzījās no Puramas, nogrūzdams tā roku no sava pleca. — Bet tu visu zini? Jā? Visu? Skat, kāds tu esi... Visi slikti, visi — muļķi? Bet pats lien otra dvēselē? Tu tas labiņais? Vācies! Vācies — neciešu tādus ...

Viņš pagriezās un atstāja Puramu vienu.

Palicis vienatnē tumšā kaktā, mednieks ilgi kā apstulbis mirkšķināja aizmiglotās acis. Pēc tam viņš, klusi nostenējies, sāka grozīt galvu tā, ka kvēpekļu mestās gaišās strēles krustām šķērsām šaudījās gar acīm.

Vajadzētu doties ārā, vējā uzsākt pašu skumjāko dziesmu, izraudāties, kā raud piedzērušie, vai savilkties kamolā šai pašā kaktiņā un klusiņām aizmigt. Kur nu! Ninikajs nebija viņu sapratis, un Puramam pēkšņi šķita, ka viņš vienīgais zina visu dzīves patiesību un ar šo patiesību viņam kļūs nevis grūtāk, bet vieglāk. No tā viņš izdarīja šādu secinājumu: kāpēc mocīties, kā pašreiz mokās Ninikajs, kāpēc lauzīt galvu, ja viss ir skaidrs, tad jau labāk ļauties dzīves ritumam.

Un, pārliecinājies, ka viņā beidzot iemājojusi pati lielākā gudrība, Purama apsēdās kāršu spēlmaņu pulkā.

Turklāt viņš izraudzījās ne jau šādus tādus kāršu spēlmaņus, bet tos, kas bija iedrošinājušies spēlēt ar pašu Potenču.» Vai gan gudriniekam spēlēt ar neprašām?

— Man ar, — viņš pieprasīja kārtis. — Spēlēšu uz briežiem.

— Ei, draudziņ Purama! — pagriezās pret viņu Po-tonča. — Apsēdies kārtīgi! Mēs te niekojamies: visu vakaru sitam kārtis, bet paspēlēti pieci brieži un viena polārlapsādiņa. Nudien! Bet vai jūs zināt, kas viņš tāds ir? — Potonča apprasījās saviem drauģeļiem. — Tas tak ir jukagirs Purama! Viņš sacīkstēs pa tūkstoš briežiem vinnē!

— Nav ko stāstīt, Potonča. Citādi vēl nodomās, ka mēs viņu nepazīstam, — Potonču pārtrauca platsejains jakuts ar retiem zobiem un rētu šķērsām pāri uzacij. — Labāk pastāsti viņam, kā sitam kārtis, kā iemetam ...

— He-he-he, — neveikli ieķiķinājās kāds slkmanis. Redz, ko šie saka ... Mēs te visi vienādi dzeram — pa drusciņai, pa mēriņam ...

— A-ā, es tātad esmu pilnā? Jā? Bet, ja es teikšu, ka nevienā jūsu vārdā nav ne kripatiņas patiesības, ko tad?

— Tad tev būs jāizdzer divi mēriņi! He-he-he ...

— Nu re, tā ir pavisam cita runa ...

Purama pirmo reizi mūžā ir tik skaidrā prātā — visiem redz cauri...

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Pa to laiku, kamēr Purama paspēlēja trešo desmitu briežu un, atskurbis no nepanesamām galvas sāpēm, sāka apjaust, ka visa pasaule pret viņu sazvērējusies, jukagiru vecākais juta arvien lielāku un lielāku spēku pieplūdumu kājās un plecos.

Neviens no bagātiem un ievērojamiem cilvēkiem nekad nebija Kurilu tā apskāvis. Vieni uzskatīja, ka viņš ir pārāk gudrs un cienījams, otri paši dižojās bez mēra, trešajiem rieba pat roku pasniegt netīrajam tundriniekam. Bet, lūk, amerikānis Tompsons bija gluži cits vīrs. Viņa milzīgā plauksta atvadu vakarā pamatīgi sasildīja Kurila plecu.

Pirmajā tirgus dienā ne pats Kurils, ne pārējie bagātnieki nepiešķīra nekādu nozīmi tam, ka amerikānis pievērš Kurilam īpašu uzmanību. Par jukagiru vecāko klīda valodas, kas bija zināmas visiem šiem ļaudīm un kas, protams, bija nākušas ausīs arī Tompsonam. Tomēr nevienam prātā neienāca doma, ka aizjūras tirgonis bagātnieks, kas bija pārspējis visus citus tirgoņus, sāks pastiprināti izrādīt savu īpašo attieksmi pret jukagiru. Neviens nespēja to saprast: jukagiru tundra nav dāsnāka par citām, tiesa, tajā ir ezeri ar izslavētām zivju sugām, bet Tom-psonu zivis itin nemaz neinteresēja. Tad bagātnieki sāka prātot tā: ja reiz ispravņiks un visa krievu priekšniecība rēķinās ar Kurilu, tad arī svešam tirgonim katrā ziņā vajag viņam darīt pa prātam. Tā sprieda arī pats Afa-nasijs Kurils, kad amerikānis tam tāpat vien uzdāvināja kārbiņu ar adatām. Bet pēc tam amerikānis visu ļaužu klātbūtnē uzaicināja jukagiru vecāko pie sevis teltī, un, kaut arī Kurils tur neaizgāja, ziņa, ka viņš ielūgts, izvērtās par notikumu. Un visbeidzot atvadu vakarā Tompsons nosēdināja Kurilu sev blakām, apķēra viņu ar kreiso roku un tikai retumis to noņēma, — ielēja ar labo, ēda ar labo, bet ar kreiso glaudīja jukagiru priekšnieka jaunā kažoka ādu. Skarbajam un nerunīgajam Kurilam, kam galvvidus jau metās pliks, tāda mīlināšanās no vīrieša puses sākumā bija nepatīkama. Bet iedzēris viņš pierada pie šīs rokas un vairs nevēlējās, lai Tompsons celtos augšā uņ mainītu savu vietu pie galda. Un Tompsons no viņa arī neatstājās.

Kurils droši vien aizbrauktu no tirgus, priecādamies tikai par to, ka viņam ar Tompsonu nodibinājušās labas attiecības, bet nesaprazdams, kas te slēpjas. Bet, lūk, kad Alitets bija Puramam, Ninikajam un Ļeļehajam aiz muguras aizvēris durvis un kad visi nez kāpēc sāka ar prieku dzert un uzkost, Tompsons nemanāmi ielēja sev un Kurilam rūgto ūdeni un, pacēlis trauslo stikla glāzīti, klusi teica:

— Es dzeru par mana jaunā drauga Kurilova kunga gudro skatienu ...

Taču tūliņ visu neiztukšoja. Turot milzīgajos, resnajos pirkstos smalko glāzīti, Tompsons stipri piemiedza izvalbītās acis un ilgi raudzījās Kurilam tieši sejā, cenzdamies pārliecināties, vai viņa vārdi pareizi saprasti.

Kurils šos vārdus nesaprata, bet nojauta, ka pārjautāt vajag vēlāk, kad Tinelkuts un citi kaimiņi šo notikumu būs aizmirsuši.

Pēc tam viņš ņēmās griezt novārītu brieža gumu un klusi iebilda:

— Tundrā tumši ļautiņi — visu tūliņ nespēj saprast...

Tompsons pasmaidīja:

— Kad misters Kurilovs atcerēsies sieviešu ķīviņu, viņš visu sapratīs ... Es, lūk, saku Kurilova kungam, — viņš pievērsās Tinelkutam, — ka man patīk viņa nerunīgums. Viņš atbild, ka tas no tumsonības. Es nevaru tam piekrist: dziļdomība ir prāta pazīme. Tā tikai mums, tirgoņiem, nav vaļas domāt, mums jāmāk runāt...

Viņš iepūta Tinelkutam acīs dūmus. Un tas piešķīra šiem vārdiem īpašu nozīmi.

Kurils visu atcerējās. Jā, kad sievietes saķīvējās adatu dēļ un kad vienkāršie ļaudis redzēja, ka viņus netur par cilvēkiem, Kurils nenocietās un paraudzījās Tompsonam acīs. Šo skatienu tagad amerikānis bija nosaucis par gudru. Šajā apstāklī, kā Kurils tagad saprata, slēpās ļoti dziļa jēga. Tompsons bija dārgi samaksājis par vienu viņa skatienu — atdeva divas adatu kārbiņas jeb, mazākais, divdesmit poļārlapsu ādas, bet, ja adatas būtu mainījis Potonča, pat visas piecdesmit. Tie nav nekādi joki, jebkuram tirgonim tāds zaudējums ir jūtams. Tomēr amerikānis bija nesis šo upuri un vēl apskauj un pateicas par padomu ...

Kurils nav ne Saire, ne Purama. Viņš nav ieradis mocīties ilgās pārdomās. Bet tas, kas norisinājās gada tirgū, un šī negaidītā tuvināšanās ar Tompsonu ienesa viņa dzīvē lielas pārmaiņas. Viņš nekad vēl mūžā nebija sajutis sev atbalstu — tagad tas radās, un viņš jau zināja, ka par to visu nāksies domāt un domāt. Bet ieskurbušais, izmanīgais prāts arī tagad pačukstēja kaut ko priekšā. Tompsons viņā saskata stipru cilvēku. Ja tas tā nebūtu, viņš izvēlētos kādu citu. Tompsons arī pats ir stiprs cilvēks, tāpēc iepazīšanās ar viņu arī Kurilu padara vēl stiprāku, un visi pārējie bagātnieki un tirgoņi būs spiesti rēķināties ar jukagiru priekšnieku ... Tompsons ir iebraucējs, svešinieks, un varbūt tas liek viņam izturēties labāk par visiem pārējiem tirgotājiem. Iespējams, ka viņš ir bagātāks par citiem, varbūt labāk zina īsto vērtību mantām, ko dod tundra. Lai būtu kā būdams, bet ar viņu ir daudz izdevīgāk kārtot darījumus nekā ar citiem tirgoņiem, kas velk ļaudīm ādu pār acīm. Tompsons ilgi paliks ārpus konkurences — citi ieraus astes un paši kļūs devīgāki. Bet trūcīgajiem tundras ļaudīm vajag radīt kaut mazu, kaut mazu mazītiņu atvieglinājumu, jo tundra vaid ... Tompsons to visu redz — citādi viņš nemaz neatcerētos nosodošo un lūdzošo Kurila skatienu un nepateiktos par to.

Iedzēruša cilvēka prieks ir kā sniega pika: kodoliņš mazs, bet uz tā var savelt visu tundras sniegu. Kurilam iešāvās prātā arī šāda doma. Tompsons un viņa darījumi var nebūt pa prātam vietējiem krievu tirgotājiem; Tompsons to nojauš un meklē viņā atbalstu. Viņā meklē atbalstu ...

Šī pēdējā doma vairāk par visu satrauca Kurilu. Un viņš, pārstājis ēst, nenocietās un uzrunāja krievu tirgoni — bagāto Solovjovu:

— Vasilij, vai tu negribētu aizbraukt pie Tinelkuta? Mēs gatavojamies padzīrot viņa apmetnē.

— Pie Tinelkuta? — uzrunātais kļuva uzmanīgs un, steidzīgi izvilcis milzīgu kabatlakatu, noslaucīja tajā ūsas un lūpas. — Bet es domāju tā, ja pie Tinelkuta, tad lai viņš pats arī ielūdz... Kaut gan — esmu ļoti pateicīgs, tencinu, tomēr braukt nevarēšu: mājās ģimene, darīšanas ...

«Ak tā, grib mani pazemot,» nodomāja Kurils. «Viņam tas nav vis pa prātam. Tā tas ir. Bet nekas: ar adatām jau iekritāt, gan iekritīsit tāpat ar pulveri, tabaku vai tēju. Paskatīsimies, ko rādīs gada tirgus pēc trim gadiem...»

— Nu, brāļi! Pienācis laiks arī dievu pielūgt, — pieceļoties teica Tompsons. — Apsveicu visus ar labu tirgošanos. Ceru, ka uz nākamo gada tirgu katrs no mums atvedīs vēl vairāk preču... Tundrai vajag daudz mantu, visādu mantu, visādu produktu.

Amerikānis gurdeni pievēra acis. Likās, ka viņš tās atdarīs tikai tad, kad būs palicis viens pats piedūmotās un samēslotās istabas vidū.

Piecēlās un uzlika malahaju arī Kurils.

Acis nepavēris, Tompsons klusi teica:

— Manam cilvēkam pāri nedariet. Nododiet sveicienu Mamahanam Tarabukinam.

Viņš domāja par Potonču. Nekādu sveicienu Mamahanam nodot nevajag: Mamahans un Potonča ir konkurenti. Vajag tikai plašāk atvērt durvis Potončam, tātad arī Tompsonam uz Mamahana rēķina. Mamahans tak ir Kurila vecs draugs ...

Tompsons gaidīja atbildi.

Kurils domāja, savilcis uzacis.

— Mūsu ļaudīm vajag tabaku un tēju. Pavasaris — grūts laiks, — viņš teica un nopūtās.

— O-ei, — amerikānis atvēra acis, bet palika nekustīgi stāvam, nevēlēdamies vairs ne ar vienu sarunāties.

Nākamajā dienā no rīta gada tirgus apmetne sāka strauji dilt, cita pēc citas pazuda jarangas, un garās pajūgu rindas pagaisa mežā, it kā to nemaz nebūtu bijis.

Agrāk par citiem klajumu atstāja trīs Tompsona pajūgi, kas bija piekrauti tikai ar polārlapsu un lapsu ādiņām. Zelta karavānu vadīja Alitets, apjozies ar patron-somām.

Pret dienas vidu no apmetnes bija pāri palikušas tikai pēdas — sniegā apļi, kur stāvējušas jarangas, briežu kaulu čupiņas un slieču, cilvēku, briežu un suņu pēdas.

Diena bija pelēka un drēgna. Vējš it kā nevarēja izvēlēties noteiktu virzienu. Kad bagātnieku karavāna, kuras priekšgala brauca Tinelkuta pajūgi, līkumoja starp pauguriem, vējš taisni vai plosījās un it kā pūta no visām četrām pusēm, līdzenumā tas uzklupa te no priekšas, te no muguras, te no sāniem. Pavasaris nāca virsū ziemai, un siltais vējš cīkstējās ar auksto.

Ceļinieki vislielāko smagumu veda galvās. Kurilam galva bija kā bāztin piebāzta ar domām. Tinelkutam — tukšāka, tajā vēl atrada vietu arī domas par Ninikaju, kas steidzīgi jāapprecina.

Potončam galvā bija tāpat kā viņa jaunajā tabakas makā, ko bija uzdāvinājusi kāda nevienam nepazīstama meitene, — cieti aizsietajā tabakmakā kuļājās zelta graudiņi, bet galvā šaudījās zelta domas par laimīgākām dienām .. .

Pret vakaru viņi aizsniedza Sahatinas upi. Te arī atradās Tinelkuta pavasara apmetne.

Neviens negribēja atpūsties. Vienīgi Čaiguurginu nolika ugunskura tuvumā un tūliņ arī ielēja šņabi.

Dzīres sākās bez vilcināšanās, it kā ceļojuma nemaz nebūtu bijis. Tūliņ iedzēra, sāka tērgāt.

— Spēlēsim kārtis un dzersim šņabi! — teica Tinelkuts, paklaudzinādams ar iztukšoto krūzīti pa dēli. — Ei, siev! Liec galdā vārītu gaļu, smadzenes, dzīslas. — Dod šurp visu — neskopojies! Par adatām! — Viņš uzmeta uz dēja vienu kārbiņu, pēc tam otru.

Tinelkuta sieva piemiedza acis un sagrīļojās.

— Pievāc! Noglabā! Un te vēl divas paciņas krievu trīskantīgo.

Vīrieši nemāk vienā laikā smieties un raudāt. Bet sievietes to prot. Turēt rokās vairāk par simt adatām — tāda laime šķiet kā sapnis... Šādā brīdī sievietes aizmirstas un šaudās kā putnu dūnas vēja pūsmā — kur papūš, tur lido ... Gaļu Tinelkuta sieva nebija vārījusi, bet gaļa tūliņ jau kūpēja uz galda — droši vien tā bija izrauta no katla kaimiņu jarangā.

— Tagad mēs dzīvosim jautrāk! — dūšīgi "iesaucās Kurils. — Sāksim jaunu dzīvi!

Šie vārdi tika uztverti dažādi. Vieniem likās, ka tiek runāts par bagātīgajiem krājumiem, kas iegādāti gada tirgū un kas ļaus dzīvot pabrīvāk, citi tūliņ atcerējās par draudzību, kaš bija nodibinājusies starp jukagiru vecāko un amerikāņu tirgoni. Vienīgi Purama smagi nopūtas:

— Ehe-he, he- he ...

— Ko tad mans sievasbrālis tāds sadrūvējies? — jautāja Kurils, nolēmis sarunā gūt virsroku.

— Tāpat vien .,. — teica Purama, grasīdamies iet projām. — Atbrauks Afanasijs Kurils mūsu apmetnē, bet tur jau galva būs nevis viņš, bet šamane Tačana ...

— Re, viņš pareizi saka, — piekrita Kurils. — Arī tā var atgadīties. Tikai ilgi viņa vairs nevaldīs: es drīz vien viņu piespiedīšu pie sienas. Ar šamaņiem man tagad bus cita runāšana ...

— Kāda tad? — jautāja Ninikajs.

— Ai, ai, ai, ai, ai, ai! — ievaimanājās Tinelkuta sieva, šaudīdamās starp vīriešiem. — Grēks, grēks, grēks ...

— Grēks? Kā priekšā grēks? Dieva priekšā? — prasīja Kurils, nevienam īpaši nepievērsdamies. — Bet ko dieva cilvēks Ņižņijā teica? Šamaņi ir sātana kalpi. Vai tā neteica? Čaiguurgins dzirdēja, Petrde dzirdēja, Ļeļehajs dzirdēja. Bet es jau sen zināju. Un es vēl ko citu arī zinu. Ar sātanu neviens necīnīsies. Bet, lūk, viņa kalpus vajag slopēt ar vilkukārkliem ... Bez viņiem arī sātans neliksies briesmīgs!

— Ak, Арапа, attopies, — nokrekšķēja Čaiguurgins.

— Liksi pērt Tokio, bet viņš tik paskatīsies uz tevi, un tu aizmirsīsi vilkukārklus un pats sāksi vilkt nost bikses...

Daudzi iesmējās. Bet Kurils visu bija jau sen pārlicis.

— Tokio jau arī nav par ko pērt, — viņš teica. — Tur jau ir tas joks, ka Tokio ir īsts šamanis. Tad viņš vienīgais jau arī ir šamanis. Pārējie, ko es pazīstu, no krāpšanas vien dzīvo. Ar tamburīna žvakstoņu aizsit ausis, biedē ar tukšu klaigāšanu. Tā ir bērnu spēle, nekaunīgs apmāns.

— Ai-ai, ai-ai! — atkal nogaudās Tinelkuta sieva.

— Kuril! — teica Tinelkuts. — Par šamaņiem rimāsim vēlāk. Bet tagad iemetīsim, saspēlēsim kārtis. Un vēl uzdziedāsim. — Kāpēc tu tā?

— Kāpēc? Tu tak redzi: kam ir vara pār čukčiem? Čai-guurginam? Es domāju, ka Nakam.

— Ninikaj! — teica Tinelkuts. — Ko spicē ausis kā briedis? Ej pie savas līgavas!

— Vai tad viņam ir līgava? — sarosījās ciemiņi.

— Ko tad tu klusē, Tinelkut!

— Jādzer kāzas!

— Šurp līgavu! Rūgtā ūdens, cik uziet, un ciemiņi tādi ka nu! īstā reize.

— Vai dāvanas līgavai atvedi? — Ninikajam apjautājās vecais un jau sakumpušais Tinelkuts. — Ej uzdāvini!

— Es vēl gribu atvilkt elpu, — stūrgalvīgi atrunājās līgavainis.

— Skat, kāds! Ir nu gan labais precinieks! Es pie tādas skaistules drāztos karavānai pa priekšu ...

— Pirms kāzām līgavainim jāatpūšas, — Ninikajs sarauca pieri.

Tinelkuts sadusmojies novērsās. Bet Purama ar troksni metās ārā no jarangas.

Vecākais brālis varētu palikt pie sava. Viņam negribējās, lai Ninikajs dzirdētu jukagiru vecākā bīstamos dzērāja šļupstus. Bet viņa jaunākā brāļa līgava bija stāvoklī, un Tinelkuts nosprieda, ka tai patiešām labāk parādīties bagātniekiem vēlāk, kad visi būs apdzērušies.

— Potonča, vai tev nav kārtis? — viņš pajautāja. — Tikai neiezīmētas ...

— He, he, he . .. — uzrunātais neņēma ļaunā. — Mums ir visādas ... — Un viņš ar smalkiem sievieša pirkstiem izvilka no kabatas gluži jaunu paciņu, kas bija ievīstīta lupatā. — Man jau cits nekas vairs neatliek kā vienīgi kāršu spēle. Mamahana dēļ tirgošanās neko vairs neienes. Laikam nāksies pie Kurila līgt par ganu.

— Mamahans pats pārrēķinājās, — teica Kurils. — Nebrauca uz gada tirgu, tātad nav varējis iegrozīties. Bet tagad ļaudīm pavisam grūti: visu ziemu, padomā vien, tirgotāji nav rādījušies. Domāju, ka viena cilvēka dēļ pārējiem nevajadzētu ciest. Pret Potonču jāizturas iecietīgi. Bet mans draugs Mamahans lai pašiverējas, — tas viņam nāks tikai par labu.

— Pareizi, — piekrita Čaiguurgins. — Atbrauc pie manis, Potonča.

— Tad nē jau, sākumā pie manis ...

— He-he-he, paskat tik: kārtis dalīja Ļeļehajs, un man sagadījušās visas trumpes. — Potonča nometa kārtis. — Samaisi labāk! Uz ko spēlēsim? Vai neliksim pa briedēnam?

— Katrā ziņā. Tu, Čaiguurgin, gribēsi spēlēt? — apvaicājās Tinelkuts. — Vai tev nekļuva vieglāk?

— Kā iedzeru, tā kļūst vieglāk.

— Nu re, vieglāk! — teica Kurils. — Bet, ja krievu zinību vīrs iedotu savu rūgto ūdeni, samestos pavisam viegli. Bet tagad tu ceri uz Nāku ... Naka ir viltus šamanis. Es jau gadus desmit katru šamani vēroju — zinu.

Saimnieks un daži bagātnieki sāka spēlēt, bet Caigu-urgins, atcerējies neseno sarunu par šo jautājumu, teica:

— Savam šamanim netici, bet svešam tici. Tā iznāk, vai?

— Atradis, ar ko salīdzināt. Muskēvičs pie paša cara kalpojis.

— Redzams, slikti kalpojis, ja jau viņš to tik tālu aizdzinis .. . Un tu gribi, lai es viņam ļautu ļaunos garus izklausīt, mani graizīt un lai es dzertu viņa suņa mīzalus!

— Caram viņš varēja arī neizdarīt pa prātam. Bet tu tak neesi cars.

Bagātnieki vienā balsī iesmējās. Bet Kurils pēkšņi pavisam saniknojās un, pārlaidis klātesošajiem bargu skatienu, turpināja īpaši stingrā, svešādā balsī:

— Cars ... Cars rīkojas tā: ja viņam kāds cilvēks nav pa prātam, neizdabā vai traucē, viņš to tūliņ aizdzen vai nu uz taigu, vai tundru. .. Bet mēs? Bet kā ir pie mums?

— Man šamaņi netraucē, — Čaiguurgins savilka seju krunkās vai nu aiz sāpēm, vai īgni noraidīdams Kurila vārdus. — Potonča, tev gājiens.

— Bet ar ko lai eju, man atkal visas trumpes... Paraugieties! ... Briedis — mans. На! Ņemšu lamutu brūno.

— Nē. Tev kaujamais briedis. Ņem karglnu!

— Atdošu kopējam katlam! Lai mani nedaudzina par skopuli. Lai ciemiņi nospriež.

— Labi. Saimnieks pēc tam pateiks, kuram pārgriezis rīkli. Man šamaņi netraucē, — atkārtoja Čaiguurgins, gaidīdams, ko uz to atbildēs Kurils.

— Bet vai tu vari pasaukt Nāku un teikt: «Es esmu galva, bagātnieks, izdziedē mani. Bet par zavēšanu dāvināšu, ko pats gribēšu.» Nē. Viss notiks gluži otrādi. Atnāks Naka un teiks: «Pusi ganāmpulka par garu izsaukšanu.» Un vēl liks darīt to, kas tev liksies gluži kā nāve. Kas tad galu galā ir priekšnieks — tu vai šamanis? . .. Ja cars spriestu tāpat kā tu, tad par caru būtu kļuvis Muskēvičs.

