Glāzgova Elena

Kailais lauks

Elena Glāzgova

Kailais lauks

Romāns

PIRMĀ DAĻA. UGUNSSMILGA

Kāda meitene ar oranžu šalli ap galvu stāvēja pie Pedlara veikala loga un caur krītošajām sniegpārslām raudzījās uz vientuļo ceļu. Viņa stāvēja gluži nekustīgi, tomēr šķita kā apstājusies skrējienā — skrējienā pretī dzīvei.

Viņas acu priekšā uz visām pusēm pletās apkārtnes lauki — kaili, drūmi un vientulīgi. Pēdējais tās dienas vilciens bija pagājis garām nepieturēdams, un Pedlarsmi-las stacija bija tikpat tukša kā pamestie tīrumi abpus sliedēm. No tumšās tāles, kur vienmuļais līdzenums likās izgaistam bezgalībā, pār pelēki brūno ainavu stiepās it kā liesmu mēles; caur sniegpārslu tīmekli, kas kusa, tikko sasniedzis zemi, to krāsa šķita neskaidra un bāla, bet pietika debesīm kaut mazliet noskaidroties, lai ar indiāņ-zāli aizaugušie atmatas laukumi uzplaiksnītu visā košumā. Saulainos rītos tie bija ķieģeļsarkani. Zem vēja dzītiem mākoņiem līganās skaras atspīdēja ar bāli zeltainu vizmu. Pēc ilgajiem pavasara lietiem atmata kļuva maigi zaļgana. Rudeņos, kad pār laukiem kvēloja sarkani saulrieti, indiāņzāle aizdegās, pārvērtās par viļņojošu liesmu jūru; ik vakaru zeme un debess pie apvāršņa sakusa kopā ugunīgā dūmakā.

Šādā rāmā laikā Pedlarsmilas apkaimes daba likās mierīga, tikai retumis ietrīsējās indiāņzāles stiebri, bet, negaisam tuvojoties, kad vējš kā vanags metās lejup no milztošajiem mākoņiem, atmata nodrebēja — šķita, ka indiāņzāles aizsegā pa to uz visām pusēm aizbrauktos paipalu bari, kas bēg no vajātāja; dreboņa kļuva par viļņošanos, un viļņošanās jau pēc brīža pārvērtās īstās bangās. Stiebru jūra drīz satumsa, kad brāzma to nospieda zemup, drīz iekvēlojās, pasizdamās uz augšu un traukdamās uz patvērumu sīko priedīšu un lauru krūmu saaudzēs. Vējš nobūra vientuļos laukus, un visa dzīvā radība cilvēku mitekļos — vīrieši, sievietes, mājdzīvnieki — juta sevi mostamies savādu nemieru. «Sasodīta būšana tā indiāņzāle! Tā ir kā liktenis,» vecais Metjū Fērlems mēdza sacīt.

Pirms trīsdesmit gadiem modernās lauksaimniecības metodes — pat tās, kuras bija ieviesušās jau vecā gadsimta beigās,— šo Virdžīnijas štata reti apdzīvoto novadu vēl nebija sasniegušas. Kara laika* un pēckara nabadzīgā saimniekošana bija galīgi noplicinājusi augsni — ar katru niecīgās ražas gadu tās dabiskā auglība arvien vairāk izsīka. Katru pavasari daļa lauku palika neapstrādāta un — neizbēgami, kā vasaru nomaina rudens,— pārklājās vispirms ar indiāņzāli un lauru krūmiem, pēc tam ar sīku priedīšu un ozoliņu audzēm. Sad tad kāds mēģināja uzsākt te kaut ko no jauna. Varbūt tas bija kāds taupīgs, katoļticīgs vācietis, kuram bija dūša izmēģināt savu laimi šai zvērināto protestantu apvidū; viņš izpirka ieķīlātu saimniecību, maksādams dolāru par akru, un apgādājās ar vairākiem maisiem dīvainu jaun-modes mēslu. Pirmajā un otrajā vasarā, pateicoties neparastajam mēslojumam, viņa lauki cerīgi sazaļoja, bet tad dubļos slīgstošie, neizbraucamie ceļi un vispārējā neveiksmju gaisotne, no kuras, tāpat kā no sausuma, neviens nevarēja paglābties, kopā ar spradžiem, siseņiem un tabakas mušu sazvērējās pret cilvēku — iebrucēju, un tur, kur īsu brīdi bija ievāktas ražas, drīz atkal viļņoja mūžīgā indiāņzāle.

Rentnieki, kas liesajos pēckara gados bija metušies uz šo vienmuļo līdzenumu kā maitasputni uz kritušu zirgu, drīz vien padarīja to līdzīgu apkrimstam kaulam. Kad zemes trakums bija pāri, tikai trīs no lielākajām Pedlars-milas fermām bija palikušas nesadalītas savu agrāko saimnieku rokās. Sim Virdžīnijas štata nostūrim nebija lemts izauklēt nevienu Dienvidu aristokrātijas dzimtu, toties tajā bija apmetusies krietna, strādīga angļu brīvzemnieku cilts ar nelielu, bet dzīvotspējīgu citu tautību protestantu piejaukumu. Daži no viņiem bija atveduši līdzi no Vecās pasaules ne vien kareivīgu dievticību, bet arī «zilas» asinis, tomēr vairums, kā atbraukuši, tā arī palika «labi ļaudis»— šis apzīmējums vīzdegunīgajiem virdžīniešiem izteic kaut ko tieši pretēju nekā «laba ģimene». Virdžiniešu «labo ģimeņu» pēcteči ir mantojuši ciltsrakstus, tradīcijas, ieražas, romantiskās leģendas un anglikāņu baznīcu. «Labie ļaudis», spriežot pēc baznīcas grāmatām — tās ir vienīgās rakstiskās liecības, kas par viņiem saglabājušās,— ir mantojuši vienīgi paši sevi. Vēsturnieku un rakstnieku neievērots, šis sociālais nogrupējums turpina eksistēt kaut kur vidū starp sliktākajām no «labajām ģimenēm» un labākajiem no «baltajiem nabagiem»; šāds pieticīgs stāvoklis veicina ne tik daudz garīgās kultūras attīstību kā sabiedrībai derīgu praktisku tikumu veidošanos.

Kad zeme bija sadalīta rentniekiem un nolīgt darbaspēku vairs nebija tik vienkārši, daudzi laucinieki pārcēlās uz dzīvi pilsētā. Vecie saimnieki palika, arī viņu meitas paklausīgi apraka savu jaunību tēva fermā, bet ♦ labo ļaužu» dēli cits pēc cita devās uz pilsētu, kur sagrāba savās rokās demokrātijas un politiskā aparāta kontroli, kas politiķiem ļauj brīvi darboties, daudz nebēdājot par demokrātiju.

Apkaimē, kuru sauca par Pedlarsmilu^1 (no vecajām koka dzirnavām, ko pirms simt gadiem bija uzcēlis pirmais dzirnavnieks Pedlars, bija palikušas tikai gleznainas drupas), dzīvoja daži ietekmīgi skotu un īru cilmes fermeri, kas pacēlās pāri balto un melno rentnieku — šo vienas dienas saimnieku — baram gluži kā āra priedes pār indiāņzāles seklajiem viļņiem. Šie fermeri bija tāls atzarojums no lielajām iru un skotu ģimenēm, kas mīt Virdžīnijas ielejas augšdaļā. Nejaušību vēji bija atrāvuši viņus no dzimtas koka un aizpūtuši prom no kalnienes, un viņi bija laiduši jaunas saknes siltajā ielejas augsnē, ieņemdami zemi nevis ar varu, bet gan pateicoties tām priekšrocībām, ko dod gara stiprums.

Džeimsam Elgudam (viņa māte bija cēlusies no Makne-biem) piederēja Zaļās Āres — plaukstoša šķirnes lopu audzēšanas saimniecība, kas atradās otrpus dzelzceļa. Kāds tēvocis Rietumos bija atstājis Elgudam nelielu mantojumu, un piecus gadus viņš bija ieguldījis savā zemē vairāk, nekā no tās saņēmis. Tomēr pēc tam Zaļās Āres viņam to bija daudzkārtīgi atmaksājušas, it kā apstiprinot vecā filozofa Metjū Fērlema atziņu:«Zemei nav nekādas vainas, lai tik tās strādātāji būtu labi diezgan.»

Stacijas pusē aiz zemesceļiem, kas no rudens līdz pavasarim mirka neizbraucamos dubļos, atradās Grci-loku izputējusī ferma Pieci Ozoli. Lai gan dakteris Greiloks, kurš pārāk cienīja savu Skotijas senču dzērienus, vēl arvien turēja saimniecību savās nedrošajās rokās, katru gadu aizvien vairāk lauku aizauga ar priedītēm, lauru krūmiem un dzelzszāli. Agrāk vecais Greiloks bija bijis labs ārsts un ievērojama persona laucinieku vidū, taču nemitīgās rūpes, ko prasa zeme, un darbaroku trūkums bija viņu nomākuši, un nu viņš savu brūnādaino ārlaulības bērnu barā, pārējo fermeru nicināts, palēnām nožūpoja atlikušo mūža daļu.

Pieci Ozoli robežojās ar Veco Fermu — saimniecību, kas piederēja Džošuam Ouklijam un tā sievai Jādorai Ouklijai, dzimušai Abernetijai; vienā pusē Vecās Fermas zemes aizstiepās priekšā Pieciem Ozoliem, bet garā, ar kaļķiem nobalsinātā dzīvojamā māja atradās tikai akmens sviediena attālumā no lielceļa. Zemes īpašnieki Oukliji patiesībā bija īsti «plikatas», kā šeit mēdza sacīt. Viņiem piederēja tūkstoš akru sīku priedišu, ozoliņu un indiāņzāles, un viņu nedaudzie apstrādātie zemes ielāpiņi atgādināja vientuļas saliņas nemierīga jūrā.

Deviņpadsmitā gadsimta sākumā bijušais Indijas un Ceilonas misionārs, savu senču garīgo vērtību mantinieks Džons Kalvins Abernetijs no Virdžinijas ielejas augšgala ieradās Senandoas apkaimē*. Kā raksta vēsturnieki, «slava gāja viņam pa priekšu», un viņa turpmākā dzīve pierādīja, ka viņš ir ne vien daiļrunīgs evaņģēlija vārda sludinātājs, bet ari tā gara nerimtīgs pētnieks, pēdējais no lielajiem prezbiteriāņu* romantiķiem, kuru ticība Svinīgās Sanāksmes un Derības šķirstā devās bīstamos braucienos pa metafizikas jūrām. Tā kā lēti tikt pie īpašuma Senandoas ielejā tobrid nebija iespējams, Džons Abernetijs, ar nožēlām pametis kalnu apvidu, nokāpa līdzenumā un drīz vien izsolē nopirka tūkstoš akru zemes un piecdesmit vergus, kas bija piederējuši kādam Viljamam Peneram. Kritiski noskaņots lasītājs te varētu iebilst, ka piecdesmit vergu iegāde diez vai ir dievam patīkams darbs, tomēr Džons Abernetijs, kuram piemita prezbiteriāņa atjautīgā loģika un ierobežotā iztēle, atrada veidu, kā kristīgā žēlsirdība nokārtot šo jautājumu. Viņš pārdeva visus vergus tālāk uz Dienvidiem un iegūto naudu ziedoja melno dvēseļu glābšanai Kongo. Iespaidīgs atrisinājums, kurā tomēr varam saskatīt arī krietnu devu smalkas ironijas! Svešās zemēs darbodamies, Džons Kalvins Abernetijs bija novērojis, ka dieva žēlastība reizēm izpaužas dīvainos veidos; turklāt dzīvei loģikas nav — to zina pat prezbiteriāņi. Apdomīgs kā Kunga vārda sludinātājs, kurš, dvēseles atgriezdams, domā arī par līdzekļu ietaupīšanu, nelabprāt iedziļinās dažu ētikas jautājumu finesēs. Tomēr no visa tā nebūt vēl nav jāsccina, ka pirmais Virdžīnijas Abernetijs nebija sava cildenā aicinājuma cienīgs. Līdzīgi mums visiem — kā teologiem, tā lajiem — viņš gluži vienkārši bija sava laikmeta lolojums. Cilvēka grēcīgo un vājo dabu apzinādamies, viņš vienkāršās sadzīves lietās gan reizēm izmantoja kompromisu, taču teoloģijas jautājumos bija nelokāms. Viņa dievbijība, lai arī šauros ietvaros, bija dziļa un patiesa, un viņa taisnprātība, pieticība un gara stingrība pasargāja viņa pēcnācējus no morāla pagrimuma vismaz trīs paaudzēs. Dažus gadus pēc tam, kad viņš bija apmeties Pedlarsmilā, otrpus dzelzceļa tika uzbūvēta maza prezbiteriāņu baznī-ciņa; vēl tagad tā, balti nobalsināta no iekšpuses un ārpuses, atrodas turpat — pie Zaļo Āru olnīcas vārtiem. Kādreizējā misija — nomaldījušos dvēseļu atgriešana — ar laiku Džonam Abernetijam bija kļuvusi par paradumu, un, metodistu skaitam Pedlarsmilas apkaimē samazinoties, prezbiteriānisms kuploja un zēla kā virši Skotijas tīrelī.

Savā garajā, baltajā mājā dažu iekoptu lauku vidū, kurus no visām pusēm apņēma vēl neskarta zeme, Džons Kalvins Abernetijs gudrībā, mērenībā un dievbijībā nodzīvoja turpat līdz simt gadiem. Atšķirībā no citām Virdžīnijas ielejas ģimenēm Abernetija ģimene nebija bērniem svētīta — viņam bija tikai viens dels, un tas pats gāja bojā, nesasniedzis pusmūžu, to gāzdamies nosita ozols; vienīgo mazbērnu — meitenīti — pacietīgi un stingri audzināja vectēvs. Kad vēlākos gados mazmeita Jūdora krita par upuri vienai no tām dabiskajām dziņām, ko anglikāņu teoloģija ir gan nolādējusi, bet ko tai nekad nav pilnīgi izdevies savos ticīgajos iznīdēt, un apprecēja kādu puisi no «baltajiem nabagiem» (tā vienīgais īpašums bija mēma dzejnieka acis un jauneklīga Jāņa Kristītāja kuplie mati), vecais Abernetijs svētīja viņu laulību un cik iespējams izvairījās no saskarsmes ar viņiem. Zinādams, ka «balto nabagu» cilmes ļaudis ir neveiksminieki, viņš atlikušo mūža daļu aizvadīja, rūpēdamies par krietnu mantojumu saviem mazmazbērniem. Pēc viņa nāves mazmeitas vīrs Džošua Ouklijs strādāja un pūlējās vaiga sviedros un — kā tas mēdz notikt ar viņam līdzīgajiem — drīz vien izputināja visu, ko vecais Abernetijs bija iekrājis. Viņš bija labs cilvēks, nenogurdināms darbarūķis, bet liktenis, kas vajā lēnīgus neveikļus, sekoja viņam no šūpuļa līdz kapam. Viņa sieva Jūdora visai ātri izārstējās no dabiskās dziņas, un drīz vien pēc tam viņai sāka parādīties apspiestas reliģiskas mānijas simptomi.

No bērniem, kas piedzima šajā pozitīvu un negatīvu īpašību savienībā, izdzīvoja trīs. Divi no tiem bija dēli — Džozija un Rūfs, trešā — meita Dorinda, meitene, kura, apmetusi ap galvu oranžu šalli, bija iznākusi no veikala un tagad stāvēja, ļaudama, lai sniegpārslas kūst uz sejas, pievērsusi cerību pilno skatienu ceļam.

II

Viņa bija gara auguma meitene, nekāda skaistule — viņas sejas pantus tik tikko varēja nosaukt par glītiem, sevišķi, ja par paraugu uzskata deviņdesmitajos gados iecienīto vaska lelles tipu, bet tos apdvesa daiļš dzīvīgums, pavasarīga burvība. Katrs uzreiz ievēroja viņas acis. Dziļas, lielas, starojošas tās mirdzēja melno skropstu ielokā tik tīri zilas kā aprīļa debesis pēc lietusgāzes. Izcilnās uzacis virs tām, ļoti taisnas un biezas, piešķīra pierei domīgu nopietnību. Mati bija atsukāti atpakaļ platā, tumšā vilnī. Viņas seja, kad viņa nerunāja un nesmējās, šķita pārāk stingra, pārāk atturīga. Zeltainiem vasarraibumiņiem klātā deguna gals bija mazliet par stūrainu; mute ar apaļīgo, it kā pietūkušo apakšlūpu — liela un maiga; spēcīgais zods pauda varbūt pārāk daudz apņēmības. Tomēr spilgtais, tumšais sārtums vaigos piešķīra viņas vaibstiem izteiksmību, un, kad viņa pasmaidīja, seja un acis iemirdzējās, it kā tos no iekšpuses apspīdētu gaisma. Pret tumši nosūbējušo veikala ēku viņas galva košajā šallē izskatījās kā eksotisks zieds.

Sniegpārslas rāmi laidās lejup no debesīm, vieglas un gaistošas kā migla. Lai gan vārās pūkas kusa, tikko sasniegušas zemi, to vienmērīgā slīdēšana ietina visu apkārtni mainīguma un nerealitātes plīvurā. Caur to skatīta, pazīstamā ainava šķita tik nemateriāla kā salnas raksti zālē. It kā noslēpumains zemes gars būtu uz līdzenuma fona vieglām līnijām uzgleznojis kādu tēlu — trīsošu, tālu, nesasniedzamu —, līdzīgu tāda dzīvnieka acu izteiksmei, kuru cilvēks ar varu pakļāvis sev. Krēslas stundās vai arī ap saullēktu zem slīdošiem spalvu mākoņiem Dorindai, apkārtnes laukus uzlūkojot, neviļus nāca prātā fermas darba zirgi. Tādos brīžos viņa pieķēra sevi jautājam ķecera izziņas kārē: «Bet ja nu dvēsele ir it visam?» Viņa zināja — šie lauki vienmēr bijuši tādi paši, arī tad, kad viņa vēl nebija piedzimusi. Un tādi paši tie būs — viņa dažreiz nodomāja —, kad es būšu mirusi un miruši būs visi, kas tagad staigā zemes virsū. Mūžīga un nemainīga būs vienīgi zeme un tās kopēju nabadzība.

Gluži neviļus Dorindas skatiens pievērsās kailajai stacijas apkārtnei, neglītajām taisnstūra ēkām, kas atgādināja bērnu celtas klucīšu mājas, spīdīgajām sliedēm, kas stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem, vecajam lopu vagonam, kurā mitinājās Bučers — klibais nēģeris, kas sūknēja lokomotīvēs ūdeni,— pārslīdēja skaidām, gružiem un sakaltušajiem tabakas stublājiem, kas klāja visu zemi no telegrāfa stabu pakājes līdz slitai veikala priekšā. Tālāk uz Vipernokas upes pusi bija redzams veco dzirnavu neskaidrais apveids, un vēl aiz tā — otrpus sliedēm varēja samanīt izdangāto zemesceļu, kas līkloču aizvijās pa bezgalīgiem indiāņzāles klajumiem. Lai gan sniegs sniga nepārtraukti jau no pusdienas, gaiss nebija auksts un baltā, vizošā pārslu kārtiņa uz zemes vēl bija sarmas vieglumā.

Nu jau gandrīz veselu gadu, kopš misis Pedlara bija saslimusi ar diloni, Dorinda strādāja veikalā viņas vietā un ik dienu alkaini ieklausījās skaņās, kas vēstīja par kārtējā vilciena tuvošanos. Vilcieni viņai vienmēr bija šķituši daļa no gaidāmā brīnuma, no tām pārvērtībām, kas notiks ar viņas dzīvi nākotnē, kad tagadnes garlaicība un vienmuļība būs palikusi aiz muguras. Tālē gaistošie lokomotīves dūmi vilināja viņu kā burvestība, aiz sudrabzilā apvāršņa slēpās brīnumaini piedzīvojumi. Ātri garām aizslīdējusi seja, nepazīstamu acu skatiens, kas iespiedās atmiņā, kāds siluets — šīs acumirkļa ainas plaiksnīja viņā kā dzīvinoša gaisma. Viņas dvēselei bija salti ikdienas bezjūtībā, tā sildījās pie grāmatu romantikas vēsās uguns un meklēja atveldzi sapņos. Bija brīži, kad Dorindai likās, lai gan apzināti viņa par to nedomāja, ka viņas gara dzīve ir tāls, nezināms lauks zālainajos plašumos — vienmuļš, pamests, nolemts vientulībai —, kura vidū kā slepena liesma kvēlo indiāņzāle. Divdesmit

gadu vecumā viņu bija pārņēmusi tā romantiskā jūsmība, kas liek sievietēm aizrauties ar reliģiju vai ideju. Reiz kādu dienu — tā vēstīja viņas sapņu stāsts — vilciens apstāsies un acis, kuru skatiens bija iemirdzējies viņas acīs kā stars un aizslīdējis projām, atkal uzlūkos viņu. Un tad svešinieks, kurš nebūs svešinieks, sacīs: «Es pazinu tavu seju starp tūkstošiem un atgriezos, lai tevi sameklētu.» Un vilciens aiztrauks viņus abus tālumā, aiz dūmakainā apvāršņa, jaunā, citādā dzīvē. Jauni piedzīvojumi, laime vai pat nelaime — lai tikai nebūtu kā līdz šim!

Bet tas viss piederēja vakardienai. Šodien bija noticis brīnums, un visa meitenes dzīve bija uzplaukusi kā zieds saulē. Dorinda bija sastapusi viņu — ne jau sapņos vai apputējušu grāmatu lappusēs vecvectēva bibliotēkā, bet gan uz viena no dubļainajiem ceļiem, kuru malās kuploja indiāņzāle. Vienaldzīgs vērotājs gan redzētu tikai glītu jaunekli, vecā Greiloka dēlu, divričos apbraukājam tēva pacientus — vecais pastāvīgi bija pārāk piedzēries, lai pildītu savus ārsta pienākumus. Tas bija patīkams jauneklis — izglītots, laipns; viņa manierēm piemita galvaspilsētas slīpējums, kas vēl nebija paspējis apsūbēt un atšķīra viņu no citiem. Varbūt viņš bija mazliet par daudz laipns, pārāk vēlējās visiem izpatikt, bet tas jau nebija nekas slikts un laucinieki to labprāt piedeva tik priekšzīmīgam dēlam, kas bija pametis novārtā karjeru, lai kļūtu par vecumdienu atspaidu savam necienīgajam tēvam. Tajā pirmsfreida laikā, kad altruisms vēl nebija padzīts no tā nedrošās vietas starp citiem tikumiem, dēli klausīja tēvus un paklausība tika cienīta; tās paaudzes jaunekļiem, kas vēl nepazina psihoanalīzi, atteikties no savas karjeras uz vairākiem mēnešiem vai pat uz veselu gadu nemaz nelikās briesmīgi — šādā gadījumā viņi to uzskatīja par pienākumu.

Turklāt viņš bija ne vien apzinīgs jauneklis, viņš bija tāds, kādi apzinīgie jaunekļi bieži vien nav — proti, pievilcīgs. Viņam bija viļņaini, kastaņbrūni mati, saulē ieguvuši vara krāsas spīdumu, un spridzīgas, melnbrūnas acis; retiem vasarraibumiem klātās sejas iedegumam cauri spiedās veselīgs sārtums; mazās Ūsiņas, par vienu toni gaišākas nekā mati, piešķīra noslēpumainību skaistajai, paskarbajai mutei, un viņa brīnumjaukais smaids visiem staroja pretī vienlīdz draudzīgi. Kad Dorinda satika viņu, agrā rīta stundā mērodama divas jūdzes garo ceļu no Vecās Fermas uz veikalu, viņai šķita, ka

zālainās atmatas būtu pāršalcis silts aprīļa vējš. Ar nemaldīgu nojausmu viņa zināja, ka sastapusi mīlestību. Tā bija laime, bet dīvaini — to pavadīja dedzinoša izjūta, kas vairāk atgādināja sāpes nekā tīksmi. Kaut gan viņas uztvere bija asāka nekā jebkad, viss notiekošais šķita nereāls, līdzīgs brīnumainam sapnim. Lai cik skaists bija šis sapnis, kas viņu bija apņēmis, šķita, ka tas mirklī izdzisīs kā gaismas stars, un bailes to zaudēt vērta to viņai vēl dārgāku. Caur pārslu timekli raudzīdamās tukšajos laukos, viņa atkal un atkal vaicāja sev:«Vai viņš brauks atpakaļ pa šo ceļu? Vai gaidīt viņu šeit vai ļaut, lai viņš uz ceļa mani panāk? Ja nu viņš brauc mājās pa citu pusi! Ja nu viņš ir aizmirsis...»

Aizmugurē atvērās durvis, un vecais Metjū Fērlems izkliboja ārā, atspiezdamies uz resna lazdas spieķa. Večukam tuvojās jau devītais gadu desmits, bet vēl arvien viņš bija možuma pilns; viņam bija bezkrāsains, salmu kušķim līdzīgs matu cekuls un ass profils ar ērgļa degunu kā romiešu senatoram. Jaunībā un vēl pusmūža gados, iekams viņa amatu bija pārņēmis dēls Viljams, viņš bija ieslavēts kā Pedlarsmilas labākais galdnieks. Acis viņam bija kļuvušas blāvainas un mutē vairs nebija neviena zoba, taču viņš nebija zaudējis no ķeltu senčiem mantoto apķērību un humora izjūtu, kas uzplaiksnīja asi un negaidīti kā zibens rāmā laikā.

— Ej mājās, Dorinda!— večuks sacīja, kluburodams viņai garām.— Šitā var snigt līdz vakaram. Māte sāks par tevi raizēties.— Viņš pagriezās atpakaļ, lai paraudzītos uz meiteni, un nosmēja savu krekstošo smiekliņu. — Smuka meita esi izaugusi! Bet tevi te labu laiku noredzēja,— viņš piebilda.

Skatienam vēl arvien kavējoties tālumā, Dorinda nepacietīgi atteica:

— Jā, māte bija tāda savārgusi, un man vajadzēja palīdzēt mājas darbos. Viņa jau nekad nestāv mierā, lai vai cik slima, un raizējas tikai par visas pasaules grēkiem, nekas sīkāks viņu neinteresē.

— Jā, dievbijīga sieviete!— piekrita vecais Metjū.— Tā ticēšana dievam laikam ar i vienīgais, kas uztur viņai spēkus, jo tas Kungs gan zina, ka nekādu vieglo dzīves ceļu viņai nav nolicis.

— Ko nu! Darbs ir tas, kas uztur viņu pie dzīvības. Māte saka — ja viņa nevarētu vairs strādāt, tad pagalam būtu kā notriekts zirgs. Viņai ne mirkli nav miera, pat

svētdienās ne — ja nu vienīgi baznīca pa dievkalpojuma laiku.