— Ninikaj! — Tinelkuts spēji pagriezās pret brāli. — Par kāzām esi aizmirsis? Redzi — jautrība neraisās, tāpēc ka tu esi līgavu aizmirsis. Nu, iemetīsim, brāļi!

Ninikajs padevīgi piecēlās un devās uz izeju.

Bet bagātniekus un tirgoņus bija ieinteresējusi Kurila saruna ar Caiguurginu, un arī pats Tinelkuts bija brāli tikai tādēļ izvadījis ārā, lai viņš nedzirdētu tādas viņam nevajadzīgas sarunas.

Ugunskurs apdzisa, un neviens to neuzraudzīja. Laukā bija aprīlis, laiks pieturējās silts. Bagātnieki iedzēra, un vairāki no viņiem pievirzījās tuvāk kāršu spēlmaņiem.

— Tu, Kuril, sarunāji tādas lietas... Ļaudis pārstās baidīties no gariem, — teica Tinelkuts. — Tavs gājiens . ..

— Lai baidās no dieva, — atbildēja Kurils. — Man ir labas kārtis . ..

— Ar bagātiem un cienījamiem ļaudīm šamanis dzīvo saticīgi, — teica Čaiguurgins.

— Šamaņi katrā dvēselē ielīduši. Bet mēs abi tikai jasaku savācam.

— Bet es vairāk arī neko negribu. Man uzspļaut, kā šamanis tur trūcīgās apmetnēs izdarās .. .

— Varbūt esi aizmirsis, ka mūsu ļaudis kādreiz pie nažiem ķērās? Naka pie laba gala nenovedīs: redzu, kā viņš rīkojas. Un Tačana ir tāda pati. Bet saki, kuru tad Druskins aicinās pie sevis! Samani? Nē, tevi aicinās, mani aicinās. Un tā tik skaties — vēl pie cara aizvedīs. Meļgai-vačs un Saire ēda viens otru nost, bet čukči ar jukagi-riem tik tikko nesagāja naidā. Vai tā nebija?

— Nu, to mēs nepieļausim. Mēs taču visi esam brāļi, — samierinoši noteica Čaiguurgins. Viņš pagriezās un nostenējās. — Oh... It kā būtu apskurbis, bet sāpes jūtu. Nāku tomēr vajadzēs saukt, citādi būs jābrauc uz viņpasauli ... Kas tev tur ir, Potonča?

— He, he, he ... Kungs ar dāmu un dūzis — visas trumpas ...

Kurils nometa kārtis, pārējie arī.

— Vēl iedzersim! — ierosināja Tinelkuts. — Tūliņ atnāks jaunie, bet mēs esam pārāk nopietni... Ieliesim?

— Vai briedi tur nokāva? — apprasījās Potonča.

— Sieva visu dzirdēja. Viņa man nadzīga... Iemetīsim?

— Iemetīsim ...

Bet viesi jau tāpat bija apskurbuši. Tomēr rūgtais ūdens no plakanām un apaļām pudelēm atkal ieklunkš-šķējās.

— ... Es tev, Čaiguurgin, draudziņ, vēl ko teikšu, — nerimās Kurils, bet mēle viņam jau sāka mežģīties. —Tu tur tirgū . .. gulēji jarangā un vaidēji. Bet es staigāju ... Visu redzēju, acis no pieres izskatīju... Bagāts gada tirgus? ... Neviens neatminas tik bagātu redzējis. Ekur Petrde guļ, citādi viņš pastāstītu, kā bija agrāk... Tinelkuts arī atceras... Nē... man sajuka. Aizmirsu, ko gribēju teikt...

— Rādās, gribēji teikt, ka būs vieglāk dzīvot, — atgādināja Tinelkuts, kurš blēdījās — dzēra mazāk par citiem. _

— A! Pareizi! ... Pašreiz ļaudis ir bez tējas? Vai ne? Bez tabakas? Vai ne? Kolimieši mirst badā? Bet kas notiek Alazejā? Ek... Es tak saku: manta satrūd tundrā, bet cars j asaku palielina. Lūk ...

— Nu lai. Vairāk pulvera, vairāk tējas un tabakas — un vairāk polārlapsu ...

— Vairāk polārlapsu — vairāk šamaņu! — teica Kurils. — Un šamaņi alkatīgāki... Tu, Čaiguurgin, tu, Tinelkut, vai jūs visi, draugi, saprotat? Jasaks... No šamaņiem to neievāksi.

— E, Kuril, ko tur mēli kulstīt! Savāksim, kādu vajadzēs ... Savāksim! — Čaiguurgins, gribēdams nopūsties, izstiepās un tūliņ saķēra krūtis un saviebās. Kad sāpju

lēkme bija pierimusi, viņš vairs ne tik mundri apjautājās: — Saki — ko esi nodomājis darīt?

— Melno ticību gribu apmainīt pret gaišo. Un cauri! Un beigas! ... Uzcel baznīcu, ieliec tur savu popu ... Kā? Cita runa? Lai popam veselība.. . Bet divu ticību par daudz .. . Man šamanis traucē.

— Tu esi gudrs vīrs, Afoņa! — teica Potonča, kurš bija pie skaidrākas saprašanas par visiem, pat par Tinel-kutu. — Ne jau velti tevi Tompsons apkampa.

— Apkampa vai neapkampa — tu jau neredzēji, — atcirta Kurils. Iereibuša cilvēka lepnums neļāva izrādīt prieku par Potončas uzslavu, lai gan šie vārdi bija pateikti īstajā brīdī.

— Rādās, tu nezini, ko iesākt. Bet tagad, Ļeļehaj, ielej man vēl vienu krūzīti! Piedzeršos tā, lai sāpes nejūtu, un visas runas aizmirstas, — sacīja Čaiguurgins.

— Zinu, ko darīt! Celšu dieva namu ... Un vēl augstāku nekā nocietinājumā ...

— Nu? Bet tad tak būs divas ticības? Un ko iesāksi ar šamaņiem? Pērsi ar vilkukārkliem? Vai kā citādi? Pielūko, Apana! ... No ļauniem gariem dievs tevi varbūt arī pasargās. Bet no ispravņika žēlastības negaidi.

— Pops toreiz teica, ka labāk ar šamaņiem nepīties,— tikko vārdus izrunādams, piemetināja dzērumā iekaisušais Ļeļehaj s.

— Bet, ko darīt ar šamaņiem, nezinu, — ar stīvu mēli atrūca Kurils. — Nezinu. Taču baznīcu izcirtīšu... — Un pēkšņi viņš saspringa, piepūtās, sasarka un, vicinādams rokas, lai izklausītos pārliecinošāk, sāka melst galīgas blēņas: — Šamaņi! Šamaņi! Kas viņi tādi ir? Bet es varbūt kļūšu par visas Kulumas galvu! Varbūt es tirgoņus no visas pasaules šurp saaicināšu ...

— Vai Druskina vietā? — mierīgi apjautājās Tinel-kūts, saprazdams, ka jukagiru galva ir apdzēries.

— Bet bērza kūjas ved baznīcas celšanai? — Čaiguurgins nevarēja apvaldīt izsmieklu.

Kurils, pačamstinājis lūpas, bargi paraudzījās pāri bagātnieku galvām un, vai nu saprazdams, ka sarunājis ko lieku, vai apvainojies uz visiem reizē, savilka krunkās savu augsto pieri, piecēlās un klusējot devās ārā.

Bet bagātnieki, noguruši no sēdēšanas vienā vietā, sāka klaigāt un rosīties. Kāds iedziedājās klusā, piesma-

kušā basa, bet ar to pietika, lai arī citiem rastos patika vilkt līdzi.

Un pilnā sparā ritēja tālāk nogurušo, apskurbušo un pieēdušo cilvēku nakts dzīres. Viņi vēl joprojām turpināja dzert, ēst, runāt, strīdēties un kaut ko pierādīt.

Tieši tad arī ieradās Ninikajs ar savu līgavu. To sauca par Tineneutu. Viņa bija jauna slaida čukčiete ar apaļu seju, platām, uz sāniem atvirzītām acīm, pilnīgām lūpām un smalku zilmelna tetovējuma raksti uz melnīgsnējiem vaigiem. Būdama uz grūtām kājām, līgava bikli elpoja ar krūtīm, cenzdamās ievilkt tikko jaušami piebriedušo vēderu, ko veltīgi pūlējās ar malahaju aizsegt viņas iereibušais, tomēr stipri piesardzīgais līgavainis. Bet Ninikajs velti uztraucās: visi bija tā apdzērušies, ka nepamanītu pat bērnu zem viņas ņiebura ... Vājš astoņdesmit gadus vecs sirmgalvis — Tinelkuta un Ninikaja tēvs un sakumpusi večiņa ar pīpi sašķiebtajā, nosmulētajā mutē —viņu māte, izspraukušies priekšā, arī nostājās pie jaunajiem. Viņiem līdzās parādījās arī līgavas radi. Jarangā salīda citas sievietes un vīrieši, radīdami neciešamu šaurību.

Tinelkuts pasniedza vecākiem un savai sievai krūzītes ar rūgto ūdeni.

— Jūs tagad nedrīkstat, — viņš teica līgavainim un līgavai. — Tagad mēs dzersim par jums.

— Nu, ko tad... — ierunājās vecis, redzēdams, ka visi jau kļuvuši mīksti un grib, lai rīkojas ātri, lai varētu atkal trokšņot un dzīrot ar atlikušajiem spēkiem. — Nu tātad Ninikajs tagad ir ģimenes cilvēks. Tas nozīmē, ka tagad būs nevis viens ganāmpulks, bet divi un apmetnes būs divas: Tinelkuta ganāmpulks un apmetne, Ninikaja ganāmpulks un apmetne. — Iedzēris malku rūgtā ūdens, viņš turpināja:—Dzīvojiet, dēli, draudzīgi un cik vien iespējams tuvāk viens pie otra, bet katrs no jūsu ganāmpulkiem lai drīz kļūst tikpat liels, kāds bija šis kopējais ganāmpulks. Kļūstiet bagāti, esiet veseli un laimīgi: dzīvojiet, jaunie, pec mūsu dzimtas likumiem, pēc mūsu ieražām .. Bet kāzas, kā redzu, lepnas: gan bagātnieki atbraukuši no dažādām malām, gan rūgtā ūdens, cik uziet. īstas kāzas, pamatīgas kāzas ...

Vecāki un radinieki iztukšoja krūzes un deva tās tālāk ciemiņiem, un atkal rūgtais ūdens guldzēja krūzēs un tām pāri.

Viesi sāka slavēt līgavaini un līgavu, bet visvairāk līgavu:

— Kur gan rodas tādas jaunas meitenes?

— Jauka .. * Gluži kā divgadīga briežu māte.

— Skaista, ak, cik skaista!

— Tukšošu krūzi līdz dibenam uz viņas un Ninikaja laimi...

Tinelkuts steidzās parūpēties, lai jaunie liktos gulēt mātes iekšteltī, tāpēc ka bija jau vēls un tiem, kas ir skaidrā prātā, nav interesanti būt kopā ar piedzērušajiem.

Ninikajs bija pārlieku noilgojies pēc skaistules Tine-neutas. Viņš to tik ļoti mīlēja, ka baidījās satikt nereizē. Ieraudzīs to — un tūdaļ aizmirsīs visus savus darbus. Bet, ja tiem kādreiz izdevās palikt vienatnē, tad viņš aizmirsās, un ne vairs domāja, ne saprata, ko dara. Tine-neutu Ninikajs pazina kopš bērnības un jau sen nojauta, ka viņš tai ļoti patīk. Taču sākumā jauneklis nicināja visas meitenes, bet par skaistajām tikai smējās. Pēc tam viņš sāka no tās baidīties. Tineneuta bija gudra, izveicīga un čakla. Viņa veikli ķēra ar arkānu briežus, labi vadīja pajūgu, izšuva tādus rakstus, ka šuvumam nevarēja atrast ne sākuma, ne gala. Visu viņa prata. Un, ja viņa nebūtu tik skaista, Ninikajs, iespējams, būtu ar viņu sagājies jau kādu gadu vai divus, kā saietas visi jaunieši, būtu apprecējies un svinējis kāzas. Bet viņas izveicība, prāts un piedevām vēl tāds skaistums — tas Ninikaju nobiedēja. Jauneklim šķita, ka šī pārlieku pievilcīgā, skaistā meitene, tiklīdz viņš parādīs savu vājumu, ieraus viņu kādā trakulīgā, briesmu pilnā pasaulē, kurā būs mazāk prieka, vairāk ciešanu . ..

Divus gadus Ninikajs svārstījās un mocīja sevi. Iemācījās dzert rūgto ūdeni, sapinās ar sliktiem draugiem un sāka spēlēt kārtis. Taču pat līdzenā tundrā vistumšākajā naktī divi ceļotāji dažkārt sastopas vaigu vaigā. Pirms četriem pilnmēnešiem Ninikajs brauca nartās uz Tinel-kuta ganāmpulku, brauca un priecājās par polārblāzmu. Ganu jarangā viņš nevienu nesastapa un nolēma iekurt ugunskuru. Bet ne jau sev viņš bija salasījis žagarus — vilkukārklu čupiņu tikai pēc tam sadedzināja gani. Tineneuta piebrauca nartās pie pašām durvīm un, saukdama savu radinieku ganu, ar sainīti rokās ienāca jarangā. Viņi metās viens pie otra tā, it kā pirms simt ziemām būtu norunājuši šo tikšanos, bet pēc tam ienira necaurredzamā tumsā ...

Un Ninikajs nokļuva tai briesmu pilnajā pasaulē, kas viņam solīja gan lielus priekus, gan lielas mokas. Tinene-utas radinieku jarangā viņš reiz ieraudzīja meitenes atsegtās krūtis — Tineneuta pirmo reizi viņa klātbūtnē atraisīja ņiebura saitītes. Un, kaut arī viņa acis un rokas toreiz izbaudīja svētlaimi, gluži kā ēna no negaisa mākoņa viņam zagās klāt smeldze un ļauna priekšnojauta. Šī ēna piezagās un vairs neatstājās.

Ninikajs bija čukčs. Jukagirs Purama pareizi teica, ka čukču vīrieši nerēķinās ar sievietēm. Viņš būtu vēl tuvāk patiesībai, ja piebilstu, ka arī daudzas čukčietes to neuzskata ne par kādu ļaunumu, ja kļūst par otro vai trešo sievu vai guļ ar vīra ciemiņu. Bet tieši tas viss, kā tagad saprata Ninikajs, bija pats drausmīgākais viņa liktenī. Viņš negribēja un nevarēja noticēt, ka arī Tineneuta kļūs tāda pati. Vai tad viss ir atkarīgs tikai no viņas? Būs viesi. Bet neviens no tiem nebūs akls. Vajag tikai redzēt, kā viņa nopūšas, kā šai brīdī uz krūtīm saspringst viņas ņieburs, lai visu citu aizmirstu.

Ninikajs dzēra pat arī tad, kad viņa līgavas vēders tikko jaušami sāka piebriest. Laikam viņš dzēra tāpēc, ka neredzēja nekādu izeju, bet biežāk pavisam cita iemesla dēļ: Ninikajs domāja, ka viņam vajag tikai tā pa īstam izjust'tieksmi pēc rūgtā ūdens — un pamazām viss dzīvē sāks likties vienkāršāk.

Tomēr rūgtais ūdens nepalīdzēja. Vēl ļaunāk — jo stiprāk viņš piedzērās, jo skaudrāk sajuta, ka savu sārtvaidzi Tineneutu nemainīs ne pret vienu. Piedzērušais Ninikajs trakoja un izgāza dusmas uz visiem, kam, pēc viņa prāta, nebija taisnības, kas rīkojās negodīgi vai arī gluži vienkārši bija viņam pretīgi.

... Tagad viņš ir apprecējies. Tikai tagad tas noticis. Ninikajam un Tineneutai vairs nav jāslapstās. Jauni, skaisti, spēcīgi, iemīlējušies viens otrā, viņi ļāvās kaislībām, kam aprīļa nakts likās īsāka par branga lāča astīti.

Viņi draiskojās kā lācēni, sagādādami viens otram saldas sāpes un priecādamies par šīm sāpēm. Piedzērušos viesu krākšana, kaut arī lika jaunajiem sarunāties čukstus, toties ļāva vēl pilnīgāk izjust laimi, — šie ļaudis viņiem ir atļāvuši visu, atļāvuši un apgūlušies blakām kā

visdrošākais aizsegs no citu cilvēku acīm, ausīm un nevalodām: tā vajag, uz to balstās viduspasaule.

Ciemiņi aizvien vēl gulēja, bet jaunlaulātos pirms rītausmas stipri satrauca kāds atgadījums. Jarangā četrrāpus ielīda Purama.

Ja Purama būtu redzējis visus aizmigušus, viņš arī tūdaļ liktos uz auss. Viņš, starp citu, tā arī gribēja darīt, bet pirms tam norisinājās īss, taču jaunlaulātajiem svarīgs notikums.

Purama ieraudzīja sēdošo Potonču. Salīcis, tērpies ap-pluskātā kažoķclī, mazais tirgonītis diez kādēļ negulēja.

Rokās viņam bija ar siksnu stingri aizsiets tabakmaks, kas, līdzko Purama parādījās durvīs, tūliņ pazuda zem kažoka stērbelēm.

— Ko tu paslēpi? — Purama nepieceldamies prasīja.

— He-he! Nenāk miegs, — Potonča pagrieza savu jauneklīgo seju, uz kuras bez uzacīm nebija neviena matiņa.

— Ze-zeltu paslēpi? .. . Daudz ze-zelta esi sagrābis?

— Potončam — zelts? He-he ...

— Maita... Bet tavu Paipetki ēd nost! Šamaņi ēd nost!

— Ko klaigā? Ļaudis guļ...

— Es tūliņ uzmodināšu ... Visus uzmodināšu!

Purama sāka taustīties starp ļaudīm, draudīgi tuvodamies apjukušajam, bet ne vairs sagumušajam Potončam.

— ... Uz Ameriku mērķē, jā? .. . Bet dzimto vietu pieķēzī? ... Dumjas meitenes ... ar zeltu kārdini? Jā? ... Soli vest uz Ameriku? ... Maita tāds! ... Gada tirgu nevienai neesi parādījis? Bet bārenīti ēd nost... Paipetki ēd nost...

Purama atvēzējās, paceldams dūri augstu pāri galvai. Bet kad gan piedzēries mednieks ir trāpījis mērķī? Potonča ar puikas veiklību izvairījās no sitiena, un apskurbušais Purama nokrekstējās un, nenoturējies kājās, pakrita. Viņš kumurojās kādam gulētājam pie kājām, purpināja kaut ko čukču un jukagiru valodā, pēc tam nošņakstināja zobus un apklusa.

Pārstājuši krākt, sagrozījās arī vairāki uzmodinātie ciemiņi. Bet Potonča pielēca kājās, nopūta kvēpenes liesmiņu — un viss iegrima biezā pirmsausmas tumsā.

Jaunlaulātie sastinga, piecēlušies un saspieduši plecus kopā. Kādi tur šamaņi kaut kam uzbrukuši. Kur tas viss noticis? Apmetnē? Bet apmetnē nebija tik cietsirdīgu samaņu, nebija arī bārenes, kam vārdā Paipetke. Vai tad

kāds būtu atbraucis un atvedis satraucošo vēsti? Bet kāpēc tad visi pēkšņi apklusa?

Beidzot Tineneuta piebikstīja vīram.

— Ko? Kas tur ir?

— Nesaprotu... Pagaidi... Es it kā būtu dzirdējis tādu vārdu.

Ninikajs paķēra kažoku, kas bija nolikts pagalvī, ar troksni apģērbās, apāva kājas un nozuda viņpus aizkara.

Viņš atgriezās ļoti drīz, apskrējis un apskatījis visas jarangas.

— Nav neviens... nav atbraucis, — smagi elpodams, viņš paziņoja.

Ninikajs nesāka izģērbties. Viņš apsēdās virs segas, salicis rokas uz ceļiem. Tineneuta arī sēdēja, uzmetusi sev ņieburu.

— Tur Purama kliedza. Tu viņu nepazīsti, — klusi teica Ninikajs. — Viņš ir piedzēries. Ar Kimiirginu kārtis spēlēja ... Tā ir veca lieta. Bet kāds te sakars ar Potonču, nesaprotu...

— Kāda veca lieta?

— Kāda? Nu tā — veca. Mums tur nav nekādas daļas ...

To teicis, Ninikajs pēkšņi iespieda pieri uz ceļiem sakrustotajās rokās un likās, ka pārstāj elpot.

— Tu man nestāstīsi. Es redzu. Bet nevajag ari stāstīt, ja jau nedrīkst. Tu tik nomierinies. Ģērbies nost, atgulsties! Pagulēsim vēl mazliet.

— Tineneuta! Pagaidi, neguli, uzklausi mani, — satraukti ierunājās Ninikajs. — Tu zini... nē, tu nezini, cik ļoti es tevi mīlu. Bet tu nemaz nezini, ka es tikpat stipri to nožēloju.

— Es zinu, es visu zinu ... Liecies gulēt!

— Es pat negribēju tevi precēt...

— Arī to es zinu. Bet kāpēc tomēr biji ar mieru? Daudz rūgtā ūdens sadzēries?

— Daudz. Tikai ne rūgto, bet saldo. .. Bet pašreiz esmu pilnīgi skaidrā — visu tev izstāstīšu. Vai esi dzirdējusi par šamani Meļgaivaču? Viņš ir čukčs...

— Dzirdēju. No Halarčas.

— ... Bet uluriešos bijusi ļoti skaista meitene, bārene. Paipetke vārdā.

— Nu, nu ...

— To Kurils — jukagiru bagātnieks — gada tirgū stāstīja. Šo to pastāstīja arī tas, kurš kliedza — Purama ... Paipetke iemīlējusies Meļgaivačā. Tā iemīlējusies, ka pat prātu zaudējusi. Bet galīgi vecais šamanis Saire paņēmis viņu par sievu. Teicis, ka gribot viņu paglābt no ļauniem čukču gariem, tālab viņa arī zaudējusi prātu. Es nezinu, šķiet, ka viņi kopā nodzīvojuši desmit gadus. Bet pēc tam Saire nomiris. Un, kad Sairi apbedījuši, Paipetke palikusi tordohā ar mūsu Meļgaivaču. Nu, kā mēs abi... Bet pašreiz viņa vai nu jau dzemdējusi, vai arī taisās dzemdēt ...

— Tā ir pasaka.

— Tā ir laba pasaka. Kurils Čaiguurginam un Tinelku-tam stāstīja.

— Kāpēc tad viņiem?

— Saire atteicies no šamaņa goda un pirms nāves atzinies, ka apmānīts ... Kurils mūsējiem pierādīja, ka ša-maņi ir krāpnieki.

— Ui, nepiemini tādus vārdus! . ..

— O, Kurils ne tādas lietas vien sarunāja, nupat — lūk, te ...

— Nevajag, apklusti... Labāk, ja viņš tev nebūtu stāstījis šo pasaku ...

— Viņš tieši uz mani visvairāk skatījās. Es pat gribēju aizbraukt un aplūkot Paipetki. Mēdz, protams, būt tāda mīlestība... Arī čukču pasakās par tādu mīlestību ir stāstīts...

Tineneuta nodrebēja. Viņa apņēma Ninikaja galvu un spēji pieglauda to kailajām krūtīm un spieda ar zodu, kas bija tikpat mīksts kā krūtis.

— Tu, vienīgi tu man esi, — viņa glaudīja te Ninikaja seju, te matus. — Ja mani apdzirdīs ar rūgto ūdeni vai ļaunos garus uzlaidīs, lai apmānītu, — es arkānu uzmetīšu sev kaklā ... Tu ... tu . .. dari, ko gribi, tikai otru sievu neņem ...

Debesu gars visu nakti priecājās par Ninikaja kāzām,— tā teica vecā māte, nevarēdama uz rīta pusi tikt ārā no jarangas: vējš pie izejas bija saputinājis milzīgu kupenu. Tiku tikām izpriecājās debesu gars, paspēlējās, pajokojās, visapkārt izbārstīja mīkstu, tīru sniegu un nomierinājās: lai nu jaunlaulātie, viņu tuvinieki un viesi iet

laukā — tur viss ir balts, tur ir skaisti, silti, tur krūtis pašas cilājas elpā ...

— Nu tā, brāl Ninikaj, — teica Tinelkuts, kad viesi bija izgājuši no jarangas, lai vispēdīgi redzētu pašu svarīgāko bagātnieku kāzās. — Debesu gars priecājas, un arī man vajag tevi iepriecināt. Sadalīsim ganāmpulku. Uz pusēm ... Lai tev nenodarītu pārestību, lūgsim pašu cienījamāko cilvēku: lai to izdara viņš. Tēvs ir vecs. Lai Kurils sadala ganāmpulku!

Vēl gluži miegains, taču atskurbis Kurils šobrīd stāvēja viesiem aizmugurē, sakniebis lūpas kā slazda skavas un ne ar vaibstu neatbildēja pazīstamo cilvēku skatieniem. Tinelkuta vārdi nāca viņam gluži negaidīti. Bet viņš prata neizrādīt prieku un ar pārakmeņotu, bargu seju, apgājis ļaužu pulku, devās lejā pie ezera, kur viļņoja milzīgs ganāmpulks. Viņam pa pēdām sekoja Tinelkuta strādnieki.

Ganāmpulks iztālēm atgādināja biezu, līganu cināju, kas apaudzis ar ķeburainiem kociņiem; briežu ragi šūpojās, trīsēja, un likās, ka virs vienas un tās pašas vietas riņķo un plosās viesulis ... Kurils drosmīgi ienira šai nemierīgajā muklājā un droši vien pazustu tajā, ja nebūtu ganu, kas tūliņ pat no malas pāršķīra ganāmpulku uz divām pusēm. Kurils pārdalīja ganāmpulku šķērsām. Viņš zināja, ka priekšgalā vienmēr turas nepiejaucētie brieži, un šai daļai vajadzēja pāriet Ninikaja īpašumā: lai jaunais saimnieks uzsāk dzīvi pa grūtāko, nevis vieglāko ceļu.

Sadalītie ganāmpulki virzījās uz dažādām pusēm. Tiņ jau bija divi ganāmpulki. Ninikaja daļu gani uzmanīgi dzina aiz ezera, bet Tinelkuta daļu — prom aiz meža.

Ganāmpulki jau bija tālu aizvirzījušies katrs uz savu pusi, kad Kurils atgriezās pie pārējiem.

Divu bagātnieku vecais tēvs, pielicis roku pie acīm, klusēdams raudzījās te uz labo, te kreiso pusi. Viņš skatījās tikai mazu brītiņu, — laikam acis bija nogurušas. Nē, ne jau tikai nogurušas.

— Cauri. Cauri ir. Vairs neredzu, — viņš teica, pagriezdamies pret saviem tuviniekiem un viesiem. — Laikam acis jau uz viņpasauli skatās. Šejienes gaisma tām kož. Un kaulus lauž — ilgi nostāvēt nevaru, kauli grib atpūsties... Tagad dēliem savas ģimenes, — es varu taisīties uz viņpasauli. Redzams, ka drīz izlūgšos...

— Nē, nē, tēv! — Ninikajs iesaucās. — Tavām acīm vēl jāredz mazdēls! Es gribu, lai tu redzētu mazdēlu!

— Labi. Labi, dēliņ! — nopriecājās sirmgalvis, kas pavisam nopietni bija sagatavojies pēc jaunākā dēla kāzām doties uz viņpasauli. — Es pagaidīšu. Gaidīt man tagad būs viegli: mazdēlu redzēšu, un arkāna galu vilks tāda skaista, ņipra līgava. Panāc šurp, manu labo meitiņ! Panāc, es tevi aplūkošu. Gribu, lai tu vilktu arkāna galu. Tev ir vieglas rokas. Cik tu esi skaista!

Pa to laiku Tinelkuta jarangu ļaudis nojauca līdz pašiem pamatiem. Sievietes, izklājušas sniegā telts pārklāju, grieza to divās daļās, bet vīrieši tēsa mietus jaunajai Ninikaja jarangai. Tāds bija paradums — sadalīt mitekli uz pusēm: pēc tam brāļi katrs cels sev, kādu gribēs.

Potončam bija skaidrs, ka piedzērušā Puramas izlēciens naktī kļuvis zināms ne jau viņam vien. Bija izskrējis Nini-kajs, negulēja jaunā sieva un droši vien arī Tinelkuta sieva. Purama bija teicis briesmīgus vārdus un, baidīdamies, ka tie izplatīsies pa apmetni, Potonča pašlaik darīja visu, lai par viņu nedomātu sliktu. Viņš pieskrēja pie vīriem un ķērās pie mietu tēšanas. Pēc tam palīdzēja uzstādīt karkasu un pārvilkt tam ādu aizsegu.

Bet Purama jau no rīta pamatīgi piedzērās. Kurils jau zināja, ka viņš paspēlējis Kimiirginam pēdējos briežus.

Ap pusdienas laiku tuvinieki, viesi un apmetnes iedzīvotāji izvadīja ceļā jaunā bagātnieka un jaunā saimnieka Ninikaja milzīgo ganāmpulku. Ieražas lika jaunajiem braukt projām no apmetnes un neatgriezties tajā vairākas dienas.

Pret vakaru Tinelkuta jaranga stāvēja agrākajā vietā.. Tagad tā jau bija maza jaranga, kurā nepietika vietas visiem ciemiņiem. Izmantodams šo apstākli, Potonča aizbrauca uz Ņižņiju tukšās nartās. Viņš atvadījās no katra bagātnieka bez vārdiem, tikai apveltīja to ar parasto žirgto un nevainīgo smaidu.

Par godu notikušajam Tinelkuts nokāva divus treknus briežus un uzlika pēdējās, kā viņš teica, rūgtā ūdens pudeles. Viesiem arī vēl šis tas atradās, un dzīres turpinājās.

Taču Kurils netaisījās te pavadīt vēl otru nakti. Viņš jau sen bija licis Puramam apgulties un būtu aizbraucis, kamēr vēl tumšs, bet piekāpās vecajam Petrdem, kas negribēja doties ceļā ar tukšu vēderu.

Un tomēr bija pienācis laiks braukt prom.

Vēl neatvadījies no saimniekiem un viesiem, Kurils izgāja no šaurās un trokšņainās jarangas, lai uzmodinātu

Puramu, un pēkšņi ieraudzīja nartas, kurās sēdēja Nini-kajs ar jauno sievu.

— На! Ninikajs! — viņš izbrīnījās. — Kas noticis?

Tinelkuta brālis padeva grožus sievai, izkāpa no nar-

tēm un neizlēmīgi apstājās.

Kurils piegāja viņam klāt.

— Redz... atgriezos ... — teica Ninikajs. — Garlaicīgi divatā ...

— Rūgto ūdeni vajadzēja paņemt līdz, — pasmaidīja Kurils.

— Taisnību sakot, pēc tā jau arī atbraucu ... Bet viņu, sievu, vienu atstāt nevarēja... Nē, ne jau to gribu teikt! — Ninikajs pēkšņi atmeta ar roku. — Viss vienalga. Kam šie muļķīgie likumi! Palūkojies, draudziņ, uz manu sievu. Vēders viņai izspiedies. Mēs jau pirms kāzām bijām apprecējušies ... Nu, tiem, kam tā nav ... tiem, protams, vajag palikt divatnē tālu no apmetnes. Bet kālab mums?

— Ko teiks tēvs, māte? Ko teiks Tinelkuts?

— E, vienu grēku piedeva — piedos arī otru! Mēs tak rīt no rīta brauksim prom. Tikai nakti pārlaidīsim.

— Ninikaj! Brauc uz Uluro! — teica Kurils, uzlikdams viņam uz pleca roku. — Brauc uz palikšanu! Ganības tur atradīsies ...

Ninikajs smagi nopūtās:

— Šurp braukdams, es sievai visu laiku to vien teicu ... Man te dzīves nebūs ... Tāds esmu padevies ... Gribēju doties pie lamutiem: tur sievietes biklas un vīrieši citādi, mūsējie, čukči, ir rupjāki...

— Pie mums čukči bieži mēdz iegriezties. Bet pie mums... tur pie mums, — Kurils sastomījās, viņam gribējās teikt: «Tur mēs varam uz ko cerēt,» — bet šie vārdi nezin kādēļ viņam iesprūda rīklē. — Tur, pie mums, vairāk stingrības, — viņš izlocījās. — Pārklaido pie mums!

— Laikam pārklaidošu.

— Tikai tev teikšu tā — par šamani netaisies.

— Es? Par šamani? — tikko valdīdams smieklus, brīnījās Ninikajs. — To tu, draudziņ, laikam tādēļ izdomāji, ka es cilvēkus pamatīgi nopētu?

— Nē, ne jau tāpēc. Vienkārši tāpat. Ar šamaņiem ne-pinies — un darīts! Kā tad norunāsim — kad tevi gaidīt?

— Nezinu, — nopūtās Ninikajs. — Tēvam apsolīju... Bet Tineneutai drīz būs dzemdības... Tēvu aizvadīšu uz viņpasauli. Bet vai tad ilgi vecie jāpavada? Arkāns jāapmet ap kaklu un jāsavelk. Bet pēc tam jāsadedzina, un beigas... Pēc vasaras ar pirmo sniegu tad arī pārklai-došu ...

ČETRPADSMITA NODAĻA

Pēc dēla piedzimšanas Paipetkei vajadzēja ienīst vai ari censties aizmirst Saires vārdu. Bet viņa sadomāja nosaukt šajā vārdā savu zēnu. Nē, Paipetke tobrīd nebija ārprāta varā — gluži otrādi, kļuvusi par māti, viņa ieguva dīvainu apskaidrību un nekad vēl mūžā ar tādu skaudrumu nebija izpratusi savu likteni un vecā šamaņa lomu tajā. Un tomēr viņa deva Saires vārdu bērnam, savam vienīgajam priekam. Gluži kā atguvusies no mokoša sapņa, Paipetke iegrima domās par nākotni. Un šī nākotne tagad viņai vairs nelikās tik briesmīga kā pagātne. Pēc trim ziemām zēns jau izstieps roķeles, viņu aizstāvēdams, pēc piecām pratīs parādīt zobus, tad sēdīsies nartās un kā putns aizšausies pēc Kurila, Puramas, Meļgaivača un Tokio, kuri viņu aizstāvēs ...

Aizstāvēs. .. Bet kāpēc viņai visu mūžu vajag aizstāvēties un gaidīt, ka viņu aizstāvēs? Vai tad viņa dzemdējusi meiteni?

Paipetke sāka prātot, par ko viņas dēls varētu kļūt un kāds būs tā raksturs.' Sākumā viņai gribējās, lai dēls būtu tieši tāds pats kā Purama. Bet ar to vien viņa nebija mierā. Tad prātā ienāca priecīga, sveloša doma: viņas dēls būs šamanis. Šamanis, taču nevis tāds kā vecais Saire, bet pavisam savādāks. Viņš būs varens šamanis un atriebsies visiem, kas apvainojuši viņa māti, bet tad sāks vajāt ļaunos ienaidniekus. Viņš kļūs par Tokio draugu, un divatā viņi abi atpestīs ļaudis no nelaimēm... Bet, lai ļaudis neaizmirstu ļaunumu, par ļauniem cilvēkiem un ļauniem šamaņiem tiem atgādinās vārds «Saire» ...

Paipetkei likās, ka viņa lolo ļoti gudru un galvenais — slepenu sapni, ko viņas ienaidnieki un mocītāji uzminēs pārāk vēlu. Bet cik rūgts un baisms bija viņas pārsteigums, kad tajā pašā dienā tordohā ielauzās satracinātā Tačana un vienā mirklī sagrāva gan viņas noslēpumu, gan cerības.

— Ak tu padauza, tu zeltu no mēsliem neproti atšķirt, — viņa iebļāvās tā, ka siekalas pašķīda uz visām pusēm. — Tik lielu vārdu dosi šim čukču izdzimumam? Gribi man atriebties ar šo vārdu? Gribi aiz vira gaišās piemiņas noslēpt manu ienaidnieku un visu uluriešu ienaidnieku? Ar ko tu esi sadomājusi mēroties spēkiem, pusdullā? Ar mani gribi cīnīties?

Tepēdama uz ceļiem un spiezdama pie krūtīm bērnu, kas bija pamodies no šiem kliedzieniem, Paipetke it kā pārakmeņojās. Viņas domas bija atminētas tajā pašā brīdī no attāluma, un pašlaik Paipetkei šamanes bļaustīšanās šķita kā pērkona grāvieni, kā visu zemes un debess garu sodība.

Par laimi, Paipetke nebija viena. Tordohā sēdēja Lembukija ar savu vīru, kuri bija atnesuši jaunajai mātei mazliet vārītas gaļas. Tačana gaļu bija ieraudzījusi jau pirmajā brīdī un tai pašā mirklī saprata, ka Lembukija, kā vienmēr, būs Paipetkes pusē, tomēr šai aizstāvībai viņas acīs nebija nekādas nozīmes: ja te būtu sanākusi visa apmetne, viņa trakotu tāpat.

Taču vecā Lembukija zināja, kā var aizbāzt Tačanai muti, un kliedzieni viņu nemaz nebija nobiedējuši.

— Ek, Tačana, — viņa pavisam mierīgi ierunājās. — Manai kucei drīz būs kucēni. Tad es vienu kucīti nosaukšu tavā vārdā. Ilgi dzīvos šī kucīte, un es to saukšu tik skaļi, cik spēšu ...

— Vai die-viņ, — šamane iedīcās. — Kaut tev mēle nokalstu!

— Tavējā jau ir nokaltusi!

— Ciet klusu! — Lembukijai uzbļāva vīrs. — Kad tu atstiepsi savas kājas, dullā? Kad tevi gari aprīs? Kad man no tevis būs miers? ... Ej ārā no tordohas! ...

— Bet kāpēc vārdu «Saire» nevar dot bērniem? Kopš kura laika vārds «putns»[31] kļuvis apkaunojošs? Paskat, cik daudz putnu laižas pār visiem pauguriem! Varbūt šo vārdu kāds licis kaunā? Tad lai zēns atgriež šī skaistā vārda labo slavu ...

— Viņš sauksies šajā vārdā! Sauksies! Bet vispirms viņa māte visas apmetnes priekšā jānosukā ar vilkukār-kliem! Jā, tā jānoper! Visi čukču gari no tās jāizdzen, lai ne smakas vairs nepaliktu.

— Visus gribi zem savas tupeles turēt, izdzimtene tāda! Tā vien skaties: velni sāks tevi skaust un aprīs...

Vecais beigu beigās izgrūda saniknoto Lembukiju ārā. Bet viņa izrāvās, atšāva durvis un iekliedzās:

— Drīz atbrauks Kurils — skriešu viņu sagaidīt.

Šoreiz Tačanas plosīšanās bija skaļa. Pēc dažām dienām

Tinelkuta jarangā vēl skaļāk ārdījās Kurils. Tundrā nekam nav tik žiglas kājas kā baumām. Un ziņas par to, ka jukagiru vecākais atgriežas no gada tirgus pavisam noskaities uz šamaņiem, ka viņš taisās uz karstām pēdām celt baznīcu un pērt viltus šamaņus, atlidoja līdz apmetnei daudz ātrāk, nekā viņš pats te paguva parādīties.

Pavadījusi Nāku, Tačana nokāra degunu. Viņa bija kļūdījusies, naids viņu bija iegāzis. Nevajadzēja sacīt, ka Saires atraitni gaida pēriens, pa kluso varētu ļaudis sakūdīt, bet, ja Kurils no visas tiesas sadomātu plēsties ar šamaņiem, tad zavatnieci sievieti, kas nekā ļauna nav darījusi, viņš droši vien neaiztiktu ... Tačana gan ticēja, gan neticēja baumām. Naka viņai bija darījis zināmu Kurila brīdinājumu — neaiztikt Paipetki bez viņa ziņas. Acīm redzot, viņš arī uz gada tirgu bija aizbraucis nikns. Tur, Kolimā, nocietinājumā, viņš varēja vienoties ar priekšniekiem par dievnama celšanu. Varbūt tieši tāpēc bija nolēmis ar šamaņiem izrīkoties bargi. Bet, no otras puses, Tačana un Naka prātoja — Kurilam gluži vienkārši nav par ko celt dievnamu, briežus pret ādām viņš nemainīja, bet saiet ragos uzreiz ar visiem šamaņiem — tas atgādinātu bērnu spēli «mednieki un lācis».

Kā nu tur bija, kā ne, bet ziņas atnāca. Viens ir tām ticēt vai neticēt, bet pavisam kas cits — zināt, ka tās aizsteigušās priekšā saimniekam. Padomā tik! Atgriezties no gada tirgus un nebūt pilnā, domāt nevis par peļņu, drīzumā gaidāmo briežu atnešanos un pārklejo-šanu, bet par šamaņiem! Gada tirgus, kā stāsta, bijis ļoti bagātīgs. Tātad Kurils sēž uz pilniem vezumiem, bet viņa domas ir šeit, Tačanas tordohā? Tas jau ir bīstami. Ari Purama atgriežas. Bet, ja jau Kurils ir noskaities, tad Purama savā niknumā viņu simtkārt pārspēj . . .

Bet varbūt tieši tāpēc vecā Lembukija viņai tik pārdroši metās virsū, ka juta atbalstu un drīzumā gaidāmās pārmaiņas? Zavatnieces vārdā nosaukt kuci, Tačanu nolamāt par kuci! Čukču šamaņi par to paši viņu aprītu garu vietā! ... Un Tačana noslēpās no ļaužu skatieniem, bet neizlaida no acīm nevienu.

Tad apmetnē ieradās Kurila radinieks — Purama. Tačana saspicēja ausis. Purama atbrauca pēcpusdienā, un jau uz vakara pusi zavatniece zaudēja dūšu. Mednieks nekur vēl nebija iegriezies, neviens no viņa lūpām netika dzirdējis ne vārda par to, kas noticis gada tirgū. Viņš bija drūms, nerunīgs un nevienam neko neprasīja. Tača-nai tas likās dīvaini, pat baismi.

Otrās dienas rītā Purama iegriezās Paipetkes mājoklī un atnesa tai kaut ko padusē iežmiegtu. Viņš uzkavējās pie Paipetkes ļoti ilgi, bet, kad tajā pašā tordohā parādījās Langa ar sievu, no kuriem kaut ko varētu uzzināt, Purama tūdaļ aizgāja.

Bija iznācis pavisam slikti. Purama, acīm redzot, glabāja kādu noslēpumu.

Tādā noskaņā ritēja dienas.

Tačanai šis pavasaris bija ļoti smags. Ļaudis staigāja iekritušiem vēderiem, daudzi slimoja ar visādām muļķīgām kaitēm, bet palīgā viņu sauca reti: vieniem nebija ko dot par zavēšanu vai padomu, citi būtu varējuši kaut cik atmest, bet neuzticējās viņai. Tačana mierināja sevi ar to, ka badā nav jāmirst. Taču ēst viņai vajadzēja bojātu gaļu un sakaltušu jukolu. Kā tad lai neatceras šamani Sairi, kam ļaudis spēja atdot pēdējo kumosu, atdot pašu labāko! ... Vajadzēja ar Kurilam tieši šopavasar sākt rādīt zobus šamaņiem un palaist baumas par to labo dzīvi dieva krusta pavēnī, kur šamaņiem vairs nebūs nekādas teikšanas!

Tā vienās vienīgās bailēs ļaužu ienīstā Tačana, baidīdamās, ka neatnāk vēl sliktāki laiki, pavadīja visu pavasari. Tad atnāca vasara. Dzīve kļuva priecīgāka; piekusuši no bezgalīgajām ziemas un tik ļoti nogurdinošajām pavasara rūpēm, tundrinieki izmisīgi pielaboja robus saimniecībā un alkatīgi gatavoja krājumus uz priekšdienām. Reiz vasaras vidū Vanaga uzkalnā parādījās Mama-hana apkārtceļojošais tirgonis, kas bija atvedis audekla maisos tēju un tabaku. Apmetnes ļaudis vairs nestūkāja pīpēs sausu zāli, kūpināja maisījumu un brīžiem pat tīru tabaku. Tordohās sāka smaržot pēc zaļās tējas.

Samane arī bija atstiepusi uz savu mitekli tabakas lapas un pusotras paciņas tējas. Vakarā viņi abi ar vīru Amun-tegi krietni salēja vēderos siltumu, izsviedrējās, uzvilka pa dūmam un sāka atcerēties tos laikus, kad šamanis Saire bija slavas augstumos.

— Haiče Saire pats par sevi nebija ļauns cilvēks, — prātoja Amuntege, kam bija apnicis dzīvot no cerībām vien un beidzot pavisam bez tām. — Varbūt arī tev vajadzētu kādu labu darbu padarīt, ko visi tūlīt pamanītu? Stāsta, ka Kurils negribot aiztikt Tokio ...

— Būtu jel cietis klusu, — Tačana mierīgi atbildēja. — Ja dievs nav devis saprašanas, vismaz nepalaid mēli! Domā, es aiz ļauna prāta taisos samizot tavu dumjo radinieci? Paņem rokās tamburīnu un mēģini sevi uzkurināt, kaut vai degunu iebāz mūsu pasaulē. Tad sapratīsi, ka 'ikvienam šamanim ir savi paradumi. Sairem — vieni, man — citi... Ko nu par večiem runāt, — pat mazi bērni zina, ka tavas dumiķes asinīs sēž Meļgaivača tēva gars.

— Bet jādzīvo tak ir! — vecais negribēja viņai piekrist. — Būtu gājusi kādu paārstēt bez dāvanas. Tad citā reizē dāvana pati atnāktu... Tā esot šamane, kas tējas vietā dzer kazrozes. Kur tas dzirdēts? Lai Kurils ceļ savu dievnamu ...

— Labi, iztikšu bez tavas gudrās galvas. Bet es tā skatos — Kurils diez cik plaši vis neizvēršas. Paskatīšos vēl — varbūt likšu šim dancot pēc sava prāta. Jāizsauc Naka. Laiks pienācis ...

Bet Amuntege vēl nebija aizbraucis ar šo ziņu pie šamaņa Nakas, kad apmetni satricināja pārsteidzošs un negaidīts notikums. Pie Paipetkes ieradās pats Meļgai-vačs.

Meļgaivačs bija dzinies šurp tā, lai ierastos apmetnē nakts vidū. Viņu nodeva pretim skrejošo suņu rejas. Daži vīri pabāza galvas no tordohām un tūlīt ieraudzīja čukču: tonakt pie debesīm stāvēja pilns, pavisam balts mēness.

Paipetke ar aizmigušo bērnu uz ceļiem tobrīd sēdēja pie neliela ugunskura. Ar zaļu klūdziņu viņa bikstīja degošos žagarus, pūlēdamās apdzēst liesmiņu. Tajā naktī bija daudz odu, un viļkukārklu kaudzīte ātri plaka; ja nebūs dūmu, odi neļaus bērnam gulēt. Paipetke pati ar mokām turējās, lai nonoveltos uz sāniem un neaizmigtu. Taču viņa bija atradusi ļoti labu paņēmienu, kā sevi uzmundrināt: laiku pa laikam nolika zemē viciņu, ar plaukstu sarausa dūmus un meta tos sev acīs kā smiltis.

Jau vairāk nekā trīs pilnus mēnešus Paipetke jutās gandrīz vai laimīga. Tikai sapnī vai pasakās mēdz gadī-ties tā, kā nesen bija noticis ar Paipetki. Tačanas draudi nebija bez pamata: ja jau vecene pavēlējusi Amuntegem novīt pletni, tā nekur vairs nevarēja pazust. Tā bija bērnībā. Bet tagad Tačana nepavisam vairs nevarēja atkāpties, jo viss bija iznācis kā par spīti viņai. Un silto, ilgi gaidīto sauli Paipetkes acīs gandrīz vai pārklāja migla — briesmīga, blīva migla, kas liecināja, ka tuvojas slimība — šoreiz laikam gan nedziedināma, bet varbūt pat nāvējoša. Paipetke vienmēr bija baidījusies no sitieniem, taču pēc dzemdībām viņai šķita, ka no sāpēm krūtīs kaut kas noteikti pārtrūks un viņa nomirs. Bet nāve būs drausmīga. Neviena jukagiriete neparko nerādīs basu kāju, drīzāk nomirs aiz kauna. Taču pirms pēršanas viņu izģērbs kailu, bet tas ir tikpat kā nomaukt ādu dzīvam briedim, nodīrāt to un izņemt iekšas... Sanāks kopā visa apmetne, sāks žvadzēt tamburīni...

Tomēr tās nebija bailes no kauna, sāpēm un nāves, kas plosīja viņu gabalos. Viņai taču ir bērns! Kā gan šamaņi uzdrīkstēsies to atraut no viņas krūtīm! Uzdrīkstēsies! Viņi uzdrīkstēsies! Viņi izdarīs tā, ka Paipetke pati to ieliks citās rokās. Šamanis Tokio taču spēj ieskatīties acīs un atņemt cilvēkam saprašanu ...