Vecā Metjū jautrība noplaka, un viņš nopūtās.

— I gan ticība, kura cilvēkam nekad neļauj atvilkt elpu!— viņš noteica ar žēlumu, tad steigšus piebilda: — Par tiem grēkiem un mūžīgo nolādēšanu — tas viss i pareizi, es tur nekā nesaku pretī, bet, kad tava māte šitā nopūlas, ta man gandrīz jādomā — vai nebūtu labāk, ja tā ticība viņai būtu drusku mierīgāka. Vai tu tur redzi kādu braucēju, vai?— viņš aizdomīgi apjautājās, ievērojis Dorindas ciešo, ceļam pievērsto skatienu.

Dorinda nosarka pār visu seju.

— Kādu braucēju? Nekā es neredzu. Es tikai skatos, kā snieg.

Bet večukā jau bija pamodusies ziņkārība, un vecā Metjū ziņkārība savā alkatīgumā līdzinājās sīkstuļa naudaskārei.

— Nez vai jaunais dakteris Greiloks jau i pabraucis garām vai nav? Vai tu neredzēji?

Joprojām nosarkusi, Dorinda papurināja galvu.

— Nē, es neesmu viņu redzējusi. Vai jums mājās kāds saslimis?

— Ta ne jau,— večuks atteica.— Es tikai domāju — viņš varētu paņemt mani savos ratos. Nav man te nekāds lielais tālums līdz mājām — knapi pusjūdze —, jaunībā tā pusjūdze tīrais nieks, bet vecām kājām gara diezgan. Brašs puisis tas jaunais dakteris, tas tev būtu labs vīrs, Dorinda!— viņš nobeidza nežēlīgi tieši un skaidri.

Dorinda bija novērsusi seju, viņas balsī skanēja apslāpēts niknums.

— Ko jūs runājat niekus!— viņa atcirta. (Kāpēc veci ļaudis ir tik nejauki?)— Kopš viņš pārbraucis mājās, es tikai vienu reizi esmu viņu satikusi.

— Nu, tādu meiteni kā tevi viņš var pameklēt. Es pats viņu maz i redzējis, bet mūsu pusē jaunus vīriešus var uz pirkstiem saskaitīt, meičas skries viņam pakaļ bariem. Kaut vai Elgudu Džiniva — tā ietu pie viņa par sievu vai nakts vidū, un viņa ir bagāta mantiniece — vecais Elguds var nopirkt meitai karieti Ņujorkā, ja viņai iegribas. Не, he!— Indīgais smiekliņš iestrēdza viņam kaklā, un viņš sāka klepot.— Stāsta, ka pagājušo vasaru Džeisons šai Ņujorkā esot brangi piecirtis,— viņš atelsies turpināja.

Dorinda pagrieza galvu un pirmo reizi ielūkojās večukam tieši sejā.

— Ja visi ticētu tam, ko jūs melšat, mister Fērlem, tad Pedlarsmilā ļaudis vairs cits ar citu nerunātu.

Vecajam Metjū mute aizcirtās kā riekstkodim, taču jautrā dzirkstellte, kas uzzibsnīja blāvajās acīs, liecināja, ka Dorindas pārmetumu viņš uztver kā komplimentu.

— Dažam nenāktu par ļaunu atpūtināt to maļamo gaņģi,— viņš pēc brītiņa piezīmēja. — Bet, ja man par Džeisonu jāsaka, nekāds vieglais darbs tas nebūs — izvilkt Piecus Ozolus no parādiem. Tur vajag veselu kaudzi naudas vai arī strādīgu sievu.

— Ko nu, viņš jau te nepaliks. Tiklīdz tēvs nomirs, viņš brauks atpakaļ uz Ņujorku.

Atkal nejaukais smiekliņš.

— Vecais vēl nav mirējs! I dzirdēts par lieliem pļēguriem, kas nodzīvojuši ilgu mūžu, un vai jaunam cilvēkam var būt kas vēl grūtāks nekā nīkt un gaidīt, kamēr šitāds vecis noliek karoti! Džeisons jau i patīkams zēns, tikai maķenīt tā kā par smalku, lai kratītos pa mūsu grambainajiem ceļiem. Es viņam ļauna nevēlu, bet, ja viņš uzklausītu veča padomu, tad laistos no šejienes projām, kamēr tā nešpetnā zāle viņu vēl nav pāraugusi. Klausies, ko es saku, un tas i kā āmen baznīcā: pār zemi jādabū virsroka uzreiz, citādi tā tevi pamazām vien nobeigs.

Tas bija taisnība. Viņa jau agrāk to bija dzirdējusi un, zinādama, ka tas ir taisnība, neticēja tam. «Ir taisnība vai nav, uz Džeisonu Greiloku tas neattiecas!» viņa kaismīgi nodomāja. Gaišā, pavasarīgā aina, kādu viņa bija skatījusi šorīt uz ceļa, paplaiksnījās un nozuda apkārtnes drūmajā pelēcībā.

— Jāiet iekšā,— viņa sacīja. — Nav laika te stāvēt un kulstīt mēli. — Viņa zināja, ka vecais Metjū nekad nebeigs tarkšķēt pirmais. Kad viņš laida vaļā lielo smējienu, Dorindai vienmēr likās, ka tālumā brēc ūpis.

— Labs i, es ar sākšu pamazām čāpot,— vecais vīrs atbildēja.— Acis pavisam vājas palikušas, kājas ar neklausa . .. Pasveicini māti, Dorinda, pasaki — es viņu drīz apciemošu, lai tikai ceļš kaut cik apžūst.

— Jā, es pateikšu,— viņa atbildēja jau laipnāk. Vecais Metjū bija pazinis viņas vecvectēvu; abas Vecās Fermas piebūves bija Metjū roku darbs, un viņš bija uzcēlis arī prezbiteriāņu baznīciņu otrpus sliedēm. Dorindai bija stāstīts, ka viņš bijis pēdējais no Pedlarsmilas iedzīvotājiem, kas redzējis mātes iecerēto Gordonu Keinu — misionāru, kurš vēlāk Kongo bija nomiris no tropu drudža. Un

vecais Metjū — tolaik, pirms četrdesmit gadiem, viņš bijis virs pašā spēku briedumā — ari bijis tas, kurš nodevis Jūdorai sēru vēsti,— tā raudādama žņaudzījusi rokās savu līgavas kleitu. Lai cik neciešams viņš bija kļuvis, Dorinda vienmēr atcerējās, ka viņa garais mūžs bijis cieši saistīts ar trim viņas ģimenes paaudzēm.

Veikalā ieejot, meitenei vienu mirkli šķita, ka malkas krāsniņas piekarsētajā gaisā viņa noslāps. Pēc āra aukstās, dzidrās sniega elpas veikala smagais smārds — terpentīna, krāsu, žāvētas gaļas, kafijas un petrolejas izgarojumi — uzvēlās viņai virsū kā silti pelni — apņemdami, smacēdami. Tomēr ne šis gaiss, ne skats Dorindai nebija sveši. Viņa bija pieradusi gan pie sausā karstuma, gan pie paša veikaliņa, kurā laucinieki pirka visu, ko paši savā fermā nevarēja izaudzēt. Jau vienpadsmit mēnešus viņa bija šeit nostrādājusi, palīdzēdama Neitenam Pcdla-ram, un labi pārzināja visus preču krājumus. Vienā mirkli viņa varēja atrast un pasniegt pircējam, ko vien tas vēlējās — arkla lemesi vai lāpāmadatu.

— Tev jāiet mājās agrāk,— sacīja Neitens Pedlars, atskatīdamies no plaukta, ko patlaban kārtoja.— Vakarpusē sāks snigt pa īstam.

Viņš bija garš un kārns, un viņa seja Dorindai vienmer atgādināja cirkā redzētu klaunu, tikai klauna deguns bija liels un sarkans, bet Neitena deguns izskatījās it kā saplacināts ar dūri. Vecā nēģeriete, bērnu saņēmēja Mehītebla Grīna jeb Mehīteblas tante, kā visi viņu dēvēja, apgalvoja, ka Neitens piedzimis ar gluži parastu degunu, bet viņa māte pa miegam uzvēlusies gultā bērnam virsū un deguntiņu saspiedusi. Neitens bija apbrīnojami spēk-pilns un izturīgs vīrietis, taču viņa augums bija pārāk neizskatīgs, lai to nosauktu par atlētisku. Dorinda bija nostrādājusi ar viņu kopā gandrīz veselu gadu, taču viņš pats ietekmēja meiteni tikpat maz kā priede ceļmalā. Viņa uzlūkoja Neitenu un skaidri redzēja viņa slīpos, kaulainos plecus zem grumbainajiem vadmalas svārkiem, viņa matus, uzacis un īsi apgrieztās ūsas — viss netīras trušādas krāsā —, un pelēkās, mirkšķīgās ačeles, taču, līdzko viņš bija projām, viņa tēls kļuva ūdeņaini bāls un izlija Dorindai no atmiņas. Lādzīgs, bet jokains cilvēks — tāds bija Dorindas spriedums par viņu; godīgs, strādīgs, pieticīgs; «vīrs, uz kura vārdu var paļauties», bet kurš pats bija nulie. Patiesība bija tāda — lai gan Dorindai tas nekad nebūtu ienācis prātā —, ka Neitens bija ieradies

pasaulē gadsimta ceturksni par agru. Viņš bija tik tālu aizsteidzies priekšā savam laikam, ka viņa paaudze necienīja un nesaprata viņa uzskatus, tikai izsmēja tos. Kad tūļīgais laikmets bija sasniedzis Neitena Pedlara līmeni, tas jau bija paguvis aizmirst, ko pravietis tam pareģojis. Ienākumi, ko deva veikals, ļāva Neitenam dzīvot pārticībā, un viņš bija arī diezgan ietaupījis, lai neraizētos par vecumdienām, taču viņš bija dzimis zemnieks, un viņa nelielās saimniecības lauki aiz dzirnavām deva labas ražas. Atšķirībā no Dienvidu fermeru lielā vairuma viņu nebiedēja teorijas, un augsekas nozīmi viņš sāka apjaust vēl tad, kad lauku iedalījums tabakai, kukurūzai un citām kultūrām Pedlarsmilas apkaimē bija mūžīgs kā kapa piemineklis. Izmēģinādams viņš jau bija sējis lucernu, lai gan pat bagātnieks Džeimss Elguds apsmēja viņu šas «smalkās nezāles» dēļ. Tā nu reiz bija Neitena Pedlara likteņa ironija — visi nekautrēdamies prasīja viņam padomu un gandrīz nekad to neņēma vērā.

— Es vēl ieiešu pie Rozes Emīlijas un tad tūliņ došos ceļā,— Dorinda sacīja.— Ko ārsts šorīt teica — vai viņai esot labāk?

Neitena rokas — tās bija pārcilājušas kastes garā plauktā — piepeši sastinga.

— To viņš neteica,— Neitens atbildēja, nepagriezdamies atpakaļ.

— Viņš taču neteica, ka sliktāk?

Neitens atgrūda kastes un pārliecās pār leti, lai sastaptu Dorindas skatienu. Viņa acis bija satumsušas izmisumā, un, raugoties uz viņu, Dorindai sažņaudzās sirds. Viņa bija bieži brīnījusies, kā Roze Emīlija varējusi apprecēt šo vīrieti. Labāk dzīvot trūkumā — tā viņai šķita — nekā tik garlaicīgā laulībā; tomēr viņa zināja, ka Pedlarsmilā Neitenu uzskata par īstu paraugvīru.

— Varbūt uz pavasara pusi viņa atlabs,— Dorinda piemetināja, kad Neitens neko neatbildēja.

Neitens papurināja galvu un norija siekalas, it kā kaklā viņam būtu kas iesprūdis.— Es jau tā ceru,— viņš sacīja.— Ja tikai viņa varētu sākt atkal staigāt! Es būtu gatavs darīt nezin ko, lai viņa izveseļotos.

Vienu mirkli Dorindai ar šausmām likās, ka viņš tūliņ apraudāsies, bet, kamēr viņa domāja, ko gan tādu varētu sacīt Neitenam par mierinājumu, viņš jau bija aizgriezies un cilāja kastes.

— Līdz vakaram man te jāsakārto,— viņš teica parastajā balsi, ko pavadīja sekls, sauss klepus, kas viņam bija kļuvis hronisks.

Sarunas laikā Dorinda bija noņēmusi šalli un pārlikusi pār roku, atsedzot savu skaisto profilu un tumšos, kuplos matus, kas bija piekļāvušies galvai lielos viļņos. Spēcīgās uzacis, kā ari deguna un lūpu stingrā līnija šķita īpaši izgaismotas, pārējā sejas daļa it kā palika ēnā. Viņai bija mugurā vecs, dzeltenbrūns vilnas mētelis, izbalējis un ielāpains, un zem tā brūna kokvilnas kleita, kājās nobristas, smagas kurpes. Pat Pedlarsmilā sievietes sekoja modes izmaiņām, gan ar zināmu nokavēšanos; deviņdesmitajos gados viņas staigāja pa dubļainajiem ceļiem tik garās kleitās, ka apakšmala slaucīja zemi, ja to nepieturēja uz augšu ar vienu roku. Tomēr pat nabadzīgais, pēc nožēlojamas modes pašūtais tērps nespēja noslēpt Dorin-das auguma slaidās un vijīgās aprises, viņas stalto iznesību.

— Brītiņu papļāpāšu ar Rozi Emīliju, tad iešu,— viņa jautrā balsi sacīja.— Liela muiža, ja mazliet aizkavējos.

Viņa devās uz telpas viņu galu — garām krāsniņai, kas zvēroja kā elles spelte, pastūma sāņus sarkanu katūna aizkaru un, pagriezusi durvju rokturi, iegāja istabā pie slimās sievietes, kas sēdēja gultā un tamborēja rožainu mazbērna kleitiņu.

— Es domāju, ka tu jau esi aizgājusi, Dorinda,— sieviete sacīja, paceldama acis no tamborējuma.— Sniegs nāk arvien biezāks.

No visām pusēm spilvenu atbalstīta, laizdama caur trauslajiem pirkstiem sārto pavedienu, misis Pedlara varonīgā pašapmānā gaidīja nāvi. Pirms apprecēšanās, kad viņas vārds vēl bija Roze Emilija Milforda, viņa bija mācījusi bērnus mazajā Pedlarsmilas skolā; Dorinda bija viņas mīļākā audzēkne. Viņa bija maza auguma sieviete gudru sejiņu, gaužām novājējusi, ar lielām, pelēkām acīm, matiem nobriedušu kviešu krāsā un platiem vaigu kauliem, uz kuriem kvēloja spilgti sarkani plankumi.

Neskaitāmi daudz rožainas dzijas kamolu bija izritinājies uz slimnieces ielāpsegas*, lai pārtaptu mazbērnu kleitiņās — viņa tās pārdeva pilsētā; «tamborējot iznāk vairāk laika visu ko pārdomāt nekā tad, kad staigā apkārt», izteicās Roze Emīlija,— viņai šķita, ka tikai slimības laikā viņa sākusi tā īsti izprast dzīvi. Jo tuvāka bija aiziešana, jo vairāk šajā sievietē atraisījās dzīvesprieks — kaut kādas dabas ačgārnības dēļ. Ja kādreiz viņai arī ienāca prātā nāve, tad tikai kā abstrakta iespējamība — kā, piemēram, dvēseles glābšana caur ticību —, bet nekad kā tuva realitāte. Katru vakaru viņa sacīja: «Ja rīt būs labs laiks, celšos augšā,»— un katru rītu teica ar priecīgu nopūtu: «Labāk pagaidīšu līdz vakaram.»

Viņa gulēja mazā istabiņā, kas bija atdalīta no veikala; tas savukārt savienojās ar dzīvojamo māju, ko Neitens kādreiz bija uzcēlis savai jaunajai sievai. Sai istabiņā valdīja īsts krāsu juceklis — misis Pedlaras drudžainā optimisma atspoguļojums. Lupatu celiņš un ielāpsega raiboja kā puķu dobe vasaras vidū, petrolejas lampai bija aplikti vīnsarkani kreppapīra baletsvārciņi, zaļie koka puķu galdiņi pie logiem bija pilni ar ģerānijām un begonijām māla podos. Iekurinātā kamīna priekšā uz paklāja trīs bērni spēlējās ar papīra lellēm, ceturtais — deviņus mēnešus vecs zīdainis — gulēja šūpulītī cieši aizmidzis, pat miegā neizlaizdams no mutes pudeles pupiņu.

— Labi gan, ka noadīju tev šalli oranžu!— misis Ped-lara teica satrauktā pacilātībā, kas vienmēr pārņēma viņu, temperatūrai kāpjot.— Tā tik ļoti piestāv pie taviem melnajiem matiem! Tev nudien vajadzētu priecāties, ka esi liela auguma sieviete,— viņa turpināja domīgāk. — Tā vien šķiet, ka liela auguma sievietēm ir vieglāka dzīve. Es vaicāju jaunajam dakterim Greilokam, vai tas tā ir, un viņš atbildēja — tā jau visas mazās sievietes domājot.

Dorinda iesmējās — laimīgus smieklus; dziļi slēpts prieks kūsāja viņā un plūda pāli malām, uzdzirkstīdams viņas balsī, skatienā, viņas biklajās sapņotājas kustībās. Bija tik brīnišķīgi dzirdēt pieminam Džeisona Greiloka vārdu, un doma, ka viņa, iespējams, atkal satiks Džeisonu uz ceļa, pildīja viņu ar reibinošu sajūsmu. Tai pašā laikā viņai šķita, ka viss šis brīnišķums, šī sajūsma ir kaut kas nepastāvīgs, gaistošs — kā tālumā skanoša mūzika. Likās neticami, ka kaut kas tik lielisks varētu atgadīties Pedlarsmilā.

Visi trīs bērni (vecākajai, Minnijai Mejai, bija tikai desmit gadu) kamīna priekšā rotaļājās ar lellēm. No cepumu kārbas viņi bija iztaisījuši leļļu māju, un paklāja apspūrušie stūri bija dārzs.

— Tagad misis Braunai ir pazudusi meitiņa un viņa iet pie misis Smitas to meklēt,— Minnija svarīgi teica.

— Ir gan tev noņemšanās ar tiem bērniem!— Dorinda piezīmēja, neatrazdama nekā cita, ko sacīt. Viņas domas nebija pie bērniem, tās bija tālu projām, brīnumaina prieka dārzā, ko apjoza augstas sienas, taču kāda nenozīmīga viņas būtības daļa vēl atradās šeit un dzīvoja veco, bezjēdzīgo dzīvi.

— Jā, bet viņi man ir labi bērni. Vienmēr paši atrod sev kādu nodarbošanos. Minnija izgrieza tās lelles no veca modes žurnāla, un mazajiem nu ir prieki.

— Minnija tev ir īsta palīdze.

— Jā, tēvā atsitusies. Otra tik laba vīra kā Neitens laikam pasaulē nav. Par sevi viņš vispār nedomā.

— Viņš iedeva man cukuru, ko aiznest mātei,— Dorinda sacīja un nopūtās — viņas apziņā kā nazis pēkšņi bija iedūrusies doma, ka Roze Emīlija taču mirst. «Mēs te pļāpājam par cukuru un papīra lellēm, bet viņa varbūt pat nesagaidīs vasaru.»

— Sviesta pika arī ir. Es teicu Minnijai, lai ieliek tev groziņā,— Roze Emīlija runāja tālāk.— Nesaprotu, kā tava māte var iztikt bez sviesta.

— Kaut kā jau iztiekam — kopš pagājušā rudens, kad govs nosprāga. Es krāju naudu — samaksāsim nodokļus un tad pavasarī nopirksim jaunu.— Atkal tā pati skaudrā doma. «Ko es te runāju par govīm, kad viņai tikai daži mēneši atlikuši, ko dzīvot!» Vai tiešām šādi nieki bija pats svarīgākais?

— Un beidzot misis Brauna ierauga: viņas meitiņa guļ ceļa vidū sabraukta, beigta!— Minnija čukstēja.— Ko nu darīs? Jātaisa bēres, un viņa sarīko ar lepnas bēres par desmit dolāriem, ko ietaupījusi, pārdodama olas. Tur tālāk būs kapsēta, brālīt, tur, pie tā cauruma paklājā. Lina, neburzi lelli, tu to pavisam saplēsīsi!

— Neitens saka — tu varot dabūt labu govi no vecā daktera Greiloka par trīsdesmit dolāriem,— sacīja misis Pedlara.— Viņš grib pārdot savu Ziedīti.— Tad viņai kaut kas iešāvās prātā, un viņa piebilda kā šaubīdamas:— Zināms, pēc Džeisona atgriešanās varbūt viss ir mainījies.

— Jā, droši vien viss ir mainījies,— kā atbalss atsaucās Dorinda, un, kaut ari viņa bija tikai atkārtojusi Rozes Emīlijas vārdus, tie skanēja kā laimes zvans. Dzīve viņā kūsāt kūsāja! Pat domas par nāvi, pat apziņa, ka

draudzene nenodzīvos līdz vasarai, bija tikai ēna pret to gaišo liesmu, kas dega viņas sirdī. Viss pārējais bija tikai ēna pret šo gaišo, rāmo, starojošo liesmu!

— Viņš vēl arvien ir tāds pats lādzīgs kā skolas laikos,— misis Pedlara turpināja.— Atceries, kas viņš bija par palaidni!

Dorinda pamāja ar galvu.— Es mācījos ar viņu kopā tikai vienu gadu, pēc tam viņš aizbrauca.

— Ak jā, to es biju aizmirsusi. Šodien es viņam jautāju, vai viņš tevi atceras, un viņš teica, ka saticis tevi šorīt uz ceļa un uzreiz pazinis.— Viņa mirkli apklusa, un viņas acīs paplaiksnījās kāda vīzija.— Būtu jauki, ja tu viņam iepatiktos, Dorinda; tu jau esi glīta diezgan — zilace un sārtvaidze —, vai kurš katrs tevi iemilētos, un, ja runājam par grāmatu gudribām,— tu esi izlasījusi tik daudz, ka pilsētas meitenes tev nemaz netiek līdzi. Es aizsūtīju Minniju tev pakaļ, kad viņš bija šeit, bet viņa atveda Neitenu, un dakterim bija jāsteidzas prom pie vecās misis Flaueras — tā guļ uz nāves gultas.

Visi gribēja savest viņus kopā! «Par to gan nebūtu jābrinās,» domāja Dorinda, «jaunus vīriešus Pedlarsmi-las apkaimē, runājot vecā Metjū vārdiem, var uz pirkstiem saskaitīt, tāpēc visiem kārojas jaunus ļaudis saprecināt.» Dorindai pašai to neapzinoties, pārliecināšanas neatvairāmais spēks vērta domu par precēšanos ar Džei-sonu arvien pievilcīgāku. Ja jau visi, arī gudrā Roze Emīlija, domāja, ka tam tā jānotiek! .. .

— Kopš viņš atbraucis mājās, es tikai vienu reizi esmu viņu satikusi,— Dorinda atbildēja.

— Es viņam stāstīju par tevi, un viņš izrādija lielu interesi. Es domāju, ka viņš ir labs puisis — un tik uzvedīgs un laipns! Viņš apvaicājās par visiem pazīstamajiem nēģeriem un tā nopriecājās, kad es pastāstīju, ka tiem visiem klājas labi. Tēvs neko neatceroties un neko nevarot pastāstīt. Domāju gan! Ko nu šis pastāstīs, ja vairs nezina ne rīta, ne vakara!— Viņa klusi iesmējās. — Džeisons ir pieņēmies visādu jaunlaiku gudrību. Parasto aireni viņš sauca par raizāli, un beidzot izrādījās, ka mēs neviens nesaprotam, par ko viņš runā!

— Vai viņš paliks šeit?

— Vismaz tik ilgi, līdz tikšot vaļā no fermas,— tā viņš saka. Manuprāt, tas nozīmē — kamēr tēvs vēl būs pie dzīvības, tikai viņš negribēja tā izteikties. Vecajam Greilokam ir nieru kaite, turklāt viņu jau divreiz ķērusi

trieka. Valdes nama dakteris saka — ilgāk par pusgadu viņš neizvilkšot, varbūt gadu, bet tas arī pats ilgākais.

Pusgadu vai gadu! Kas tikai viss nevarēja notikt — kas tikai nebija noticis pusgada vai gada laikā!

Bērni tikmēr rosījās ap iegarenu caurumu paklājā — tas bija kaps.

— Misis Brauna ir nopirkusi garu, melnu plīvuru līdz pašai brunču malai,— Minnija uzbudināti čukstēja. — Redziet, kur viņa ir — tā lelle ar melno plīvuru,— viņa tagad iet uz bērēm.

— Labi, nu man jāiet,— Dorinda sacīja, tīdama ap galvu oranžo šalli, un nodomāja: «Ar cepuri es izskatītos labāk ... bet mana svētdienas cepure tādā slapjdraņķī būtu pagalam, un vecā jau ir tāda, ka ar to nevienam nevaru rādīties.» Paņēmusi pie durvīm nolikto groziņu, viņa vēl atskatījās uz Rozi Emīliju. — Ja rīt nebūs putenis, es jau agri būšu klāt un palīdzēšu tev apkopt bērnus. Cerams, ka rīt tev būs labāk.

— Jā, rīt es domāju celties augšā,— Roze Emīlija moži atbildēja un, laimīgi pasmaidīdama, atkal paņēma tamborējumu.

III

Ārpusē bija neliels pagalms, ko apjoza balti žoga stabiņi — pie tiem sēja zirgus, kad slita bija pilna. Pagalms nu bija kails un tukšs, pārklājies ar plānu sniega kārtu, tikai vasaras puķu sakaltušie stublāji vientuļi slējās no salmiem. Izgājusi pa baltajiem vārtiņiem, Dorinda nokļuva uz Vecā Pasta ceļa, kā to vēl arvien sauca,— tas stiepās gar stacijas klajumiem un aiz Heiniju fermas, kas bija sadalīta nēģeru pusgraudniekiem, nogriezās priežu mežā. Sai apkaimei raksturīgo sarkano mālzemi priežu pavēnī nomainīja smilts augsne, biezi nobirusi ar skujām.

Dorinda gāja ātri, oranžā šalle ap viņas galvu zemes un debess palsajā miglā izskatījās pēc slīdoša oranža mākonīša. Sniegs tagad krita lielākām pārslām — šķita, ka lejup laistos sasalušu tauriņu bari, un caur to baltajiem, zibošajiem spārniem apkārtne likās tumša, vientulīga, noslēpumaini draudīga. Ceļš bija pilnīgi tukšs, tikai ciema muļķītis Melnais Toms aizklumpačoja Dorindai garām uz staciju izlūgties ēdamo un naktsmājas, taču

meitenei nebija bail. Vakars strauji tuvojās, un viņai vēl bija jānoiet divas jūdzes, bet viņa pazina katru ceļa likumu un būtu varējusi nokļūt mājās kaut aizsietām acīm.