Lai arī kādiem vārdiem vecā Lembukija todien centās iedvest Paipetkei cerības, tie viņai likās kā tukša skaņa. Tāpēc ka viņa pārāk labi pazina šamaņus: gan tie sakūdīs arī večiņu.

No tuvā vājprāta Paipetki glāba kāda laimīga doma. Vai tik šamane tāpēc nebūs runājusi par izrēķināšanos, lai atņemtu viņai saprašanu un tai pašā vakarā arī bērnu? To nospriedusi, Paipetke stājās ceļā pirmajai, tuvākajai nelaimei, pēc kuras nekā vairs nevarēs vērst par labu, atspērās no visa spēka un nolēma nepakļauties ne bailēm, ne šamaņu viltībām.

Pēc dienām trim viņa tomēr juta, ka spēka nepietiks, ka acis kuru katru brīdi aizklās nevis migla, bet pilnīga tumsa.

Pasakās varonis ierodas pašā īstākajā brīdī. Dzīvē notika tāpat. Kad Paipetkei šķita, ka viņa nosmaks, kad ar pienu nošļakstītais bērniņš locījās uz viņas ceļiem, bet viņa lauzīja rokas, te spiezdama mazuli pie kailajām krūtīm, te atraudama nost, tordohā kāds noklepojās. Bija ienācis Purama ...

Raiba auduma gabals nozibsnīja acu priekšā kā zibens nakts vidū.

— Tas no Kurila. Un te — adata no Kurila ... Nu, bet šito es... Amerikāņu veģi... saldi. Dod mazajam pasākāt — varbūt patiks ...

Visu ko Purama dzīvē bija redzējis, dzirdējis un pārdzīvojis. Bet viņš nekad nebūtu ticējis, ka sievietes var tik briesmīgi raudāt...

Kopš tā laika pagājušas daudzas dienas. Paipetke sāka iet pēc vilkukarkliem, pēc ūdens, daudzreiz palīdzēja ļaudīm saimniecības darbos un dabūja par to savu tiesu no noķertās zivs, gabalu gaļas vai tējas šķipsniņu. Viņa nošuva ar ielāpiem visu sava mitekļa zamšādas aizkaru, iztaisnoja karkasu, katru lietiņu aplūkoja un saveda kārtībā.

Kas gan viņai vēl bija vajadzīgs? Nekas, vairāk nekas. Protams, būtu labi atkal tikties ar bērnības draudzenēm, būtu labi, ja kaut reizi pie viņas iegrieztos Meļgaivačs. Nē, nē, Meļgaivačs viņai nepavisam nav vajadzīgs, viņai vispār neviens vīrietis vairs nav vajadzīgs... Viņas pārslogotajā atmiņā Meļgaivačs nogūla kā svešs gadījuma cilvēks, kura vietā varēja atrasties gan Tokio, gan Naka, gan jebkurš cits no maz pazīstamiem vīriešiem, kuri bija solījuši viņai, muļķa meitenei, pavisam citu dzīvi nekā te, tik bezgala nabadzīgā un drūmā apmetnē. Dīvaini: līdz dzemdībām viņa to bieži atcerējās, bet pēc tam, kad piedzima Meļgaivačam tik ļoti līdzīgs cilvēciņš, pats Meļgaivačs kaut kur pagaisa. Mīlestība? Protams, mīlestība mēdz būt. Viņai ari tā bija. Bet mīlestība laikam vajadzīga tikai tādēļ, lai sajustu vēderā smagumu ...

Nevis Meļgaivaču viņa gaidīja, bet tās dienas, kad, paciemojies pie Paipetkes, viņš aizbrauks. Lai ļaudis sāktu ticēt, ka viņai viss ir kā citiem cilvēkiem. Un lai Tačana bezspēcīgi niknojas: pats Kurils sacījis, ka neviens viņu neuzdrīkstēsies aiztikt...

... Viņa nebija gaidījusi, ka sirds tik strauji sāks lēkāt, kad Meļgaivačs parādīsies viņas tuvumā. Bet tā joņoja kā neprātīga — Paipetke pat atspērās ar kājām un izbijusies atvirzījās no uguntiņas, pazinusi pustumsā cilvēku, kas bija viņas dēla tēvs.

Ienākdams Meļgaivačs neko neteica. Viņš brīdi stave ja, mīņādamies uz vietas, noņēma cepuri, uzmanīgi nolika to un kaut kādu vīstokli pie durvīm tuvākajā kakta un skaļi nopūtās. Tad viņš notupās ceļos pie dūmojošiem žagariem, pieliecās un sāka uzpūst uguni. Gar sienām noņirbēja spoži gaismas atspulgi.

Viņa roka pastiepās uz bērna sejiņas pusi, un Paipetke to neatgrūda un nevirzījās nostāk.

— Dēls? — vaicāja Meļgaivačs.

— Dēls ...

— Jā ... dēls ... gana dēls ... es tagad esmu gans. Vai nav mazliet ūdens, ko padzerties?

— Tur, uz kastes ...

Bet Meļgaivačs tūlīt aizmirsa par ūdeni. Viņš aizsedza seju ar rokām un, galvu noliecis, palika kā sastindzis.

— Kāpēc ieradies?

— Tāpat vien. Nezinu. Aizlaidos un Nakam neteicu. Tūlīt došos ... atpakaļ.

— Kaut kas noticis?

— Nu, ja tu esi vesela un dēls vesels, tad nekas nav noticis.

— Pagaidi — ko tu slēp?

— Tur, Halarčā, klīst tādas baumas ...

— Kādas baumas?

— Naka tak negrib, ka Potonča tirgojas Uluro, grib, lai Halarčā tirgojas ...

— Bet kāda man tur daļa?

— Tu nepazīsti šamaņus? ... Tu, Potonča, mana tēva gars ... Potonču grib iebaidīt, bet jācieš būs tev — es tā domāju. Varbūt visus uluriešus grib iebiedēt ar Potonču.

— Ak dievs! Ko viņi man uzklupuši?

Paipetke piecēlās, žigli ienesa bērnu iekšteltī un, piegājusi pie Meļgaivača, noliecās un pateicībā bužināja viņu aiz auss.

— Taisies ceļā! Nē, pasēdi — es ieskriešu pie Puramas. Nē, dodies projām, rīt pieskriešu. Kur tavs briedis?

— Tur, pļavā. Nakts ganiem atstāju.

— Vairāk, necenties ko darīt manā labā. Esi tagad jau izdarījis. Un nerādies te vairs.

— Esmu palicis ar veceni... Divatā ...

Paipetke pārtrauca viņu:

— Nestāsti, man tas nav jāzina. Ej pēc sava brieža!

— Tur. .. kaltēta gaļa. Un briedēnu ādiņas. Vairāk nekā nav. Gribēju braukt pie ispravņika — pastāstīt, ka Naka ar viltu mani izputinājis ...

— Negribu neko zināt! Negribu, nekavējies ilgāk!

Jau no rīta Tačana sāka dauzīt tamburīnu. Un katrs

viņas belziens ar šausmām un sāpēm atbalsojās Paipetkes sirdī. Bet ne tikai ar šausmām un sāpēm. Purama tūlīt sēdās briedim mugurā un aizlaidās uz Lielo Uluro. Kas notiks? Kas tagad būs?

Pa apmetni sāka klīst vismelnākās baumas. Meļgaivaču bija redzējuši, kad viņš ieradās un kad devās projām. Tas viss notika naktī, bet nakts bija balta, tātad viltus pilna. Gari mīl tādas naktis — viņi var arī sevi parādīt, lai tumšajā laikā ļaudis nešaubītos, ka viņi patiešām ir.

Vienu dienu, divas dienas, trīs, četras dienas Paipetke gaidīja veco Lembukiju, Puramu vai vienaci Abučedi. Nē, neviens viņas mājoklī nerādījās.

Toties piektajā dienā apmetnē uzradās šamanis Naka.

Izsalkusī iebaidītā Paipetke noslēpās kaktā aiz iekštelts un gaidīja savu likteni.

Tačanai ar Nāku bija bijusi ļoti atklāta saruna, pēc kuras zavatniece no jauna sasparojās un jau iztēlē redzēja tos laikus, kad ļaudis sāks citādi skatīties uz viņu.

— Sist šamaņus? — Naka bija pārsteigts. — Tu esi dumja vecene. Tam tak vajadzīga ispravņika Druskina atļauja! Bet, kaut gan viņš man atņēma vecākā zīmogu, ar šamaņu būšanām tomēr neaizliedza nodarboties! Un kā gan viņš var aizliegt? ... Bet Kurils? Kurils pat nav ticies ar viņu. Te slēpjas kas cits . . .

Un Naka sāka skaidrot Tačanai, ka. uz priekšu viss iešot kā kautiņā: kas bezkaunīgāks, tas arī stiprāks.

Uz apmetni, kas bija aplipinājusi ar mājokļiem augsto pauguru, kurš vēlāk ieguva nosaukumu «Vanaga uzkalns», jukagiru vecākais jāja lēni, ar cieņu, kā saimnieks aplūkodams kopš bērnības pazīstamās vietas. Kurils bija ļoti mierīgs. Viņam acīm redzami veicās šajā likstu piemeklētajā, bet, kopumā ņemot, nebūt ne tik sarežģītajā pasaulē. Viņš bija vienkāršs gans, tad bez jebkādām īpašām pūlēm negaidīti iedzīvojās bagātībā un pēc likteņa gribas kļuva par savas cilts vecāko jeb galvu. Tas laikam bija nolikts no dieva. Arī pašlaik pienācis laiks spert vēl vienu soli uz stāvās takas. Tiesa, viņam jau pāri četrdesmit, nagi uz rokām, ar kurām viņš tur pavadu, jau mazliet iemelnējuši, bet galvvidus kļuvis pliks. Taču katram vecumam savi pienākumi. Vai viņš divdes-

Tas, ko Paipetke bija stāstījusi Puramam, Kurilā nemaz neradīja sašutumu, gluži otrādi — pat iepriecināja viņu. Viņš gaidīja, ka šie viltvārži — šamanis un šamaniete — nekaunīgi izlīdīs uz ceļa. Kas cits viņiem atliek? Pārbīties pašā cīņas sākumā? Bet, ja tie lien virsū, viņš nevar sēdēt, rokas un kājas sakrustojis. Viņš bija brīdinājis tos abus. Ar to vēl par maz, ka Naka tomēr grib nopērt jukagiru sievieti, ko aizstav pats galva, viņš pat mēģina izrīkoties Uluro ka sava jaranga un visā tundrā, tāpat kā savā Halarčā, jau tirgoņus rīpelē! ...

mit vai trīsdesmit gadu vecumā būtu varējis saiet ragos ar šamaņiem, draudēt tiem ar bērza nūju?

Nēr Kurils netaisās vienā rāvienā tikt galā ar šamaņiem. Viņš nav nekāds puika. Bet jāsāk ir. Lai jau šobrīd ļaudis sajūt, ka jebkuram ša-manim vis nevar uzticēties, lai tie, kas pa kluso žvadzina tamburīnu, taisīdamies pūst miglu acīs, simtreiz padomā par varu, kas visu tomēr neatļauj ...

Kurils stipri uztrauktos, ja uz zavēšanu būtu salido-juši lielie putni — tādi kā Tokio vai slavenais jakutu sirmgalvis. Bet šie tak ir viltvārži! ...

Kurils nolēma apstāties Ņavala tordohā. Te dzīvo tumši ļautiņi, kas tic katram samaņu vārdam. Viņš nobiedētu Tačanu un Nāku, ja apmestos pie Puramas vai Lembu-kijas. Turklāt vēl Kurilam gribējās paskatīties uz Ņavala dēlēnu — stāsta, ka puišelis augot attapīgs, saprātīgs un ņiprs. Tāds kādreiz var noderēt. Amerikānis Tompsons prot novērtēt attapīgus ļaudis, un Kurilam arī jāprot...

Piebraucis pie mitekļa, Kurils ieraudzīja ap desmit gadu vecu meiteni, kas sēdēja tukšās nartās un smalkā balstiņā vilka kādu dziesmiņu. Meitenei bija skaista sejiņa — apaļīga, ar smailu zodu, melnās ačeles tā vien skraidelēja šķelmīgajās spraudziņās.

— Par ko tu, putniņ, dziedi? — apvaicājās Kurils, sēdēdams brieža mugurā.

— Es neesmu putniņš, bet Kaija, — meitenīte moži atbildēja.

— A-ā, tātad Halerha? Esi gan tu izaugusi... Gandrīz vai nevar pazīt! Garumā stiepies, tāpēc tāda vājiņa?

— Nē, es daudz skrienu. Bet, kas skrien, tas resns nekļūst.

— Tas ir pareizi. Bet par ko tu dziedi, un kāpēc tu te sēdi?

— Dziedu par tēvu. Gribu, lai viņš noķer daudz treknu zivju. Bet te es gaidu savu līgavaini.

— Līgavaini? Esi gan tu dūšīga!

Taču pļāpīgā «līgava» pēkšņi satrūkās kā kaija uz ūdens un laida ļekas vaļā, ko kājas nes, — ar siksniņām sasietās bizītes tik tikko turējās līdz.

Bet «līgavainim» tobrīd māte ar mokām stīvēja kājās apavus.

— Nu, piespied kāju! Piespied! Kas tā par kāju? Pa nakti izaugusi, vai? — Ieraudzījusi ienākušo ciemiņu, sieviete norāva zēnam apavus un aizmeta tos projām. — Nevaru — nav man spēka. Neko uzšūt nepagūstu. Aug kā negudrs! ... Sēdies, Apana! Tūlīt tēju uzsildīšu. Uz ilgu laiku pie mums?

— Jā, laikam pārnakšņošu. Cik tad varonim ir gadu?

— Čik gadu? Bet es nezinu... Veca esmu kļuvusi, piemirsies.

— Pagaidi! Kurā gadā tas bija? Tajā ziemā laikam bija atbraucis cilvēks no ispravņika pēc briežiem Ceri sievai? Ja tā ir, tad bija viens tūkstotis astoņi simti deviņdesmit otrais gads... To es atceros. Bet tagad — viens tūkstotis deviņi simti otrais ... Cik tad sanāk? Deviņdesmit otrais, deviņdesmit trešais, ceturtais, piektais ... O, desmit gadi sanāk!

— Neko nesaprotu, ko tu tur tik gudri skaiti...

— Bet es ar tā varu! — puišelis pielēca kājās. — Viens tūkstoš astoņi simti deviņdesmit otrais, deviņdesmit trešais, ceturtais, piektais ...

— Ko — tu saproti krieviski? — Kurils iepleta acis.

— Proti skaitīt?

— Nē. Es tūlīt varu atkārtot visus vārdus, kurus kāds sacījis.

— Esi gan tu malacis!... Kas tu par malaci! Laikam ne velti šamanis Saire sacīja ...

— Ko šamanis Saire sacīja?

— Bet to, lūk, tev nevajag zināt.

— Kāpēc ne? Es būšu liels šamanis. Vai ne, mamm?

— Nē, šamanis tu nebūsi, — cieti noskaldīja Kurils.

— Es nodošu tevi mācībā.

— Ai, ko tu runā, Apana! — Hanido māte izbijās.

— Kādā mācībā? Es tūlīt skriešu pēc Ņavala ...

— Pagaidi! Par to būs īpaša runāšana. Atdošu mācībā. Sūtīšu uz cietoksni.

— Bet kas viņu ēdinās un ģērbs?

— Pienāks laiks — visu izstāstīšu.

— Tātad viņš būs tāds kā tas ... šamanis Ceri?

— Jā, tāds ... — Kurils centās izvairīties no jautājumiem. Viņš pats arī nezināja, uz kurieni un kam var nodot mācībā jukagiru zēnu: kaut kas tāds Uluro vēl nekad nebija pieredzēts. Un vispār tas viss viņam bija ienācis prātā tikai šobrīd.

Sapratis, ka ziņa par Hanido sūtīšanu mācībā var aplidot visu apmetni un ka pagaidām tam vēl nebūtu īstais laiks, Kurils nolēma tūlīt doties pie Tačanas.

Un viņš aizgāja, atstājis vaimanājošo vecenīti vienu. Tačana nebija viena pati. Tordohā sēdēja Naka, nikns un pinkains kā velns, un kalsnais Amuntege ar lielajiem vaigu kauliem. Abi kūpināja pīpes, pīpēja arī Tačana, kas stāvēja ar muguru pret pavardu. Pēc vispārējā miera Kurils saprata, ka viņu šeit gaida.

— Nu, kā atbrauci? — Tačana vēsi apsveicinājās. Sasveicinoties kaut ko nomurmināja arī vīrieši.

— Kā redzat, — atbildēja Kurils.

— Ilgi tevi, Apana, gaidījām, — saimniece ierunājās, — pavasaris pagājis, vasara jau pusē, bet tu, kā atbrauci no gada tirgus, tā neesi pie mums rādījies ...

— Nebija nekādas vajadzības, tāpēc ar nebraucu, — Kurils attrauca un nosēdās iepretī Nakam. — Par ko man būtu jāraizējas, — viņš piebilda, tūlīt pievērsdamies visiem, — apmetnē viss mierīgi, zivis ķeras labi, neviens nost nemirst, šamanis ir, pat šamanis no Halarčas mēdz iegriezties... Tačana, tu vismaz jukolu un tēju pasniedz — neesmu biežs viesis tavā mītnē, turklāt vēl galva.

— Kur es raušu jukolu? Es turu rokās tamburīnu, nevis nazi. Un tējas vietā kazrozes novāru.

— Bet par zavēšanu tak kaut ko saņem?

— He, saņemu! Pati cenšos neņemt, bet, ja dod, tad it kā tīšām — vissausāko jukolu. Man, vecenei bez zobiem!

— Labi, parunāsim tāpat... Redzu, ka tev neiet labi. Cilvēki tev netic vai arī tiem maz laba dari...

— Kā tu ko labu izdarīsi, ja ticību no visām pusēm ārda!

— На! Iznāk tāds burvja loks: labu nedari tāpēc, ka tev netic, bet netic tāpēc, ka nedari labu! Pirmoreiz dzirdu no šamaņa tādus spriedelējumus.

Naka saviebās: vecene jau bija sapinusies. Bet Kurils novērsās no viņas — sak, saprašanas tev vienmēr bijis pamaz.

— Bet tagad tu, Naka, pastāsti par savu dzīvi. Sen, kopš neesam tikušies...

— Dzīvoju labi. Var iztikt.

— Bet kā sviežas Čaiguurginam?

— Var iztikt.

— Kā iet sievām?

— Var iztikt.

Vai nu viņš negribēja runāt, baidīdamies nokļūt tajā pašā burvju lokā, kurā tik ātri bija nonākusi vecene, vai arī ar šiem pusvārdiem izrādīja naidu, to Kurils neņēmās pētīt: uzbrukt tikpat vajadzēs.

— Bet kā dzīvo Meļgaivačs? Vai taisnība, ka viņš ir pie tevis par ganu?

— Taisnība.

— Un tu esi apmierināts?

— Par ko man būtu jāuztraucas? Dzīvot viņam vajag. Pie šamaņa goda netika ...

— Bet es dzirdēju, ka viņš taisoties braukt pie isprav-ņika ...

— Viņš bija pie tevis? — čukčs nozibināja acu baltumus.

— Nē. Man visi brauc ar līkumu apkārt. Es atceros — pavasarī tev teicu, lai jūs Paipetki bez manas ziņas neaiztiekat, bet tu parādījies šeit, taču pie manis neiegriezies ... Jā, Meļgaivačs it kā gribot žēloties. Druskinam. Viņš uzskata, ka tu viņu izputinājis ar viltu . . .

Čukčs tūlīt pārvērtās sejā — tā it kā pielija ar asinīm. Bet viņš juta arī ko citu: saruna kļūst nopietna. Vai tik Kurila kārtīs tas nebūs pats lielākais trumpis?

— Tā, — Naka ļauni samiedza acis. — Ko vēl teiksi?

— Tev — neko. Pārējo sapratīsi pats.

— Garu izsaukšanā ļaudīm pastāstīsi? Bet kas tev ticēs?

— Neviens tev neticēs! — Tačana izstiepa uz priekšu savu garo galvu. — Neticēs! Tāpēc ka tu gribi aizstāvēt Paipetki. Bet viņu nedrīkst, nedrīkst aizstāvēt! Tāpēc ka viņas asinīs ir Meļgaivača tēva gars, tāpēc ka šis gars naktīs aizsauc dēlu pie sevis! Ko tu gribi aizstāvēt? Juka-giru ienaidnieku? Pat tavs radinieks Purama nenāks uz zavēšanu, un Lembukija, kas mani saukāja par kuci, tagad iekodusi mēli zobos. Bet viņu, Nāku, tu nebaidii es, es pavēlēju pērt Paipetki, un tagad neviens viņu vairs neglābs!

No tik garas un kvēlas runas šamanes lūpu kaktiņos parādījās baltas putas.

Kurils norūpējies nobraucīja pieri un pliko galvvidu. Taču sacīja tā:

— Savādi gan tu runā. Bet glābt Paipetki tomēr vajadzēs. Un Naka būs jāpavada ar dievpalīgu, lai šis brauc uluriešiem apkārt ar līkumu, pa Kolimu . . . Tad nu tā, Tačana: visu mūžu ļaudis nav gribējuši tev ticēt, uzskatīdami tevi par vāju šamani. Bet tagad tu esi nolēmusi ar nežēlību iebiedēt cilvēkus? Un Paipelkei atriebties par nepaklausību? Tā? Un tad savas atlikušās dienas pavadīsi pārticībā un mierā? Bet šamanis Naka ar tavu piepalīdzēšanu darīs Uluro visu, kas šim ienāks prātā? Tā? Redzi — es neesmu šamanis, bet visu atminēju ...

— Tu man netici? Netici? Es rīt... rīt pat iešu un apdedzināšu savus matus un seju!

— Nemēģini iebiedēt, — Kurils mierīgi atbildēja. — Tu pati sev netici. Vai tu kaut reizi esi redzējusi Meļ-gaivača tēva garu?

— Esmu redzējusi!

— Nu, ja esi redzējusi, tad vispareizāk būtu ļaudīm sīki izstāstīt, kāds viņš ir, ar ko iet vai lido, kā vispār izskatās apakšpasaulē. Bet, tiklīdz šamanis nokļūst līdz pašam galvenajam, tā sāk putroties ... Taču vēl labāk — parādīt šo pasauli vienkāršajam cilvēkam . .. Nu kaut vai man. Es šā vai tā esmu galva — man ticētu. Jūs, šamaņi, tak visu varat...

Šie vārdi tā iepriecināja gan Tačanu, gan Nāku, ka no viņu lūpām gandrīz izlauzās atvieglojuma nopūta.

Un Kurils saprata, kāds ir viņu galvenais trumpis. Viņam Vajag tikai paņemt rokās tamburīnu — un viņu sāks saukt par šamani. Un ar viņu notiks tas pats, kas noticis ar bijušo Halarčinskas čukču galvu, ar Nāku. To viņi gaida, par to viņi ir vienojušies. Viņiem nekrīt svarā, vai Kurils kaut ko ieraudzīs vai ne... Bet pašam Kurilam arī tas bija galvenais trumpis. Ja Tokio viņam liktu rokās tamburīnu, viņš neņemtu neparko, Tokio pavēlētu darīt visu, ko gribētu. Bet ne Tačana, ne Naka nespēj piespiest viņu paklausīt. To Kurils zināja pilnīgi droši.

Tomēr vajadzēja patirgoties.

— Es tik nesaprotu, — viņš turpināja, — kāpēc gars jādzen ārā ar sāpēm? Ņižņijā pašlaik dzīvo viens cilvēks — krievu doktars Muskevičs. Mācīts vīrs, nevis šamanis. Viņš, redz, sagriež cilvēku bez sāpēm un no iekšas izņem sāpi ārā. Bet jūs tak esat pārcilvēki! Kāpēc jūs tā nevarat?

— Vai galvu viņš negriež nost bez sāpēm? — Naka pavīpsnāja.

— Pagaidi, es paskaidrošu, ja jau iznākusi par to runa,— Tačana spēcīgi sāka sūkt pīpi. — Gars — tās nav sāpes. Tas ir pavisam kas cits. Gars var radīt sāpes, bet var arī dzīvot mierīgi kā pašreiz Paipetkes asinīs. Tev, lūk; viņas žēl. Bet domā, ka man ne? Tas tak ir briesmīgi — izģērbt sievieti visu acu priekšā un sist. Briesmīgi. Bet vajag. Kad rokā ir skabarga un gaļa pūst, ko mēs darām? Ar raga aso galu paurbinām roku un puvešus izspiežam. Tas pats ar šamaņiem. Sāp, bet jāpacieš, žēl, bet jādara! ...