Šovakar viņa nebūtu griezusies atpakaļ pat tad, ja mežā viņai uzglūnētu plēsīgi zvēri. Spārnots prieks bija pacēlis viņu pāri apkārtējās dzīves nabadzībai un bezcerībai. Lai gan pasaule viņai apkārt bija pelēka, gara acīm viņa redzēja zeltainu gaismu, un viņas domas lidoja tanī kā bezdelīgas saulrieta blāzmā. Senie sapņi bija atgriezušies, tikai citā veidolā — īstenība tiem bija piešķīrusi miesu un asinis. Lietojot savas mātes bībelisko izteiksmi, Dorinda varēja sacīt, ka ieguvusi «gara valstību», kur viņa varēja «tverties»,— pietika aizvērt acis, lai nokļūtu savu jauno jūtu zelta gaismā. Pietika nočukstēt: «Varbūt es atkal satikšu viņu,»— un pazuda sniegpārslu virpulis, pazuda kailie lauki un tumšās priedes, un viņa juta tikai brīnumainu noreibumu, kas pārņēma vienā mirklī, kā putns aizšvīkst pār galvu. Ar vienu čukstu, ar domu vai pat gluži vienkārši pieverot acis, lai apkārtējie iespaidi netraucētu, viņa spēja atsaukt atpakaļ un no jauna pārdzīvot padošanās tvīksmīgo saldmi.

Un šo brīnumu viņa pati bija atklājusi! Neviens, pat ne Roze Emīlija, nekad ne ar visniecīgāko mājienu nebija licis viņai nojaust, kādas slepenas, saldas izjūtas pavada līdzīgus pārdzīvojumus. Visi viņai pazīstamie ļaudis dzīvoja, izlikdamies, it kā dažādas nenozīmīgas norises būtu dzīvē pats galvenais. Mūžīgā slaukšana, mūžīgā ēdiena gatavošana, mūžīgā sēšana un pļaušana! Cilvēka dzīve, cik Dorinda varēja par to spriest, šķita sastāvam no šīm mūžsenajām nodarbībām. Tēvs, māte, brāļi, Neitens, Roze Emīlija — visi tie, kurus viņa ik dienas satika, bija it kā devuši savādu klusēšanas zvērestu. Neviens no tiem nebija atklājis viņai noslēpumu — noslēpumu, kas pārvērta pasauli.

Kad bijušās Heiniju fermas tīrumi un priežu mežiņš palika aiz muguras, ceļš izveda Dorindu pie Medusdruvu ganībām; šai fermā noplicinātu lauku vidū dzīvoja trīs vecmeitas — pasta priekšniece mis Teksana Snīda ar savām māsām Sēņu un Tabitu, kuras nodarbojās ar sieviešu tērpu šūšanu. Nesen no Rietumiem bija pārbraucis mājās jaunākais brālis Viljams; svešumā viņam bija izdevies sapelnīt mazliet naudas, un, lai gan ģimenes rocība nebija nekāda plašā, fermas lauki ceļa malā vairs

neizskatījās tik nolaisti. Dažas izmirkušas aitas, sagūlušās vienkop aiz dzīvžoga, blenza uz Dorindu caur krītošajām sniegpārslām, tad uzslējās uz ļodzīgajām kājām un, brīdi pavilcinājušās, metās bēgt, truli blēdamas. Vecs zirgs bija uzlicis galvu uz aploka augšējās karts un domīgi noraudzījās Dorindai pakaļ; ceļam pāri lēnām pārgāja vairākas govis, dodamās no ganībām uz kūti.

«Tā brūnā ir skaista. Kaut mums būtu tāda govs!» Dorinda nodomāja — un tad ar satraukta prāta nepastāvību: «Ja mēs satiksimies, viņš piedāvāsies aizvest mani uz mājām.»

Aizmugurē kļuva dzirdama zirga pakavu vienmērīgā klaboņa un riteņu ātrā iečīkstēšanās. Ne par kādu naudu Dorinda tagad nebūtu palēninājusi soli vai atskatījusies pār plecu, lai gan sirds likās sakāpusi kaklā un žņaudza vai nost. Viņai neizturami gribējās apstāties, atskatīties; kāda magnētiska plūsma nešaubīgi vēstīja, ka sekotājs ir viņš, pēc mirkļa viņš panāks Dorindu, taču meitene turpināja ātri soļot, pakļaudamās instinktīvai dziņai, kas bija stiprāka par viņas apzinīgo gribu. Tas bija brīdis, kāds reiz pienāk visām sievietēm, kas iemīlējušās,— brīdis, kad dzīves straume pārrauj saprāta mākslīgi radītos aizsprostus un aizplūst turp, kurp to virza primitīvs instinkts.

Riteņi griezīgi čirkstēja — bija iegadījies oļains ceļa gabals. Dorinda gāja, un pašas sirdspuksti viņai tā dunēja ausīs, ka šī dunoņa šķita piepildām visu pasauli.

— Mums ir pa ceļam,— Džeisons sacīja — tieši tā, kā viņa bija iedomājusies.— Vai nevēlaties, lai aizvedu jūs uz mājām?

Meitene apstājās un pagriezās; viss sniega vizošais gaišums apmirdzēja viņu, un šalle ap viņas galvu kvēloja ķā oranžs zieds. Pelēkais apvārsnis šķita savelkamies viņiem apkārt.

— Es dzīvoju Vecajā Fermā,— viņa atbildēja.

Viņš iesmējās, un no šīs skaņas Dorindai saldas trīsas pārskrēja pār augumu. Tāda sajūta viņai dažkārt bija baznīcā, kad dziedāja viņas mīļākās dziesmas—«Jēzu, dzīvība man esi» un «Tuvāk pie dieva kļūt».

— To taču es zinu, ka jūs dzīvojat Vecajā Fermā. Jus esat Dorinda Ouklija. Vai domājāt, ka esmu jūs aizmirsis?

Mirkli Dorindu apņēma dievišķs reibonis. Džeisonā neskatīdamās, viņa redzēja tā acis, melnas caur palsajām

sniegpārslām, sarkanīgos matus tieši mālainā ceļa krāsā, viņa apburošo zēnisko smaidu — tik jauku, tik starojošu un tik neticamu skumju pilnu, kad viņa vēlāk to atcerējās. To visu viņa pazina līdz sīkumiem, kā pazīstam ainas, ko esam redzējuši sapnī.

— Es nevaru kāpt ārā, jo ķēve nav ēdusi un grib skriet rikšiem, bet jūs varētu sēsties pie manis ratos,— viņš teica.

Dorinda tikai pamāja ar galvu, jo, gluži tāpat kā visās iepriekš izsapņotajās satikšanās reizēs, nezināja, ko atbildēt. Parasti viņa bija visai apķērīga, bet nu stāvēja kā nolēmēta starp aploku un ceļa grambām, un vecais zirgs vēl arvien raudzījās viņā. Sājos apstākļos, kuriem līdzšinējā dzīve nebija viņu sagatavojusi, viņas domas, griba, atmiņa, paradumi — visa viņas būtība bija it kā paralizēta, un pār viņu valdīja kāds spēks, stiprāks nekā tas viss kopā, spēks, par kuru viņa agrak nebija nekā zinājusi.

— Kāpiet taču iekšā, sēdieties,— Džeisons mudināja, un viņa paklausīja, mēma no laimes.

— Es jūs ļoti labi atceros,— viņš ar smaidu sacīja, skatīdamies Dorindai acīs. — Jūs bijāt tā mazā meitene, kas man reiz uzlēja uz galvas veselu pudeli tintes, lai nokrāsotu manus rudos matus.

— Es zinu ...— Pašas balss viņai likās tik tāla, it kā šī saruna notiktu sapnī. Sai brīdī, kad viņa par visu vairāk vēlējās būt moža un asprātīga, viņu bija pārņēmis gurdums, līdzīgs miegainībai, kas uzmācās baznīcā karstās vasaras dienās, tikai daudz patīkamāks, un mēle bija kā sapīta.

— Jūs esat tā izaugusi, ka vienu brīdi es pat sāku šaubīties,— viņš turpināja. — Vai jums agrāk ari bija tik lielas acis?

Peldēdama svētlaimē, viņa tomēr nespēja neko citu kā vien mēmi blenzt uz Džeisonu. Kāpēc mīla atnākusi laupīja cilvēkam jebkuru spēju to izbaudīt?

— Es nedomāju, ka jūs tik drīz atgriezīsieties ...— viņa beidzot izmocīja.

— Vajadzēja. Tēvam pārāk grūti klājās,— Džeisons atteica, un viņa seja mazliet apmācās, Dorindai līdz ar to kļūdama vēl pievilcīgāka; viņa acis aizplīvuroja pastāvīgās skumjas, kuras Dorinda redzēja, bet kurām nezināja izskaidrojuma,— varoņa skumjas, kurš jūt savu vājumu nepārvaramu šķēršļu priekšā. — Zināms, tas ir tikai uz

laiku,— viņš turpināja pārsteidzoši mundrā balsī.

— Pirms pāris nedēļām tēvam bija otra lēkme, un mani atsauca šurp tāpēc, ka nebija, kas viņu kopj. Bet, tikko viņš atveseļosies vai arī nomirs,— Džeisona tonis bija laipns, bet vienaldzīgs,— es došos atpakaļ un turpināšu darbu. Es nupat ieguvu medicīnas doktora grādu* un uzsāku gadu ilgu praksi lielā slimnīcā. Kad es braucu šurp, domāju, ka tas būs tikai uz dažām dienām. Ārsta telegrammā bija sacīts, ka tēvam atlikusi ne vairāk kā nedēļa, bet nu viņš ir ticis tam pāri un var nodzīvot vēl labu laiku. Kamēr briesmas nebūs garām, es nedrīkstu viņu atstāt; tikmēr cenšos apgaismot šejienes iedzīvotāju tumšos prātus. Kas par nomali, ak dievs! Nevienam no dzīves neko vairāk nevajag kā tikai rauties melnās miesās no vienas ražas līdz otrai. Par lauksaimniecības zinātnes pamatiem viņiem nav ne mazākās jēgas; izņēmumi, protams, ir misters Elguds — Zaļās Āres ir labi nostādīta saimniecība — un vēl tas jokainais zellis, kuram pieder veikals. Nez vai Pedlaru senči arī izskatījušies tādi paši? Sī ģimene te laikam dzīvo jau kādus simt piecdesmit gadus.

— Jā, patiešām, viņi te ir bijuši vienmēr! Gandrīz visas pārējās ģimenes ir rentnieki. Tēvs saka — tāpēc jau zeme esot tā noplicināta. Neviens nerausies pušu, strādādams uz svešas zemes.

— Tāds jau ir tas rentēšanas posts. Ja zeme pieder pašam, pat melnais sāk saimniekot ar apdomu. Starp citu, es esmu ievērojis, ka vislabākie zemes kopēji pie mums ir nēģeri. Nēģeris savus desmit vai divpadsmit akrus apsaimnieko labāk nekā baltais — divdesmit.

— Tā ir,— Dorinda viņam piekrita. Tomēr runas par lauksaimniecību viņai šķita neinteresantas. Visu mūžu viņa bija dzirdējusi vīriešus runājam tikai par zemes darbiem, par zemes darbiem vien. Jādomā, bija taču daudz kā cita, ko Džeisons varētu pastāstīt! Ar sievišķīgu nepatiku pret visu bezpersonisko viņa piemetināja:

— Jums tas droši vien liktos pārāk vienmuļi.

Piepeši pagriezies pret Dorindu, viņš notrauca sniegpārslas no mēteļa kažokādas apmales, kas atradās viņai uz ceļiem. Sī kustība, tāpat kā viņa izturēšanās vispār, bija enerģiska, pašpārliecināta un neizturami nevērīga. Viņa augums, kaut arī jauneklīga spara pilns, apkārtējās ainavas melanholiskajā pelēcībā likās iemiesojam kaut ko nepastāvīgu, neiederīgu. Lauki šķita kā domās nogrimuši,

tie gaidīja saules staru ... Džeisons bija uzaudzis tuvībā ar zemi un tomēr atgriezies atpakaļ pie tās kā svešinieks; viņu un vientulīgo ainavu nevienoja izpratnes pilna saskaņa. Viņam nebija cerību pakļaut sev tās garu nedz kā mīlētājam, nedz kā iekarotājam.

— Ja es domātu, ka man te jāpaliek visu mūžu, es laikam pasāktu dzert vai vēl ko ļaunāku,— Džeisons vieglā tonī atbildēja. — Pāris nedēļu vai mēnesi jau var paciest, bet dzīvot šeit vienmēr ... — Viņš apklusa un cieši uzlūkoja Dorindu.— Kā jūs to varat izturēt?— viņš jautāja.— Kā sieviete var to izturēt un nesajukt prātā?

Dorinda pasmaidīja.

— Es esmu pieradusi. Man šeit liekas pat jauki. Kalnu vidū es justos kā sprostā.

— Vai jums nekad nav bijis vēlēšanās tikt no šejienes projām?

— Agrāk es par to vien domāju. Iesākumā, kad tikko biju atnākusi strādāt uz veikalu, es tā gaidīju, kad saklausīšu tuvojamies vilcienu, ka nekā apkārt nedzirdēju.

— Un tagad jūs šo vēlēšanos esat pārvarējusi?

Dorindas skropstas drebēdamas nolaidās, slēpjot starojoši zilās acis. Ak, ja viņš zinātu, kādēļ viņa pēkšņi vairs neilgojas tikt projām!

— Jā, tagad tā mani vairs nesatrauc.

— Un, šeit dzīvodama, jūs vēl izskatāties tik veselīga, tik ziedoša! Bet jūs jau vēl esat jauna.

— Man ir divdesmit gadu. Kad man būs četrdesmit, es varbūt domāšu citādi. Ap to laiku man šeit vairs nebūs palicis nevienas grāmatas, ko lasīt.

Džeisons iesmējās.

— Ap to laiku jūs di’oši vien atkal sāksiet gaidīt vilcienu — varbūt pat vairāk nekā jebkad.— Brīdi viņš klusēja, tad piebilda ar naivu optimismu:— Te uzturēdamies, es ceru iepotēt iedzimtajiem dažas mūsdienu zinātnes atziņas. Domāju, ka tas būtu vērtīgs darbs. Pāris nedēļās varēšu viņiem šo to iemācīt.

Bijusi Dorinda vecāka vai gudrāka, viņa būtu pasmīnējusi par šādu pašapziņu, bet viņa tikai maigā balsī bez jebkādas ironijas apliecināja:

— Jā, tas patiešām būtu vērtīgs darbs.

Pietika jau ar to, ka varēja klusējot sēdēt viņam blakus un vērot caur nolaistām skropstām viņa ašo smaidu, acu mirkšķināšanos, kastaņbrūnos matus un rokas — kā tās

brīvi un nevērīgi turēja grožus. Sai brīdī viņai pietika ar to, ka varēja ieelpot Džeisona cigarešu uzbudinošo aromātu, kas tik ļoti atšķīrās no laucinieku tabakas biezā smārda. Ārpus šī burvju loka, kurš ietvēra viņus abus, viņa neskaidri manīja krītošo sniegu un lauku pelēcīgo brūnumu, drīzā mijkrēšļa dzestrumu un daudzās pazīstamās ziemas vakara smaržas. Tālumā ierējās suns. Viņa saoda trūdošo lapu un kūtsmēslu izgarojumus. Aiz kāda žoga skanēja balsis. Visas šīs parādības piederēja pie dzīves, viņas apburtajā brīnumpasaulē tām nebija vietas, tomēr viņas apziņā materiālais jaucās ar garīgo. Lapu smarža un tālo balsu skaņas iespiedās viņas satrauktajās domās.

Atstājuši Medusdruvas aiz muguras, viņi slaidā riksī nobrauca jūdzi līdz Vecā Pasta ceļa sazarojumam, kur blakus milzīgi lielam, zibens saspertam ozolam melnēja nodegušas būdiņas pamati. Otrpus ceļa bija Piecu Ozolu sarkanie vārti, un aiz tiem smilšains sānceļš veda tālāk uz veco, no ķieģeļiem celto namu. Skaidrās dienās tā sarkanais jumts un skursteņi vīdēja caur Zosupītes vītolu zariem, bet tagad krītošais sniegs visu aizklāja. Šeit ārsta ķēve bija radusi pagriezties un doties iekšā pa vārtiem, taču šoreiz tai lika rikšot tālāk pa lielo ceļu — lejup, kalnup, tad atkal lejup, līdz Vecajai Fermai. Kādu brīdi gar ceļa malu stiepās šaura meža strēmele, tās galotņu asais raksts iezīmējās pret debesīm kā metālkaluma režģis, tad nāca izdedžiem klāts ceļa gabals un apaļkoku tiltiņš pār staignu upīti, un aiz tiltiņa pa labi bija redzami Dorindas māju vaļējie vārti. Ķēvei samisējās solis, kad tai piepeši vajadzēja nogriezties uz kraujā, oļainā mājas ceļa.

— Nelādzīga vieta,— Džeisons piezīmēja.

— Es zinu. Tēvs jau nez cik reižu ir taisījies šo ceļa galu izlabot. Agrāk vārti vienmēr bija aizvērti, bet tagad tā noslīdējuši, ka mums tie jātur vaļā.

— Vispirms vajadzētu salabot tiltu. Tajos caurumos zirgi var savainot kājas.

Dorinda atkal piekrita, tikai galvā viņai pavīdēja neskaidra doma: «Nu kāpēc viņš runā to, kas ir pats par sevi saprotams?»

Garā, nobalsinātā māja koku pudura vidū ar pērnajā vasarā nenopļauto nezāļu stublājiem visapkārt izskatījās nolaista, taču ne gluži neviesmīlīga. Tās stāvais jumts caur krītošo sniegu likās drūms un noslēpumains, taču

vienā no apakšstāva logiem spīdēja lampas gaisma; ap lieveni slējās vareni ceriņkrūmi — bija nojaušams, ka pavasarī tie kļūs par īstu ziedu kupenu; sānu piebūves, celtas vecā Džona Kalvina Abernetija laikā, piešķīra mājai omulīgu izskatu. Tā bija parasta, Virdžīnijas štatam raksturīga lauku māja, kuru būvējot domāts vairāk par lietderīgumu nekā par skaistumu, bet tieši savas vienkāršības dēļ tā bija saglabājusi īpatnēju pievilcību, ko daudzas pretenciozākas celtnes sen zaudējušas.

— Tad nu būsim atbraukuši,— Džeisons sacīja, apskatīdamies visapkārt.

Rati bija apstājušies pie lieveņa kāpnēm; nelikdamies zinis par ķēves nepacietigo mīņāšanos, jauneklis izlēca ārā, lai palīdzētu Dorindai izkāpt.

— Jā. Izskatās diezgan bēdīgi, vai ne?

Runādama Dorinda pacēla seju pret Džeisonu; viņu

acis satikās, un viņa lūpas zem rudajām Ūsiņām nodrebēja.

— Vai jūs ejat uz veikalu katru dienu?— viņš jautāja.

— Kāpēc es jūs agrāk neesmu saticis?

Meitene nolaida acis.

— Nu, mājās taču arī daudz darba. Kopš misis Pedlara ir slima, es strādāju veikalā katru dienu. Parasti es tur nokļūstu ap astoņiem un palieku līdz vakaram.

— Tad jau droši vien saņemat varenu algu!

Viņa izsmējīgais tonis sadzina Dorindai sārtumu vaigos.

— Desmit dolārus menesī.

Džeisons neviļus klusu iesvilpās.

— Desmit dolārus mēnesī!— viņš pārsteigts sacīja.

— Un, lai tos nopelnītu, jums katru dienu jānoiet četras garas jūdzes!

— Nav nemaz tik garas. Labā laikā tā ir jauka pastaiga. Bet parasti jau gadās kāds braucējs, kas paņem mani ratos.

— Nu protams. Kā es šovakar. Ja es nebūtu jūs atvedis, jūs līdz tumsai netiktu mājās. Nu, kamēr šeit esmu, es varu jums izlīdzēt,— viņš nevērīgā tonī piemetināja.

— Es braucu pa šo ceļu katru vakaru un tagad vienmēr apskatīšos, vai jūs nenākat.

Dorindai atkal uzkrita mēmuma jonis, viņa stāvēja nekustīgi — kā zemē ieaugusi, un Džeisons skatījās uz viņu. Bridi viņa skatiens sastinga, šķita — viņš pavisam aizmirsis Dorindas klātbūtni. Nelikās, ka viņš būtu

ievērojis Dorindas šalli vai dubļiem notraipīto mēteli, vai saplaisājušās kurpes; nelikās pat, ka viņš raudzītos Dorindai acīs, domādams, cik tās zilas. Tas bija uz iekšu vērsts skatiens, it kā viņš kaut ko pētītu pats savās domās.

— Man nav daudz pazīstamu meiteņu,— viņš beidzot sacīja, gluži kā runādams pats ar sevi,— un tu esi pavisam citāda nekā viņas . . .— Tad pēkšņi, bez jebkādas pārejas piebilda, apburoši pasmaidot:— Neaizmirsti mani! Drīz atkal satiksimies!

Dorinda stāvēja, ar skatienu pavadīdama aizbraucošos ratus. Atkal ķēve samīstījās uz vietas, un riteņi vēlreiz nožņirkstēja oļainajā pagriezienā. Tad rati aizdārdēja pār tiltiņu; Džeisons uzsauca zirgam, pagriezdams sāņus, lai tas nciebruktu tilta caurumā; brīdi vēlāk braucamais jau bija sasniedzis mežmalas kailos kokus un nozuda aiz tiem.

«Neaizmirsti mani. Drīz atkal satiksimies!»

Pieci vārdi! Ilgi gaidītais beidzot bija noticis. Viss viņai apkārt šķita svaigs, neparasts, brīnumains, it kā viņa to redzētu pirmo reizi. Sniegs maigi ietina viņu kā laimes migla, glāstīdams pieskārās vaigam, un, pagriezusies, lai dotos augšā pa kāpnēm, viņa juta, ka viss augums kļuvis lokanāks, vieglāks, jauna dzīvības prieka pilns. Viņas dvēsele, līdz šim kā ziemas miegā sastingusi, pēkšņi bija saplaukusi ziedos. Neviena stunda vairs neaizritēs tukši un vienmuļi. «Neaizmirsti mani. Drīz atkal satiksimies!» dziedāja viņas sirds.

IV

Kad Dorinda bija uzkāpusi lievenī, Ramblers — vecs, dzeltenraibs medību suns ar nokarenām ausīm un filozofa — pragmatiķa domīgajām acīm — izslīdēja no tumšā kakta un piegāja viņai klāt.

— Nāc nu labāk iekšā, citādi tētis vēl sāks tevi meklēt.— Pašas balss lika viņai satrūkties — tā skanēja pagalam dīvaini.— Zinu jau, tu atkal esi dzenājis trušus.

Balss pārmaiņa lika Dorindai nodomāt, vai slēptais satraukums atspoguļojas arī viņas sejā un, ja tā, vai vienmēr acīgā māte to ievēros. Iegājusi priekšnamā, kur smaržoja pēc žāvētas gaļas un āboliem, viņa raudzīja ar delnām atdzesēt laimē satvīkušos vaigus. Pēc tam, Ram-

bleram cienīgi čāpojot nopakaļ, garām viesistabas aizvērtajām durvīm (tās atvēra tikai bēru gadījumos vai arī ja draudzes mācītājs ieradās vizītē) devās uz virtuvi, kas atradās sētas pusē. Mājinieki droši vien bija dzirdējuši divričus piebraucam; kāda laime, ka Rūfs vai Džozija nebija iznākuši tiem pretī, viņa nodomāja.

— Roze Emīlija sūta tev sviesta gabalu, māt, un Neitens iedeva divas mārciņas brūnā cukura,— Dorinda teica.

Gaismas lokā ienākusi, viņa piemiedza acis; tomēr tas nebija petrolejas lampas pienainais spožums, kas bija pārvērtis lielo virtuvi — tās raupjās, kaļķainās sienas, senlaicīgo plīti, nodeldēto priedes koka galdu un ļodzīgos krēslus, tās vecās pannas un kastroļus, kuri karājās uz naglām, un sviesta ķērni, kas nelietota stāvēja savā parastajā vietā uz mūrīša,— tas nebija lampas spožums, kas bija tā pārvērtis šo telpu, ka to vairs nevarēja ne pazīt. Un, ja ģimenes locekļi Dorindai šķita kā vizošas dūmakas apņemti, it kā viņa skatītos uz tiem no liela tāluma,— arī tur nebija vainojama lampa.

Misis Ouklija — vāja, stūraina gara auguma sieviete, kura pirms četrdesmit gadiem neilgu laiku bija tikusi uzskatīta gandrīz vai par skaistuli,— vispirms novietoja uz galda kafijkannu un tikai tad paskatījās uz meitu. Viņas sirmie, plānie mati bija savilkti uz pakauša cietā mezgliņā; seja bija ciešanu izmocīta, zem bālās ādas gandrīz redzami pulsēja un raustījās nervu tīkls. Reliģiskas apsēstības periodos, kas palaikam mēdza viņai uzbrukt, viņas sejas panti bija ieguvuši askētisku skarbumu. Dobuļos iegrimušo, allaž plati ieplesto gaišpelēko acu ciešais skatiens, kas it kā staroja no alas dziļumiem un šķita iespiežamies cilvēkam dvēselē, padarīja viņu līdzīgu svētajiem viduslaiku itāliešu gleznās. Pirms daudziem gadiem, Dorindas bērnībā, misis Ouklijai bija aptumšojies prāts — veselu mēnesi vai pat ilgāk viņa «nebija īsti riktīga», kā ļaudis mēdza sacīt, un runāja tikai čukstus, jo viņai šķita, ka visa apkārtne klausās. Mātes slimības laikā mazajai Dorindai māja bija likusies kā sadauzīts suns, kas sarāvies guļ drūmu lauku vidū, biedējošas vientulības apņemts. Kopš tā laika viņa nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka zemei piemīt briesmīgs spēks — labs vai ļauns, to viņa nezināja,— un bija brīži, kad vientulība pacēlās pār viņu kā kalns, kas draud nobrukt.

Kad misis Ouklija paņēma no meitas grozu, viņas seja gan mazliet atmaiga, taču smaids tajā neparādījās. Tikai pavisam jaunas dzīvībiņas — zīdaiņi, kucēni, nule izšķīlušies cālīši — varēja izvilināt viņai smaidu, un arī tad tas bija drīzāk žēls nekā priecīgs smaids.

— Varēšu izcept Rūfam brokastīs griķu pankūkas,— viņa sacīja, ne brīdi neapstādamās nepārtrauktajā staigāšanā no galda uz pieliekamo kambari, no kambara pie plīts.

Gadiem ilgi viņa bija smagi strādājusi, un šajos garajos gados darba tikums bija pārvērties par slimību un taupīgums no kalpa kļuvis par tirānisku valdnieku, kas turēja viņas dzīvi savā varā. No rītausmas līdz melnai tumsai viņa strādāja un pūlējās, elpu neatvilkdama, un pēc tam pusi nakts nogulēja bez miega, jo uzbudinātie nervi nespēja norimt. Darbs viņu «dzina», kā viņa pati mēdza izteikties, un tā bija viņas mūža traģēdija, ka visa viņas darbošanās nedeva gandrīz nekādu taustāmu rezultātu. Viņa strādāja līdz pilnīgam spēku izsīkumam, bet arvien šķita, ka padarīts nav nekas. Gluži tāpat kā zeme, kas prasīja no tās kopējiem visu un pretī nedeva neko, ferma bija izsūkusi viņas dzīvību, joprojām palikdama uz sabrukuma robežas.

— Nu, tas ir labi!— atsaucās Rūfs, skaists astoņpadsmit gadu vecs jauneklis melniem, taisniem matiem, mirdzošām, brūnām acīm un tādu pašu samtainu, tumšu sārtumu vaigos un lūpās kā Dorindai. Ģimenē viņš bija jaunākais; bērnībā viņš bija ļoti smagi slimojis ar šarlaku un kopš tā laika kļuvis par mātes dievekli. Vienīgais trūkums, ko misis Ouklija savā zēnā atzina, bija viņa trakulīgais temperaments — to viņa allaž pieminēja lūgšanās. Rūfs pastāvīgi ķildojās ar vecāko brāli Džoziju, trīsdesmit gadus vecu mierīgas dabas vīru ar kuplām, nokarenām uzacīm un plušķainu bārdu, kas reti tika apcirpta, nenogurstošu strādnieku. Pēc pirmā bērna piedzimšanas misis Ouklijai bija iestājies ilgs bezbērnu periods — šai laikā sākās viņas gara slimība —, un tiklab Dorinda, kā Rūfs bija nākuši pasaulē tad, kad, misis Ouklijas pašas vārdiem runājot, viņa jau bija paspējusi pierast pie mierīgas dzīves, brīvas no mazu bērnu audzināšanas rūpēm.

— Apsēdies, māt, tu izskaties galīgi nogurusi,— Dorinda sacīja, vilkdama nost mēteli un nomezdama šalli uz krēsla; pelēkbaltā kaķene Flosija tikmēr glaudās viņai

pie kājām.— Es tūliņ visu izdarīšu. Vai tev ka netrūkst, iet?— viņa jautāja pinkainajam vecajam vīram galda galā.

— Man vel nav kafijas,— Džošua atbildēja, paceldams galvu. Viņš bija liela auguma, lēnīgs un pazemīgs, un ēdot skaļi krumšķināja un čamstināja kā zirgs. Bārdu viņš neskuva un matus apgrieza reti, tāpēc līdzība ar Jāni Kristītāju, kāds tas bija attēlots ģimenes bībelē, nebija zudusi, taču no jauneklīgās pievilcības vairs nebija ne miņas — viņš drīzāk atgādināja mežoni. Viņa pleci bija no smagām nastām salikuši un seja — tās nelielā redzamā daļa — vēja appūsta un dziļu grumbu izvagota, līdzīga sarkanai mālzemei pēc lietus. Zem matu pinkām staroja lielas, brūnas, skumju pilnas acis — tādas acis mēdz būt kropļiem un nomocītiem dzīvniekiem. Viņš bija mēms darba lops, ģimenes dzīves jautājumos viņam bija tikpat maz teikšanas kā abiem zirgiem — Danam un Beršebai, un, tāpat kā tie, viņš allaž bija pacietīgs un darīja visu, kas no viņa tika gaidīts. Reizēm Dorinda jautāja sev, vai tēva dzīvē ir palicis jel kas personisks, kas nebūtu saistīts ar aršanu, sēšanu un ražas novākšanu. Džošuam vēl nebija ne sešdesmit pieci gadi, taču viņa brūnsarkanā, saules un vēja ārdētā seja izskatījās tik veca kā smiltīs iegrimis, saplaisājis akmens. Viss viņa mūžs bija pagājis zemes verdzībā, pakļautībā dabas spēkiem, klusā cīņā ar nabadzību un lieso augsni. Tomēr Dorinda nekad nebija dzirdējusi viņu sūdzamies. Viņš bija tikpat lēnprātīgs kā zeme, kas nepretodamās ļāvās gan saulei, gan lietum. Ja raža aizgāja bojā vai tabaku nokoda sals, viņš cēla arklu vagā un sāka visu no gala. ♦Tabakai vajadzēja maķenīt vairāk siltuma,» viņš tādās reizēs rāmi sacīja — vai arī: ♦Nākamgad raudzīšu sākt pļauju vienu dienu agrāk.» Zeme lipa viņam klāt: zemai-nas bija viņa drēbes, zemaini kūtsmēsliem apķepušie, smagie zābaki, zeme bija viņam zem nagiem un sejas dziļajās rūpju rievās. Dorinda atcerējās, ka reiz bērnībā tēvs bija paņēmis viņu klēpī (tā bija vienīgā reize, ko Dorinda spēja atcerēties), taču tēva darba drēbju stiprā smaka bija viņu tā pārbiedējusi, ka viņa bija rāvusies ārā, skaļi brēkdama. ♦Rokas man laikam pārāk asas,» tēvs toreiz bija bikli noteicis; pēc tam viņš nekad vairs tā nedarīja. Tagad, kad vien Dorinda iedomājās tēvu, viņa vispirms atcerējās tēva rokas — mezglainas, cīpslainas, smiltīm aplipušas, līdzīgas spēcīgām koka saknēm — un

2*

35

šo kodīgo smārdu. Viņa tēls bija kā iebalzamēts zemes un kūts smakās.

— Snieg stipri, bet viss tūliņ nokūst,— teica Dorinda. Pieliekusies pie tēva, viņa pārlēja kukurūzas vālītes tā šķīvī ar brūno mērci.— Varbūt rīt noskaidrosies.— (Ar runāšanu veicās diezgan gludi.)— Beidzot taču jānāk pavasarim.

Džošuas roka, ko viņam nekad neizdevās noberzt īsti tīru, cieši satvēra naža spalu. — Laba gan tā brūnā mērce, meitiņ,— viņš sacīja.— Redz, kā mūsu mammuks to iztaisa — bez piena, bez sviesta, bez nekā.

Dziļš maigums uzviļņoja Dorindas sirdī — tas bija tikai viens vilnis no jūtu straumes, kas viņā strāvoja. «Nabaga tētiņš,» viņa nodomāja, «ko viņš savā mūžā ir redzējis? Tikai darbu un darbu.» Cik brīnišķīga bija dzīve un cik grūta!

— Man jau ir sakrāts tik daudz naudas, ka maijā varēsim nopirkt govi,— viņa sacīja skaļi.— Samaksāsim nodokļus un bankas procentus, un tad arī vēl paliks pāri diezgan. Roze Emīlija man teica, ka dakteris Greiloks pārdošot mums savu Ziedīti.

— Tad mums būs sviests un pie pankūkām paniņas!— Rūfs iegavilējās.

— Diez vai Greiloka govs ir taisni tā labākā,— Džozija nīgri piezīmēja. Tas viņam bija raksturīgi — vienmēr būt ar visu neapmierinātam. Kā māte mēdza sacīt, viņam bija lādzīga daba, bet nejauks raksturs. Divdesmit gadu vecumā viņš bija apprecējis skaistu, vieglprātīgu meiču — tā bija nomirusi pirmajās dzemdībās — un tagad, desmit gadus nodzīvojis atraitnī, sāka mest acis uz Elvīru Snīdu — dumju skuķēnu, vecā Ādama Snīda meitu; viņas tēvs bija pazīstams plencis, kuram pat lāga krekla vairs nebija mugurā. Pats Džozija bija strādīgs, centīgs un taupīgs, taču sieviešu tikums viņu neinteresēja, viņš meklēja tikai smukumu. Ja Rūfs būtu aizrāvies ar Elvīru, Dorindai tas būtu licies saprotamāk. Rūfs vienmēr pastrādāja kaut kādas trakulības, un neviens no viņa neko citu arī negaidīja — jauniem puišiem asinis ir karstas! Sis zēns bija pavisam citāds nekā viņa tēvs un vecākais brālis, kuriem no dzīves bija vajadzīgs tikpat maz, cik jūga lopiem, un tomēr garajos ziemas vakaros viņam nebija citas nodarbošanās kā tikai kartupeļu šķirošana vai zaķu cilpu taisīšana. Kaimiņi dzīvoja pārāk tālu, un zirgi pēc dienas darba arī bija pārāk noguruši,

lai vilktu pajūgu pa dubļainajiem ceļiem. Tādos vakaros Dorinda ar baudu iegrima vecā Abernetija grāmatu nodzeltējušās lappusēs, lasīdama un pārlasīdama Valtera Skota romānus vai lieliskos «Misionāru dzīvesstāstus»; taču Rūfs nelasīja grāmatas — viņam nepatika klusums, gluži tāpat kā mātei. Viņš bija dedzīgas, aizrautīgas dabas zēns, viņa sirds tiecās pēc izpriecām, taču ik vakaru viņš pavadīja, knibinādamies ap zirglietām vai kādu jauna parauga slazdu, kamēr uznāca miegs un varēja iet gulēt — tad viņš kāpa augšā uz savu nemīlīgo jumtistabiņu, kur vienīgais siltums ieplūda no virtuves pa dūmvadu. Tāda bija viņa dzīve, lai gan, pēc Dorindas domām, viņš izskatījās tieši kā Tadeušs* vai kāds no skotu bruņiniekiem.

Dienā virtuve bija priecīga, saules pilna telpa — saule iespīdēja tajā caur lielajiem, vecajiem vīnogulājiem, ar kuriem bija apaudzis sētas puses lievenis. Vecie kastroļi un vecās pannas atkal iemirdzējās, uguns priecīgi sprakšķēja plītī, un ģerānijas uz palodzes, gan vairs neziedēdamas, tomēr atvizēja košā zaļumā. Liela daļa no mātes mūža bija aizvadīta šai telpā; bērnībā Dorinda labprāt bija šeit spēlējusies ar savām kukurūzas vālīšu un pekan-riekstu lellēm. Lai gan viņi dzīvoja nabadzīgi, viss bija spodrs un tīrs, nekur nemanīja ne puteklīša. Uz «baltajiem nabagiem» misis Ouklija raudzījās no augšas, lai gan pati bija šajos ļaudīs ieprecējusies, un viņas protests pret vīra mūžīgajām saimnieciskajām neveiksmēm izpaudās kā dzīšanās pēc pedantiskas tīrības un kārtības. Viņa zināja, ka jaunībā sabojājusi savu mūžu, klausīdama nevis prātam, bet sirdij, tomēr bija pietiekami godīga, lai atzītu, ka viņas laulības dzīve patiesībā bijusi laimīga — cik jau nu laimīga laulības dzīve vispār var būt. Viņas personiskā traģēdija sakņojās dziļāk par jebkurām cilvēciskām attiecībām; lai gan viņai piemītošā inteliģence lika vīru nicināt, Džošua tomēr bija viņai mīļš — viņa mīlēja to ar mātes maigumu. Pret sievu Džošua allaž bija izturējies labi; tā nebija viņa vaina, ja viņam mūždien neveicās — jau no paša sākuma visi apstākļi bija pret viņu; viņš vienmēr bija pūlējies, cik spējis. Misis Ouklija to saprata, tomēr pēc jaunā misionāra nāves Kongo viss viņas dvēseles kaislību spēks bija ieplūdis reliģijas gultnē. Viņa būtu varējusi dzīvot bez Džošuas, viņa būtu varējusi dzīvot pat bez Rūfa, kurš viņai bija dārgāks par acu gaismu, bet bez reliģijas — kā viņa reiz bija Dorindai

atzinusies — viņa būtu «pazudusi*. Viņa dzīvoja sapņodama — tāpat kā meita, tikai šie sapņi bija citādi. No bērnības Dorinda atcerējās dažu labu ziemas nakti — tas bija jau pēc čukstēšanas mēneša —, kad, satrūkusies no laternas spožuma aiz loga, viņa bija ieraudzījusi māti basām kājām skrienam pa sasalušo zemi. Drebēdama no aukstuma un šausmām, mazā meitene tādās reizēs klusītiņām noslīdēja pa kāpnēm lejā pie tēva, un, steigā uzrāvis kaut ko virs naktskrekla un paķēris lielo jenotādas kažoku, Džošua metās gūstīt savu nepilnīgo sievu. Pēc brīža viņam sekoja Džozija, un tad Dorinda ar Rūfu, paņēmuši virtuvē žagarus un papīrus, trīcošām rokām iekūra mātes istabas kamīnā uguni. Kad abi vīrieši beidzot ieveda misis Oukliju mājā, viņa izskatījās tik apstulbusi un izbrīnīta, it kā galīgi nemaz nesaprastu, kur bijusi. Reiz Dorinda bija dzirdējusi, kā Džošua aizsmakušā balsī pačukst Džozijam: «Ja es nebūtu pēdējā brīdī paspējis, viņa būtu to izdarījusi,»— bet tolaik viņa nesaprata, ko māte grasījusies darīt,— to viņa saprata tikai pēc daudziem gadiem. Viņa zināja vienīgi to, ka mātei atkal parādījies «misionāru sapnis»—sapnis par zilām debesīm un zeltainām smiltīm, par palmām apaugušu upes krastu un maziem nēģerēniem, ko sviež krokodiliem rīklē. «Es esmu pazudusi, pazudusi, pazudusi ...» murmināja misis Ouklija, platām acīm stīvi raudzīdamās tukšumā, it kā viņa tur redzētu pārdabiskas vīzijas.

Tēvs noskaitīja lūgšanu, un viņi ķērās pie vakariņām nospiedošā klusumā, ko traucēja vienīgi Džošuas un Džozijas skaļā strēbšana. Misis Ouklija, kura bija pieklājīgi, pat smalki audzināta, jau sen bija samierinājusies ar vīra un vecākā dēla neciešamo uzvedību pie galda. Pēc pirmās vilšanās laulības dzīvē viņa visas pūles bija veltījusi abu jaunāko bērnu audzināšanai. Jaunākajos viņa saskatīja savu senču, lepno Abernetiju, pēcnācējus un slepenībā jutās gandarīta; šķita, ka bērniem no viņas iedzimis tas īpašais garīgums, kas bija ļāvis viņas priekštečiem līdz pilnībai izkopt savu dvēseles dzīvi. Dažbrīd viņai likās, ka starp ielejas vecajām skotu un īru ģimenēm un «baltajiem nabagiem», šiem pasaules salašņām, no kuriem bija cēlies viņas vīrs, ir nepārejams bezdibenis; bet tad viņai vienmēr atausa atmiņā jaunība, kāds Džošua bija tolaik, un viņa nodomāja — teoloģiskās frāzēs, kas bija viņas domāšanas neatņemama sastāvdaļa:

♦ Tā Kunga roka vadīja mani pa šo ceļu, citādi es nebūtu to izraudzījusies.»

Kamēr pārējie ģimenes locekļi vēl ēda, misis Ouklija piecēlās — vakariņām viņa tikpat kā nebija pieskārusies — un sāka nokopt galdu. Slimīgā nervozitāte ļāva viņai nosēdēt uz vietas ne ilgāk par dažām minūtēm, pēc tam, lai cik nogurusi, viņa neatkarīgi no savas gribas atkal bija kājās. Tikai pastāvīga kustēšanās mazināja nervu trīsas, kas raustīja viņas muskuļus kā ar elektrisko strāvu.

— Ej apgulies, māmiņ, traukus es nomazgāšu,— Dorinda sacīja. Šovakar viņas žēlums pret māti bija dziļāks nekā jebkad, tas bija rada lielajām ilgām pēc laimes, kas jau pārņēmušas visu viņas dvēseli. Agrāk šīs nepiepildītās ilgas, šī nenoslāpējamā gruzdēšana sirdī bieži bija vērtušas viņu patmīlīgu un asu, bet nu tās modināja vienīgi labestību un līdzjūtību.— Ja tu kaut brītiņu atlaistos, atpūstos, taviem nerviem tas nāktu tikai par labu,— viņa maigi ieteica.

— Man nav laika atpūsties,— māte vēsā, noraidošā balsī atbildēja.— Es nevaru mierīgi sēdēt un noskatīties, kā te viss iet uz postu.— Pēc brīža, nepārtraukdama rosīšanos, viņa bezcerīgi piemetināja:— Kad strādāju, man ir vieglāk.

— Es atnesu tev sviestu, bet tu to pat nepagaršoji,— Dorinda aizvainota sacīja.

Misis Ouklija tikai papurināja galvu.

— Es varu iztikt bez sviesta,— viņa atbildēja.— Lai paliek zēniem.

Tā bija vienmēr. Dažreiz Dorindai šķita, ka pats nepanesamākais viņas dzīvē ir mātes pārspīlētais nesavtī-gums. Pat viņas neapmierinātību un pastāvīgos aizrādījumus — māte vienmēr bija ar kaut ko neapmierināta — bija vieglāk paciest.

— Ūdens man jau sasildīts,— misis Ouklija teica.— Tūliņ visu nomazgāšu, nokārtošu, un tad varēsim noturēt vakara lūgšanu.

Ģimenes kopīgā vakarlūgšana bija vienīgā jūtu atveldzē viņas ikdienas dzīvē. Šinī vakara stundā, kad viņa skaļi lasīja kādu no kareivīgākajiem psalmiem un locīja reimatiskos ceļus uz sava «kambara» lupatu paklāja, viņas nomāktās un noslāpētās dziņas pārtapa garīgā kaislē. Ja dēli kurnēja — dažreiz viņi tiktāl sadūšojās — vai Dorinda apgalvoja, ka «pārāk daudz darba, nav laika

dievu lūgt», misis Ouklija turējās viņiem pretī puritānes dedzīgumā: «Bez ticības atspaida cilvēks nevar ne dzīvot, ne strādāt!»

Un tā, pabeiguši maltīti, viņi sanāca kopā mātes guļamistabā—«kambarī», lai gaidītu vakara lūgšanas sākumu. Ja neņem vērā virtuvi, tā bija vienīgā omulīgā telpa visā namā; kad dienas darbi bija padarīti, ģimene ik vakaru pulcējās šeit pie lielā kamīna, ko ar priežu un pekankoku šķilām kurināja no rītausmas līdz pusnaktij. Kamīna priekšā atradās vara trijkājis ar lielu dzelzs katlu, kurā nemitīgi sīca ūdens. Vienā telpas kaktā stāvēja augsts rožkoka grāmatplaukts, tajā Dorinda glabāja romantisko literatūru, ko bija atlasījusi no vecvectēva nopietno teoloģisko grāmatu krājuma viesistabā. Vidū starp abiem logiem, kas bija ceļa pusē,— tos aizēnoja lielie, vecie ceriņkrūmi — pacēlās gara un plata riekstkoka gulta ar četriem resniem stabiem, bet bez aizkariem, un tai pretī starp sētas puses logiem — mazs, lakots sekretārs, kuru Dorindas vecvectēvs bija atvedis no Austrumiem. Katru ritu un vakaru saules staru kūļi, apspīdēdami lupatu paklāju un gultas ielāpsegu, iemirdzi-nāja arī dzeltenos laukumiņus inkrustācijās — tās attēloja Džonu Noksu*, kā viņš apsūdz Mariju Stjuarti, un prezbiteriāņu mocekļus.

— «Debesis izteic tā stiprā Dieva godu, un izplatījums pasludina viņa rokas darbu»,— misis Ouklija lasīja augstā, drebošā balsī, un viņas plati ieplesto acu skatiens aizslīdēja no bībeles uz balsināto sienu, kur dejoja liesmu ēnas.

Nekustīgi sēžot uz saplīsušā pītā krēsla, Dorindai šķita, ka viņa pārceļas kādā citā, īpašas noskaņas piesātinātā vidē; aizturētu elpu viņa vēroja tuvinieku sejas, kas iegaismojās un dzisa uguns nevienādajā spīdumā; tas viss atgādināja neskaidru sapni. Viņa redzēja Džošuu, salikušu uz priekšu — pīpe viņam bija izkritusi no mutes, plaukstas iespiestas starp ceļgaliem — ar izmisīgu lūgumu un jautājumu acu skatienā, it kā viņš pūlētos izprast vārdu jēgu. So skatienu Dorinda jau pazina — viņa to bija redzējusi Rambiera un abu zirgu — Dana un Beršebas — skumjajās acīs, bet tas aizkustināja viņu līdz sirds dziļumiem; tēva skatiens bija vienīgais pasaulē, kas spēja viņu tā aizkustināt, un vēl tēva strādīgās, pacietīgās rokas. Džozija un Rūfs bija saduguši pie kamīna sāniem, katrs savā pusē: Džozija sūkāja tukšu pīpi kā

bērns ledeni, Rūfs grozīja rokās kabatnazi — ar to viņš bija kaut ko drāzis. Atskanot pirmajiem psalma vārdiem, viņš bija pārtraucis darbu un aizvēris acis, un viņa glītie vaibsti bija sastinguši tukšā, svētulīgā grimasē. Ramblers un Flosija bija ērti atlaidusies uz lupatu paklāja un palaikam apveltīja viens otru ar ciešiem, zīmīgiem acu uzmetieniem; Ramblers izskatījās iecietīgs, filozofiski noskaņots, Flosija — aizdomu pilna un augstprātīga. Nekustīgums un uguns blāzma ietvēra visus it kā burvju laternas lokā. Liesmu mēles sačukstējās, katls klusi vīvināja, Džošuas smagās elpas šņākoņa cēlās un grima, it kā apdvešot Vecās derības pantus ar cilvēka tuvumu. Arā kaut kur tālu ierējās suns; Ramblers pacēla savu garo, nopietno purnu augšup no paklāja un klausījās. Liela, vidū pārogļojusies šķila pārlūza uz pusēm, uzsitot dzirksteļu spietu.

Lūgšana bija galā. Misis Ouklija piecēlās (viņa visu laiku bija tupējusi uz ceļiem); Džošua izbakstīja pelnus no pīpes; Džozija izvilka no kabatas tabakas lapu rituli un, atgriezis no gala krietnu kumšķi, iestūķēja to aiz vaiga, lai visu vakaru zelētu; Rūfs paņēma makšķeres kātu, ko bija iesācis drāzt, un turpināja darbu. Visi trīs vīrieši gozējās tīkamajā siltumā starp kamīnu un lampu līdz pat gulētiešanas laikam. Neviens neteica ne vārda; sarunāšanās prasme viņiem bija tikpat sveša kā spēja saprast mūziku. Noguruma pārņemti, viņi klanīja galvu kā apvītuši laksti. Pat atpūtas brīžos viņi bija nežēlīgās zemes verdzības varā.

Nolikusi vietā bībeli, misis Ouklija no vecās kumodes augšējās atvilktnes izcēla duci bārkšainu damasta dvieļu ar sarkaniem rakstiem gar malām un citu pēc cita pārcilāja. Sos dvieļus viņa uzskatīja par savu visvērtīgāko īpašumu — tos un vēl vectēva mēbeles —, un tie gandrīz netika lietoti, vienīgi tad, ja mācītājs vai kāds draudzes padomes loceklis ieradās vizītē un palika pa nakti.

— Drusku sadzeltējuši,— misis Ouklija piezīmēja, sadiegusi dažas pairušas vietas un izlīdzinājusi garās bārkstis.— Laikam uz nakti būs jāiemērc.

Rūfs nožāvājās un nolika makšķerkātu malā.

— Jāiet gulēt, ko citu darīs.

— Jā, iesim gan visi gulēt,— Džošua teica miegainā balsī.— Nāk jau deviņi, un, ja sniegs nokusīs, rīt būs grūta diena.

— Es tikai iemērkšu dvieļus, un man vēl šis tas ir gludināms; tas jāizdara, tad varēšu iet pie miera,— viņa sieva atbildēja.

— Šovakar ne, māmiņ!— Dorinda lūdzās. Runādama viņa nožāvājās tāpat kā citi. Savādi — pietika vienam iesākt, un žāvas pielipa visiem pēc kārtas. Jaunība vēl kādu brīdi turējās pretī, tomēr beigās tik un tā padevās vispārējai miegainībai.

— Miegs man vēl nenāk, un tad man labāk tīk, ja rokām ir darbs,— atteica misis Ouklija.— Vāļāties pa gultu bez īsta miega — to es nevaru ciest. Tiklīdz nolieku galvu uz spilvena, man acis ir vaļā.

— Bet tu tik agri celies!

— Tēvs mostas ar gaismiņu, un, ja viņš sācis grozīties, tad man par gulēšanu vairs nav ko domāt. Šorīt viņš bija piecēlies jau melnā tumsā un stallī baroja zirgus.

Dorinda nopūtās. Vai tā ir dzīve?

— Nudien nesaprotu, kā tu to vari izturēt,— viņa sacīja ar gurdu līdzjūtību.

— Man daudz miega nevajag. Ar jums ir citādi. Tēvs visu dienu dzīvo pa svaigu gaisu, bet zēni un tu — jūs vēl esat jauni.

Ar dvieļiem rokā viņa aizgāja atpakaļ uz virtuvi; Dorinda paņēma vienu no petrolejas lampām, kas glabājās priekšnamā uz plaukta, un, nocēlusi ieplīsušo kupolu, aizdedzināja dakti — tā bija tik īsa, ka pāris stundās tai vajadzēja būt izdegušai.

Vakars bija aizvadīts. Tāds pats kā visi citi vakari Dorindas līdzšinējā mūžā. Arī turpmāk visi vakari būs tādi paši, ja vien — viņai pēkšņi aizrāvās elpa — ja vien brīnums nekļūs par īstenību!

V

Vājš, pelēcīgs gaišums bija iezadzies caur logu un kā bālgana dūmaka nolaidies pār trīsstūraino jumtis-tabiņu. Pusnomodā nemierīgi pagriezusies uz otriem sāniem, Dorinda klausījās, kā lejā virtuvē māte šķindina traukus. Kūtī iedziedājās gailis, otrs tam piebalsoja. «Vēl nav diena,» Dorinda nodomāja un, atvērusi acis, paskatījās uz lielo priedi, kas auga uz kalna. Pāri priedes galotnei ausa saule; ik rītu meitene vēroja no miglas iznirstam melnos, līkos priedes zarus — tie atgādināja

arfu. Pirmais vienmēr atplūda gaismas vilnis, tas izplatījās lokos, it kā nakts tumsā būtu iemests akmens; to nomainīja vizuļojoša blāzma, kurā viss redzamais kļuva neparasti apjomīgs; tad spoža gaisma izlauzās caur priedes zariem un iespīdēja vecajā bumbierdārzā — ik pavasari tas vēl arvien stāvēja baltos ziedos, lai gan līdz rudenim tur paauga tikai sīki, zaļi bumbierēm, kas nobira zemē pirms laika. Sekodama savam pašas spožumam, sārtā, apaļā saule uzkāpa debesīs, un iesākās diena. Dorindai gan reti gadījās vērot saullēktu pa istabas logu. Priedes zari parasti vēl nebija sākuši zeltoties, kad vīri jau bija tīrumā, bet abas sievietes baroja vistas vai uzkopa māju — ja neņem vērā tās reizes, kad Dorinda aizgulējās un māte apdarīja rīta soli, viņu nemodinādama.