— Bet gars tak nekādu nelaimi nenes? — Kurils vientiesīgi apvaicājās. — Varbūt atsauksim Tokio? Viņš izdzīs garu bez sāpēm . .. Jār vai tu esi aizmirsusi, ka Tokio reizes divas vai trīs dzinās tam pakaļ, bet vienreiz pat žņaudza? Bet viņš tak nesita Paipetki... Ziniet ko! — Kurils strauji pielēca kājās. — Jūs viens otru muļķojat! Un mani ar muļķojat! Bet kur nu vienkāršos ļaudis neapmānīsiet!

— Ņem manu tamburīnu! — Tačana arī piecēlās kājās. — Ņem! Pazavē manā vietā! Ņem, Apana, manu tamburīnu! Ņem pabungā to! Pats visu redzēsi!

— Ņemšu. Rīt ņemšu, — sacīja Kurils. — Krietni sakarsēsi un dosi man.

Ziņa par to, ka pats galva grib zavēt, aplidoja visu apmetni jau pirms Kurila atgriešanās Ņavala tordohā. Baumas tundru apjož ātrāk par visnaskāko braucēju, bet te visapkārt bija cilvēki, turklāt tās izplatīja un uzkurināja arī pati šamane.

Kurils nebrīnījās, sastapis Ņavala tordohā ļaudis, kas, acīm redzot, gaidīdami ko pārdabisku, pievērsa viņam izbaiļu pilnus, ziņkārīgus un priecīgus skatienus. Pamanījis Hanido un Halerhu, viņš atcerējās, ka bija devis solījumu sūtīt labāko jukagiru zēnu mācībā. Pie vienām sāpēm.

Jukagiru vecākais bija uzvēlis uz saviem pleciem smagu nastu. Bet ko padarīsi: ja esi apņēmies, tad stiep. Vara ir viegla tikai muļķiem.

Ņavala sieva tīrīja ar zāli vienīgo ēdiena trauku — šķību koka bļodiņu. Un Kurils ievēroja, ka saimnieces rokas trīc.

— Labdien!

— Sveiks, draudziņ! — no visām pusēm skanēja balsis.

Un, it kā nekas nebūtu bijis, Kurils sacīja:

— Man gribas teikt tā, ļaudis: kā gan mēs dzīvojam? Paskatieties uz puišeli un meiteni! Viņi tak ir bērni! Bet vai viņi būs laimīgi? Tikko viņi bija piedzimuši, viņu vārdā jau notika ļauni darbi. Viņi skraidelē, spēlē briežus un vilkus, bet viņu vārdā katru gadu tiek pastrādāti noziegumi. Un gals tam nav paredzams. Pašlaik viņus nedrīkst aiztikt, nav arī nekā, ko par viņiem stāstīt. Bet kas būs vēlāk? Varbūt viņos pašos saskatīs ļaundarus? Vai tā var dzīvot?

Noņēmis cepuri, Kurils noslaucīja ar to nosvīdušo galvvidu, sabozās, nolieca galvu un klusi piebilda:

— Pret to es ari vēršos. Nenosodiet mani... Bet tagad es paēdīšu un atpūtīšos. Jūs dariet savus darbus.

Ir viegli apzināties savu patiesību, skatoties sejā ļaunajai, varaskārajai zavatniecei, ir viegli būt pārliecinātam par savu taisnību, raugoties uz izģindušo, divkārt saliekto Hularhu, kura dzīvē nav bijis neviena gaismas stariņa. Bet palikt vienatnē ar savām domām — tas ir pavisam kas cits.

Protams, šamaņi izpūtīs ziņas par to, ka jukagiru vecākais tomēr nav varējis nociesties un ņēmis rokās tamburīnu. Bet vai viņiem ticēs? Vai ticēs pēc šī trača pie Tinelkuta? Neviens pat nešaubīsies, ka Kurils ķēries pie tamburīna pavisam cita iemesla dēļ. Vai šamaņiem pašiem jāsaprot, ka iedvesma viņam neradīsies, ka viņš neko neredzēs? Viņiem tak vajadzētu paredzēt, ka pēc tam būs jāizbauda uz savas ādas Kurila naids? Tomēr šamaņi palika pie sava: lai Kurils ņem rokās tamburīnu. Ko tas īsti nozīmē? Laikam gan tikai velni zina, kas aiz tā visa slēpjas ... Un viņš atcerējās, cik mīklaini kluss sarunas laikā bija čukčs un cik bezgala pašpārliecināta likās Tačana. Varbūt tomēr Naka nav apvedis Meļgaivaču ap stūri, atņemdams pusi ganāmpulka, varbūt dāvājis šim iedvesmu? Meļgaivačs taču pats viņu agrāk krāpa... Ar Tačanu tāpat viss nav skaidrs. Varbūt tikai tāpēc viņa nav guvusi atzinību, ka ir neglīta kopš dzimšanas un nešpetna no dabas, taču iedvesmas spēks viņai tomēr piemīt?

Kurila pārliecība salīgojās kā mīkstā kupenā iesprausta kārts stiprā vējā. Kad šamaņi radušies? Droši vien tad pat, kad cilvēki. Vai tiešām neviens nekad nav domājis par to, ka ir īsti šamaņi un viltus šamaņi? Taču par šiem ļaudīm nav palikušas pat atmiņas, bet gan vieni, gan otri šamaņi dzīvo un dārdina tamburīnus, ka visa tundra skan... Kādu brīdi Kurils ar šausmām juta, ka uzsācis ļoti bīstamu spēli, un sāka pat prātot, kāda iemesla dēļ varētu izmainīt lēmumu un ar ko tā pamatīgi nobiedēt šamaņus, lai viņi aizmirstu par Paipetki. Varbūt gluži vienkārši nojaukt šo nožēlojamo tordohu, uzlikt uz nar-tām un kopā ar tā nelaimīgo saimnieci aizvilkt uz savu apmetni, bet pēc tam doties pie ispravņika ar sūdzību? Bet kas gan tā būs par uzvaru? Tā nebūs viņa un Pai-petkes uzvara. Un neatrisinātie jautājumi atkal sāks mocīt. Nē, jāriskē, laikam gan jāriskē ...

Tačanai un Nakam nebija vieglāk. Noslēpušies iekš-teltī kopā ar Amuntegi, Tačana uzkāra piecos kaktos piecas polārlapsu ādiņas, lai, skatoties uz tām, būtu priecīgāka runāšana. Taču tas nelīdzēja. Naka un Tačana Amunteges klātbūtnē bija jau runājuši par daudz svarīgākām lietām nekā šī. Tas bija toreiz — pavasarī. Taču toreizējā saruna bija vienkāršāka, jo varēja cerēt uz Tačanas sekmēm. Tagad viss sarežģījās: Kurils nelika tos mierā, un patlaban viņš grib aizšķērsot ceļu pašā sākumā, vēl ļaunāk — vispār izrēķināties ar tiem.

Šamaņi sprieda tā. Ja Kurils atteiksies ņemt rokās tamburīnu, tad viņi sacīs ļaudīm, ka galvas zīmogs tam svarīgāks par patiesību un skaistā Paipetke dārgāka par visu jukagiru labklājību. Taču Kurils bija izlēmis ņemt rokās tamburīnu. Bet arī šajā gadījumā viņi zināja, ko darīt. Novest Kurilu līdz trakumam izdosies, var arī piespiest viņu skaitīt burvju vārdus, un beigu beigās Tačana uzmanīgi, lai neviens nepamanītu, iekliegsies nāves putna ha-gimē ļaunajā balsī, bet milzīgais čukčs Naka kritīs pie zemes — viņu neviens neturēs, un zavēšana izvērtīsies par īstu jandāliņu. Tad Kurils zaudēs pamatu zem kājām. Bet vēlāk, pēc tam varēs izpūst baumas, kas katrā ziņā aizies līdz priekšniecības ausīm . .. Taču par visu to viņi vienojās ātrās dusmās, apreibuši no tīksmes noslānīt Paipetki un jau iepriekš izjuzdami prieku par krasajām pārmaiņām, kuras nāks viņiem par labu. Tomēr gan Tačana, gan Naka tūlīt pēc Kurila aiziešanas juta kaut ko nelabu. Iznāca tā, ka viņi viens otram bija atzinušies savā nespēcībā. Tas arī sāka viņus mocīt. Lai cik atklāti viņi runātu par savām iecerēm, katrs no viņiem uzskatīja, ka uz viltībām un blēdībām pamudina īpašās grūtības, bet ka šamaņu gods te nav likts uz spēles. Tačana joprojām paliek spēcīga šamane un Naka — liels ša-manis.

Vēja vēl arvien nebija, arī lietus nelija. Amuntege sāka snauduļot — viņš nometa zemē pīpi, taču steigšus to pacēla, tomēr klusums viņu atkal iemidzināja, un, nolicis galvu uz krūtīm, večuks skaļi iekrācās. Bija laiks doties pie miera.

Jau sen atminējis vecenes smagās domas, Naka nenocietās un sacīja:

— Domāju, ka jāmēģina iztikt bez trokšņa... Varbūt

pacensties viņu pieveikt ar skatienu? Kā tu domā? Varbūt piespiest viņu aizmigt?

Tačana izrāva no mutes apdzisušo pīpi, taču atbildēja pavisam mierīgi:

— Redz, kas te slēpjas... Uz mani neviens ilgi skatīties nevar... negrib. Tāpēc ari griež acis prom. Bet ja nu pievilktu viņa skatienu? To gan es varētu ... Varbūt ne sliktāk par Tokio.

— Piespiest viņu vajag ar vienu noteikumu ...

— Bet varbūt tu? — Tačana, dzedri ieurbusies Nakas acīs, savukārt viņam jautāja.

— Es? Es esmu čukčs. Kāpēc tu vēl prasi? Pat krievi zina, ka čukču šamaņi ir visstiprākie... Kā tu domā, kāpēc es ispravņikam nebiju pa prātam? Jasaks... iedvesmas' spēks ... Tas caram nepatīk. Tā pats isprav-ņiks sacīja ...

— Baidās, ka kļūsi bagātāks par caru?... Klausies, Naka: Apana ir ļauns un stingrs, tik ātri vis viņš neuzķersies!

— Bet mēs abi reizē. Ja neizdosies, žāvēsim.

Naktī vēja nebija nemaz. Bet lietus tomēr lija; tas sākās klusi un nemanāmi, kad visa ar blīviem padebešiem segtā apmetne jau gulēja. Pirms lietavām ļaudis bija iestiepuši no kārtīm tordohās jukolu un, spiesti atpūsties, gulēja vasaras vidum neparasti ilgi. Lietus bija sasaistījis viņiem rokas. Tāpēc otrās dienas drūmais šķīdoņa rīts likās sevišķi bēdīgs un nepatīkams.

Agrāk par visiem todien pamodās Tačana. Katrā ziņā agrāk par Kurilu, kas negribēja turpināt sarunu ar Ņa-valu un viņa sievu par dēlu un ilgi nerādījās ārā no iekš-telts. Gandrīz ne vārda nepārmīdami, Tačana, Amuntege un Naka paēda, sadzērās stipru tēju, klusuciešot visi reizē uzvilka pa dūmam, un saimniece, novākusi traukus, galda dēli un visu, kas bija tordohās vidū, ne vārda nesacī- ļ dama, bez jebkādiem jautājumiem izvilka no maisa savu tamburīnu ar septiņiem zvaniem.

— Uzpūt pavardiņu, — viņa pavēlēja vīram. — Lika pa krietnam izkaltēt. . . Saved kārtībā tamburīnu, Naka Es salūkošu visu pārējo. Bet pēc tam ej, Amuntege, un sasauc ļaudis ...

Kā uz masku parādi sapostā zavatniece paņēma sakarsēto tamburīnu, apsēdās un, palēnām dauzīdama ar kalsno dūri pa saspringto ādu, kaut ko ieņurdējās sev zem de-

guna. Tačana dziedāja par zemes garu, kas nav viņai dāvājis skaistumu un uz ko, būdama vēl muļķa meitene, viņa turējusi ļaunu prātu, nesaprazdama, ka debesu gars vienojies ar zemes garu par viņas īpašo sūtību; abiem gariem šamane tagad pateicās, ka tie viņu padarījuši par pārcilvēku ...

Tad Tačana pēkšņi sagrāba koka vālīti un veikli, ar ierastām kustībām sāka dārdināt tamburīnu.

Klupdami un krizdami uz atvilgušās zemes, šamanes tordoha virzienā sāka plūst cilvēku bari.

— Vai tiesa, ka Kurils šodien bursies? — ļaudis prasīja Tačanai un Nakam. Un tie visiem atbildēja vienu un to pašu:

— Nē. Viņš grib remdēt savu ziņkārību.

Bet Kurils tobrīd bija ieradies pie Puramas. Viņš gribēja kopā ar to parādīties šamaņiem, lai iedvestu viņiem lielāku bijāšanu ... Taču viņa radinieka tordohā nebija: kaut gan laiks pieturējās nejauks, Purama bija devies ķert zivis. Kurils gandrīz vai nospļāvās aiz piktuma. Bet padomājis sarauca pieri krunkās: Purama tīšām atstājis viņu vienu pašu. Kāpēc? Vai gan viņam nebūtu interesanti? Vai arī grib, lai vecākais beidzot apjauš briesmas, kādas draud no šamaņiem? Bet kā tad Paipetke, ko viņš pats jau sen aizstāv? Varbūt viņš tomēr parādīsies vajadzīgajā brīdī? Bet varbūt grib sacīt, ka dzīve ir bezcerīga ne tikai šamaņu dēļ, bet arī bagātnieku dēļ, kuri var, bet negrib palīdzēt trūcīgajiem ļaudīm? Sak, lai viens no viņiem saiet matos ar šamaņiem, mēs paskatīsimies, kas no tā visa iznāks ... Pēc gada tirgus Purama spējīgs uz visu — ļoti nikns kļuvis.

Kurils atcerējās citus vīrus, kas garu izsaukšanā bija smējušies par šamaņiem, gribēja pie tiem iegriezties, bet pārdomāja un gāja viens pats.

Retos vāles cirtienus pa tamburīnu viņš izdzirda jau pa gabalu un pielika soli.

Tačanai sirds gandrīz vai pamira, kad viņa ieraudzīja apņēmības pilno un sadrūvušo Kurilu. Viņa bija sevī glabājusi cerību, ka Kurils neatnāks. Bet viņš tomēr atnāca.

— Vai viņš nav pilnā? — Amuntege prasīja Nakam pie auss. Tagad, kad bija sanākuši tik daudzi cilvēki, viņš atskārta sievas un čukča briesmīgo neapdomību: ja nu pēkšņi Kurils iedegas un sāk klāt vaļā tādas lietas, ka glābiņa vairs nebūs?

— Visi sanākuši? — Kurils pārlaida ļaudīm skatienu.

— Jā, tikai Puramas nav, un Lembukija nav atnākusi, — Tačana piebilda. — Varbūt pagaidīsim viņus?

«Ak tu jau man zvel ar vāli pa galvu?» Kurils nodomāja, bet skaļi teica pavisam ko citu, pievērsdamies visiem:

— Vakar vecā Tačana deva man padomu parībināt tamburīnu un ieklausīties tā aicinājumā. Teica, ka es dzirdēšot kaut ko neparastu. Bet es sacīju, ka viņa nekā cita nedzird, tikai to, ko dzirdam mēs visi, un ka es esmu tāds pats. Tā mums iznāca strīds. Vai tā nebija, Naka?

— Bija.

— Varbūt tad sāksim? Dod tamburīnu ...

— Ai, Apana, vai tiešām tu žāvēsi? — izbijies vaicāja teicējs Langa, kas zināja daudz pārsteidzošu notikumu, bet par tamlīdzīgu strīdu nebija pat dzirdējis.

— Bet kas tad ir, vai esmu sliktāks par Nāku?... Labi... — Kurils paņēma kreisajā rokā tamburīnu, bet labajā — vāli. — Redz, ko es teikšu, vecā. Ja es šajā troksnī dzirdēšu un redzēšu ko neparastu, tad pakļaušos tev uz mūžu. Bet, ja tas nenotiks, tad ņem vērā: izdarīšu tā, ka tavs šamanes vārds pagaisīs bez miņas... Dzirdēji? Un jūs, ļaudis, dzirdējāt?

— Tu ar uzklausi manus vārdus! — Tačana notrink-šķināja žvadzekļus. — Tikai es tev ne ar ko nedraudēšu, mēs piedodam tiem, kas mums netic ... Tu skatīsies uz mani! Manās acīs skatīsies! Ja es tev nepatīku, tad dod atpakaļ tamburīnu: mēs sāksim burties bez tevis ...

Kurila galvvidus bija pliks, bet šobrīd viņam pēkšņi likās, ka mati saceļas stāvus gaisā. Taču atkāpties vairs nevarēja.

— Esmu ar mieru ...

— Labi, lūk, tas ir labi. Nu, tad sēdies... Tu pašlaik atrodies starp cilvēku pasauli un mūsējo, šamaņu pasauli. Apana, es tevi neuzskatu par sīku cilvēciņu, ja jau turēji solījumu un atnāci. Ar lielu prieku iedevu tev savu svētīto tamburīnu ar septiņiem zvaniem, lai tava draudzība ar to atnes mums visiem, visiem jukagiriem laimi un prieku un lai šis prieks nomazgā visas aizdomas, kādas mums bija vienam pret otru ... Sāc dauzīt, Apana, tamburīnu! Sāc dauzīt! . .. Tikai paklausies, kā tas jādara. Ar vālīti vajag sist bieži un raudzīties, lai skaņas nekļūst vājākas, lai tās būtu vienādi stipras. Neesi jau kurls — visu dzirdēsi. Un skaties man acīs. Ar prātu mēģini tikt projām no šīs pasaules. Mans tamburīns necieš klusumu — tev jādzied. Citādi kritīsi ģībonī. Ja cauri dārdiem izspiežas melnās neticības grīstes pret gariem, tad neslēp savas domas, citādi vēlāk sajuksi prātā... Ieraudzīsi astainus radījumus — zini, ka tie ir mani gari. Bet acīs tiem neskaties, griezies projām. Citādi gari ielīdīs tavā miesā. Remdē, Apana, savu ziņkārību, un tu sapratīsi mūs, šamaņus, sāksi vajāt tos, kas mūs lamā un izsmej ... Tagad dod tamburīnu ... Redz, tā jāsit...

Tamburīns Tačanas rokās iedārdējās. Bet viņa žigli atdeva to Kurilam, joprojām dauzīdama, tad sniedza šim vālīti un teica:

— Sit, sit, neapstājies!

Viņa nosēdās tam pretī, izstiepa savu garo zirga galvu uz priekšu un izbolīja acis.

Kurils visā savā mūžā nekad nebija dziedājis. Bet ko lai dara — vajadzēja pakļauties. Tikai viņa balss tūdaļ it kā atdūrās pret cini, nojuka un ietriecās otrā cinī. Tad Kurils mēģināja «piebraukt» no citas puses. Taču balss iedūcās kā vējš dūmvadā un pavisam pazuda. Kauna sārtums iesitās viņam sejā. Bet Tačana nogrozīja galvu un, pievērsdamās ļaudīm, sacīja:

— Viņam neiznāk. Palīdzēsim?

Tačana skaļi iedziedājās, un vairākas sievietes ar kvēlu gatavību viņu atbalstīja, ieaurodamās katra savā balsī.

«Grib apdullināt, izvest no saprašanas,» Kurila galvā pazibēja doma. Bet kauna jūtas vēl arvien pieauga. Tās jau dedzināja muguru, papēžus un pliko galvvidu. Kurilam šķita, ka ar savu karsto miesu viņš ātri izkausēs biezo ledu un tūlīt iekritīs melnā, purvainā žurgā. Bet viņu izglāba tordohā ielauzusies Lembukija.

— He! — viņa nobrīnījās. — Kas tad te notiek? Kurilu, mūsu galvu, grib noburt? Kā to lai saprot? Apana?

— Sēdies, dullā, — ļaudis sāka čukstēt... — Kurils ziņkārību remdē ...

— Ziņkārību? Viņu tak nobur! Bet kāpēc man nekā neteica? — veča nerimās. — Kur mans vecais? Te? Kāpēc mani nepasauci? Es varbūt ar gribu ziņkārību remdēt.

— Pēc Kurila varēsi ņemt tamburīnu, — noteica Tačana un novērsusies jau niknāk piebilda: — Та nu lien, pustrakā, pašā peklē ...

Bet Kurila ausīs iestrēga vecenītes izbīlī pateiktais vārds: «Nobur.» Tātad viņu nobur.. . «Kādas blēņas,» viņš nodomāja, «esmu redzējis šos trakumus, četrdesmit piecus gadus skatos un klausos.»

— Sit, sit, Apana, — šamane mierīgi turpināja. — Viņa vienmēr bļaustās garu izsaukšanas reizēs. Pie viņas balss gari pieraduši.

Lembukija bija atklājusi blēdību un ieradusies pati — tas bija labs atbalsts. Un Kurils, aizmirsis pārdzīvoto kaunu, droši nodārdināja tamburīnu.

— Gari, gari, es slikti domāju par jūsu saimnieci, — viņš nočukstēja diezgan skaļi, lai Tačana dzirdētu. — Un es to nožēloju, ļoti nožēloju ...

Kurils neko nebija aizmirsis, viņš atkal uzvilka meldiju, ieurbās šamanes acīs, sasprindzināja dzirdi un iedomājas sevi lidojam melnā tumsā. Viņpasaule, šamaņu apakšpa-saule, viņa izpratnē bija tāda pati kā viduspasaule, tikai tajā visu plašumu starp dažādiem priekšmetiem piepildīja tumsa, bet tumsā valdīja pinkaini un astaini gari, un cilvēki tur bija kā staigājoši miroņi; šamaņi, ielauzušies tajā pasaulē, iegūst spēju redzēt tumsā — vai nu visu, vai visu tomēr ne — par to Kurils nevarēja tikt skaidrībā ... Naktī, aizverot plakstus, klusumā to vēl kaut kādi varēja iztēloties. Taču pašlaik visu acu priekšā, tamburīnam rībot un dziesmām skanot, iedomāties tādu ainu bija neticami grūti.

Bet roka, kas vicināja vāli, pa to laiku sāka jau nogurt, pleca locītava bija samocīta, un to vajadzēja atpūtināt. Kurilam sirds dauzījās, elpa kļuva arvien straujāka un straujāka. Un viņš jau sāka domāt, ka tā var zaudēt spēkus, reizē ar spēkiem arī saprašanu un ka šīs muļķības jāizbeidz. Taču pēkšņi ar ļaudīm, kas līdz pēdējai iespējai bija pieblīvējuši tordohu, un ar tordohu pašu kaut kas notika. Sejas sāka drebināties un lēkāt, iekšējais aizkars izstiepās, attālinājās, un viss ļaužu pūlis kaut kur aizpeldēja, pagaisdams uz dažādām pusēm... Kurils pārbijās. Vāles cirtieni tagad skanēja kā no tālienes, likās — ārā kāds teš ar cirvi kārtis. Kurila acīs viss satumsa, un viņam jau likās, ka sejas priekšā nozib kāds pinkains, izpluskāts radījums, — taču izbīlis, pārsteigums, bezpalīdzības sajūta no spēku zuduma — tas viss pēkšņi pazuda, un tā vietā radās neprātīga vēlēšanās skaļi smieties. Kurilam pēkšņi likās, ka Tačana sēž bez galvas un ka no aizmugures šo garo galvu kāds tur uz nūjas, izbāzis tālu uz priekšu, un groza gan uz vienu, gan otru pusi... Tumsa izgaisa, tordohā atkal sakļāvās, ļaudis pievirzījās tuvāk vecajās vietās. Kurils pameta skatienu uz Nāku. Čukča melnā seja spīdēja no sviedriem, aiz piepūles izbolītajās acīs baigi zibsnīja baltumi...

Kurils nolika vālīti zemē un pēkšņi izdzirda hagimē kliedzienu. Taču viņš paguva ievērot, ka neilgi pirms tam Tačana bija pielikusi plaukstu pie savām lūpām.

Jauzdams ko nelabu, Kurils ar pēdējiem spēkiem piecēlās ceļos un steigšus sāka runāt:

— Apklustiet visi, es gribu ko teikt... — Ar trīcošu roku viņš nobraucīja pieri, brīdi ievilka elpu, tad ļauni piemiedza acis un pagrieza seju uz Tačanas pusi:

— Nekāda spēka, vecā, tevī nav! Gluži nekāda ... Es neko neredzēju ... Tu pūlējies, es pūlējos, tavs ciemiņš ar sviedriem vaigā pūlējās ... Un viss velti... Pameklē kādu dumjāku vīru par mani... un pūt tam miglu acīs! Bet šito spēlīti... atdod bērniem.

Viņa roka vienā paņēmienā iztaisnojās, un tamburīns aizslīdēja tumsā virs ļaužu galvām. Nodārdēja trauki, un tamburīna āda plīstot izdvesa dobju, nesapratnes pilnu skaņu.

Tordohā iestājās kapa klusums. Ļaudis tā kā pamira, tā kā pārakmeņojās uz mūžīgiem laikiem. Kurils arī sastinga: viņš pats nebija gaidījis, ka aizmetīs tamburīnu, uzskatīdams, ka galvenie būs viņa vārdi, pēc kuriem sa^-celsies brēka un troksnis. Viss bija iznācis savādāk — rupjāk un krasāk, un nav zināms, kas un kā iztraucētu šo bezcerīgo klusumu, ja nebūtu atskanējuši baigi vaidi, gluži kā pirms nāves.

Tačanas galva nodrebēja, bet tad sāka liekties lejup pie kājām, slīga arvien zemāk un zemāk, un tiem, kas veceni redzēja, varēja likties, ka viņa ar šausmām atklājusi uz grīdas kaut ko briesmīgu. Tomēr Tačana piepeši strauji saslējās, iekliedzās un nogāzās uz muguras, raustīdamās krampjos. Ļaudis atsprāga atpakaļ līdz sienai, bet Amuntege pielēca kājās un ieaurojās:

— Nogalināja! Viņš to nogalināja! ... Ļaudis ...

Kāds izgrūda ar nūju sprūdu no dūmvada, un tordohā

ielauzās izkliedēta gaisma.

Vecenes redzokļi iegrima pierē, lūpas pārklāja siekalainas putas, rokas, atmestas tālu no ķermeņa, trīsēja kopā ar pleciem.

— Palīdziet, ātrāk! — Amuntege vēl arvien kliedza.

— Cilvēks mirst! Uguni uzkuriet! ...

Viens otrs tiešām steidzās palīdzēt vecenei, bet citi metās ārā no tordohas. Radās šausmīgs juceklis. Tikai Kurils un Naka vēl arvien sēdēja, it kā nekas īpašs nebūtu noticis.

Jukagiru vecākais un bijušais čukču vecākais neskatījās viens uz otru. Bet viņi zināja, ka sāks runāt, un Kurils ierunājās pirmais:

— Manās darīšanās, draudziņ, degunu vairs nebāz. Varu vēl nožņaugt tevi...

— Kas to zina, ko kurš var... — Naka atbildēja.

— Var vēl iznākt tā, ka mēs atkal kļūstam draugi...

Kurils piecēlās un, vairāk neko neteicis, atstāja tor-

dohu.

Viņš taisnā ceļā devās uz ielāpiem klāto, nomaļus stāvošo mitekli, kuram kopš vakardienas nebija tuvojies neviens cilvēks.

Nē, kāds tomēr ir nācis! Kurils saskatīja valgajā zemē pēdas un nopriecājās — tās veda tikai uz turieni.

Atmetis vaļā durvju aizkaru, viņš kļuva mēms no pārsteiguma: tieši viņa priekšā visā augumā stāvēja Purama. Seja svainim bija bāla un saspringta.

— На! Tu esi te? — ar Jauna prieka trīsām balsī Kurils ievaicājās. — Ekur aizstāvis! ... Ar dūrēm esi nolēmis kauties? Bet es domāju, ka tu esi drosmīgāks un gudrāks ... Kur Paipe?

— Kas tur notika? — atbildes vietā Purama noprasīja.

— Kas? Ej paskaties! Tačana guļ galīgi slābana un laiž putas pār lūpām ... Tā vien raugi, ka pats neiekrīti ģībonī!

— Kas ir ar veceni, ko? — no iekštelts izsteidzās Pai-petke. Viņa nebija bāla, bet pavisam nomelnējusi; viņas mazās, skaistās acis bija iegrimušas dobumos, atsevišķas matu pinkas vecišķi nokarājās pār netīrajiem vaigiem.

— Vecajai nekas nekait, — Kurils atbildēja. — Gan atjēgsies. Taču tevi ar vairs neaiztiks. Parādi dēlu!

— Viņš guļ, — sacīja Purama.

— Tad nekas, lai guļ. Vēlāk apskatīšu.

Kurils pagriezās, lai ietu prom, bet Purama diez kāpēa aizs viļās:

— Neviens mani vairs neredzēs ne garu izsaukšanā, ne citos jūsu strīdos! Tikpat nekas nemainīsies — kā bija, tā būs. Un nav tur ko degunu bāzt... Bet es neesmu gļēvulis: man ir nazis ...

Viņus šķīra lietū izmirkušais durvju aizkars.

Purama it kā nozilēja, bet Kurils bija nopriecājies pirms laika.

Tačana tikai naktī atguva samaņu. Viņu nolika iekš-teltī, pārplēsto tamburīnu ietina kažokā, un šis vīkšķis kalpoja viņai par spilvenu.

Vakarā trauksmaini iedimdējās cits tamburīns — Na-kas tamburīns. Sacēlies vējš aiznesa pa apmetni šo svešo un tāpēc vēl satraucošāko dārdoņu. Bet kaimiņi un garāmgājēji dzirdēja arī bezgalīgi garo čukču dziesmu, kurā Naka visvisādi izkliedza savu izmisumu un sāpes par zavatnieces nelaimi.

Vējš atnesa smagus, zemus mākoņus. Nenobirdinājuši ne lietus piliena, tie pilnīgi paslēpa tundru no debesu gaismas: vakars iestājās agri, bet rīts atausa vēlu, kā rudenī. Apmetnes ļaudis bija noslēpušies tordohās, un neviens neuzdrošinājās iziet ārā vienatnē.

Bet no rīta sāka klīst baumas, cita par citu briesmīgākas un dīvainākas. Dažs labs bija saskatījis nakts vidū pie šamanes tordohās kaut kādus tur suņiem līdzīgus radījumus ar garām priekšķepām un cilvēku galvām; citi turpretī bija redzējuši briesmoni tordohās lielumā. Bet kāds zēns it kā bija pamanījis milzīgus uguns zibšņus, kas izšāvušies no zavatnieces dūmvada ...

Baumas varbūt neizklausītos tik briesmīgas, ja visu ausīs nebūtu nonākusi vēl kāda cita, ļoti svarīga vēsts: Tačanai ir slikti — pavisam slikti, rokas viņa nevar pacelt, elpo smagi, galva deg, krūtis deg, kuņģis neņem pretī ne ūdeni, ne barību.

Un sākās visādas valodas. Vieni apgalvoja, ka Kurils ilgi nedzīvošot zemes virsū: ja šamane nomiršot, savu pāridarītāju viņa noteikti paraušot sev līdzi. Citi sprieda savādāk: Kurils, acīm redzot, iemantojis šamaņa Saires garus un, juzdams sevī spēku, uzbrucis zavatniecei.

Pats Kurils iegrima dziļās pārdomās. Viņš tikai tagad saprata, cik dārga Tačanai bijusi šī svētā lieta. Bet apstākļi bija vēl vairāk sarežģījušies. Bija ne tikai pārsprāgusi sausā, uz stīpas uzvilktā zirga āda, bet tikusi apsmieta ticība. Taču cik stiprai gan jābūt šīs vecenes ticībai, ja tās dēļ viņas dzīvība karājas mata galā! Ja Kurils būtu nonācis tikai pie šīs domas, tad viņš gluži vienkārši sāktu prātot par savas neapdomīgās rīcības sekām. Taču viņu nodarbināja vēl arī cita doma. Varbūt tomēr ir kāds spēks, ko viņš negrib atzīt, bet kas tagad viņam nežēlīgi atriebsies par šo neticību un mēģinājumu cīnīties ar to?

Un viņš ataicināja veco Ņavalu un lika tam līdz vakaram izgatavot jaunu tamburīnu.

Bet vakarā ieradās Purama un sacīja, ka Tačana saucot viņu pie sevis.

Ar jauno, vēl pusgatavo tamburīnu Kurils devās uz pazīstamo tordohu.

Viņu sagaidīja Amuntege un visu cietēju aprūpētāja vecā vienace Abučede.

— Atnāci gan ... — Tačanas vīrs sāji savilka lūpas. •— Laikam brauks uz viņpasauli. Ko esi nolēmis darīt?

— Nesteidzies paglabāt pirms laika ...

— Slikti viņai, Apana, slikti, — vienace piebilda.

— Ne ar vienu runāt negrib. Klusē. Taisni brīnums, cik klusa kļuvusi. Jau Naka runāja un runāja ar viņu, prasīja gan šo, gan to, bet viņa ne vārda .. .

Kurils nepazina Tačanu. Viņa gulēja uz muguras kā mironis, augstu saslējusi zodu.

— Tu... Apana? — Tačana mazliet pagrieza galvu.

— Pie manis atnāci? Jā?

— Pie tevis, pie tevis. Nu kāpēc tu, vecā, tā sasirgusi? Nu, es pārsteidzos... Nebiju pie skaidras saprašanas ... Bet mēs, redz... tev jaunu tamburīnu iztaisījām ...

— Tamburīnu? Nē... Mans tamburīns pārsprāga. Šamanim šajā pasaulē drīkst piederēt tikai viens tamburīns ... Pārsprāga — tas nozīmē, ka nāve atnākusi... Izpildi, Apana, manu pēdējo lūgumu. Sasauc rīt pie manis ļaudis, vecos ļaudis, kas man tic. Un Paipetki ar paaicini... Es pati sevi nobeidzu... Pati... Uz tevi neturu ļaunu prātu ... Ej, es atpūtīšos.

Nākamajā dienā Tačanai kļuva vēl sliktāk. Abučede sacīja, ka viņa atkal atteikusies no ēdiena un ne reizes nav lūgusi ūdeni.

— Grib ko teikt, bet lūpas pavisam izkaltušas, — viņa sacīja Kurilam. — Es ar jēlu gaļu tās norīvēšu ...

Iekštelts aizkaru novāca, un veču un veceņu pūlītis bailīgi tuvojās viņai.

— Es mirstu... — Tas bija pirmais zavatnieces vārds. — Tāpēc sasaucu jūs... lai pateiktu... Teikšu jums, ko nemaz negaidāt... Jūs atcerieties — un lai jūsu prāts nekad nenoliedz manus vārdus... Tur, augšā, ir tālu ļaužu uguns [32] ... tā spīd, bet nesilda ... Es nevienu neesmu sasildījusi... Gribu tagad pateikt visu ... Varbūt dievs man piedos... Vai Paipetke ir te? Kur viņa ir?

— Viņa ir slima, — Purama samelojās.

— Slima? ... Būdama vesela, viņa ar laikam pie manis nenāktu ... Bet jūs viņai pasakiet...

Tačana apklusa. Viņai vajadzēja atvilkt elpu pēc tik garas runas, taču viņa it kā pavisam pārstāja elpot. Varbūt pārlika, kā īsāk izteikties, varbūt saņēma pēdējos spēkus.

— ... Es vienmēr esmu būrusies slikti... — viņa atkal ierunājās. — Kad biju vēl stipra... un šajos smagajos gados... Es nebiju slikta šamane ... bet vispār... es nekad ... nebiju šamane.

— Murgo, — sacīja Abučede.

— Ko? — Tačana pagrieza galvu. — Nē... es esmu pie pilnas saprašanas ... Tas būs pavisam slikti, ja jūs... tā domāsiet... Var vēl izmelst, ka man... pirms nāves ... gari atņēmuši prātu... Tā bija ar Sairi... Es toreiz tā teicu ... lai samaņu ticību saglabātu... Neticiet ...

Veči un vecenes ierāva galvas plecos. Katrs no viņiem daudzus gadus bija aizstāvējis to, ko tagad noraidīja pati Tačana.

— Man spēki zūd ... lieku runāt nevaru ... Baidos, ka nepateikšu pašu galveno ... Lai Paipetke ... piedod man ... ja var ... Es apskaudu viņu, atriebos viņai... bet par ko? ... Tagad nožēloju šo nežēlību ... Aiz šama-nes varas slēpu cietsirdību ... krāpu... Lai mana vīra-māsa ... piemīda zemi uz mana kapa ... lai nolauž manu krustu...

Veči un vecenes, lūpas sakustinādami, visi kā viens pārkrustījās.

— ... Atcerieties ... bija liels jakutu šamanis ... Mu-ostahs Uibans? ... Viņam zaķis padusē uzradās... no tukša maisa vilka ārā irbes ... Ļaudīm miglu acīs pūta ... Prata ... spējas viņam bija ... Bet manu māsu neizārstēja — tā nomira ... Tad es pirmoreiz sapratu, ka ša-maņi ir bezspēcīgi... krāpnieki... Sapratu ... un pati sāku krāpt... Apana! Tu neticēji šamaņiem... Un netici ar, nekad ... Tamburīnu sadauzīji... Kāda drosme!... Bet kas esmu es? .. . Bļāvu uz visiem ... bet spēka nebija. Izlikos ... Bet nu ... pēdējā reizē ...

Kurils neviļus pieliecās tuvāk vecenei: viņam bija ļoti svarīgi uzzināt, uz ko tā cerējusi šajā pēdējā reizē. Bet Tačana savilka lūpas un ilgāku laiku klusēja. Taču pēc viņas nekustīgās, mierīgās sejas Kurils saprata, ka šamane nemeklē atbildi, bet zina to.

— ... Es nedomāju, Apana, ka tu... pret samaņu ticību nostāsies ... Domāju... apvainosi mani... cerēju... uz tavām bailēm, uz pašiedvesmu ... uz ļaužu ticību ... uz prāta aptumsumu no tamburīna dārdiem... uz Nāku... uz brīnumu ... uz sevi. Uz sevi arī. Domāju ... kaut reizi spēšu ko izdarīt... kā Tokio ... Un iebiedēt gribēju ... Balti meli! Samaņu apakšpasaules nav ...

Bet aiz veča, veceņu un Tačanas tuvinieku mugurām brīžiem atskanēja pa aprautam vārdam.

— Kāpēc mūsu šamaņi atsakās no savas varas? Bet lamutu un čukču šamaņi ne? — ievaicājās Purama.

— Bet Meļgaivačs? Viņš arī atteicās, — Lembukija Puramam atbildēja.

— Neviens nav atteicies: pirms nāves gari vienmēr liek tādus vārdus ņemt mutē, — kāda vecene, pagriezusi galvu uz viņu pusi, centās atspēkot tikko dzirdēto... — Vēlāk paši redzēsiet, kāpēc tā vajag ...

— ... Man grūti runāt, — atpūtusies Tačana atkal turpināja ... — Tūlīt beigšu... Rīt atnāc pie manis, Apana! Izstāstīšu tev noslēpumu ... lielu noslēpumu ... Bet es vakar ... gribēj u ... aiziet prom no ļaudīm ... Pēc tam gribēju ... nomirt kā šamane ... sasistā tamburīna dēļ... grūti man bija kailai ļaužu priekšā parādīties... Mocījos ... tomēr izšķīros... Gribas dieva priekšā nomazgāt grēkus ... Varbūt vēl pieņems ... Gribu iegūt jaunu dvē-

sēli un miesu.. J Es varētu tūlīt vēl nemirt... Bet miršu. Ne dzeršu, ne ēdīšu ... Miršu. Gribu tā ... Ejiet, ļautiņi, pie saviem pavardiem... Lūdzieties, lai Paipetke man piedod ... Bet es miršu ...

No Tačanas mītnes ļaudis izgāja lēni, pa vienam, kā svešinieki. Smagi salīkuši, izklīda uz visām pusēm.

Tikai Purama neatkāpās no Kurila.

— Kas nu tagad būs? — nevarēdams nociesties, viņš apvaicājās, kad svainis neziņā bija apstājies labu gabalu no tordohas.

— Nekas. Tas pats, kas bija, — Kurils atbildēja. — Kad sīkās skaidas aizpeldēs, parādīsies baļķi... Domāju, ka tā būs. Jūtu, viņas nāve man dārgi maksās. A-ā, — viņš sakampa galvu. — Kāds velns mani dīdīja ņemt rokās tamburīnu? Dieva cilvēks tak man sacīja: neaiztiec šamaņus ... Tā nevajadzēja... Un ko gan viens var izdarīt? ...

— Bet vai Tačana negrib atriebties Kurilam ar savu nāvi? — Purama vaicāja. — Viņā tak nav ne kripatiņas labestības...

— Atriebties? Nē. Tam viņai prātiņš par īsu. Turklāt visu mūžu viņa par sevi vien domājusi — tagad grib sevi nomazgāt baltu ... Bet tā tomēr var iznākt, kā tu sacīji...

— Varbūt mēģināt viņu glābt? Pierunāt... Kaut ko apsolīt? ...

— Labi. Ar to es pats tikšu galā.

Jukagiru vecākajam tomēr neizdevās parunāt ar ša-mani vēlreiz. Nākamajā dienā Amuntege atsūtīja ziņu ar Puramu, ka Tačanai ir slikti un ka nākt pie viņas nedrīkst. Viņš negribēja redzēt Kurilu savā miteklī. Tad kļuva zināms, ka Nakanav aizbraucis un paliks apmetnē līdz beigām. Tobrīd Kurilā pamodās aizdomas: vai čukču šamanis nestāv viņam ceļā? Vajadzēja sūtīt Langu kā vispiemērotāko šajā gadījumā, — īstam vīram tak jāizpilda mirstoša cilvēka vēlēšanās, kaut vai pret paša gribu. Bet bija jau par vēlu: Tačana vairs nerunāja. Palika cerība dzirdēt no viņas kaut vienu vienīgu vārdu pēdējā brīdī. Un Kurilu mierīgi ielaida atvadīties. Taču slimība un spēku

1 Ticējums stāsta, ka Jaudis pēc nāves piedzimstot vēlreiz.

izsīkums bija pārvērtis jau tā kroplo veceni tik nožēlojamā un atbaidošā radījumā, kas tik tikko elpoja, ka doma par kaut kādu sarunu ar viņu izgaisa jau pirmajā mirklī. Tačana nomira vēlu vakarā septītajā dienā.

PIECPADSMITA NODAĻA

Tačanas nāve sacēla kājās visu Uluro, un valodas par viņu pajuka uz visām pusēm kā šļakatas no ūdenī iemesta akmens. Bet, ja paši jukagiri gaužām vāji izprata šo notikumu būtību, tad no tālienes viss likās daudz vienkāršāks un skaidrāks. Ka jukagiru galva jau sen tīkojis papurināt šamaņus, to pilnīgi skaidri zināja gan rietumu čukči, gan austrumu čukči, gan lamuti, un nevajadzēja daudz prāta, lai rastos pārliecība, ka zavatnie-ces neparastā nāve ir drosmīgā Kurila pirmais solis šajā cīņā. Protams, par sekām un iespējamiem gaidāmiem notikumiem tika spriests visvisādi. Taču viens bija skaidrs: jukagiru bagātnieks nav nekāds mutes bajārs.

Šīs ziņas sasniedza arī Tinelkuta apmetni.

Ninikajs, kas joprojām dzīvoja kopā ar tēvu un brāli, izdzirdīs šos jaunumus, gluži vai apstulba. Viņa domas pēdējos mēnešos bija kavējušās pie Tineneutas un gaidāmā bērna. Bērnam vajadzēja nākt pasaulē vasaras otrajā pusē, bet tas varēja notikt arī agrāk. Katrā ziņā Tineneutas vēders jau sen bija liels. Domas par to, ka viņš drīz kļūs tēvs, atstāja tālā pagātnē kādreizējās bažas un prātojumus par ģimenes dzīves ilgumu. Palika tikai vienas rūpes, tuvas kā jebkuras nākamās dienas rīts: sieva un bērns. Nebija vairs laika lauzīt galvu par kaut kādiem tur sarežģītiem darbiem vairākus gadus uz priekšu, ne arī par to, kas šajā pasaulē labs un kas slikts, bet vajadzēja domāt par vienkāršo un nenovēršamo — par palīdzību jaunajai mātei, par visādām iespējamām nelaimēm, par šķiršanās dienu no vecā tēva, ko drīz vajadzēs pavadīt tālajā ceļā.

Un pēkšņi tāda jauna vēsts: plikpaurainais jukagiru bagātnieks sadauzījis šamanes tamburīnu, un tā no pārbīļa nomirusi, pirms tam atzīdamās, ka krāpusi cilvēkus.. Tas tik ir cilvēks — Kurils! Ne velti viņš Ninikajam tik ļoti bija paticis. Ko saka, to arī izdara. Un Kurils bija

aicinājis viņu, Ninikaju, apmesties uz dzīvi sev blakus. Ne tikai tur dzīvot, bet turēties uz vienu roku.

Dzīvot blakus, būt ar viņu uz vienu roku. Bet dzemdības, bet bērniņš, bet tēvs?

Un Ninikajs nosprieda tā, kā spriež visi ļaudis: priekšā vēl daudz gadu, lielie darbi nekur neaizbēgs, par tiem varēs palauzīt galvu vēlāk, — vispirms jānokārto savi rēķini, kas tāpat spēj izsūkt cilvēkam pēdējos spēkus.

Pa to laiku skaistās Tineneutas seja pavisam izdila — acis ieslīga dziļāk, deguns kļuva smailāks, bet agrāk tik pilnīgās lūpas izkalta un,saplaisāja.

Kādā no karstajām dienām, kad bija ļoti daudz odu, Ninikajs atgriezās no slapjajām ganībām un, nekur apkārt neskatīdamies, sāka izgriezt samirkušos zamšādas apavus. Pie dūmojošā pavarda krāca Ninikaja gans Vel-vuns. Tineneuta sēdēja pie pavarda, glābdamās no odiem, un kaut ko šuva. Saulstari kā zilgani pavedieni ielauzās jarangā, un dūmi tajos rāmi vērpeļoja, nekur sāņus nešaudīdamies.

Pēkšņi Ninikajs nodrebēja. Tineneutas seju skāra saules stariņš, un viņš ieraudzīja uz tās vaigiem asaras, kas mirdzēja kā pērlītes.

— Kas tev ir? Tu raudi?

— Baidos ... Ai, kā es baidos!

— No kā tad tev jābaidās?

— Skaties: vēders noslīdējis, nokritis ...

— Jā? Tātad ... drīz... Jā? ... Ka tik jau šodien nebūtu jādodas projām ...

— Ninikaj! Neatstāj mani! Neatstāj vienu! Es laikam miršu... Saki — kāpēc krievu sievietes dzemdē mājās, kad visi turpat, bet mums jāpaliek tundrā vienatnē ar gariem? Kas to izdomājis? Mums tāpat ir baigi, un palīdzība ar vajadzīga ...

— Velvuns piegādās ēdamo, ja dzemdības ievil-ksies, — skarbi, kā jau vīrietim klājas, noskaldīja Ninikajs, cenzdamies neizrādīt sievai savas bailes. — Bet par to, vai gari tevi pieņems vai ne, nedrīkst runāt. Atceries — Ņižņijā kāda sieviete tā pasacīja — un gari pievāca viņu ar visu bērnu... Un par krieviem ar nav ko domāt: viņiem varbūt garu nemaz nav, viens pats dievs... Paņem vēl līdz koka velniņu \ būs mierīgāk.

1 Koka velniņš, kā vēstī ticējumi, pasargā mitekli no ļaunajiem gariem.

— Velniņu ... Es gribu, lai cilvēks man būtu līdzās! Es baidos! Es gribu, lai tu būtu blakus. Tu taču mīli mani. Tu esi stiprs, drosmīgs — kāpēc savā vietā gribi atstāt koka cilvēciņu?

— Bet vecāki? Un paražas?

— Kas tad to uzzinās?

— To nu gan uzzinās. Mums abiem jau tā daudz grēku uz sirds. Tagad grēkot un riskēt vairs nedrīkst...

Saruna beidzās. Notiesājis sagatavoto gaļu un izdzēris tēju, Ninikajs nogūlās blakus Velvunam un mēģināja iemigt. Viņš ilgi mocījās, centās negriezties no viena sāna uz otru, negaiņāja prom odus, kas līda pat cauri dūmiem, — bet aizmigt nevarēja. Taču arī mocībām ir savs mērs: pret vakaru Ninikajs aizsnaudās.

Viņš pamodās bez jebkāda iemesla, pamodās vienā acumirklī un pielēca ceļos. Viņam pietika tikai uzmest skatienu sievai, lai tūlīt attaptos, kas jādara: Tineneuta stāvēja kājās un, glāstīdama ar rokām vēderu, lēnītēm šūpojās.