♦ Nabaga māmiņa, kāpēc viņa neceļ mani augšā!» Dorinda sevī noteica. Taču domās viņa nebija pie mātes. Kāda brīnišķa, nakts miegā pusaizmirsta jausma tiecās izlauzties no apziņas dziļumiem. Viņa juta to trīsuļojam sevī — miglainu, neatminamu, daiļburvīgu! Gandrīz jau izdevās to notvert — tā aizslīdēja garām un attālinājās, lai atgrieztos tikpat neskaidra un netverama. Varbūt tā bija jauna laime. Kāds dārgs ieguvums, ko viņa spiedusi pie sirds, laizdamās miegā. Tad aizmirstais piepeši iznira skaidrā rīta gaismā, atainojās viņas apziņā. ♦Neaizmirsti mani. Drīz atkal satiksimies!»

Virtuves trokšņi kļuva skaļāki, visa māja pieplūda ar cepta šķiņķa un kafijas smaržu. Dorindai šķita, ka cauri šīm ikdienišķajām smaržām un skaņām viņa sajūt pavasara atmodu laukos un mežos, ka dzīve mutuļo un čalo viņai apkārt, uzrunā viņu ar krāsām, skaņām un mūziku.

Izlēkusi no gultas, viņa steidzīgi saģērbās un, drebuļo-damās pie mazgājamās bļodas, nolēma, ka pirms iešanas uz veikalu nospodrinās kurpes. Diena bija tikko uzaususi, un kaktā, kur stāvēja galdiņš ar spoguli, vēl pavisam tumšs, tādēļ Dorinda iededza lampu; visu laiku, kamēr viņa posās, tā dega ar vāju, raustīgu liesmiņu. Kad viņa bija atsukājusi matus atpakaļ un vija tos mezglā, kļuva redzama matu tumšā līnija ar spārniem līdzīgo izliekumu virs pieres; laimes pilnās acis staroja viņai pretī no spoguļa kā zvaigznes. Par skaistuli viņu nevarēja saukt, tomēr reizēm viņa bija patiesi skaista; raudzīdamās uz savu attēlu spoguļa zaļganajā stiklā, kas atgādināja vecā dzirnavu ezera ūdeni, Dorinda aptvēra, ka šis ir viens no

tādiem brīžiem. Divdesmit gadu, pirmā mīlestība — tas neatkārtosies nekad.

«Kaut man būtu kāds glītāks apģērba gabals!» viņa nodomāja, uzraudama pār galvu tumšsarkanos brunčus. Ilgas pēc skaistiem tērpiem un rotām, jaunībai piemītošā greznošanās kāre iedūrās viņā kā sāpju dzēliens. Pašķīrusi izbalējušos aizkarus otrā kaklā, Dorinda nocēla no plaukta kartona kārbu un izņēma no tās smalku tamborētu apkaklīti, ko meitenes gados bija valkājusi Jūdora Abernetija. Brītiņu Dorinda lūkojās uz to, cīnīdamās ar stipru kārdinājumu, tomēr beidzot apņēmība, ko pauda viņas mutes un zoda līnijas, uzvarēja, un viņa papurināja galvu. «Būtu mujķīgi to šodien aplikt,» viņa sevī noteica un, ielikusi apkaklīti atpakaļ, aizvēra kārbu un novietoja plauktā.

♦ Vismaz kurpes nospodrināšu,» viņa nodomāja, steigdamās lejā uz brokastīm. «Protams, tiklīdz speršu soli uz ceļa, tās atkal kļūs dubļainas.»

Visas šīs domas rosījās it kā pa virsu. Dziļi dziļumos bija tikai viena vārdos neizteikta apziņa: «Viņš ir ieradies, un kopš šī brīža visa mana dzīve kļūs gluži citāda.»

Lampa tikko bija nodzēsta — virtuvē bija uzausis pelnu pelēks rīts. Nometusies ceļos, misis Ouklija bāza plītī malku, un liesmu sarkanajā spīdumā viņas seja un rokas atgādināja izrūsējušu dzelzi. Pēc bezmiega nakts viņa atkal jutās sliktāk; meitai ienākot, viņa pagriezās tai pretī, un viņas sejā bija lasāms izmisums.

— Nu kāpēc tu mani nepamodināji?— Dorinda teica mazliet sapīkusi.— Es pagatavotu brokastis. Tu taču izskaties gluži slima.

— Nodomāju, ka jāļauj tev izgulēties,— māte neskanīgi atbildēja.— Tūlīt pankūkas būs gatavas. Pašlaik cepu pirmo pannu Rūfam.

— Vai tev vajadzēja mocīties ar pankūkām!— Dorinda viņai pārmeta.— Rūfs bez tām būtu izticis un mēs pārējie tāpat.

Ar grūtībām piecēlusies kājās, misis Ouklija paņēma plato nazi un atgriezās pie plīts. Nespodrās blāzmas apņemta, viņa izskatījās bezmiesīga kā dūmu grīste.

— Citiem rītiem jau atkal nav sviesta. Un es nevaru gulēt gultā, ja vēl ir spēks celties un kustēties. Kur vien skaties, visas malas aizaug ar netīrumiem.

— Netīrumi ir bijuši un būs, lai tu ar nezin kā censtos,— Dorinda iespītīgi atteica. Viņa apzinājās, ka

strīdēties ar māti nav jēgas, jo nevar taču strīdēties ar nervu slimību vai tikumisku principu, bet reizēm, no pieredzes labi zinādama, ka viņas runāšana netiks ņemta vērā, viņa tomēr nespēja atturēties, nepārmetusi mātei šīs, kā viņai šķita, gluži liekās pašmocības.

Bezcerīgi nopūtusies, viņa pievērsās tēvam — tas stāvēja pie loga, blakus vecajām ģerānijām, kuras jau kopš gadiem vairs neziedēja, un raudzījās ārā. Pret pelēko rītausmu viņa augums likās mazs un sakumpis, gluži kā senatnes cilvēkam kādā attēlā.

— Vai noskaidrosies, tēt, kā tu domā?— Dorinda viņu uzrunāja.

Tēvs atskatījās un ar resno īkšķi sabakstīja pīpē tabaku.

— Diez vai, meitiņ, diez vai,— viņš lēnīgi atrūca. — Vējš iegriežas no pareizās puses, bet, rau, kas tur rietumos par mākoņu blāķi.

— Aizsūti Rūfu, lai apskata mežmalā tās iestādītās vagas,— Džozija teica, pieceldamies un atgrūzdams krēslu.— Viens no daktera vēršiem vakardien bija ticis vaļā un ielīdis caur žogu mūsu pusē. Ka tik nav izbradāts.

Rūfs aši pacēla galvu.

— Kāpēc tu pats to nevari izdarīt?— viņš ērcīgi atcirta kā vienmēr, kad vecākais brālis viņam ko teica.

Džozija apstājās uz sliekšņa un pameta īgnu skatienu atpakaļ. Par spīti bārdas rugājiem apaugušajai sejai un īsajām, līkajām kājām, viņam tomēr piemita mazliet groteska līdzība ar jaunāko brāli, it kā dzimtas turpinātāja paraugs vispirms būtu uzskicēts karikatūras veidā.

— Tālajā pļavā vēl vesels līdums darba,— viņš atņurdēja.— Vai nu tēvam, vai tev — vienam vajadzēs tās vagas apskatīt.

Rūfs pikti aizgriezās un paņēma vēl sviestu. Tā bija pēdējā piciņa, mātei un Dorindai nekas nepalika, bet, ja arī Rūfs par to iedomājās — tas bija maz ticams —, tad viņš šādu nepatīkamu domu tūliņ izmeta no galvas. Kopš bērnības viņš bija radis apmierināt ēstgribu, nerēķinoties ar citiem.

— Kāds labums no manas strādāšanas, ja jūs abi ar tēvu nekad neļaujat man neko darīt pēc sava prāta?— viņš sacīja.— Ja man būtu teikšana, es jau sen audzētu tabaku kaut kur citur.

— Tā tak tur vienmēr ir augusi, dēls,— Džošua miermīlīgi atbildēja. Viņš stāvēja durvīs un skrāpēja nost

zābakiem piekaltušos dubļus, laizdams no pīpes dūmu mākoņus. Viņa rāmās, laipnās acis raudzījās bikli — kā sunim, kurš nezina, vai saņems glāstu vai sitienu.

— Mums nav tik daudz mēslu, lai iekoptu jaunu zemi,— Džozija piebilda, vēl arvien īgni saviebies.— Jau tā knapi iznāk, kaut sakasām visu pēdējo.

Misis Ouklija pienāca pie galda un uzlika uz tā šķīvi ar karstām pankūkām — gluži kā izlīgšanas mielastu.

— Jūs, vīrišķi, nesāciet nu atkal strīdēties!— viņa gurdi lūdza.— Es jau tā knapi turos uz kājām, un, kad jūs te rājaties, man zūd pēdējie spēki. Ēd tik nost tās pankūkas, Rūf, es uzcepšu Dorindai vēl vienu pannu.

Dorinda, dzerdama kafiju un piekozdama sausu maizi, tikai atmeta ar roku.

— Man nevajag nekādu pankūku, mamm! Es tūliņ mazgāšu traukus, bet tu, lūdzu, apsēdies un paēd brokastis, vienalga, vai gribas vai negribas. Nevar taču staigāt apkārt ar tukšu dūšu, no tā tev labāk nekļūs!

Misis Ouklija papurināja galvu un devās atpakaļ pie plīts. Vērojot viņas izkaltušu žagaru saišķim līdzīgo augumu, kā tas slābani kustas pa virtuvi, varēja likties, ka kuru katru brīdi viņa sabruks, taču Dorinda zināja, ka šo vārgo miesu stiprina un uztur nesalaužams gars.

— Man negribas ne skatīties uz ēdienu,— misis Ouklija atbildēja, ar ierastu kustību piespiezdama pirkstu galus nervozi saspringtajai pierei un acīm.

— Rūfs gan ēd kā zirgs, bet strādā kā gailis,— Džozija pusbalsī noteica.

— Es jau nu netaisos kļūt par vergu, tādu kā tu vai tēvs!— Rūfs nikni iekliedzās.— Lai tā ferma sapūst, ja man tās dēļ visu mūžu jāvergo!

Džozija bija paspraucies tēvam garām un gāja ārā. Pa durvīm ielidoja auksta gaisa jonis, atnesdams līdzi vecākā brāļa atbildi:

— Kādam tas jādara. Ja māte tevis dēļ nevergotu, tu nosprāgtu badā.

Tēvs izgāja pa priekšu, aiz viņa Džozija, smagi aizcirzdams durvis; steidzīgi pabeigusi brokastis, Dorinda pietrūkās kājās un sāka novākt galdu. Pelēkās debesis aiz loga kļuva gaišākas. Ārpusē noklaudzēja zirgu

pakavi — Danu un Beršebu veda pie akas dzirdīt; vistu klaigāšana kūtī bija kļuvusi skaļa un uzstājīga. Diena bija sākusies. Tāda pati kā citas dienas Dorindas līdzšinējā mūžā. Arī turpmāk visas dienas būs tādas pašas ...

Piepeši uzmācās sajūta, ka dzīve viņu noķērusi kā peli slazdā. Lai cik izmisīgi viņa cīnītos, nekad viņa netiks ārā no slazda, nekad nebūs brīva. Apstākļi turēja viņu ciet kā neredzams tērauda režģis.

Pēc dažām stundām, kad viņa izgāja no mājas, lai dotos uz veikalu, baiļpilnā sajūta bija izgaisusi; jaunības drosme un spars ņēma virsroku. Gaiss bija mikls, bet miklums nekrita uz leju. Rietumu pamalē biezēja tumši mākoņi, kas izskatījās pēc miglā tītas kalnu grēdas. Pa vienmuļi brūno ainavu Dorindas acu priekšā līkumoja mālainais, sarkanais ceļš — kalnā, lejā, atkal kalnā; dažas skarbalainas vārnas lidoja pāri kailajiem laukiem.

Tikusi aiz vārtiem, ko nekad nevēra ciet, Dorinda atskatījās. Māja zem lielo robīniju zariem un slīpā kārniņu jumta šķita kā sagumusi; sīkie jumta lodziņi kā mazas, bailīgas ačeles raudzījās lejup uz plato lieveni, uz zemē iemītajām taciņas plāksnēm, kuras no abām pusēm apņēma nīkulīgi rododendri, uz lielo, veco ceriņkrūmu biežņu un uz nekopto zālienu, pilnu ar nokaltušiem zariem un pērno nezāļu stublājiem. Pēdējo gadu laikā mājas balsinātās sienas bija nodzeltējušas un kļuvušas netīras; tais vietās, kur putni vija ligzdas, dzegas bija izpuvušas. Katru jūniju skursteņi bija pilni ar bezdelīgām un visa māja klusi sanēja, it kā tās vecie dēļi būtu sajutuši vasaru gluži tāpat kā koku zaļie zari.

Paraudzījusies uz māju no attāluma, Dorinda vienmēr atcerējās, kāda tā viņai bija šķitusi bērnībā — izbiedēts dzīvnieks, kas, pieplacis pie zemes, gaida kādas neizbēgamas briesmas. Likās, ka māja vēl glabā noskaņu, no kuras viņa, Dorinda, jau sen atbrīvojusies, tomēr dažbrīd šī noskaņa atkal pārņēma viņu un lika nodrebēt. Pagātnes atmiņas. Tādās reizēs viņa rāja sevi par muļķīgu padošanos iedomām, taču no bērnības šaušalām viņai neizdevās tikt vaļā. Tomēr vēl ļaunāka par šo fantāzijas radīto tēlu bija baisā, uzmācīgā sajūta, ka apkārtnes vientulība ir dzīva, ka tā slēpjas tālumā kā plēsīgs zvērs, gatavodamās lēcienam.

Pelēkais, miklais, vējainais ārs apdvesa Dorindu ar ziemīgu drēgnumu. Vakardienas sniegs bija izkusis, atstādams tikai zaigojošu, smalkam zirnekļa tīklam līdzīgu migliņu uz zemes kukuržņiem. Kad viņa pagrieza mājai muguru un turpināja ceļu, debesis pavērās gaišums un apkārtnes ainava pārmainījās — lēni, it kā paceltos plāns, trīsošs priekškars. Austrumos no mākoņiem izlauzās saulstaru kūlis — pārāk bāls, lai būtu saucams par zeltainu,— un iekvēlojās kalnā aiz mājas lielās priedes zaros. Skumjie, kailie lauki pēkšņi it kā atguva dzīvību. Zaļi zeltainas drlksniņas, līdzīgas sīkam pavasara tērcī-tēm, ievizējās kailajos kokos un brūnajos arumos. Tas viss bija pazīstams un tomēr neizskaidrojamā veidā kļuvis citāds, romantikas varavikšņainā starojuma apņemts. Dzīvības prieks, kas bija gruzdējis zem ikdienības pelniem, piepeši izlauzās un iedegās Dorindas sirdī ar stipru un gaišu liesmu. Viņa no jauna bija brīnišķo gaidu varā, domas lidoja kā caur zelta miglu; kāda iekšēja balss atkārtoja: «Drīz atkal satiksimies! Neaizmirsti mani!»— un vienā acumirklī viņu pārņēma svētlaime — klusa, vārdos neizsakāma, gluži kā dievlūdzēja mistiskā savienošanās ar savu Radītāju. Mīlestība! Viņas ziedošajai veselībai, viņas kūsājošai jaunībai tā bija vienīgais īstais mērķis, dzīves vainagojums un piepildījums. Divdesmit gadu vecumā dzīve bez mīlestības Dorindai šķita tikpat nepanesama kā mātes mokpilnā eksistence.

Iepretī mājai aiz Vecā Pasta ceļa sākās ganību pļavas ar vītolu rindu, kurai cauri tecēja līkumota upīte. Tā bija mazāka par Greiloku Zosupīti, tomēr pat vissausākajās vasarās neizžuva, un tās straumē virs ieplakām allaž mirdzēja sudrabainu mailīšu bari. Otrpus ceļa apmēram ceturtdaļjūdzi stiepās plata meža josla; tai vēl turpinoties, leknās ganības nomainīja vairāki pamesti, iežogoti lauki, kur agrāk bija sēta kukurūza, bet tagad raženi kuploja indiāņzāle — Dorindai tā sniedzās līdz viduklim. Nerimtīgi viļņojošā smilgu jūrā šur un tur varēja manīt jau krietni garumā pastiepušās jaunas priedites. Garām iedama, Dorinda uzmeta skatienu šiem laukiem, taču indiāņzāles krāsu skaistums šodien atstāja viņu vienaldzīgu. «Tā ir gan posta zāle,» viņa domāja. «Vari to pļaut un dedzināt — nākamajā gadā tā tikai sazels vēl vairāk.»

Apmēram cetm'tdaļjūdzi ceļš bija tukšs. Tad Dorinda panāca kādu kulbu — tā bija apstājusies pie meža, zirgēzeļu pāris plūca pirmos retos nezāļu lakstiņus ceļmalā. Tādi braucamie bija redzēti jau agrāk, šai apkaimē tos sauca par «dievvārdu ratiem». Parasti dieva vārda sludinātājs — kāds paguris misionārs — ceļoja viens, bet šoreiz bija divi — vecīgs laulāts pāris; lai gan viņi izskatījās nožēlojami — novājējuši, izsalušies,— viņi tomēr naski darīja savu darāmo — nagloja pio ceļmalas

kokiem dēlīšus ar bībeles teicieniem. «Gatavojies sastapt savu Pestītāju!»— trekns ogles uzraksts brīdināja Do-rindu, kad viņa piegāja tuvāk. Kulba acīmredzot bija ieradusies no stacijas puses; varbūt pa ceļam viņi satikuši Džeisonu?

Izdzirdusi Dorindas soļus, misionāra sieva — tieva, gara sieviete novazātos alpakas brunčos, kuru stērbeles slaucīja zemi, un melnu, cietinātu aubi galvā — pagriezās un nopētīja meiteni.

— Labrīt, māsa iekš Kristus! Cik tava galvassega koša un priecīga!

Dorinda iesmējās.

— Mana galvassega nudien ir vienīgā, nekā cita priecīga jūs pie mums neatradīsiet,— viņa atteica.

Neizlaizdama āmuru no rokas, sieviete pārrausās pāri grāvim un iznāca uz ceļa.

— Jā, drūms apvidus,— viņa atbildēja.— Vai šeit tuvumā ir kādas mājas, kur mēs varētu atpūsties un padzirdināt lopus?

— Tālāk pa ceļu uz priekšu būs Vecā Ferma, tur es dzīvoju. Māte ļoti priecāsies, ja jūs pie mums apmetīsieties.

Dorinda zināja, ka šādu viesu uzņemšana, lai gan tā sagādāja papildu rūpes, ir vienīgā izprieca mātes vienmuļajā dzīvē. Tagad tie ieradās retumis, pēdējos gados «dievvārdu rati» uz Vecā Pasta ceļa bija parādījušies tikai reizi vai divas, taču pie lielākajiem kokiem vēl arvien balsnīja dēlīši ar pusizdzisušiem teicieniem.

— Tādā gadījumā mums jāiegriežas tur un jāaprunājas ar viņu. Brāli Taibern! Sis ceļš šķiet stipri vientuļš,— sieviete aizrādīja savam laulātajam draugam, kas tobrīd spraucās cauri krūmiem.— Brālis Taiberns ir mans vīrs,— viņa pēc brītiņa piebilda.— Mēs iepazināmies svešās zemēs, sludinādami pagāniem tā Kunga vārdu.

Zeltaina smilts. Senas upes. Melnādaini bērni, ko met krokodiliem rīklē. Sie ļaudis bija ieradušies no mātes sapņa.

— Vai jūs esat bijuši Āfrikā?— Dorinda jautāja.

— Jā, Kongo. Bet tas bija jaunībā. Kad brālis Taiberns sāka slimot, darbs svešās zemēs mums bija jāpamet. Jūs teicāt, jūsu mājas nav pārāk tālu, ko?

— Kādu ceturtdaļjūdzi. Pēc tam jūs atkal neredzēsiet nekā cita kā tikai dažas nēģeru būdas, kamēr nokļūsiet līdz Gārliku fermai — tā ir apmēram trīs jūdžu attālumā.

Vīrietis jau bija iekāpis kulbā un satvēris grožus. Zirgēzeļi negribīgi pacēla galvu no ēdamā; ar vienu roku saņēmusi brunčus, sieviete pakāpās uz riteņa un veikli ielēca kulbā. Ierīkojusies zem audekla pārjuma, viņa izliecās ārā un, vicinādama āmuru, ko vēl arvien turēja rokā, uzsauca:

— Pateicos, māsa! Vai tu domā par savas dvēseles glābšanu?

Dorinda atskatījās un lepni pārsvieda pār plecu oranžās šalles galu.

— Esmu iesvētīta piecpadsmit gadu vecumā,— viņa atbildēja.

To sacīdama, viņa piepeši skaidri atcerējās, kā bija jutusi ienākam sevī dieva svētību — kā klusu, maigu līksmi, kas piepildīja viņas dvēseli, lika justies tā, it kā viņa būtu ieguvusi mūžīgo svētlaimi, kas lemta vienīgi izredzētajiem. Sī izjūta bija līdzīga nesen dzimušajai mīlai, tikai tā bija mierīgāka, brīva no mokošajām šaubām. Tā bija ilgusi vairākus mēnešus, apvīdama visas ikdienišķās gaitas un pienākumus ar mirdzoša skaistuma oreolu. Tad — ne no šā, ne no tā — tikpat noslēpumaini, kā bija iedegusies, burvīgā dvēseles gaisma sāka dziesnāt un beidzot izdzisa pavisam — kā izdegusi svece. Reliģija nebija sniegusi piepildījumu.

Kulba aizlīgoja pa ceļu, un pēc brītiņa cauri riteņu troksnim līdz Dorindai atlidoja baznīcas dziesmas skaņas — sākumā skaidras un skaļas, pēc tam, attālumam palielinoties, arvien klusākas un vājākas. So dziesmu Dorinda bija bieži dziedājusi svētdienas skolā, arī mātei tā bija viena no iecienītākajām, un nu meitene klusu dungoja līdzi:

— Mans Jēzus uzņem grēcniekus,

Kas nāk ar bēdu prātu,

Tos sagrauztos un nabagus,

Kas asrām spiežas klātu,

Kas sajūt dvēsles vājību Un baušļu lāstu smagumu,

Ko biedē elles mokas.

Nē, reliģija nebija sniegusi piepildījumu.

Iedama un dungodama viņa bija nonākusi pie ceļa sazarojuma; kad viņa uzmeta acis Piecu Ozolu sarkani krāsotajiem vārtiem, tur stāvēja Džeisons Greiloks, uzlicis roku uz vārtu šķērskoka.

— Nācu atvērt vārtus un, kā paskatījos uz ceļu, tā uzreiz ieraudzīju jūs!— viņš paskaidroja.— Cik man zināms, nevienai citai šai apkaimē tādas oranžas šalles nav, un, ja būtu, tad man viņa jau ziņkārības dēļ vien būtu jāsagaida.

Džeisons runāja jautrā balsī, taču Dorinda nez kādēļ uzreiz nojauta, ka šī jautrība nav īsta. Šķita, ka viņš būtu pavadījis bezmiega nakti — seja viņam bija bāla, uzvalks saņurcīts, it kā viņš neizģērbies būtu gulējis gultā; kamēr Dorinda gāja viņam pretī, apziņā pavīdēja savāda doma: «Viņam tāds skatiens kā slīcējam vientulības jūrā.» Bijusi Dorinda vecāka, viņa, iespējams, būtu sapratusi, ka tik spējas dvēseles stāvokļa maiņas ir vāja rakstura pazīme, taču šai brīdī prieks par satikšanos bija tik liels, ka tamlīdzīgi apsvērumi viņai nenāca ne prātā.

— Vai kaut kas atgadījies?— viņa jautāja, dedzīgi vēlēdamās palīdzēt.

Džeisons īsu mirkli nodūra acis, un Dorinda ievēroja, ka viņa mute zem īsi apcirptajām Ūsiņām pretīgumā saviebjas. Viņš klusēdams izveda pajūgu uz ceļa un gāja atpakaļ aiztaisīt vārtus. Pēc tam pasniedza viņai roku, palīdzēdams iekāpt.

— Šonakt es neesmu gulējis, tas laikam redzams,— viņš beidzot sacīja.— Ar tēvu nebija labi; noņēmos ar viņu līdz pašam rītam.

Nu Dorinda saprata. Mehīteblas tante, kuras meita strādāja Piecos Ozolos, bija stāstījusi par vecā dzērāja trakuma lēkmēm,— viņa bērni, mazie jaukteņi, kliegdami brēkdami skraidot pa visu māju, kad viņš dzenoties tiem pakaļ ar pātagu. So bērnu māte bija glīta, bet nevīžīga dzeltenādaina sieviete ar gadu gaitā izplūdušu un aptukušu augumu un degošām, pārmetuma pilnām acīm. Vai Džeisonam būs pa spēkam tikt no viņas vaļā — no viņas un visa pārējā mulatu bara? Nudien žēl, ka viņam jānodarbojas ar šādām problēmām.

— Tas ir nepatīkami,— Dorinda atteica, nezinādama, ko vēl piebilst, lai atbilde neizklausītos tik vienaldzīga un tukša. Ceļa malā no zibens saspertā ozola stumbra melniem burtiem uz viņu kliedza uzraksts: «Pēc nāves nāks tā tiesas diena!» Nomāktība apmāja viņas domas kā migla. Nu kādēļ viņa nespēja neko prātīgu pateikt! Labu laiku viņi brauca klusēdami. Pašas augums šķita Dorin-dai par slogu, viņai it kā nebija pār to varas; rokas un kājas šķita smagi bluķi. Viņa apjauta, ka nonākusi kaut

kāda jauna, nesaprotama spēka varā un šis spēks, sastindzinājis viņas gribu, dzen viņu pa ceļu, kas viņai svešs, pretī kādam nezināmam mērķim.

— Man laikam nervi nav kārtībā,— Džeisons piepeši sacīja, un Dorinda saprata, ka domās viņš bijis jūdzēm tālu prom.— Es jau kopš bērnības esmu nervozs, un šāda nakts ir pāri maniem spēkiem. Tad es visu redzu tikai drūmās krāsās. Kad braucu atpakaļ uz šejieni, es cerēju atmodināt mūsu fermerus no snaudas, bet tas ir velti; viņi jau nespēj šķirties no savām iesīkstējušām paražām. Vakarvakarā man skolas telpās bija paredzēta lekcija par jaunākajām saimniekošanas metodēm. Paziņojums karājās veikalā veselu nedēļu, un vismaz desmit cilvēki man jau bija apsolījuši, ka atnāks un paklausīsies, ko es viņiem stāstīšu. Biju nodomājis sākt ar laukkopību un augu seku un tad pakāpeniski, kad būšu piesaistījis viņu uzmanību, pāriet uz politiskā stāvokļa izskaidrošanu, bet, kad es tur aizgāju,— viņš rūgti iesmējās,— neviena tur nebija, tikai Neitens Pedlars un Džona Eplsīda pamuļķais puika — vienīgie, kas gribēja mani uzklausīt.

— Tā jau ir.— Dorinda juta līdzi Džeisonam, bet nesaprata viņu.— Mūsējie nav viegli iekustināmi; viņi domā, ka viņiem tāpat ir labi, un nekādas pārmaiņas nevēlas.

Džeisons pagriezās, lai palūkotos uz meiteni, un viņa drūmā seja noskaidrojās.

— Kopš esmu šeit ieradies, vienīgie priecīgie brīži man ir, kad satieku jūs,— viņš teica.

Gaisma atkal bija citāda, un, apkārtnes ainavai mainoties, mainījās arī viņas dvēseles noskaņa. Viņa atkal sajuta tuvību ar zemi; šķita, ka viņas dvēseles dzīves vientuļajā, kailajā laukā iekvēlojusies indiāņzāles krāsu atblāzma. Tukšajās vietās sakuploja kaut kas strauji augošs, dzīvīgs un spilgts.

— Tas ir patīkami,— viņa klusi atbildēja.

— Tikai paraugoties vien uz jums, man jau kļūst vieglāk ap sirdi. Vajadzētu jau spēt vienam pašam tikt ar visu galā, bet es to nespēju, vismaz ilgāku laiku ne. Man allaž vajag kāda domubiedra, bet līdz šim es nevienu tādu šeit neesmu sastapis. Ņujorkā man bija vairāki draugi, vīrieši — liels dāmu draugs es nekad neesmu bijis —, un tagad man ļoti viņu trūkst. Darbs arī bija labi iesākts — lai gan patiesībā es nemaz negribēju mācīties par ārstu, tēvs mani piespieda. Kad atbraucu, šķita — laiks ātrāk paies, ja paveikšu šeit kaut ko derīgu,

bet vakarvakarā es sapratu, ka tā bijusi tikai muļķīga iedoma,— viņš nobeidza, nervozi paraustīdams plecus.

Dorindai viņa nomāktība likās pārspīlēta un viņa filantropiskie pūliņi — tikpat neauglīgi kā jebkuras reformas sacelta rosīšanās, tomēr viņa no sirds juta līdzi Džeisonam un gribēja viņu mierināt. Izmantot jaunekļa vājuma bridi savā labā — tas viņai ne prātā nenāca, to viņa nekad nebūtu iedomājusies. Viņu vadīja vienīgi neapzināts instinkts, jebkādi aprēķini viņai bija sveši.

— Jūs taču esat tikko sācis. Uzreiz jau nevar gaidīt panākumus,— viņa mundri atbildēja.

Džeisons iesmējās.

— Es jau zināju, ka jūs man tā sacīsiet. Draugi Ņujorkā arī mēdza man teikt, ka es vienmēr strebjot karstu. Laikam gan es pārāk ņemu visu pie sirds, un, ja kas neizdodas, man tūliņ nošļūk rokas. Braukšana uz šejieni bija rūgts malks, bet man tas bija jānorij. Cits varbūt paliktu Ņujorkā un strādātu, un neliktos par tēvu ne zinis, lai mirst nost savos Piecos Ozolos. Bet viņš mani aicināja, un man nebija dūšas atteikties. Taisnību sakot, man vienmēr ceļā gadās kādi šķēršļi. Kad es pārdomāju savu dzīves gājumu, tā vien šķiet, ka viss, pēc kā es esmu visvairāk ilgojies, man vienmēr ticis varmācīgi liegts. Atceros, kā reiz bērnībā gāju ar māti zilenēs; biju atradis visskaistāko krūmu, pilnu ar lielām ogām, bet, tikko pastiepu roku, no krūma man pretī izšāvās klabur-čūska. Man toreiz laikam uznāca histērijas lēkme, un kopš tā laika, ieraugot čūsku, man kļūst nelabi. Tas vēl nebūtu pats ļaunākais — bet vienmēr, kad izstiepju roku pēc kaut kā kārota, es iekšēji saraujos, it kā gaidītu klaburčūsku izšaujamies pretī. Savādi, vai ne? Vai tiešām šī čūska būs ietekmējusi manu likteni?

Viņš iesmējās, to sacīdams; smiekli skanēja neīsti, un Dorinda jau sāka šaubīties, vai Džeisona teiktais ņemams par pilnu. Viņa vēl bija pārāk jauna, lai spētu nekļūdoties atšķirt ironisku gudrību no pārgudras muļķības.

— Kaut es spētu jums palīdzēt! Es darītu visu ko, lai tikai varētu jums palīdzēt,— viņa maigi teica, paraudzīdamās Džeisonam acīs.

Viņu skatieni satikās, un Dorinda redzēja, kā skumji rūgtā aizvainojuma izteiksme pazūd no Džeisona sejas un tajā ielīst prieka (bet varbūt tikai uzbudinājuma) sārtums.

— Tad nākamreiz apvelciet zilu kleitu — savu acu krāsā,— viņš sacīja tikpat viegli un rotaļīgi, kā bija runājis iepriekšējā dienā.

Pārmaiņa bija tik pēkšņa, ka Dorinda nosarka un nolaida acis.

— Man nav zilas kleitas,— viņa atbildēja, stīvi aizgriezusies, pārlaizdama satraukto skatienu vecajiem Heiniju laukiem — patlaban tie slīdēja garām. Stacija tūlīt būs klāt. Viņi jau brauca augšup pa garo, kaļķaini balto nokalni, kuras galā bija veikals.

Džeisona balss tonis bija sadzinis pulsējošu karstuma vilni Dorindai sejā. Viņa dzirdēja šo balsi skanam ausīs kā melodiju.

— Tad aizņemieties to, ubagojiet, zodziet — dariet, ko gribat, bet lai kleita jums būtu!— viņš jautri teica.

Drīz viņa smaids izdzisa, it kā jautrība prasītu pārliecīgu gara spēku piepūli, un skatienā atkal iezagās dīvainās skumjas. «Vai tās ir dziļas vai tikai pārejošas?* Dorinda domāja. Vai tās bija drūmu domu atspulgs vai tikai mainīga noskaņojuma izpausme? Vienalga, kāds bija to cēlonis, Dorindas sirds tām atsaucās ar maigu līdzjūtību.

VI

Kad viņi pie stacijas izšķīrās, Dorindas lūpās klīda sapņains smaids; viņa pūlējās to aizgainīt, kad gāja iekšā veikalā, taču juta, ka tas neizdodas,— smaids viņu neparko nepameta. Viņa gozējās labsajūtā, kas tvīksmīgi un maigi strāvoja visā ķermenī gluži kā saules siltums. Notikušais brīnums (jo tas patiesi bija brīnums) bija viņu tā pārvērtis, ka ar vakardienas Dorindu viņai vispār nebija nekā kopīga. Praktiskās meičas vietā bija parādījusies jūsmīga, sapņaina būtne, kas gatava uz jebkuru neprātīgu rīcību. Kā viņa varēja domāt par brūno govi, ko pirks no daktera Greiloka, ja visas domas viņai aizņēma daktera Greiloka dēls? «Trīsdesmit dolāri par brūno govi, trīsdesmit dolāri par brūno govi...» viņa murmināja, taču šo vārdu jēga neattiecās uz viņu — it kā tos būtu sacījis Džons Eplsīds vai tā dumjais puika, kurš klīda pa peronu. Trīsdesmit dolāri! Mēnešiem ilgi krāta nauda. Tieši tik, cik paliks, kad bankas procenti būs nomaksāti. Savus ietaupījumus viņa glabāja trauku skapī, skaistajā salātu bļodiņā. No desmit dolāriem

mēnesī neko daudz nevar ietaupīt, pat ja tos saņem skaidrā naudā. «Tad nākamreiz apvelciet zilu kleitu — savu acu krāsā. Aizņemieties to, ubagojiet, zodziet — bet lai kleita jums būtu!» No kurienes skanēja šie vārdi, kas tos teica? Kāda viņas apziņas daļa, pār kuru viņai nebija varas. Un, it kā viņas domas būtu no tumsas izlauzušās gaismā, viss redzētais uzvirmoja prātā ar kaleidoskopa krāsu spilgtumu. Viņa acis — pa gabalu gluži melnas, tomēr brūnas, ja tanīs ielūkojās tuvumā. Viņa veselīgais, sārtenais iedegums. Baltā āda zem apkaklītes, kur nesniedza saules stari. īsie, viļņainie, cieši pieglauztie mati. Taisnās, sarkanās lūpas, kas šķita paužam jaunības spēku un apņēmību. Brīnišķie uzacu loki — kad viņš smaidīja, tie it kā nolaidās zemāk, bet sakniebās, kad viņa dziļās acis kļuva drūmas. Un kā viņš smaidīja! Kā smējās! Kā skatījās uz viņu, Dorindu . . .

Neitens bija atvēris veikalu un patlaban slaucīja no lieveņa sakaltušos dubļus, sarunādamies ar kādu, kurš bija iekšā veikalā. Viņš slaucīja neveiklām kustībām, cilādams savus kaulainos plecus. Nabaga Neitens, dīdās arvien kā ampelmanis — šķiet, ka visi viņa locekļi būtu iekarināti aukliņās.

Dorinda steigšus devās augšā pa kāpnītēm, un tad atgadījās viens no tiem sīkajiem notikumiem, kas kļūst par pagrieziena punktiem vēsturē. No veikala iznāca mis Sena Snīda, par godu ceļojumam uzposusies tumšzilā tērpā un galvā uzlikusi mežģīņu cepurīti ar samta lentēm.

— Es braucu uz Ričmondu iepirkties,— viņa sacīja. — Vai tev un tavai mātei arī nav kaut kas vajadzīgs?

Cauri zelta miglai savādā Dorinda, kas bija ieņēmusi īstās Dorindas vietu, piepeši aizgūtnēm ierunājās:

— Vai jūs nevarētu .. . mis Sēna, vai jūs nevarētu pašūt man zilu kleitu?

— Zilu kleitu? Protams, mīlīt, kāpēc ne? Vai tu gribi kokvilnu vai kalikonu? Neitenam ir ļoti gaumīgs zili balts rūtainītis, labāku tu ir meklēdama neatradīsi. Es pati viņam to izraudzījos.

Dorinda papurināja galvu. Acis viņai drudžaini spīdēja un balss drebēja, taču, paklausīdama tam neizprotamajam, kam tagad bija pār viņu vara, viņa nedomāja atkāpties.

— Nē, ne jau kokvilnu vai kalikonu. Es negribu neko praktisku, mis Sēna. Es gribētu kašmiru vai muslīnu. Un tumši zilu arī ne. Tam jābūt tieši manu acu krāsā.

— Dieviņ tētīt!— Mis Sena, šķiet, neticēja pati savām ausīm.— Kur tas dzirdēts, ka kleitas drēbei jāsapas ar acu krāsu?— Tad viņa pagrieza meiteni pret sevi un cieši nopētīja.— Actiņas jau tev laipnas un mīlīgas, bet, kāds zilums tām īsti ir, to es nekad netiku ievērojusi,— mis Sēna turpināja.— Nu, kad tā kārtīgi apskatos, tās ir tieši sīļa spārna zilumā. Tādu drēbi nebūs grūti atrast, un sīļa spārna krāsu es varēšu labi atcerēties. To kleitu jau laikam tagad, pavasarī, gribēsi gatavu? Jā, kāda tam nozīme, vai meitene ir no metodistu vai anglikāņu draudzes,— kolīdz tuvojas lieldienas, visas sāk domāt par kleitām. Elgudu Džinīva arī vakar pasūtīja rakstainu muarē — Ņujorkā, vienā no lielākajiem veikaliem. Fasonu viņa modes lapā noskatījusi; kad atsūtīs, man kādu nedēļu būs jādzīvo Zaļajās Arās, kamēr dabūšu to viņai gatavu. Jauks fasoniņš, bet kas tur izies drēbes! Stāsta, ka pērnvasar Ņujorkā jaunais dakteris Greiloks pievērsis šai uzmanību, tāpēc nu tagad šī tā pucējas. Kā mana māmīte teica: brīnišķīgs ir tas cerēšanās laiks, jo sevišķi priekš veikalnieka un skrodera! Reizēm jau viņai patika pajokot. Cepure Džinīvai arī būs glauna — ar kviešu vārpām un magonēm. Viņa tās pati nopirkusi, un es Ričmondā pagādāšu cepuri un likšu, lai piestiprina; tagad jau tādas modē — ar puķēm un platu lenti.

Pirmajā mirklī Dorindai pamira sirds, tad viņu pārņēma reibonim līdzīgs nelabums. Pēkšņi viņa saprata, ka meitenes gadu svētlaimīgā neziņa, skaidrā ticība, ka mīla ir tas pats, kas laime, zaudēta uz mūžu. Izrādījās, ka viņa dzīvo tepat uz zemes, un šīszemes dzīve nenozīmē vis mieru, bet gan dunča asmeni sirdī. Viņa tik tikko pazina Elgudu Džinīvu, tomēr jau juta, ka ienīst to. «Tas nav godīgi,* viņa domās kaisli čukstēja, «ka vienai ir viss, bet citai — nekas!» Primitīvs instinkts kā nikns iekarotājs cīnījās viņas apziņā ar ieaudzināto godprātību un ierasto domu gaitu. Viņa bija pārsteigta, izbiedēta, taču apņēmības pilna. Piepeši kļuva skaidrs, ka dzīvē nevar iztikt tikai ar vispāratzītajiem priekšstatiem par pienākumu un tikumību. Nogriezusies sānis no iebrauktā ceļa, pa kuru viņas domas un vēlmes līdz šim bija virzījušās, viņa atklāja neskartu zemi, pilnu noslēpumainības un šausmu. Dorinda stāvēja, klausīdamās šuvējas tenkošanā, un izmisuma kaislības plosīja viņas sirdi. Nu viņa zināja, l:a mīla vienmēr nes lidzi arī sāpes.

— Es arī gribētu pasūtīt cepuri, mis Sēna,— viņa ātri teica.— Baltu salmu cepuri ar puķu vītni.

Mis Sēna atbīdīja brilles uz pieres un ar savām mazajām, tālredzīgajām actiņām brīnīdamās uzlūkoja Dorindu.

— Es allaž domāju, ka tu esi tāda stingra rakstura meitene, kam greznošanās nav prātā, bet, redz, kā ir, to nekad nevar zināt. Jaunība ņem virsroku vai nu agrāk, vai vēlāk,— viņa sacīja.— Bet vai tu zini ar, cik tas viss maksā? Puķu vītnes pašlaik ir nākušas modē un tāpēc ir krietni dārgas. Izgājšreiz, kad biju pie jums ciemos, tava māte stāstīja, ka tu savu algu krājot, lai palīdzētu tēvam ar saimniekošanu.

Viņas skatiens bija laipns, jo viņa saprata Dorindu (vai tad šuvēja, kura piedevām vēl ir sentimentāla vecmeita, var nesaprast meitenes ilgas pēc skaista tērpa?), bet viņa gribēja, lai Dorinda apdomājas laikus, pirms nauda vēl nav izdota.

— Tikai nedomā, mīlīt, ka tu vari sacensties ar Dži-nīvu,— viņa piebilda labsirdīgā, taču aizvainojošā atklātībā.— Tu gan esi par viņu smukāka, bet viņas tētiņš ir bagātākais vīrs visā mūsu apvidū, un, ja ir nauda, tad smukums daudz nekrīt svarā.

Tas bija prātīgs padoms, taču Dorinda tikai sarauca pieri un papurināja galvu. Salle bija noslīdējusi viņai uz pleciem, un saules gaismā, kas lauzās caur mākoņiem, viņas melnie mati iespīdējās ar zilganu vizmu. Viņu pētīdama, mis Sēna nosprieda, ka tāda matu un acu krāsa reti sastopama kopā. Tāds kontrasts, un kur tad vēl košais sārtums lūpās un vaigos — šis krāsu salikums vecajai šuvējai likās gandrīz vai par spilgtu. «Manuprāt, glītāk gan ir, ja acu krāsa tuvāka matu krāsai,* viņa domāja, «bet vīrieši droši vien sauktu viņu par skaistu — kaut gan viņas sejas panti nav tik smalki, kā skaistulei piederas.»

— Lai notiek kas notikdams, es tomēr gribu pašūt vienu pieklājīgu kleitu,— Dorinda tikmēr sacīja un spītīgi atkārtoja:— Lai notiek kas notikdams! Trīsdesmit dolāri man ir nolikti, un, lūdzu, pagādājiet man tādu kleitu un tādu cepuri, vienalga, cik tas maksā, kaut arī es iztērēju pēdējo centu. Man apnicis, ka man nekad nav nekā laba.

— Nu, tik daudz jau nevajadzēs,— atbildēja mis Sēna, īsu brītiņu nodarbojusies ar galvas rēķiniem.— Viens

jards skaista, dubultplata muslīna maksā septiņdesmit piecus centus, un, ja griežam tā labi apdomīgi, tad, es domāju, no deviņiem jardiem tev kleita iznāktu. Modes lapās gan raksta, ka vajagot desmit, bet Ņujorkas skrode-rienes jau nav radušas knapināties. Tiem zvana svārkiem un kuplajām piedurknēm gan iziet vesels lērums drēbes, tas tiesa, bet tu jau savu kleitu gribēsi tikpat modīgu kā Džinīvai — vai ne?—(«Ja jau meitene nolēmusi izsviest naudu vējā, lai vismaz viņai tiek no tā kāds prieks,* mis Sēna labsirdīgi nodomāja. «Dzīves ziedonis taču ir tik īss!»)— Darīšu, ko spēšu, mīlulīt,— viņa moži piebilda. Brendivaina un Planiera veikalā man ir pašai savs rēķins, tā ka maksāt nevajadzēs agrāk par nākamā mēneša pirmo datumu. Vai dieniņ, vilciens jau nosvilpās, un, re, kur Teksana gaida ar grozu un manām mantām! Nebēdā, es pagādāšu tev vissmukāko drēbi, kāda vien dabūjama!— Un šuvēja sīkiem putna solīšiem aizspurdza uz platformu, kur staltā, cienīgā Teksana stāvēja sardzē pie daždažādu saiņu un sainīšu kaudzes. Atšķirībā no abām pārējām māsām mis Teksana jaunībā bija bijusi skaistule, un vēl tagad viņu apņēma pusizdzisis sendienu romantikas oreols. Precējusies viņa nebija — viņas iecerētais bija kritis karā —, «bet cik tur vairs tālu bija līdz precībām», kā mis Tabita reiz bija izteikusies. Taču, vērodama tuvojošos vilcienu, Dorinda nedomāja par trim māsām. «Man nevajadzēja to darīt,» viņa sev teica, pēkšņu baiļu pārņemta, un pēc tam ar izmisīgu apņēmību: «Vismaz man būs viena laba kleita, lai notiek kas notikdams!»

Ar rīta vilcienu uz pilsētu devās daži fermeri; Dorinda ievēroja, ka divričos ar sarkaniem riteņiem pie stacijas piebraukusi arī Elgudu Džinīva ar savu tēvu. Tā bija neizskatīga gardegune ar acīm Malagas vīnogu krāsā un zaļganbālu seju. Viņas vienīgais skaistums bija mīkstie, kuplie, linubaltie mati, vienmēr rūpīgi sakārtoti, un maigais smaids — mīlīgs un glāsīgs, bet it kā bez dzīvības.

Abu meiteņu skatieni satikās, un viņas sasveicinājās ar nevērīgu galvas mājienu; tad Džinīva izliecās no ratiem un pastiepa Dorindai pretī papīra lapiņu.

— Vai tu nevarētu iedot man preces pēc šā saraksta?— viņa laipni vaicāja.— Bobs iegāja pastā pēc vēstulēm, un man negribas atstāt zirgu bez uzraudzības.

Dorinda noskrēja pa kāpnītēm un, paņēmusi sarakstu, pārlaida tam acis.

— Mums nav tādas šķirnes kafijas, kādu tu vēlies,— viņa teica.— Pasūtīta jau pirms divām nedēļām, bet nav vēl pienākusi.

— Nekas, iztiksim ar tādu, kāda ir. Lūdzu, iesaiņo visu, un pēc tam Bobs man atnesīs.

Džinīva bija klusa meitene un vienmēr izturējās draudzīgi un laipni, tomēr viņas balsij bija tik tikko samanāma augstprātības pieskaņa. «Viņa ir bagāta un es — nabaga, tāpēc viņa uzskata, ka ir pārāka par mani,» Dorinda nicīgi nodomāja, kāpdama augšup.

Kamēr viņa svēra un iemērīja pasūtītās preces, veikalā no pasta kantora (tas atradās veikala telpu vienā stūrī, atdalīts ar šķērssienu) ienāca Bobs Elguds un apstājās pie letes parunāties. Tas bija drukns puisis gausu valodu, lēnīgs un labsirdīgs, un pat diezgan glīts ar visu savu smagnējību un sarkanajiem vaigiem. Viņš bija Džeimsa Elguda vecākais dēls — iekārojams līgavainis Pedlarsmi-las meitenēm; Dorinda atcerējās, kā vēl pirms dažām nedēļām bija uzlūkojusi viņu baznīcā un, sirdij nodrebot, vaicājusi sev: «Un ja nu šis ir īstais?» Viņa tikko jaušami pasmaidīja par toreizējām muļķīgajām iedomām, un puiša apaļajās, pelēkiem akmentiņiem līdzīgajās ačelēs iemirdzējās apbrīnas stariņš.

— Es dzirdēju, ka Greiloku bullis esot izbradājis tava tēva tīrumu; vai stipri?— viņš bez jebkāda ievada noprasīja.

— Nē,— Dorinda atteica.— Neko lielu nav nodarījis.

Nosvērusi cukuru, viņa sabēra to papīra maisiņā; Boba

acis visu laiku sekoja viņas rokām — kā viņa aizlocīja maisiņam galu, pārsēja maisiņu ar auklu un veikli nozibināja šķēres. Pirms nedēļas viņa uzmanība Dorindai būtu šķitusi glaimojoša, bet tagad viņai bija citas domas prātā un viņu kaitināja puiša sajūsmas pilno acu ciešais skatiens — gluži kā bullim. Vai kārotais vienmēr tā iekrita rokās pats no sevis — tad, kad to vairs nekāroja?

— Tavs tēvs ir pamatīgi strādājis, ražai vajadzētu būt labai,— viņš turpināja, kamēr Dorinda salika visus sainīšus cepumu kastē un pasniedza to viņam pāri letei.

Viņa noliedzoši papurināja galvu.— Strādā cik strādādams, iznākums tik un tā atkarīgs no dabas spēkiem. Ja šie dabas spēki var katrā laikā iznīcināt pūliņu augļus, vai tādai dzīvei ir kāda drošība?

— Mans tēvs jau arī tā saka.— Bobs Elguds bez iebildumiem pieņēma viņas fatālistisko filozofiju.— Vējš un

lietus, karstums un aukstums — tie ir īstie saimnieki.— Bobs bija ieguvis labu izglītību, un, kaut gan viņa valoda salīdzinājumā ar Džeisona valodu šķita provinciāla, tā tomēr ļoti atšķīrās no Pedlarsmilas iedzīvotāju sulīgās, ar nēģeriskiem akcentiem bagātās runas.

Kaste viņam bija padusē, bet viņš vēl arvien skatījās uz Dorindu; te pēkšņi no durvīm atskanēja Džinīvas balss, un nākamajā mirklī meitene pati iedrāzās veikalā.

— Vai tu beidzot nāksi vai nenāksi, Bob?— viņa pikti noprasīja.— Ko te tik ilgi dari?— Ieraudzījusi Dorindu, viņa kā atvainodamās piebilda:— Es zinu, tev droši vien viss jau bija sagatavots, bet Bobs taču ir gatavais tūļa. Es skriešu atpakaļ — zirgu nevar atstāt vienu.

Viņa izgāja, un Bobs nošļucis sekoja māsai.

«Ko vēl ne!» Dorinda lepni nodomāja. «It kā man būtu liela vajadzība ar viņu pļāpāt!»

Pirmais vilciens uz Ziemeļiem bija aizgājis piecos, un otrs, ar kuru mis Sēna tikko bija devusies uz Ričmondu, rīta pusē arī bija pēdējais — nākamais sekoja pēcpusdienā. Fermeri, kas bija slaistījušies stacijas priekšā, nu sanāca veikalā, un Neitens centīgi strādāja, svērdams un mērīdams, un skaitīdams cietās delnās sīknaudas atlikumu. Sur tur maliņā pacietīgi stāvēja daži nēģeri zilos kombinezonos, ar lēnprātīgas samierināšanās izteiksmi sejā — izteiksmi, kas, šķiet, bija viņiem raksturīga nevis kā indivīdiem, bet gan kā savas rases pārstāvjiem. Arī balto fermeru pulciņš bija mazrunīgs — savā starpā viņi pārmija labi ja dažus vārdus, un tie paši bija par laiku un gaidāmo ražu. Sakumpuši, aprepējuši, dubļainiem zābakiem, viņi visi bija tik līdzīgi cits citam kā koki vai transcendentālisma filozofi. Blakusstāvētāja klusēšanu viņi uzņēma tāpat kā nabadzību vai sliktu laiku — ar laucinieku stūro pašlepnumu, bez mulsuma vai zemošanās. Ja nebija nekas sakāms, viņi stundām varēja sēdēt klusēdami, sūkdami pīpi vai zelēdami tabakas kumšķi. Viņi varēja pastāstīt kādu jocīgu atgadījumu, ja tas bija stāstīšanas vērts,— bez aplinkiem, trāpīgos, dzēlīga humora pilnos izteicienos, bet mazpilsētas anekdošu divdomība un slēptā neķītrība viņiem bija sveša. Neviens no viņiem neiedrošinātos stāstīt Pedlara veikalā neko tādu, ko Dorinda nedrīkstētu dzirdēt. Transcendentālistu skatiens uz dzīvi, domāšanas veids, kas radies tuvībā ar debesīm un zemi, bija padarījis grauda apvalku raupju, toties nobriedinājis vērtīgu kodolu.

— Vai tagad kārta misteram Eplsīdam?— Dorinda jautāja, raudzīdamās garām Neitenam uz labsirdīgo, sarkan-sejaino veco fermeri, kuram blakus mīstījās viņa plānprātīgais dēls. Runādama Dorinda nocēla vāku vienam no augstajiem stikla traukiem uz letes un pasniedza zēnam svītrainu piparmētru karameli.— Ņem konfekti, Billij.