— Draudziņ, draudziņ, mosties! — Ninikajs sāka raustīt ganu. Bet Velvuns bija tā piekusis, ka viņu būtu varējuši aiz kājām vilkt ārā no jarangas, tik un tā nepamostos. Tad Ninikajs aizspieda viņam degunu un muti.

Sīkais, mazrunīgais, bet nadzīgais gans tūdaļ pielēca kājās.

— Kas ir? Atstāsim? Dosimies projām, ja? — viņš ievaicājās.

— Ir pienācis laiks. Tūlīt sāks kliegt.

— Nē, nē, Ninikaj, nepamet mani! Nepamet... — П-neneuta nokrita ceļos un rāpoja vīram pa pēdām.

Un Ninikajs ķērās pie darba, ko viņš nedrīkstēja nedarīt: sāka jaukt nost jarangu.

Tineneuta izrāpoja ārā un, raudādama pilnā kaklā brīžiem kā maza meitene, brīžiem kā vecene, sāka lūgties savu vīru.

— Tu tak traucē mani, negrābsties gar kājām! — Ninikajs atgrūda viņu un trīcošām rokām raisīja vaļā kārtis.

— Tu sacīji, ka nekad neatstāsi mani. Es ticēju, domāju, ka tādā nelaimē arī neatstāsi...

— Kad būsi dzemdējusi, nekad neatstāšu. Bet tagad lauzt veču likumus nedrīkst. Tie ir nelabi joki. Tu tak nepaliec uz visiem laikiem. Kad būsi dzemdējusi, es tūlīt ieradīšos. Būs bērniņš, būs ģimene. Mēs ar tāpat nācām pasaulē...

Jā, tādas ir šīs drausmīgās parašas: nartu karavāna devās ceļā, bet jaunajai sievietei — dzemdētājai tundras vidū atstāta telts — trīs mietiņi, kuriem pāri pārklāts ādas gabals ...

Vēderu tricinādama, Tineneuta noķēra pēdējās nartas, ko brieži atspērušies lēni vilka pa zemi, iesēdās tajās un noslēpās aiz kravas. Taču Ninikajs paskatījās atpakaļ. Un apstājās.

— Ej, Velvun! Brauc uz priekšu, cik vien tālu vari! Es panākšu. Rīt ap pusdienas laiku apstājies! Jarangu neslien! Atpūties — un dodies tālāk! Pret vakaru panākšu.

— Uz kurieni braukt?

— Uz austrumiem.

Viņš pacēla sievu un aiznesa to uz telti.

Un smagi piekrautās nartas, slieces čīkstinādamas uz melnās zemes, slīdēja aizvien tālāk, un milzīgā briežu ganāmpulka dobjā murdoņa arvien vairāk attālinājās.

Tad karavāna un ganāmpulks pazuda aiz zemajiem pauguriem.

Rītausmu Ninikajs sagaidīja, acis ne mirkli nepievēris. Viņš sēdēja blakus sievai un glāstīja tās biezos, melnos matus.

— Tie odi man sāk apnikt. Ja būtu maza uguntiņa... — Tineneuta bija piekususi no raudāšanas.

— Bet vai drīkst?

— Un tu gribi mani odiem par barību atstāt?

— Ja drīkst, es tūlīt.

Tineneuta, šķiet, bija samierinājusies ar domu, ka viņu tomēr atstās vienu. Nopriecājies Ninikajs salauza sausos vilkukārklus un paņēma rokās kramu. Tad pēkšņi nobijās: ja nu tomēr nedrīkst kurt uguni? «Ek!» viņš atmeta ar roku. «Ir rīts, migla — vai nu kāds pamanīs?»

Pēc rasainās nakts odi kā dūcošs mākonis metās virsū teltij.

— Siev, varbūt man iet? Bet tu lien iekšā! Divatā tak tur par šauru ...

— Nē! Es nelaidīšu... Es vēl nedzemdēju. Nepamet mani, mans labais, mans mīļais, nepamet! — Tineneuta ar pēdējiem spēkiem apķērās Ninikajam ap kaklu.

— Labi. Es palikšu. Bet tu tūlīt saki, kad sāksies, — es skriešu prom ...

Un viņa aizmiga.

Tineneuta nedzirdēja, ka vīrs bija klusi izlīdis no telts un aizgājis.

Viņa nedabūja ilgi gulēt. Ugunskurs apdzisa, odi metās viņai virsū un pamodināja. Tineneuta tūlīt saprata, ka Ninikajs viņu atstājis, un pēkšņi zaudēja spēkus. Apgūlās un atkal aizmiga, vairs nepievērsdama uzmanību odu kodieniem un dīkšanai.

Viņa pilnīgi pamodās ap pusdienas laiku. Pataustīja seju, kas bija vienos odu kodumu bumbuļos, un pēkšņi iedomājās par bērnu, kam arī tūlīt aplips odu mākonis.

Ne par ko vairs negudrodama, viņa izrāpās no telts un sāka iet pa slieču pēdām.

Atpūtusies, redzēdama pasauli spožā saules gaismā, Tineneuta labāk nekā vakar saprata, ka viņa ne tikai paļaujas uz drošsirdīgā puiša mīlestību, kas viņas dēļ gatavs uz visu, bet arī pārkāpj dzimtas ieražas. Gārgalas un pīles, kas tupēja uz zemes, pajuka Tineneutas priekšā uz visām pusēm, un viņai šķita, ka tās bēg projām ne tikai no cilvēka, bet no cilvēka, ko apsēduši saniknotie ļaunie gari. No tuvējiem pauguriem uz viņu vankšķēja niknas, taču pārbijušās polārlapsas ...

Klupdama peļķēs, samērcējusi kājas pāri ceļiem, ar rokām pašķirdama odu mākoņus, Tineneuta dūšīgi gāja uz priekšu, cerēdama panākt ļaudis, Ninikaju, kas neļaus viņai nomirt purvainā tundrā, kas glābs savu bērnu ...

Tikai pret vakaru viņa neviļus atcerējās Čaiguurgina stāstu par to, ka rietumu čukči dzemdē jarangās. Kāpēc austrumu čukčiem jāmokās vairāk nekā šiem? Vai tad starp viņiem ir kāda atšķirība? ... Šīs domas Tineneutā radīja pārliecību, ka viņa neizdara pārāk briesmīgu pārkāpumu.

Jau krēsloja, kad Tineneuta pamanīja uz pakalna balto jarangu, bet tā pakājē — savu ganāmpulku.

Gans Velvuns skrēja viņai pretī.

— Ei! — viņš jau no tālienes sauca. — Kāpēc tu nāc?

Tad, pieskrējis tuvāk, sacīja:

— Tevi vajadzēs sasiet. Ko tu dari? Sasauc ļaunos garus? Tad zini, ka mēs tikpat no tevis aizlaidīsimies.

Neko neatbildējusi, nogurusi tā, ka raibs gar acīm griezās, Tineneuta lēni kāpa augšup pa stāvo paugura nogāzi. Viņai pretī, priecīgi riedams, izskrēja melns, mīlīgs šunelis. Tas luncināja asti, laizīja viņas rokas, bet Tineneuta, to noglāstījusi, sadrūma: drīz Ninikajs iemidzinās šuneli, ādiņu izkaltēs, un šis melnais, skaistais akots noderēs kažoka un ņiebura rotāšanai. Žēl sunīša. Bet varbūt sunītis joprojām smaidīs un ries, bet viņa nekad vairs neņems rokās adatas?

Ninikajs gulēja pie pavarda. Tineneuta ietinās lupatās un ādās un klusi apgūlās tam blakus.

Bet jarangā iedrāzās Velvuns.

— Draudziņ, mosties! Saimniek... Tineneuta mūs panākusi ...

Ninikajs paslējās augšup. Taču viņš neteica neviena vārda — piecēlās un gāja projām ...

Tineneuta zināja, ka vīrieši viņu pametīs. Bet viņai nebija ne kripatiņas spēka lūgties vīru: acis pašas krita ciet. Tineneuta arī aizmiga ar apziņu, ka jarangas virs viņas galvas nebūs, bet ka Ninikajs tomēr atstās viņai kaut kādu aizsegu pret odiem.

Viņa pamodās nakts vidū. Debesīs blāvi vizuļoja mēness pusaplis.

Pārklājs... Tineneuta guļ zem zamšādas pārklāja! «Mans labais, mans mīļais, mans Ninikajs! Apsedzis... cik rūpīgs ...» Viņa mazliet pacēlās un ieraudzīja līdzenā vietiņā nolikto trijkāji. Bet pie galvas zālē kaut kas stāvēja. Vārītas gaļas gabali.

Tineneutas sirds atvilga aiz neizsakāmas pateicības pret vīru. Viņa ķērās pie ēdiena, slacīdama gaļu ar asarām.

— Ko es daru? — viņa sāka sarunāties pati ar sevi. — Ar savu gļēvulību un spītību kaitinu tik labu cilvēku, ganāmpulku manis dēļ dzenā no vienas vietas uz otru...

Un pēkšņi Tineneuta nolēma: jānoķer Ninikajs, jāpasaka tam, ka viņa ir ar mieru palikt viena, lai vīrs nomierinās, tikai lai neaizklīst pārāk tālu.

Ar domām iepriecināt vīru Tineneuta piecēlās un devās lejup uz tundru, lai atkal meklētu pēdas. Vēders stipri vilka viņu uz leju, un Tineneuta centās atliekt muguru, no kā piebriedušās krūtis saslējās augšup.

Kāda gan viņa kļuvusi, vēl pavisam nesen tik lunkanā un veiklā Tineneuta! Vēl pavasarī viņa varēja skriet. Pavasaris ... Tas bija labs laiks. Divatā ar Ninikaju viņi ganīja briežus, draiskojās kā bērni, līda zem briežu mātes un kāri sūca silto pienu. Ķēra briežus, apgrieza tiem mīkstos priekšējos radziņus un grauza tos. Bet citkārt meklēja zosu un pīļu olas un cepa tās, aplipinājuši ar māliem. Cik daudz olu tur bija! ... Taču tagad vairs prāts nenesas skriet un draiskuļot... Un drīz atnāks pavisam jauna, nezināma dzīve. Tā būs pat labāka par pagājušo. Pavasarī bērnam būs gadiņš, un trijatā viņi spēlēsies vēl līksmāk un jaukāk. Ninikajs... Tagad tas uz mūžu pieder viņai...

Ar priecīgām domām Tineneuta nokāpa lejā, ilgi meklēja ganāmpulka sabradātās sliežu pēdas, atrada un ātri sāka soļot uz priekšu. Viņa zināja, ka pa zemi karavāna nekur tālu nebūs tikusi. Un tik daudz laika nemaz nebija pagājis. Drīz, pavisam drīz viss beigsies...

Pa sausajām vietām soļot bija vieglāk, toties bieži pazuda pēdas, kas palika kaut kur sānos. Un viņa nolēma iet taisni, par spīti visam. Gāja, grimdama dangās līdz ceļiem, bet brīžiem pat līdz vēderam.

Tineneuta bija ļoti spēcīga un izturīga, tāpēc varēja būt pārliecināta, ka arī tagad nepazudīs: galvenais, viņa bija pievārējusi bailes.

Viņa gāja ilgi, līdz izdzirda skaļos kaiju brēcienus. Priekšā kaut kas rēgojās. Kaijas meta lokus virs kaut kāda priekšmeta, te nosēzdamās uz tā veseliem desmitiem, bet varbūt pat simtiem, te šaudamās augšup. Tineneuta gribēja pielikt soļus, bet diez kāpēc sajuta nogurumu. Taču, piegājusi tuvāk, ar šausmām novērsās. Putni knābāja jaunu nosprāgušu briedi. Sprāgoņas izskats bija atbaidošs. Izkropļoto briedi kā ņudzošs auts sedza odu mākonis. Kaijas laikam sēdās tiem tieši virsū, un putniem vajadzēja tikai mazliet pacelties, kad brīvo vietu tūlīt apsēda neskaitāmie asinssūcēji... Tineneuta ielūkojās tālē, cerēdama tūdaļ pamanīt kaut kādas zīmes, ka tuvumā ir cilvēki, un sastinga no bailēm. Viņa saprata, ka apkārt nav neviena paša. Saule vēl nebūs aizgājusi pie miera, kad ar viņu un bērnu būs noticis tas pats, kas ar briedi... Tineneutas vēders piepeši noslīga lejup, gar acīm sametās zaļš, un krūtis notrīsēja tā, it kā no tām neizlauztos elsas, bet tajās ietriektos spējš gaisa vilnis. Viņa ir sieviete — cilvēks. Viņa nav briedis — dzīvnieks. Bet vai cilvēks drīkst nomirt kā dzīvnieks? Kas to izdomājis? Un vai viņš atcerējās par bērnu?

к

Lai nebūtu jākliedz, Tineneuta labi ātri devās projām no šīs vietas. Viņa aizspieda ar plaukstām ausis, lai nedzirdētu kaiju alkatīgos brēcienus. No bailēm steigā mēģināja atcerēties to, ko viņai bija mācījušas vecenes. Vispirms bērns jānoslauka, tad jāaizsien nabas saite, tad tā jāpārkož, pēc tam bērns jāietin, pēc tam... Bet ar ko lai noslauka? Un kur lai viņu ietin? Tineneuta atcerējās, ka atstājusi ādu vīstoklīšus apmešanās vietās...

Bet vietvietām paugurainā tundra, augstās debesis un saule mēmi un vienaldzīgi noraudzījās uz šo sievieti, uz mežonīgu baiļu pārņemto cilvēku. Tās laikam gan jau bezgala daudz reižu to visu redzējušas, pieradušas un iemigušas. Pat tālās, gudrās kalnu kores snauda sirmajā miglas dūmakā, ne likdamas nodārdēt klinšu kraujām, ne saceldamas kājās tundru un apmetni, ne sapurinādamas debesis...

... Viņa gāja ātri un strauji, plosīdama ar kājām purvaino tundru. Tad nokrita vienu reizi, nokrita otru reizi, nokrita trešo reizi. Ceturtajā reizē ilgi nogulēja uz sāniem, smagi elpodama ar vaļējo, izkaltušo muti. Odi, uzklupuši Tineneutai, koda viņai sejā, kaklā un rokās. Taču nevis sāpes no kodieniem, bet atmiņas par sprāgušo briedi piecēla viņu kājās.

Tineneuta skrēja un jau juta, ka tālāk skriet nav nekādas jēgas. Sākās radību sāpes.

Viņa būtu apstājusies un apgūlusies, bet pēkšņi līdzenuma vidū pamanīja kaut ko baltu, ar smailu galu. «Ja-ranga!» prātā pazibēja doma. Neticēdama savām acīm, viņa tās aizsedza, uzspieda uz plakstiņiem dūres, bet, kad atkal atvēra, līdzenums ar balto jarangu pēkšņi sagrīļojās un sašķiebās, un pauguri sāka lēkāt, pavērsās otrādi un aizlidoja kaut kur tālē. Briesmīgas sāpes pārņēma visu ķermeni, kauli saspringa, it kā neizprotams spēks gribētu tos izraut no locītavām. Aklajā tumsā iezibējās gaismas svēdriņa, un viss pazuda — gan sāpes, gan pasaule, gan apziņa.

Tineneutu atgrieza pie dzīvības vārgs pīkstiens. Viņa izdzirda to, sakoda zobus un pārsteigta pavēra plakstus. Taču acu priekšā joprojām viss tāpat mirgoja un lēkāja, un vēders arī it kā bija palicis tikpat liels. Deniņos pulsēja asinis, vaigi dega ugunīs.

Mazliet atguvusies, viņa saprata, ka bērna nav un ka neviens nav pīkstējis, tikai pie jarangas skāņi gaudoja suns.

Tad viņa atbalstījās uz elkoņiem un pamanīja, ka guļ milzīgā purvainā dangā. Vajadzēja izkļūt sausumā. Viņa sāka līst uz priekšu. Tepat netālu rēgojās vairāki ciņi. Viņa nokļuva līdz tiem, pieķērās pie tuvākā ciņa un saprata, ka tie viņu neglābs. Līda tālāk, bet, kad juta zem sevis cietu zemi, piecēlās kājās. Jaranga bija tepat blakus, taču tā līgojās un šķiebās, tad izauga tik liela kā vislielākais mākonis un atkal pazuda tālē.

Aizķērusi ar kāju nartas, Tineneuta pakrita, bet sāpes vairs nejuta. Tāpēc ka visu ķermeni sagrāba cita, daudz spēcīgāka sāpe, tāpēc ka debesis pēkšņi nogāzās uz zemes, bet zeme tās uzmeta gaisā un aiznesa melnajā tumsā.

Raudāja bērns. Un Tineneuta labi zināja, ka dzirde viņu vairs neviļ, — raudāja viņas bērns. Bet tad atkal viss pagaisa. Pagaisa — un atkal atskanēja raudas. Viņa nosprieda: «Lai paraud,» — un mēģināja aizmigt. Un aizmiga ari.

Bet drīz atkal izdzirda odu dīkšanu, cilvēku balsis un bērna raudas. Taču raudas tagad bija saraustītas, tās tuvojās viņai un pēkšņi apklusa. Tai pašā brīdī Tineneuta sajuta, ka kaut kas kutina viņas krūti.

Viņa ieraudzīja sauli virs rāmās — īstās jarangas, ieraudzīja smaidā izplūdušo Ninikaja seju, viņa melno, plīvojošo matu cirtu un baltiņ baltos zobus.

— Bērns, jā? — viņa klusi ievaicājās.

— Dēls, dēls! Mums ir dēls!

Tineneuta aizsedza acis un sarauca uzacis, it kā Ninikaja prieks būtu viņai sagādājis sāpes.

— Vilksim jarangā, — sacīja Ninikajs Velvunam. — Citādi odi viņus noēdīs.

— Varbūt uzstādīt trijkāji? Es atnesīšu kārtis... Ka tik gari mums neuzkrīt...

Četras dienas Ninikajs sēdēja pie sievas un dēla. Viņš nepārtraukti kurināja ugunskuru, no kura nāca dūmi, un izpildīja visu, ko Tineneuta lika. Taču jau kopš pirmās dienas jaunais tēvs un jaunā māte bija sadrūmuši. Viņu abu neizsakāmo prieku nomāca lielas bēdas: sieva dzemdējusi jarangas tuvumā. Tineneuta bija apgānījusi mājokli, viru, radiniekus un bērnu pašu arī. Un Ninikajs un Tineneuta labi zināja, ka vīrietim tādos gadījumos jāpamet sieva un bērns un jāatrod cita sieva.

Visas šīs dienas un naktis viņi gandrīz nekā nerunāja. Tineneuta zagšus vēroja vīru, cerēdama uzminēt, ko viņš domā. Viņai ļoti gribējās Ninikaja acīs pamanīt to pazīstamo uguni, kas citkārt tajās bieži iedegās; agrāk viņš mēdza ilgi vērties vienā punktā, līdz pēkšņi satraucās, un tad neviens vairs jaunekli nespēja novaldīt. Viņa gribēja, lai Ninikajs pateiktu tikai vienu vārdu: «Skriesim!»

Un šī klusēšana abiem kļuva par nastu.

Reiz vakarā Ninikajs nenocietās un apvaicājās:

— Kā mēs dzīvosim?

— Vai tad mēs dzīvosim? — viņa atjautāja, ne uz ka necerēdama.

Viņš neatbildēja.

Tad Tineneuta piebilda:

— Tavi radinieki to nepiedos. Tu pats tā teici. Tos grēkus mums piedeva, tāpēc ka tavs tēvs gribēja tevi redzēt vīra kārtā. Bet tagad esmu tevi apmētājusi ar dubļiem ...

— Tu neesi to darījusi! Tu esi apgānījusi paražas. Bet tas ir vēl sliktāk — tā vismaz uzskata. Taču es visas četras dienas tikai par to vien domāju, kas ir sliktāk: apgānīt paražas vai apgānīt cilvēku ...

— Un, kā redzu, neko neesi izdomājis, — viņa sacīja.

— Nē ... neesmu ... — viņš piekrita. — Varbūt tāpēc neko nevarēju izdomāt, ka domāju raudādams. Jā, tu neredzēji, bet es skatījos uz tevi un raudāju... Man pirmoreiz sametās tevis žēl, kad atstāju tevi guļam mazajā būdiņā. Vēl sāpīgāk bija, kad tu panāci mūs, bet mēs atkal aizgājām. Bet pēdējo reizi es pārvarēju sevi: liku, lai jarangu atstāj, un pats gāju tev palīgā. Esmu vainīgs tāpat kā tu. Es arī pārkāpu paražas ...

Pa Tineneutas skaisti izrotātajiem vaigiem pēkšņi sāka ritēt lielas, dzidras asaras. Asaras lija, bet pēc dzemdībām pietūkušās lūpas smaidīja. Laikam gan tikai sievietes prot vienā laikā smieties un raudāt... Ninikajs varēja vairāk nekā neteikt. Pašlaik Tineneutai bija tik labi kā vēl nekad. Viņa būs laimīga uz mūžu — lai Ninikajs pamet viņu un bērnu. Taču vienmēr būs sāpīgi, ka viņu pametis tāds vīrs.

— Varbūt atsaukt samani? — viņa ievaicājās, vēl arvien birdinādama asaras.

— Šamaņi nenāks uz mūsu jarangu. Viņi tagad uz to skatās kā brieži uz vilku alu ...

Tineneuta notrauca asaras.

— Arī koka velniņu es pazaudēju ... Varbūt tu, Nini-kaj, aizbrauksi pie savējiem? Tavs tēvs mani ļoti mīlēja. Atceries, viņš pat teica, ka man būšot jāvelk arkāns ...

— Nu, to tu vairs nepiemini! Tu nepazīsti tēvu un māti ne tik ...

Un atkal viņi klusēja visu nakti un visu dienu.

Nākamajā vakarā nenocietās Tineneuta.

— Ninikaj! Uzklausi mani! Es visu līdz sīkumiem esmu pārdomājusi. Vai tu esi vainīgs, tas nav svarīgi. Bet, ka es esmu vainīga, to es zinu, un ļaudis teiks to pašu. Negribu redzēt, kā tu mokies. Meiteņu ir daudz. Atstāj mani! Atstāj mani, Ninikaj!

Tineneuta nolika bērnu uz ceļiem, aizsedza seju ar plaukstām un klusi ieraudājās.

Viņa izslējās, kad Ninikajs jau vēra vaļā durvju aizkaru.

Viņš devās ceļā. Velvuns sacīja, ka esot aizbraucis pie vecākiem.

Ninikajs atgriezās pēc pusotrām dienām.

Viņš bija drūms kā negaisa mākonis.

Tineneuta pavērās no iekštelts, bet žigli noslēpās un saritinājās kamoliņā kā zaķēns.

— Noliec, Tineneuta, bērnu! — viņa izdzirda vīra balsi. — Un iznāc ārā!

Viņa iznāca lēni, kā uz nāvi notiesāta.

— Māte man teica tā: «Vairāk mūsu jarangā nerādies, kamēr nebūsi pametis to ... nekrietno sievieti.» Es, sak, nebūtu domājusi, ka mana jaunākā vedekla ir tāda kuņa ... Un tēvs ar par kuci nolamāja.

Piedošanas nebūs... Čukčiem nav vēl rupjāka un briesmīgāka apvainojuma: ja cilvēks nosaukts par suni, tātad arī pārvērsts par suni, tad labāk pie ļaudīm tam vairs nerādīties. Tāpēc ka vīrietis viņu acīs var izskatīties kā suns, bet sieviete — kā kuce.

— Es to zināju, — Tineneuta mierīgi atbildēja.

— Posies ceļā!

— Tūlīt!

— Ne tajā ceļā, par kuru tu domā. Brauksim tālu. Uz Uluro! — Esmu tā nolēmis.

—Tā nav tiesa! — izmocītā un pārsteigtā Tineneuta pievērsa viņam skatienu, vēl neticēdama savai laimei. Taču pirmo reizi šajos gados neredzēja Ninikaja acīs to zēnisko uguni, kas tik bieži bija gan iepriecinājusi, gan biedējusi viņu. Ninikajs bija drūms, un viņa saprata, ka tas ir pavisam nopietni, ka tā ir jauna nopietnība — vīra nopietnība.

Vīra drūmā nopietnība piespieda Tineneutu savaldīties, neļāva viņai izplūst rūgtās un saldās asarās, ar kurām viņa būtu apslacījusi vīru no galvas līdz kājām. Nē, viņa nekrita Ninikajam ap kaklu, tomēr asaras un elsas nespēja nomākt. Viņas galva noslīga uz krūtīm, pleci sašļuka un iedrebējās.