Zēns pasmaidīja ar savu vardes muti un saķēra gardumu.

— Pateicies, Billij,— tēvs aizrādīja.

— Pateicos,— Billijs paklausīgi nošļupstēja, sūkādams karameli.

— Pagaidi, es tikai vēl iesvēršu brūno cukuru, un tad Džons dabūs visu, ko vēlas,— Neitens atbildēja Dorin-dai.— Tu labāk paņem no Grīnu māmiņas tās pīles, lai vecam cilvēkam nav tik ilgi jāgaida. Ja ir labi smagas, saki, ka es dodu par abām septiņdesmit piecus centus. Par to naudu viņa grib kafiju un Jamaikas ingveru.

— Vai, es nemaz nezināju, ka Mehīteblas tante ir šeit!— Aši palūkojusies visapkārt, Dorinda ieraudzīja veco sievieti sēžam uz kastes telpas attālākajā galā ar pāri sasietu pīļu klēpī.— Es neredzēju tevi ienākam, citādi tūlīt būtu piegājusi pie tevis,— meitene sacīja, steigdamās turp.

Mehītebla Grīna bija palīdzējusi Dorindai nākt pasaulē — dzemdības bijušas neparasti smagas —, un meiteni ar veco sievieti saistīja siltas jūtas. Misis Ouklija, apzinādamās savas rases pārākumu, tomēr allaž bija izturējusies pret nēģeru kaimiņiem draudzīgi. Dorindas bērnībā māte un meita reizēm ciemojās Mehīteblas būdiņā pie Skaļā strauta, un par viņu vienkāršajām veltēm — pārtikas produktiem vai pudeli mājas vīna — vecā nēģeriete allaž apdāvināja viņas ar puķēm vai pašdarinātām «brīnumzālēm», kuru brūvēšanā tika izmantoti viņas noslēpumainā dārza daudzie augi. Pa pusei aiz bailēm, pa pusei izsmiedami, nēģeri vēl arvien aiz muguras sauca viņu par burvi, bet neviens no tiem ne ar vārdiņu nebūtu iedrošinājies viņu atklāti aiztikt. Laika gaitā viņas māka izsaukt garus vai pieburt meičām mīļākos tika aizvien vairāk apšaubīta, toties pat misis Ouklija atzina, ka Mehīteblas tantei lieliski veicas kārpu nodzīšana un govju aizlaišana ciet tad, kad tas vajadzīgs. Viņa bija slaida un stalta, tumšu, grumbainu seju, kurā reizēm parādījās skumji domīga izteiksme kā mēnesnīcas atspīdums klusā ezerā, un plāniem, iezaļgani sirmiem

matiem — tie līdzinājās ķērpjiem uz veca celma. Viņas sarkanā katūna kleita vienmēr bija stingri iecietināta, un viņa valkāja glītu, melnu salmu cepurīti, kas reiz bija rotājusi misis Ouklijas galvu. Viņa bija cēlusies no «labiem» nēģeriem — pirms verdzības atcelšanas viņa bija piederējusi Kamberlendu ģimenei, Medusdruvu fermas īpašniekiem (ferma tolaik vēl nebija sadalīta). Sī turīgā ģimene beidzot bija izputējusi un aizklīdusi projām, bet tās brīvlaistie vergi apmetušies neskaitāmos mazos rentētas zemes gabaliņos un ar sūru darbu pamazām sasnieguši pārticību. Grīnu, Plamtriju un Mūdiju ģimenes veidoja Pedlarsmilas nēģeru aristokrātiju; Maika Grīns, Grīnu māmiņas vecākais dēls, nesen bija kļuvis par fermas īpašnieku, atpirkdams no Neitena Pedlara zemi, ko līdz šim bija prasmīgi un čakli apsaimniekojis uz pusgrauda.

— Tu tak, cerams, nenāci kājām!— Dorinda sacīja. Būdiņa pie Skaļā strauta bija piecu jūdžu attālumā no veikala — aiz Greiloku fermas, uz Vipernokas upes pusi.

Raisīdama vaļā sarkanās flaneļa strēmelītes, ar ko pīlēm bija sasietas pleznas, vecā sieviete noliedzoši pakratīja galvu.

— Nē, Maika atveda mani ar baļķu vezumu. Bet ilgi gan es tevi, bērniņ, neesmu redzējusi un tavu māti arī!— viņa vēl piebilda.

— Es visu ziemu taisījos tevi apciemot, bet ceļi ir tik briesmīgi dubļaini, ka es domāju — pagaidīšu, kamēr tie apžūst,— Dorinda atteica.— Vai kāds no bērniem vēl dzīvo pie tevis?

Grīnu māmiņa nopūtās.— Vairs ne, jaunākais arī ir projām. Bet vai tad vista kādreiz cāļus pie sevis noturējusi, kad tie izauguši... Maniem bērniem klājas labi, un par to varu dievam no sirds pateikties. Viņš gan zina, kā esmu plijusies viņam virsū ar savām lūgšanām, kamēr tos visus uzaudzināju!— vecā nēģeriete dedzīgi iesaucās.

— Tēvs vienmēr saka — Maika esot viens no Pedlarsmilas labākajiem saimniekiem.

— Jā, jā. Tas gan ir tiesa,— piekrita Grīnu māmiņa. — Un Maikedža atkal mācās par visādām zirgu kaitēm pie Ketldrama, tā lopu daktera, un Mozess pa vasaru strādās uz dzelzceļa, un Eibrehems atkal palīdz Maikam, un Ilīfelets — tas tagad rentē no Gārlikiem zemes gabalu, un Džemaima — nu, tā, kuru es nokristīju savas vecās

kundzes vārdā,— Džemaima strādā Piecos Ozolos pie daktera Greiloka un ...

— Es domāju, ka viņa no turienes aizgājusi,— Dorinda metās starpā.

— Nē, nav vis aizgājusi. Taisījās jau iet prom, jo dakteris palicis pār mēru negants un tā dzeltenā plancka arī vairs nav ciešama. Jā, Džemaima no visas tiesas gribēja iet prom, bet tad atbrauca jaunais dakteris un pielūdzās, lai šī paliekot...— Iestājās klusuma brīdis, Mehī-teblas tante šķita ko pārdomājam.— Hei Kad abi šitie āži, vecais un jaunais, vienreiz kārtīgi saies ragos, tad tik būs elles tracis!— viņa izsmejoši noteica un ar žestu, kas pauda bezgalīgu nicināšanu, iemeta abas pīles Dorindai rokās.— Paņem, bērns, pīlītes! Man jau dikti liels prieks ar tevi kādu vārdiņu parunāt, bet Maika mani gaida. Pasaki mātei: kad tiks siltāks, aiziešu ciemos, tā ja.

Kad vecā nēģeriete bija aizgājusi, aiznesdama grozā līdzi kafiju un Jamaikas ingveru, Dorinda steigšus devās uz istabiņu aiz sarkanā aizkara; Roze Emīlija un bērni viņu jau gaidīja.

— Ātrāk nevarēju,— Dorinda taisnojās.— Vispirms mani aizkavēja mis Snīda, un pēc tam bija jāaprunājas ar Grīnu māmiņu. Vai tev šorīt ir labāk?

Ar sārto, tamborēto šalli ap pleciem, spilgti sarkanajiem vaigiem un spīdīgajiem matiem misis Pedlara atgādināja Dorindai lielo lelli — manekenu, ko viņa pagājušos ziemassvētkos bija redzējusi veikala logā. Arī misis Pedlara bija tik koša un mirdzoša, ka neizskatījās dzīva.

— Vai zini, šorīt es esmu gluži vesela!— Roze Emīlija atbildēja. Rītos tas bija viņas parastais teiciens.— Uz vakarpusi noteikti varēšu celties augšā.

— Nu, tas ir vareni!— Dorinda sacīja kā jau katru rītu.

— Labāk tomēr pagaidi dakteri, redzēs, ko viņš teiks.

— Jā, es domāju, ka līdz daktera atnākšanai vēl palikšu gultā.— Aiz nespēka viņa aizvēra acis, bet pēc brīža atkal atvēra tās — vēl mirdzošākas nekā iepriekš.

— Viņš teicās pa ceļam iegriezties.

Vienu mirkli Dorinda sastomījās, tad atbildēja piepeši aizsmakušā balsī:

— Es satiku viņu uz ceļa, viņš mani atveda uz šejieni.

Roze Emīlija staroja.

— Vai patiešām? Lieliski!— viņa izdvesa.

— Man šķiet, ka viņiem tur, Piecos Ozolos, neiet īsti labi,— Dorinda bažīgā balsī turpināja.— Cik saprotu, vai-

nīgs vecais dakteris. Stāsta, ka viņš piedzeroties līdz nesamaņai, un vēl tā mulate ar saviem bērniem . . .

— Es domāju, viņš vairs ilgi nedzīvos,— Roze Emīlija sacīja ar možu cerību balsī.— Un pēc tam Džeisons viņus visus aiztrieks ratā.— Viņa apklusa, it kā pūlēdamās ko atcerēties, tad turpināja:—Viens man stāstīja... mis Teksana vai mis Tabita, īsti neatminu ... vārdu sakot, ka Džeisonam nevajadzējis braukt atpakaļ. Jā, nu es atceros! Tā bija mis Tabita, viņa sacīja — Džeisons esot muļķis, šitā pakļaudamies tēvam. Viņa teica, ka Džeisons jau esot zelta cilvēks, tikai bez mugurkaula, katrs vējš varot viņu locīt. Bet es domāju, ka viņa vienkārši Džeisonu nepazīst.

— Skaidrs, ka nepazīst!— Dorinda pārliecināti atteica.

— Es jau ari viņu tagad esmu tikai dažas reizes redzējusi, bet man gan neliekas, ka viņam trūktu rakstura. Lai nu kā, ar mīkstas dabas cilvēku vismaz var sadzīvot.— Kopš pašas pirmās Džeisona atbraukšanas dienas viņa loloja cerību, ka jauneklis iemīlēs Dorindu, un tagad sev raksturīgajā optimismā bija viņus abus jau gandrīz salaulājusi.

Kādu brīdi viņas vēl apsprieda jauno dakteri Greiloku, bet tad Minnija ieskrēja un paziņoja, ka brālītis «neklausa, ko viņam saka», un slimnieces uzmanība pievērsās bērniem.

— Pasaki — ja viņš neklausīs, tētis vakarā viņu nopērs,— misis Pedlara teica (viņa bija stingra audzinātāja), un čaklā meitenīte aizskrēja, slaucīdama sarkanās, ziepjūdenī izmirkušās rokas dvielī, ko bija piespraudusi pie īsās kleitiņas kā priekšautu.

— Minnija ir dzimusi, lai rūpētos par citiem,— slimā turpināja.— Ja man nebūtu tādas meitas, nez, kā es te iztiktu.

Sīka epizode, bet Dorindai tā iespiedās atmiņā uz mūžu. Pēc ilgiem gadiem viņa arvien vēl atcerējās šo ainu — stūraino, apņēmības pilno augumiņu, cieti sapītās dzeltenās bizes un pie jostiņas piesprausto dvieli. Dzimusi, lai rūpētos par citiem — tāda Dorindai vienmēr likās Minnija Mēja.

— Neitenam daudz darba, man jāiet viņam palīgā,— Dorinda sacīja.— Drīz jau atkal ieskriešu, apskatīšos, ko tu te dari.— Un, pieglauzdama ar roku matus, viņa steigšus devās atpakaļ veikalā.

Rīta cēlienā pie letes pamazām vien sastājās gara rinda fermeru — gan nēģeru, gan balto — ar vistām,

olām un sviesta pikām, ko viņi bija atnesuši, lai iemainītu pret kafiju, melasi, cukuru vai vienkāršiem ārstniecības līdzekļiem, tādiem kā Jamaikas ingvers un Slouna ziede. Tēju šeit uzskatīja par slimnieku dzērienu, un brūnā skārda kārba dažreiz nedēļām ilgi stāvēja plauktā tukša.

Līdz šim veikala dzīves vienmuļo ikdienu Dorinda bija uzskatījusi par vienu no tiem apnicīgajiem, taču neapšaubāmi svētīgajiem pārbaudījumiem, ko mirstīgajam audzinošos nolūkos uzliek neizdibināmais liktenis. Meitenē bija dziļi iesakņojusies reliģioza pārliecība, ka, par spīti cilvēka alkām pēc prieka, nevis prieks, bet garlaicība ir augstas morāles īstā gaisotne. Dzīves pamatlikums, pēc viņas ieskatiem, bija aptuveni šāds: ikvienam jāpūlas, cik viņa spēkos, lai izpildītu savu pienākumu, un pienākums katrā ziņā ir grūts un nepatīkams. Taču šorīt, līdzīgi uzvilktam mehānismam kustēdamās starp leti un plauktiem, viņa juta, ka viņas domas ir atdalījušās no viņas fiziskās būtnes un kā taurenīši šūpojas kāda brīnumaina sapņa viļņos. Nenopietnība — tā māte to būtu nosaukusi. «Bet, ja tāda ir nenopietnība,» viņa domāja, «kurš gan gribētu būt nopietns?» Ziedu skaistums, krāsu prieks, smaržu reibonis — visa nenoturamā dzīvības atmodas straume pulsēja viņā. Ausīs zvanīja it kā no stipra vēja. Cilvēku balsis atlidoja lidz viņai saraustīti, kā no liela tāluma; tiem, kas viņai ko jautāja, savus jautājumus vajadzēja atkārtot. Un visu laiku, svērdama vistas, skaitīdama olas un garšodama sviestu, viņa juta, ka kluss, tikko jaušams smaids kā blāzma apstaro viņas seju.

VII

Ap pusdienlaiku veikalā ieskrēja Minnija Mēja un lūdza Dorindu ieiet pie mātes.

— Pie māmiņas ir dakteris, viņš grib pateikt, kas jādara,— meitenīte paskaidroja.

— Varbūt labāk, lai viņš to izstāsta tavam tētim?— Dorinda iebilda, alkdama pēc sastapšanās un reizē baidīdamās no tās.

— Nē, ej vien tu,— Neitens iejaucās, pirms mazā bija paspējusi atbildēt.— Tu ātrāk visu apķer; kad dakteris būs aizbraucis, tad jau varēsi man pastāstīt.

Dorinda nodomāja, ka, par spīti lielajam augumam, viņš patlaban izskatās tik salicis, tik pelēks un tik nevarīgs kā vēl nekad. Cik nožēlojama dzīve! Turklāt viņš bija labs cilvēks. Visā pasaulē nebūtu atrodams tik maigi mīlošs vīrs un tēvs, un, starp citu, arī tik godīgs veikalnieks. Un tomēr visi vienmēr ar vieglu roku pastūma viņu malā — pat paša bērni —, it kā viņš nebūtu nekas.

Pēc brīža Dorinda jau stāvēja Rozes Emīlijas istabā, un viņas spožo acu skatiens bija pievērsts smuidrajam, jauneklīgajam stāvam, kas bija noliecies pār slimnieces gultu. Kaut gan viņa bija zinājusi, ka Džeisons būs šeit, pirmā acumirkļa iespaids bija satriecoši spilgts — kā vienmēr, kad viņa Džeisonu ieraudzīja. Viņa sejai un smaidam piemita kaut kāds īpašs dzīvīgums, izteiksmība — salīdzinājumā ar to visa apkārtne šķita kā sastingusi. Pēc ilgiem gadiem, kad gan seja, gan smaids bija izgaisuši Dorindai no atmiņas, viņa nosprieda, ka tolaik Džeisonā viņu piesaistījis svešatnīgums. Pirmajos mēnešos pēc atgriešanās Pedlarsmilā no Džeisonā it kā dvesa tālu zemju un raibu dēku burvība. Bet pat tolaik Dorinda saprata, ka tas ir viņa paša, nevis viņa pieredzes valdzinājums. Nekur daudz Džeisons nebija ceļojis, taču viņa tuvums lika meitenei nodrebēt elpu aizraujošu piedzīvojumu gaidās.

— Te nu ir mūsu Dorinda,— sacīja Roze Emīlija. Viņš paraudzījās augšup un pamāja ar galvu tik nevērīgi, it kā viņa būtu kāda nepazīstama persona vai arī it kā viņi būtu tikai nesen šķīrušies. «Nez kuru attieksmi šis mājiens pauž,» Dorinda nodomāja.

— Šūpuļtīkla jums droši vien nav?— viņš jautāja. — Misis Pedlarai steigšus jāpārceļas uz lieveni. Es jau vairākas reizes esmu viņai to teicis.

— Veikalā ir šūpuļtīkli,— meitene atbildēja, neticīgi uzlūkodama Džeisonu. Slimnieces istabā viņš šķita atmetis savu jauneklīgumu, kā čūska nomet ādu. Viņam varēja dot tiklab divdesmit piecus kā piecdesmit gadus. Viņš bija mundrs, darbīgs un izlēmīgs, un bez dzimuma kā uzvelkams mehānisms.

— Vai nebūtu labāk pagaidīt, kamēr kļūst siltāks?— paciente ievaicājās ar bailīgu smaidu.— Es taču nedrīkstu saaukstēties.

— Nieki!— Viņš iesmiedamies atmeta ar roku.— Tieši tur jau tā vaina slēpjas. Jūsu plaušas slāpst pēc gaisa. Ja

jūs būtu uzturējusies ārā, nevis šai smacīgajā istabā, jūsu stāvoklis tagad būtu krietni labāks.

— Bet jūsu tēvs...— Roze Emīlija mēģināja iebilst.

Džeisons viņu nepacietīgi pārtrauca:

— Sava laika zināšanu līmenī mans tēvs bija labs ārsts, bet šīs zināšanas ir novecojušas.

Pēc tam viņš jautrā tonī sarunājās ar slimnieci, glaimoja viņai, jokoja, izzoboja viņas vecmodīgos uzskatus par higiēnu un it kā starp citu uzdeva neskaitāmus jautājumus: par viņas uzturu, nodarbēm un par Džonu Abneru, kuram bija iedzimta pēdas deformācija. Dorindai tas viss likās velkamies ļoti ilgi, bet patiesībā aizritēja ne vairāk kā stundas ceturksnis, iekams Džeisons atvadījās no pacientes un pamāja Dorindai, lai viņa iznāk līdzi uz lieveņa.

— Es jums parādīšu, kur jāpakar šūpuļtīkls,— Džeisons sacīja, dodamies uz durvju pusi.

Roze Emīlija pastiepa vājo roku, lai ārstu aizturētu.

— Man ar katru dienu paliek labāk, vai ne, dakter?

— Labāk? Zināms, ka jums kļūst labāk.— Džeisons noraudzījās viņā ar smaidu.— Vasarai sākoties, jūs jau staigāsit pa pļavām.

Beidzot viņš izgāja ārā, un Dorinda paklausīgi sekoja viņam.

— Kā viņa var izturēt tai cepeškrāsnī!— Džeisons nervozi izsaucās, kad viņi bija nokļuvuši lieveņa attālākajā galā.— Ja viņas plaušas nedabūs svaigu gaisu, pēc pāris mēnešiem viņai beigas. Un bērni! Tas jau ir noziegums — turēt viņus šādā telpā.— Runādams viņš mazliet saknieba uzacis, un šis raižpilnais izskats it kā attālināja viņu no Dorindas, pārvērta par svešinieku. Viņa seja bija kļuvusi nopietnāka, stingrāka, tajā atspoguļojās rūpes par sarežģītā jautājuma atrisināšanu. Šķita neticami, ka vēl šorīt viņš bija uzlūkojis Dorindu ar romantiskām skumjām un jaunības uzstājīgajām alkām acīs.

— Vai patiešām viņa līdz vasarai var izveseļoties?— Dorinda jautāja, elpai aizraujoties no cerībām un pārsteiguma.

— Izveseļoties?— Džeisons klusi pārjautāja, atskatīdamies pār plecu.— Viņa taču mirst. Vai tad jūs to nesaprotat?

— Man tā likās ...— Dorindai aizlūza balss.— Bet jus viņai teicāt...

— Tātad, pēc jūsu domām, man vajadzēja teikt viņai patiesību? Par kādu neģēli jūs mani turat?

Tā bija pavisam jauna, svešāda morāles izpratne; ne reliģiskā audzināšana, ne pašas filozofiskās pārdomas nebija Dorindu tai sagatavojušas, un viņa apklusa, tās apstulbota.

Sai klusumā Džeisons ērcīgi atkārtoja, it kā patiesības atklāšana viņu bezgala kaitinātu:

— Pēc pusgada viņa būs kapā, bet jums taču jāsaprot, ka es nevarēju viņai to sacīt.

— Tātad cerību nav?

— Izārstēt? Nē, nav cerību. Viņas plaušas jau ir galīgi beigtas. Protams, ja viņa tiks svaigā gaisā, viņa var nodzīvot mazliet ilgāk, nekā šobrīd liekas. Gaiss un labs uzturs reizēm dara brīnumus.

— Bet vai jums nešķiet, ka viņai tas jāuzzina laikus, lai varētu sagatavoties?— Tā būtu jautājusi Dorindas māte, un tā jautāja Dorinda — sirdij nodrebot, taču stingri.

— Sagatavoties? Kam? Bērēm?

— Nē. Ieiešanai mūžībā.

Ja viņa būtu pacēlusi un parādījusi Džeisonam kāda aizvēsturiska dzīvnieka kaulu, arī tad viņš nebūtu paskatījies ar lielāku izbrīnu.

— Mūžībā?— viņš pārvaicāja.

Dorinda sastomījās. Godprātīgas šaubas bija pazīstamas arī Pedlarsmilā, taču līdz šim tās vienmēr bija padevušās iesīkstējušo dogmu pārspēkam. Tas, kas mātei bija pārliecība, izglītotajai, patstāvīgi domājošajai meitai daudzos gadījumos bija tikai ierasts izteiksmes veids; bet vai mūsu rīcību biežāk nenosaka ieradums nekā pārliecība?

— Un jūs viņai ļausiet nomirt, nedodot iespēju nožēlot grēkus?— Kaut kas dzina Dorindu tā vaicāt.

— Grēkus! Ak dievs! Vai tiešām šai nabaga sievietei kādreiz bijusi iespēja izdarīt kādu patīkamu grēku?

Tad viņš nocēla no margu apmales savu ārsta somu, it kā šī saruna viņu kaitinātu.

— Pievakarē es braukšu atkal atpakaļ,— viņš it kā starp citu ieminējās.— Ja būsiet gatava doties uz mājām, paņemšu jūs līdzi.

Tik nevērīgi! Paņemšu jūs līdzi! «It kā es būtu miltu maiss,* Dorinda ar rūgtu aizvainojumu nodomāja. Raudzīdamās Džeisonam nopakaļ, meitene cieši apņēmās šovakar neparko nekāpt viņa ratos.

— Pievakarē manis te nebūs!— viņa puritānes balsī uzsauca. Džeisons jau bija pie vārtiem. Meitenes sirds bija smaga kā aizšauts putns, bet tad pēkšņi atkal kļuva brīnumviegla un uzlidoja vai līdz debesīm.

— Tad es pacentīšos atbraukt mazliet agrāk,— Džeisons teica, silti pasmaidīdams.— Nepiemāniet mani!

Baltie vārtiņi starp divām kailām ābelēm čīkstēdami atvērās un aizvērās. Džeisons atraisīja ap žoga mietu apsietos grožus, ielēca ratos un, pamājis ar brīvo roku, paskubināja zirgu.

— Tāda dzīve! Ak dievs!— viņš noteica, atskatīdamies atpakaļ, kamēr pajūgs brauca lejā pa nokalni uz dzelzceļa pusi.

Dorinda no lieveņa vēroja, kā rati sašūpojas, riteņiem pārveļoties pār sliedēm, tad līgani aizripo Zaļo Aru virzienā. Kustošais melnums drīz pazuda apvāršņa dūmakā, bet meitenei šķita, ka tas ievilcis indiāņzāles klajumos redzamu sliedi. Seja viņai kvēloja, krūtis strauji cilājās, satraukto asiņu skrējiens šalca ausīs tā, ka neko citu nevarēja dzirdēt. Gaidas, sirdssāpes, vilšanās — viss bija aizmirsts. Kāpēc neviens viņai agrāk nebija pastāstījis, ka mīlestība dara tik laimīgu?

Tad piepeši prāts sarāja viņu par šo brāzmaino līksmi. Roze Emīlija mirst! Tomēr Dorinda nespēja noskaņoties drūmām iznīcības domām. Viņa devās uz lieveņa otru galu un atkal iegāja smacīgajā istabā.

— Ārsts apgalvoja, ka mums katrā ziņā jāatver logi,— viņa teica, ar pūlēm valdīdama prieku, kas tiecās ieskanēties balsī.

Viņa tik maz bija domājusi par to, kas norisinājās šeit, ka Rozes Emīlijas satraukums pārsteidza viņu nesagatavotu.

— Dorinda, mīļā, dakteris mani tā iepriecināja!— nāvei nolemtā iesaucās.

Dorinda pagrieza seju pret logu.

— Jā, viņš teica, ka viss būšot labi.

— Ko viņš tev tur, ārā, sacīja?

— Tikai to, ka līdz vasaras sākumam gribot dabūt tevi uz kājām.— Otrie meli jau izdevās vieglāk nekā pirmie.

Misis Pedlara laimīgi nopūtās.

— Kaut drīzāk pienāktu vasara!

Dorinda noliecās un sakārtoja spilvenu zem sārtdzelte-nās galvas. «Cik grūti mirt, kad pasaule tik skaista,» viņa nodomāja. Drūmāks liktenis sievieti laikam neva-

rēja piemeklēt kā laulības dzīve ar tādu vīru kā Neitens; tad jau māsu Snīdu garlaicīgā brīvība bija labāka. Tomēr pat Rozes Emīlijas kopdzīvē ar Neitenu bijis savs jaukums. Dorindas sirdī karsti uzviļņoja žēlums par draudzeni, par visu to, ko viņa bija palaidusi garām, par mīlu, ko viņa nekad neiepazīs.

— Nu jau vairs nav ilgi. — (Ko citu te varēja sacīt?)

— Dorinda!— Rozes Emīlijas balss ietrīcējās kā arfas stīga.— Mis Teksana bija ieskrējusi, viņa ir traki sajūsmināta par to kleitu, ko mis Sēna taisoties tev šūt. Kāpēc tu man neko nestāsti?

— Es jau gribēju stāstīt, mīlulīt, bet neiznāca laika.

— Es tā priecājos, ka tev būs jauna kleita! Kāpēc gan mēs pašas nevarētu to pašūt — šeit, pie manis? Lai tikai mis Sēna izgriež. Tā tamborēšana man jau apnikusi.