— Nu, pietiks, neesi jau maziņa! — viņš parupji noteica, vēl joprojām neizkustējies no vietas.

— Tu laikam pats neapzinies, ko gribi darīt, — viņa šņaukādamās sacīja.

— Apzinos. Beidz gaudot! Labāk par visu parunāsim kā vīrs un sieva ...

— Kas tur ko runāt? Ja tev nepatiks Uluro vai sagri-bēsies atgriezties pie savējiem, kā tad būs? No tēva neatvadījies, es esmu kuce, tu — atkritējs, bēglis...

— No tēva jau atvadījos ...

— Vai! — Tineneuta nodrebēja.

— Kas — «vai»? Es saku — pēc sava prāta atvadījos. Apskāvu, ieskatījos acīs — un aizgāju. Bet mātei tikai acīs ieskatījos ...

— Redz, uz ko es tevi pavedinu! Ai, cik daudz nelaimju mūs gaida!

— Nekādas nelaimes nebūs. Teiksim tā: tu un es — mēs esam divas rokas pie viena ķermeņa. Iegaumēsim to — un viss būs labi. Bet tagad gribu ēst. Tordohā asaru lai vairs nebūtu! Mums Uluro jāierodas možiem un brīviem.

— Bet mūs tur gaida? Jā, tu sacīji...

— Ja arī mūs negaidītu, es tomēr brauktu tikai uz turieni... Sameklē ēdamo: pie savējiem neko lielu neiebaudīju ...

Tineneuta sāka rosīties pa saimniecības stūri. Ninikajs beidzot uzelpoja ar tādu atvieglojuma sajūtu, it kā būtu

novēlis no pleciem nokautu lāci. Viņš apsēdās, noāva kājas un atslējās ar muguru pret ādu lēveni.

— Kā sauksim dēlu? — viņš ievaicājās.

— Nezinu. Neesmu par to domājusi.

— Darīsim tā: tu izdomāsi piecus vārdus un es arī piecus. Tad...

— Sauksim par Hantu!

— Jā! Labi. Hanta. Ninikaja un Tineneutas dēls — Hanta... Vai neesi aizmirsusi, kas mūs uzaicināja uz Uluro? Pats jukagiru galva! Bet vai esi dzirdējusi, kas tur nesen noticis? Kurils — atceries, viņš bija pie mums pēc gada tirgus — tāds neliels, pliku galvvidu, lūpas sakniebtas šitā te, — tas pats Kurils, kuru, kā stāsta, ispravņiks cienot vairāk par visiem citiem tundrā un kurš sācis draudzēties ar amerikāņu tirgoni...

— Ai, ai, tu tūlīt sapīsies šajos vārdos! — Tineneuta vīru pārtrauca.

— Par viņu nedrīkst klusēt. Nu paklausies! Tev viegli bija dzemdēt? Grūti? Un tevi vēl ar sliktu vārdu apvainoja. Bet ja viena sieviete dzemdētu jarangā, otra, trešā? Visas kļūtu par kucēm? ...

— Tu gribēji teikt ko citu! — sieva atkal viņu pārtrauca.

— Nē, tieši to, ko saku! Redz — uzskata, ka tu esi dzemdējusi pie jarangas un izdarījusi lielu grēku. Un es esmu vainīgs, tāpēc ka neaizbēgu no tevis un nolēmu palīdzēt? Tā? Bet zini, ko jukagiru galva dara? Redz, ka šamanis ir krāpnieks, paķer tā tamburīnu un — blāc! — triec pret zemi.

— Ko tu runā, Ninikaj! — Tineneuta izbijusies saslējās. — Un tu gribi braukt uz turieni?

— Bet viņš tak triec prom viltus šamaņus!

— Kā tad viņš tos spēj atšķirt? Un vai tādi vispār ir?

— Viņš ir gudrs un drosmīgs. Nevis tāds kā mēs... Pa pirmo sniegu pārcelsimies uz turieni. Dzīvosim brīvi. Dāvanas viņam jāsagatavo. Stāsta, ka jukagiri mīlot siksnas no jūras zvēru ādām, sikšņu grožus un ādas aizjūgu ...

Mēdz sacīt, ka vasara līdzinās pajūgam — pret kalnu iet lēni, no kalna šaujas lejā kā lode. Bet kā nu kuram tas šķiet. Dažam labam pat liksies, ka vasara skrien lejup kūleņodama. Taču pavisam cita sajūta, ja nogāze ir bedraina, nosēta ar ciņiem un nav zināms, kas apakšā gaida — varbūt krauja, bet varbūt līdzena vieta. Tad nartas daudz grūtāk pavilkt nekā pa zemi...

Tieši tā vilkās laiks bagātniekam Kurilovam no vasaras vidus līdz rudenim. Nākotne bija neziņā tīta. Par Ta-čanas nāvi, kas sacēla lielu troksni, viņš bija izdomājies krustām šķērsām. Tomēr nevarēja saprast, kur slēpjas viņa vaina. Kurils gaidīja kādu ziņu no nocietinājuma: ispravņiks var viņu izsaukt uz pārrunām, bet var arī atsūtīt kazaku ar papīru. Būtu labāk, ja viņu izsauktu krievu priekšnieks. Tad viņš prastu tam daudz ko ieskaidrot. Sak, jakutu teikās un pasakās visi šamaņi vienādi. Tas pats pie lamutiem. Bet pie jukagiriem ir citādi — tajas, sak, jus dzirdēsiet gan par gudriem, gan bezpalīdzīgiem, gan vareniem, gan vājiem šamaņiem. Ko tas liecina? To, ka ulurieši, acīm redzot, šamaņu būšanas no citiem pārņēmuši. Bet kas tad bija tie pārņēmēji? Gan gudri, vērīgi ļaudis, gan arī blēži, sliņķi un viltnieki. Sak, Kurils šo soli nav spēris nejauši. Un, ja Druskins to sapratīs, tad sacīs: dari ar, ko gribi, — tev labāk redzams. Bet viņš var sacīt arī citādi: kāpēc tev viņi jāaiztiek, ļaudis tic, un kas par to? Tad vecākais teiks, ka viņš grib nokristīt savu tundru, grib pie gaišās ticības pieradināt . .. Ek, tā vis nebūs! Jukagiri tak nedzīvo jūras vidū uz salas. Visapkārt ir jakuti, daudzas čukču ciltis un lamuti. Un visiem ir šamaņi. Tad tik sāksies juceklis, ko sacēlusi Kurila smagā roka. Bet šamaņi ir ļoti bagāti un ir arī nabadzīgi, taču tie cieši saistīti ar tirgoņiem un bagātniekiem. Tundrā sacelsies tāds jandāliņš, ka caram vajadzēs sūtīt jaunu Druskinu. Vai tagadējais Druskins to nesaprot? Viņš katrā ziņā sacīs: «Ej, Afanasij Kurilova kungs, gani savu ganāmpulku. Bet zīmogu es atdošu citam bagātniekam, kas ir gudrāks un nestrebj karstu putru.» Vai arī būs vēl vienkāršāk. Uzzinās, ka jukagiru galva novedis šamanieti līdz nāvei, atsūtīs kazaku un pavēlēs tam atgādāt zīmogu ...

Bet tas viss vēl priekšā. Pašlaik ir bedres un muklāji.

Kurilam ienāca prātā doma kaut kā izķepuroties no sarežģītā stāvokļa. Ļaudis tak uz viņu skatās ar neuzticību, klīst nelabas baumas, pazīstami bagātnieki sveicienus nesūta. Mamahans pareizi saka: Tompsons uzzinās, ka tas nav trumpja dūzis, un noliks kārtis... Bet izgrozīties var tikai tad, ja sāk griezties uz pretējo pusi.

Kurils aizsūtīja uz Senkelu Langu. Lai Tokio atbrauc uz Uluro un lai ļaudis saprot, ka jukagiru galva nepavisam nav taisījies dzīt prom visus šamaņus.

Mitrejs Tokio ieradās bez kavēšanās. Viņš atbrauca ar zirgu un bija atvedis sev līdzi šamaņa piederumus. Kurils un Mamahans, ieķēruši vakarā mazliet par daudz, tobrīd vēl cieši gulēja.

— Pēc tava aicinājuma esmu ieradies! — jautri, kā vienmēr, sacīja jakuts, vērodams saimnieku, kas berzēja acis.

— Mitrej, sveiks!

— Sveiks, sveiks! — atbildēja Tokio. — Atbraucu kalpot stiprajam cilvēkam ...

— Tūlīt apaušos ... Siev! Klāj galdu!

Dzert Tokio atteicās, sacīdams, ka no iereibuša šamaņa nekādas jēgas nebūšot.

Pēc maltītes tūlīt sākās sarunas.

— Atceries, Mitrej, cik pamatīgi tu toreiz apstrādāji Tačanu? — vaicāja Kurils, uzšķildams ar kramu uguni un piesmēķēdams. — Atteicās no šamanes varas. Ko tu par to sacīsi?

— Nav ko brīnīties, — jakuts mierīgi atbildēja. — Nekā sevišķa te nav.

— Kā — nekā sevišķa nav? — Kurils bija pārsteigts.

— Nu tā. Tādus pašus vārdus sacīja arī Saire pirms nāves. Mirstošs vilks kož pats sevi, lācis sadragā savu galvaskausu, bet cilvēks nekaunas no sava kailuma. Mirējs neatbild par saviem vārdiem. Viņa apziņa ir aptumšojusies ...

— Bet Tačana bija pie pilnas saprašanas.

— Vai tu, Kuril, esi jau bijis miris un tik labi visu zini?

— Bet kā tu vari zināt?

— Es? Zinu.

Iestājās klusums. Tokio sarauca uzacis, vērīgi aplūkoja savus pirkstus, tad lēni piecēlās un sāka vilkt ārā no ādas maisa tamburīnu.

— Vai tik tu negribi zavēt? — Kurils diez kāpēc pārbijās.

— Nē. Paņem, Apana, tamburīnu!

— Ko? Kāpēc tu man dod tamburīnu? Reiz jau to paņēmu rokās —- vairāk neparko neņemšu!

— Bez vāles! Ņem, ņem ... — sacīja Tokio un ieurbās Kurila redzokļos ar savām dīvaini saltajām acīm.

Un notika neticamais: jukagiru galva atkal turēja rokās tamburīnu. Izbijies no šī skata, Mamahans klusītēm piecēlās un, atpakaļ kāpdamies, izgāja no tordohas. Neviens viņu neaizturēja.

— Sameklē uz stīpas trīs robus, — Tokio pavēlēja.

— Re. Atradu ... Vienādi.

— Kuru robiņu tu izvēlēsies? Parādi ar pirkstu!

— Šito te!

— Labi. Tātad vidējo? Tas man patīk. Ja tu būtu rādījis malējo, es uzskatītu, ka tu negribi būt mans draugs... Tagad ņem vālīti... Uzsit vienreiz! Mazliet klusāk ... Vēlreiz...

. Kurila redzokļi bezmērķīgi ieurbušies jakuta acīs. Seja kļuvusi nekustīga, pat it kā nedzīva. Un pēkšņi viņa galva sāka lēni slīgt lejup. Gluži kā sapnī viņš izdzirda vārdus:

— ... Tu darīsi visu, ko es gribēšu... Darīsi visu. Darīsi... Bet tagad skaties labi uzmanīgi... Tu redzi to zvēru? Tu to redzi... Bet tas nav zvērs. Tas nav zvērs...

Gluži tāpat kā agrā rīta nomidzī, Kurils skaidri redzēja savā priekšā ļoti vāju, bet laikam tieši tāpēc veiklu lāci ar saprotošām cilvēka acīm.

— Pietiks, — Tokio mierīgi sacīja. — Dod man tamburīnu! Un vāli!

Kurils juta, ka viņam griežas galva. Bet viņš vairs neredzēja kārno lāci ar cilvēka acīm.

Tokio aizgriezās, iebāzdams tamburīnu maisā. Bet Kurils piecēlās un klusi, tāpat kā Mamahans, atstāja tor-dohu.

Izstaigājies pa pielijušo zāli, Kurils atgriezās un tūdaļ sacīja:

— Tu man aizsēji acis. Piespiedi paklausīt. Bet es tāpat jau zināju, ka tu ar burvībām vari pierādīt visu, ko vēlies.

— Tātad tu netici, ka ir garu pasaule? Netici? Labi.,.

Un Tokio atkal bez steigas sēja vaļā savu maisu.

— Es braucu visu nakti. Esmu noguris. Tagad iešu gulēt. Tu ņem manu tamburīnu! Es pat varu aizbraukt uz kaimiņu apmetni... Še, ņem tamburīnu ...

— Nē, nē! Beidz jel! — Kurils sāka lūgties. — Ne jau tāpēc es tevi saucu. Es nesaku, ka garu pasaules nav. Varbūt ir ari. Bet saki man: vai Naka ir šamanis vai nav?

— Naka gados nav jauns, bet šamanis — jauns. Visu viņš vēl neprot. Iemācīsies. Labāka čukčiem pašlaik nav. Būs ļoti spēcīgs šamanis.

Kurilam it kā zuda pamati zem kājām.

— Klausies, Mitrej, — viņš dedzīgi ierunājās. — Es negribēju, lai Tačana nomirst. Negribēju! Es nosodu sevi par šo kļūdu! Bet vai tu varēsi ļaudīm to pasacīt?

— Zavēt vajadzētu? Var arī. Tikai tagad ceļš būs garš. Daudz dienu pagājis. Tagad ļoti ilgi būs jāmeklē Tačanas pēdas, pēc tam vajadzēs ilgi iet pa šīm pēdām garus meklēt... Kā tu citādi uzzināsi, kāpēc viņa aizgājusi no šīs pasaules? Gariem droši vien būs dārgi jāmaksā... Ja būtu meklējuši tūlīt pēc viņas nāves, tas liktos tīrais nieks...

— Nešaubies! — sacīja Kurils, juzdams, ka sākas lietišķa saruna. — Ko tu ņemsi? Briežus? Jukolu?

— Kur es likšu briežus? Varbūt polārlapsu ādiņas atradīsies? ... — šamanis kautrīgi apvaicājās.

— Ņem! Ar desmit pietiks?

— Domāju, ka pietiks. Varbūt ļaudis vēl šo to piemetīs...

Un apmetnē, kas bija izvietojusies Vanaga pakalnā, atkal iedārdējās tamburīns. Interese par šamanes noslēpumaino nāvi bija tik liela, ka gandrīz vai visas jukagiru apmetnes bija pārcēlušās uz Mazā Uluro krastiem.

Šoreiz Tokio zavēja labi, pa īstam. Viņš sita tamburīnu, dziedāja dziesmas, kliedza, lēkāja un pat pārcentās; vienu reizi palēcās tā, ka atsitās pret resno šķērskoku un uzdauzīja sev uz pieres pamatīgu punu.

Kurils uz visu to skatījās ar skumjām. Viņš redzēja un juta, ka tamburīna dimdoņa atvieglina ļaužu sirdis, iepriecina tos un satriec, modina cerības un aizved uz tālo viņpasauli. Viņš bija bezspēcīgs. Tagad viņš to saprata skaidrāk nekā jebkad. Pret ko gan viņš pacēlis roku! .. .

Bet svarīgāks par visu Kurilam bija zavēšanas rezultāts. Kā viņu attaisnos jakutu šamanis, kam tic visi, gan veči, gan jauni puišeļi?

Un Tokio sāka stāstīt...

Izrādās, viencīņā ar Meļgaivača tēva garu Tačana gandrīz vai guvusi uzvaru. Taču viņu vajadzējis pārliecināt, lai nesit nelaimīgo Paipetki; gars vienmēr nesēž viņas miesā — iznāk dažreiz ārā. Bet Tačana, lai ļaudis ātrāk justos drošībā, pārlieku steigusies. Kurils nav šamanis un nevarējis to zināt. Taču viņš gribējis piekļūt noslēpumiem, bet, kad nav spējis, sadusmojies. Un, tiklīdz pārsprādzis tamburīns, Meļgaivača gars meties virsū Tača-nai, iemidzinājis to un pat atņēmis pirms nāves prātu ...

— Kurils nav vainīgs, — Tokio pabeidza savu stāstu. — Viņš tikai zināja, ka Paipetki aizstāvēt vajag. Bet vai gan var aizstāvēt tas, kurš nav šamanis?

Kurils tālāk vairs neklausījās. Viņš sēdēja tuvu pie durvīm — aiz atbraucēju mugurām — un nemanot izlīda ārā.

Bija saulaina diena. Kaijas meta lokus virs ezera, bērni skraidīja pa zāli, pie tordohām zvilnēja suņi. Viss bija palicis savā vietā kā pirms piecām, desmit un divdesmit ziemām ...

... Bet kādā no drūmajām rudens dienām Kurils pavisam sašļuka. No Halarčas atbraukušais cilvēks pavēstīja, ka uz apmetni Vanaga uzkalnā drīz atbraukšot šamanis Naka. Tas it kā braucot ar labiem nodomiem, pabijis pirms tam pie šamaņa Tokio Senkelā ...

Kurils paņēma no Mamahana zirgu un devās uz apmetni.

Taču viņš neaizbrauca līdz Vanaga uzkalnam: izdzirda tamburīna dārdus un griezās atpakaļ. Kāds zavēja. Ne jau Naka — savējais, jukagirs, zavēja.

Bet pa pirmo sniegu Bulguņahā ar nartām negaidot ieradās priekšnieks no pilsētas. Tas bija ļoti silti apģērbies, resns liela auguma vīrišķis ar milzīgi platu un kuplu bārdu un strupām ūsām, kas nikni spurojās uz visām pusēm.

Kurils ne reizi mūžā nebija viņu redzējis. Viņš nenosauca savu vārdu un nesacīja, par ko kalpo pie isprav-ņika.

Krievs ienāca tordohā, noņēma cepuri, cienīgi paklanījās Kurila sievai un sacīja:

— Kurilova kungs? Vai es nemaldos?

— Nē. Es esmu Kurilovs. Par Afanasiju sauc ...

— Sliktas lietas pie jums te notiek. Gribu pats visu dzirdēt. Pa nakti nepalikšu: noklausīšos, parunāsimies — un braukšu prom.

Ar trīsām kā paša dieva priekšā jukagiru galva sāka stāstīt visu, ko sen jau taisījās stāstīt ispravņikam.

Krievu priekšnieks klausījās, nepārtraukdams Kurilu. Bet, kad Kurils beidza, noprasīja:

— Taču kāpēc tev vajadzēja dauzīt tamburīnu? Kāpēc?

— Es tak jums visu izstāstīju! — Kurils nobrīnījās par tik liela priekšnieka neattapību. — Šamaņu vidū notikusi šķelšanās! īsta šķelšanās! Es varu vēl uzskaitīt šamaņus, kas pirms nāves nožēlojuši grēkus: Saire, Tačana, tad vēl Meļgaivačs — ļoti bagāts šamanis ...

— Tu to skaidri zini?

— Vai citādi es to teiktu? Es tak neesmu tikai bagātnieks, bet veselas dzimtas galva ...

— Galva... Bet ko citi bagātnieki un lielie šamaņi par to teiks?

— Es esmu ļoti bagāts. Bet bagātība stiprāka par šamaņu ticību.

— Nu, to vēl nevar zināt. Labi, Kurilova kungs: tu arī paliksi par galvu. Bet es tevi brīdinu: par ļaužu ticību nesmejies! Lai apmetnē visi dzīvo mierīgi! Dievs uz mums skatās. Un ne jau mums grozīt viņa gribu. Debesu lietās mums deguns nav jābāž. Tāpat nav nekādas vajadzības iejaukties godājamo cilvēku — šamaņu dzīvē.

— Labi, labi...

— Nu lieliski! Jā ... Kurilova kungs, — krievu priekšnieks apķērās, savilkdams uzacu lokus augstu virs zilajām acīm. — Jūs te ar dažiem tirgoņiem un bagātniekiem laikam prasījāt atļauju baznīcas celšanai?

— Jā. Mēs gribētu gan... — Kurils nopriecājās.

— Nu tad celiet ar. Mēs sīki izrēķināsim, cik tas jums maksās — protams, polārlapsu ādiņās. Un ar to derētu pasteigties.

— Mēs te... gribētu savu popu... — Kurils sastomījās.

— Ak tā! To es dzirdēju. Bet pašlaik jums tāda nav. Nav tak! Pareizticīgā baznīca atsūtīs jums krievu garīdznieku, īstu, kas zina visus dieva likumus ...

— Bet vai nevarētu atdot mācībā kādu no vietējiem jaunekļiem? — Kurils noprasīja. — Jukagiru vai jakutu ...

Krievs savilka savas kustīgās uzacis un iegrima domās.

— To, es domāju, varētu gan. Vēlāk arī citās vietās sāksim baznīcas celt. Vietējais pops būs pašā laikā... Labi, celiet!

Un viņš bez atpūšanās, pat neieturējis pusdienas, aizbrauca. Bet Kurils bija tā apjucis, ka aizmirsa piedāvāt cienastu.

Daudzas rūgtā ūdens pudeles pēc tam izdzēra jukagiru galva Kurils un jakutu tirgonis Mamahans. Bet, lai arī cik daudz viņi dzēra, lai cik dienu un nakšu sprieda par gaidāmajiem notikumiem un darbiem, uz vienu jautājumu tomēr nespēja rast atbildi: kur ņemt polārlapsu ādiņas? Savus sešus simtus vajadzēs, varbūt vēl vairāk.

Semjons Nikolaja d. Kurilovs KAIJA UN ĒRGLĒNS

Redaktore I. Bērzkalne. Māksl, redaktors V. Grants. Tehn, redaktore V. Vasiljeva. Korektore K. Rumbēna, Nodota salikšanai 1973. g. 6. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 5. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 9,28 fiz. iespiedi.; 15,59 uzsk. iespiedi.; 17,94 izdevn. 1. Metiens 30 000 cks. Maksā 66 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25921/D-409. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 205.

1

Jukola — saulē kaltētas zivis.

2

Tordoha — jukagiru mītne.

3

1892. gadā.

4

Halerha — Kaija (sievietes vārds).

5

Kargīni — čukču briežu suga ar zemām kājām.

6

Hanido — Ērglēns (vīrieša vārds).

7

Jaranga — čukču mītne.

8

Kuhļanka — īpaša piegriezuma kažoks.

9

Jakutu jūdze — apmēram 10 kilometru,

10

Čukči ziemā parasti nekurina, guļ iekšteltīs.

11

Kamusi — visizturīgākais ādas gabals (no briežu kājām), ko izmanto apavu gatavošanai.

12

Halarčinskas čukči nemēdz slaucīt sviedrus, jo sviedri esot «sirds karstums» un sirds bez tiem varot atdzist — tad cilvēkam jāmirst.

13

Jasačnajk — Kolimas pieteka.

14

Ohono — izmainīts Afanasijs.

15

Puors — sieviešu stūris jukagiru mitekli, virtuve.

16

Jukagiriem bija šāds ticējums: izprecinot meitu, vecāki izteica vēlējumos, lai viņas matos vienmēr būtu «cirmeņi». Tas nozīmēja, ka viņi novēl meitai būt pārtikušai un veselai, jo utis it kā nedzīvojot pie izsalkušiem un nīkulīgiem cilvēkiem.

17

Kukaška — kažoks ar ciešu apkakli, daudz ērtāks nekā jukagiru dohas. Vēlāk tos sāka valkāt arī jukagiri. (Čukču vai.)

18

Suskarals — āķis no dzelzs stieņa vai brieža raga katla vai tējkannas pakāršanai virs uguns. Parasti tiek pakārti divi vai trīs trauki.

19

Čohons vai kajaks — sviests, tolaik tundrā ļoti dārgs produkts (jakutu vai.).

20

Ivoders — āķis no jauna brieža raga kurināmā iegūšanai.

21

Saskeri — apavi ar saru pazoli.

22

Ara — noņemams trīsstūris no mīkstas ādiņas, kaut kas līdzīgs lācītei.

23

- 205

24

Mēru — uguns nosaukums rituālā.

25

Čuma — zamšādas gabals, apģērbs vai audums, kurā ietinas ceļotāji, pārnakšņojot tundrā.

26

Tambaka — kombinezons, bērnu apģērbs (jukagiru vai.)

27

Domāti milti.

28

Чир — prīkšķe (krievu vai).

29

Uz priekšu!

30

Sergejs Mickēvičs — politisks trimdinieks, ārsts, V. I. Ļeņina draugs, dzīvojis Viduskolimā no 1899. gada līdz 1903. gadam.

31

Saire jukagiru valodā nozīmē — putns.

32

Tālu ļaužu uguns — ziemeļblāzma.

Content

Kurilovs Semjons Kaija un Ērglēns

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

1