Dorindai asaras saskrēja acīs. Cik laba bija Roze Emīlija, cik augstsirdīga, cik nesavtīga! Vienmēr viņa rūpējās par citiem, vienmēr gudroja un gādāja, kas nāktu par labu bērniem un Dorindai. Jau strādādama par skolotāju, viņa bija tāda bijusi — maiga, pacietīga, bez mēra atdevīga; tagad, tuvās nāves ēnā, viņa nepārvērtās par īdzīgu činkstētāju kā citas bezcerīgi slimas sievietes — tieši otrādi, viņas cēlums izpaudās arvien jaunos veidos.

— Tas būtu vareni!— Dorinda atbildēja, cik necik savaldījusies, tad steidzīgi piebilda, lai balss viņu nenodotu:— Vai tu negribi rīt pusdienās kādu gabaliņu pīles? Grīnu māmiņa atnesa divas skaistas, treknas pīlītes.

Roze Emīlija piekrītoši pamāja.

— Rīt varētu. Kad Grīnu māmiņa atkal ierodas, lai ienāk pie manis. Viņa reiz solījās nodzīt man no kakla dzimumzīmi.

— Jā, kad sāksi staigāt, mēģini to izdarīt.

Minējusi kādu nenozīmīgu ieganstu, Dorinda asaru

apmiglotām acīm izskrēja ārā no slimnieces istabas. Viņa raizējas par dzimumzīmi, kad tikai daži mēneši atlikuši ko dzīvot!

īsi pirms saules rieta tālumā atskanēja vilciena pūtiens, un Dorinda apmeta ap galvu šalli un aizsteidzās lejā uz dzelzceļu. Mis Teksana, kura, sēdēdama ar adīkli šaurajā pasta kantora sprostā, vai nīka nost aiz garlaicības, bija sadzirdējusi vilcienu nosvilpjam jau iepriekšējā stacijā un gaidīja, stāvēdama starp ūdenssūkni un strupceļā iebraukto preču vagonu.

— Man šķiet, ka redzēju logā māsas seju,— viņa ieteicās, un patiešām — pēc brītiņa, kad vilciens bija apstājies, vilciena pavadonis, mašīnistam piepalīdzot, galanti nocēla šuvēju uz platformas.

— Es visu dabūju,— mis Sēna teica, kad bija attapusies no straujās izkāpšanas.— Izstaigāju visus veikalus un nopirku visskaistāko muslīnu, kāds vien bija. Tieši sīļa spārna krāsā, un viss pārējais arī lieliski pieskaņots.— Negarajā kāpienā veikala kalniņā viņa pasmagi elsa, bet tā bija kauju uzvarējuša ģenerāļa elšana. — Iesim taisni uz Rozes Emīlijas istabu,— viņa ierosināja.— Roze Emīlija būs sajūsmā par maniem pirkumiem.

Kad viņas visas trīs nostājās ap Rozes Emīlijas gultu un kleitas drānas tīrais, košais zilums viļņiem nogūla uz segas, Dorindai šķita, ka nāve atkāpjas. Viņai bija žēl draudzenes, taču nelaimīga justies viņa nespēja. Sirds drebēja kādā slepenā, neatvairāmā cerībā. Zila kleitas drēbe, nekas vairāk; patiesībā tīrais sīkums. Tomēr, kad viņa vēlāk pārdomāja savu dzīvi, likās, ka šis brīdis ir slēpis sevī visu turpmāko, kā čaula slēpj riekstu.

— Vai es drīkstu atstāt to šeit?— viņa jautāja, mezdama nepacietīgus skatienus uz logu.— Saule jau nogājusi, man jāsteidzas.— Vai Džeisons pagaidīs vai varbūt ir jau aizbraucis bez viņas?

— Rīt no paša rīta tūliņ ķersimies klāt,— mis Sēna sacīja, tīksminādamās par drānu.— Pagaidi, Dorinda, vispirms uzlaiko cepuri! Nudien, pašas māte viņu vairs nepazītu!— šuvēja iesaucās, radoša prieka pārņemta. — Kas to būtu domājis, ka viņa ir tāda skaistule! Nu, vai tas nav brīnišķīgi, kā apģērbs pārvērš cilvēku ...

Dorinda apmeta ap galvu oranžo šalli un izsteidzās ārā no veikala; vārds «brīnišķīgi» saldām dzirkstīm kūsāja asinīs. Likās, ka dzidrā ziluma viļņi būtu pacēluši un nestu viņu. Pirmo reizi mūžā kāda viņas vēlēšanās bija piepildījusies. Vēl vakardien nebija nekā, bet šodiena — tik skaista un bagāta, ka viņa vai reiba no laimes. Tas bija kā pirmais vīna malks — pārsteiguma un saldmes pilns.

— Es mazliet nokavējos. Baidījos, ka jūs jau būsiet aizgājusi,— Džeisons teica.

«Nez, kā viņš to domā?» Dorinda sev jautāja. «Vai tad man nevajadzēja viņu gaidīt?» Viņai nebija nekādu zināšanu, nekādas pieredzes, pēc kā vadīties, vienīgi šis

aklais instinkts, un kā viņa varēja zināt, vai tas ir pareizs vai nepareizs?

— Bija vēl šis tas kārtojams. Netiku laikus projām,— viņa atbildēja.

— Vai jūs visu dienu strādājāt?

— Jā, bet strādāšana visu dienu nav vienāda. Dažreiz veikals vairākas stundas ir tukšs, un tad atkal sanāk visi reizē. Protams, pēc veikala slēgšanas vēl jāuzkopj telpas. Ja nav nekāda darba, es lasu priekšā Rozei Emīlijai.

— Vai jūs tas apmierina? Jums tāds priecīgs un bezrūpīgs izskats.

Dorindas ceļabiedrs runāja, stīvi raudzīdamies uz priekšu; jautājumus viņš uzdeva kā no prezbiteriāņu saīsinātā katķisma. Meitenei bija sāpīga viņa sausā izturēšanās, bet savā nevainībā viņa neprata to nekādi ietekmēt.

— Nezinu, kāda jēga lauzīt par to galvu.

Vai cerība aizvien mijās ar vilšanos? Vai mīlestībā nebija nekā pastāvīga? Vai viss notikušais vēl neko nenozīmēja?

— Es arī esmu tā iestidzis. Notverts,— viņš piepeši sacīja, it kā Dorindas vārdus nebūtu dzirdējis.— Tieši tas ir nejaukākais ārsta darbā — ka jebkurš un jebkas var viņu notvert. Dievs debesīs! Kad tas reiz beigsies! Es dotu nezin ko, lai tiktu projām! Neesmu radīts laukiem, tie mani nomāc. Pēc dabas es esmu slinks, man vajadzīga saskare ar citiem domājošiem cilvēkiem, lai uzkurinātu sevī enerģiju. Nupat ir pēdējais laiks. Ja tagad neizraušos no šejienes, labu galu neņemšu. Bet kā es to varu izdarīt? Kamēr tēvs vēl dzīvs, tas ir pilnīgi neiespējami.

— Vai jūs nevarētu fermu pārdot?— Dorinda izdzirda sevi jautājam, kā pašai likās, vājā un neizteiksmīgā balsī.

— Pārdot? Kas to pirks? Un runa jau nav tikai par fermu. Fermas dēļ es te nenīktu. Tēvam uznākušas briesmīgas bailes no nāves, viņam bail palikt vienam starp nēģeriem. Reiz, kad es domāju, ka viņam jau tuvojas pēdējā stundiņa, viņš piespieda mani apsolīt, ka nepametīšu viņu, kamēr vien viņš būs dzīvs. Tēvam ir dzelzs griba — tieši tā viņam palīdz tik sīksti turēties pie dzīvības, un viņš vienmēr izdarās ar mani, kā patīk. Viņš droši vien dabūja virsroku pār mani jau tad, kad es biju pavisam mazs. Tas pats ar māti. Bērna gados, kad es vēl nekā daudz nesapratu, viņa jau mācīja mani baidīties no tēva, vairīties, iztapt. No tādām bailēm nevar tikt vaļā,

tās ir kā slimība.— Viņš satraucies apklusa, tad atkal turpināja, negaidīdams meitenes atbildi:— Ņemsim kaut vai to pašu medicīnu. Es nemaz nebiju domājis studēt medicīnu. Zināju, ka neesmu tai piemērots. Biju domājis nodarboties ar pavisam ko citu, bet tēvs bija nolēmis pēc sava prāta un galu galā piespieda mani darīt, kā viņš grib. Un tā vienmēr. Cik vien spēju atcerēties, vienmēr viņš ir stājies man ceļā. Manis dēļ, protams, lai man būtu labāk. Bet dažkārt cilvēks, pat vislabāko vēlēdamies, var izpostīt otram dzīvi — it sevišķi pašā dzīves ceļa sākumā.

Viņa aizvainojums lauzās uz āru ar straumi. Dorindai šķita, ka Džeisons viņu aizmirsis; kaut gan viņš neievēroja meiteni, viņai gribējās pastiept roku, lai jaunekli mierinātu.

— Es no sirds jūtu jums līdzi,— viņa klusi sacīja. — Patiešām.

Viņš iesmiedamies uzlūkoja Dorindu.

— Man nevajadzēja jums to stāstīt, bet gadījās kaut kas tāds, kas izsita mani no sliedēm. Parasti es cenšos visu laist pār galvu, bet ir tādas lietas, ko es nevaru ciest.

Dorinda labprāt būtu uzzinājusi, kas noticis un kas tas ir, ko viņš nevar ciest, bet pēc īsā atklātības brīža Džeisons atkal noslēdzās sevī. Bija redzams, ka viņš nogrimis pārdomās, ko viņam netīk izpaust, un, kā jau vīrietis, viņš necentās tēlot jautrību. Brauciens bija sagādājis Dorindai vilšanos, taču šī vilšanās neizskaidrojamā kārtā drīzāk piesaistīja viņu Džeisonam nekā atgrūda. Viņa klusēdama sēdēja jauneklim blakus, un maigums plūda no viņas kā smarža no zieda. Saulrieta blāzma pamazām izplēnēja, krēsla nolaidās pār ceļu, un indiāņzāle pazuda milztošajā tumsā.

VIII

Pienāca lieldienu rīts; Dorinda ar jauno tērpu mugurā — ārēji bezrūpīga, bet bažīgu prātu — stāvēja mājas priekšā, gaidīdama, kad iejūgs zirgus.

Zilajā kleitā un mākslīgām puķēm rotāto salmu cepuri galvā viņa neizskatījās ne tuvu tik labi kā vecajā ziemas mētelī un ar oranžo šalli, taču laikam gan ne viņa pati, ne Elmaira Praida, viņas tēvabrāļa meita, kurai bija jābrauc kopā ar Ouklijiem uz baznīcu, to nenojauta. Ped-larsmiliešu skarbā ticība neļāva pieminēt lieldienas no kanceles, taču viņas abas zināja, ka visām baznīcā sanākušajām meitenēm, kuras būs varējušas iegādāties jaunu cepuri, uz galvas ziedēs vesels dārzs. Džošua bija devies iejūgt zirgus atsperratos, un misis Ouklija vēl nebija paspējusi aplikt melno, pērlītēm izšūto apmetni — ciktāl Dorindas atmiņa sniedzās, māte allaž bija to valkājusi, iedama baznīcā; pa tam lāgam Elmaira tēr-gāja bez mitas, apbrīnodama Dorindas tērpu.

Elmaira bija sārts, resns, nenopietns sievišķis; pašas liekie tauki viņu pārāk apgrūtināja, lai viņa vēl apgrūtinātu sevi ar liekām domām. Viņas daba kā spogulis rādīja visus «balto nabagu» tikumus un netikumus. Piecpadsmit gadu vecumā viņa bija apprecējusies ar puisi no ģimenes, ko Pedlarsmilā pazina kā «galīgi nolaidušos»; mitinādamās divistabu mājelē kopā ar savu meln-strādnieku — dzērāju un sliņķi, kuru kaimiņi turklāt uzskatīja par pavieglu,— viņa likās ar dzīvi pilnīgi apmierināta. Bērnu viņiem bija tik daudz, ka tēvs pat visiem neatcerējās vārdus, un tomēr ik gadu Elmaira, labprātīga kā trusene, laida pasaulē vēl vienu ģimenes locekli.

— Nudien, Dorij, tu izskaties lieliski!— viņa izsaucās vientiesīgā apbrīnā.— Kāds šiem zvana svārkiem brīnišķīgs kritums!

— Ceru, ka tie mums ir izdevušies,— Dorinda norūpējusies sacīja, pagriezdamās apkārt, lai Elmaira varētu viņu apskatīt.— Vai Aiks palika pie bērniem?

— Jā, abi kopā jau mēs netiekam. Ko tēvocis Džošua tur tik ilgi dara?

— Viņš tūlīt nāks,— atskanēja misis Ouklijas balss; viņa parādījās durvīs, asas kampara smakas vilnis vēlās viņai pa priekšu.— Tas ir pareizi, Elmaira, ka tu brauc mums līdzi. Mēs ielikām ratiem pakaļējo sēdekli, un tagad vietas diezgan. Vai tad tu nebrauksi uz baznīcu, Džozija?

— Nē, nebraukšu!— dēls atcirta.— Gribu kaut vienu dienu atpūsties. Ja man jāklausās sprediķi, tā nav nekāda atpūta.

— Nu, kas tā par valodu, Džozija!— misis Ouklija gurdi rājās.— Kur gan citur miesa un dvēsele var tā atpūsties kā baznīcā!

Bet Džozija bija dumpīgi noskaņots un nepadevās mātei. Viņam sāpēja zobs, un, lai gan viņš bija izturīgs kā svētais moceklis, mocekļa lēnprātība viņam nepiemita.

— Daudz tev bijis labuma no tās dievlūgšanas!— viņš aizkaitināts iesaucās.— Tev un tēvam ari!

Misis Ouklija kāpa lejā no lieveņa — goda drānās, kuplajiem brunčiem čaukstot; viņa apstājās, lai atskatītos uz dēlu.

— Ticība ir vienīgais, kas uztur mani spēkus, Džozija,— viņa drebošām lūpām atkārtoja teicienu, kas bija kļuvis par viņas dzīves devīzi.

«Nabaga māmiņa,» Dorinda nodomāja, «kaut Džozija vismaz būtu licis mierā viņas ticību!»

— Re, kur nāk tēvocis Džošua!— ieteicās jautrā Elmaira, kas necieta strīdus.— Tante, vai jums ir dziesmu grāmata? Es savējo aizmirsu mājās.

— Jā, man tā ir somiņā,— misis Ouklija atbildēja, izvilkdama no apmetņa apakšas melnu, pērlēm izšūtu zīda somiņu, ko nēsāja katru svētdienu jau divdesmit gadus.— Tu nošķiedīsies ar dubļiem, Dorinda,— viņa turpināja.— Es paņēmu veco segu, varēsi uzklāt to uz ceļiem. Mētelis ari jā velk, nav nemaz tik silts, pēcāk varēsi atstāt ratos. Tu jau tagad tai plānajā kleitā esi galīgi nosalusi.

— Man nav auksti,— Dorinda varonīgi atbildēja, tomēr uzvilka mēteli un bez iebildumiem paņēma no mātes segu. Vai nu Džozijas sapīkums, vai aprīļa rīta drēgnums bija sabojājis viņas labo omu; pēkšņi viņai likās, ka jauna kleita vēl nav nekāds laimes solījums. Kāpdama lejup, viņa pacēla galvu un paraudzījās mākoņainajās debesis.— Kaut nu nelītu,— viņa nomurmināja.

Bija redzams, kā aiz stūra Džošua jūdz Danu un Beršebu. Danam, ilksszirgam, mutē vēl bija siena kumšķis; smagi kāpdamies atpakaļ pie vecajiem atsperratiem, viņš ar maigu un valgu aci uzlūkoja saimnieku. Dans bija liels, kaulains dzīvnieks ar garu, plīvojošu asti — tagad tā bija uzsieta ar sarkanas drānas strēmelīti; viņa garais purns atgādināja neceļos noklīduša prezbiteriāņa sērīgo ģīmi. Kā Džošua mēdza lepni sacīt — ar Danu braukšana bija lēna, bet droša. Beršeba, kas pēc krāsas līdzinājās Danam, bet pēc rakstura bija tam pilnīgs pretstats, nepacietīgi mīņājās, ar šķelmīgu epikurietes skatienu novērtēdama atpūtas dienas izredzes. Sie zirgi bija daļa no Džošuas dzīves — ar to viņš atšķīrās no saviem kaimiņiem un daudziem citiem truliem ļaudīm, kādi sastopami visā pasaulē. Ne vienreiz vien Dorinda bija nodomājusi, ka zirgi viņam tuvāki par sievu un bērniem; katrā ziņā zirgu sabiedrībā viņš jutās daudz brīvāk nekā ģimenes lokā. Mājās Džošua tikpat kā nevēra muti vaļā, vienīgi tad, ja bija jāatbild uz jautājumu, bet Dorinda bija dzirdējusi, kā viņš sarunājas ar zirgiem — tīrumā vai pie ūdens siles, kad viņam šķita, ka neviens neklausās,— tā cilvēks runā ar būtnēm, kas saprot viņa sirds valodu. Goda drēbes viņam nepiestāvēja, tajās viņš zaudēja savu patriarha cēlumu, un šorīt viņš izskatījās tik matains un zemessmags kā vēl nekad. Lai gan viņš bija tā berzis seju, ka tā spīdēja, vēl arvien viņš bija pilns mēslu smakas un māla putekļu. Tikai viņa brūnās, skumjās acis bija spožas un dzīvības pilnas.

Satinusies vecajā segā, Dorinda zirga soļu ritmā miegaini šūpojās pa sen pazīstamo ceļu, kas nu bija kļuvis par viņas laimes ceļu. Kā sapnī viņa juta ratu līgošanos, kā sapnī dzirdēja riteņu čīkstoņu, pakavu klaboņu, vēja žūžošanu koku galotnēs, putnu balsis pļavā, kā sapnī saoda biezo, dzīvības spēka pilno uzartas velēnas smārdu, kodīgo mēslu smaku, kas nāca no tabakas laukiem, mātes kabatlakatiņa uzbudinošo kampara smaržu. Koki mežā vēl bija kaili, tikai kļavas spīdināja sarkanas lapiņas un vietām pavīdēja grimoņa vai Jūdas koka baltrožainā ziedu kupena, taču ceļmalā zāle bija smaragdzaļa un tālie lauki gaismēnu rotaļā laistījās kā melni sudrabains brokāts. Braucienā cauri pavasarīgajam mežam Dorindas nomāktība izgaisa un viņa juta sevī iestrāvojam prieku, kā sula strāvo koku stumbros. Sai nomoda sapnī, gluži tāpat kā savos bērnības sapņos, viņa tuvojās, tuvojās kādam brīnišķīgam atrisinājumam un tomēr to nesasniedza. Ilgas šķita piepildāmas un tomēr beidzot nepiepildījās. Kā visi viņas sapņi arī šis aizveda tikai līdz zināmai robežai, tālāk ne. Brīdī, kad viņa tam visvairāk uzticējās, tas piepeši izgaisa, pamezdams viņu nereālā pasaulē bez pamata zem kājām.

Uz vecās segas uzšļakstēja dubļi, un viņa dzirdēja māti ierastajā neapmierinātajā tonī nosakām:

— Brauc uzmanīgāk, Džošua! Ja misionāru sanāksmes laikā Elders Pērslijs apmetīsies pie mums, man kādu laiku vajadzēs ņemt no Teksanas pienu un sviestu. Viņas to piecietīs — viņām patlaban vairākas govis atnesušās. Septembrī varbūt nolīdzināšu parādu ar vīnogām.

Atkal viens dzēliens Dorindas sirdsapziņai! Par spīti dumpīgajam prātam, viņas sirdsapziņa bija nelabojami puritāniska; līksmi vilkdama mugurā zilo kleitu, Dorinda ne mirkli nešaubījās, ka tā apliecina viņas savtīgumu.

Izvēle — zilā kleita vai brūnā govs — būtībā bija skaidrs morāles jautājums. Ne tēvs, ne māte nebija viņai neko pārmetuši, bet viņu augstsirdība tikai pastiprināja sirdsapziņas ēdas. «Tā jau ir, meit, jaunība katram dota tikai vienu reizi,» māte bija sacījusi dzīvē vīlušās sievietes iecietīgajā tonī, piebilzdama: «Un, jo ātrāk tie jaunības trakumi tev pāries, jo labāk.» Tikmēr tēvs bija pastiepis raupjo roku un pieskāries kleitas kuplajai piedurknei. «Smuka gan, meitiņ! Par govi daudz nebēdā. Mātei nebūs jāmokās ar sviesta kulšanu, un nemaz jau to sviestu vairs negribas, kad ilgāku laiku nav ēsts.»

— Ja Elders Pērslijs nevarēs ierasties, varbūt ieradīsies kāds no tiem misionāriem, kas strādā ārzemēs.— Do-rindai gribējās iepriecināt māti un novērst viņas uzmanību no ceļa dubļu skrīnēm.

— Es jau zinu, ka mēs nevaram viņus pienācīgi uzņemt,— misis Ouklija teica kristīgi pazemīgā tonī.— Bet misionāriem, man šķiet, miesas baudas nav no liela svara. Lai nu kā, dažas vistiņas man vēl ir ko uzcept. Re, mēs jau esam gandrīz klāt! Dans un Beršeba kļuvuši varen sparīgi!

Vēlāk, sēdēdama pie viesu guļamistabas loga nomācošajā svētdienas pēcpusdienas bezdarbībā, Dorinda vaicāja pati sev, atbildi nerazdama: kāpēc šī diena bija sagādājusi vilšanos? Neko sevišķu viņa nebija gaidījusi, un tieši tāpēc, ka nekas sevišķs nebija noticis, viņa bija neapmierināta un nelaimīga. «Vai tiešām nekur nav miera?» viņa jautāja, neapzinādamās, ka ir jautājusi. «Vai mīlestība ir tāda pati kā dzīve, kur cilvēks bez atelpas saņem triecienu pēc trieciena?»

Atgriezusies no baznīcas, ģimene, īgna no badošanās, pulksten četros bija apsēdusies pie galda. Ouklijiem bija parasts svētdienās ieturēt kārtīgas pusdienas un iztikt bez vakariņām; vīriešiem bija tā jāpielokās, ka viņi kļuva miegaini un — kā izteicās misis Ouklija — tikai nākamajā rītā sāka domāt par ēdienu. Kad pārējie beidzot bija notiesājuši trekno maltīti, Dorinda (viņa tik tikko bija pieskārusies mīklā ceptajiem āboliem, ko māte savā rūpībā bija salikusi viņai uz šķīvja) iegāja viesu guļamistabā novietot lielajā skapī kleitu un cepuri. Sī istaba, vienmēr rūpīgi izbalsināta un pedantiski tīra, atradās mājas viņā galā blakus misis Ouklijas «kambarim». Sai telpā, kur allaž valdīja zaļgans mijkrēslis un smacējoša dievbijības gaisotne, glabājās visas tās mantas, kas tika uzskatītas par ģimenes svētumiem. Logus reti vēra vaļā, tomēr Dorinda tikko bija atdarījusi aizvirtņus un raudzījās pavasara ainavā, kas atgādināja senu gobelēnu. Lai gan šīs āres nebija skaistas, arī tām gadījās savi jaukuma brīži.

Tieši meitenes acu priekšā vēlu uzziedējušais bumbier-dārzs bija izkaisījis zālē savu vāro ziedlapu rotu. Caur zariem plūstošajā saules gaismā koki likās peldam starp debesīm un zemi, bet ziedlapas drebēdamas vizēja zālē kā gaistošs brīnums, kas no pieskāriena vai dvašas pūtiena varētu pazust. Viņpus dārza, pakalnā, uz kuru veda līkloču taciņa, bija dzimtas kapsēta ar pussabrukušu, kādreiz balti krāsotu žogu; pašā kapsētas vidū uz pakalna kores kā ar tušu iezīmēta vakarīgajās debesīs slējās lielā priede ar arfai līdzīgo zaru vainagu. Ļaudis runāja, ka tā esot visaugstākā priede visā Karalienes Elizabetes apgabalā; senos laikos to nebija nocirtuši, jo tā auga akmeņainā vietā, un tagad to sargāja vienkāršā kapsēta. Pavasarī tās zari bija pilni putnu dziesmām; vējainās dienās tā līgojās un locījās, un, kad misis Ouklijai uznāca prāta aptumsums, viņa iedomājās, ka dzird karātavas čīkstam; tveicīgos vasaras vakaros, kad virs pakalna uzausa apaļš, oranžsārts mēness, priedes melnais zaru vainags atgādināja Dorindai gaisos skrejošu raganu.

Sēdēdama pie loga, viņa domās atkal pārdzīvoja visus šīrīta notikumus, bet viņai prātā palikušais priekšstats par tiem bija pavisam citāds nekā šo notikumu patiesā būtība, gluži tāpat kā viņas mīļotā iedomu tēls bija pavisam citāds nekā īstais Džeisons Greiloks. Nekas īpašs jau nebija atgadījies, kam vajadzētu viņu skumdināt. Itin nekas. Saprātīgi ņemot, nebija ne mazākā iemesla, lai viņa būtu laimīga vakar un nelaimīga šodien; ne mazākā iemesla, vienīgi mīlestības mūžīgais neprāts! Viņa bija centusies klausīties sprediķi — tas bija mazliet īsāks un tieši tikpat garlaicīgs kā citām reizēm, ne vairāk. Sēdēdama uz cietā baznīcas sola, viņa bija gribējusi iemantot sirdsmieru, kaulēdamās ar dievu. «Ja tu darīsi mani laimīgu, es...»

Viņa vēl nebija noskaitījusi savu lūgšanu, kad baznīcēni piecēlās kājās un uzņēma dziesmu; pāri noliekto galvu un pacilāto balsu drūzmai viņas skatiens sastapās

ar Džeisona Greiloka skatienu. Viņš sēdēja Elgudu solā un tādēļ, dabiski, pēc dievkalpojuma aizbrauca kopā ar Elgudiem uz pusdienām viņu mājās. «Tas bija gluži dabiski,» Dorinda centās sev iegalvot. Gluži dabiski bija arī tas, ka Džeisons šķita aizmirsis, ka piekodinājis Dorindai aizņemties, ubagot vai zagt zilu kleitu. Priekštelpā viņš uz brītiņu bija apstājies, lai sasveicinātos ar viņas tēvu un māti, un tad pagriezies pret viņu un vaicājis: «Kā jūs zinājāt, ka jums tik ļoti piestāv zila krāsa?» Jā, šis jautājums, tāpat kā viss pārējais, bija gluži dabisks. Vairākas nedēļas viņš katru dienu bija vedis Dorindu uz veikalu un atpakaļ; likās, ka vienīgie laimes brīži viņam ir tie, kurus viņš pavada kopā ar Dorindu; viņš bija runājis ar Dorindu un raudzījies uz viņu kā iemīlējies. «Un tomēr,» meitene ietiepīgi atkārtoja, «ir taču gluži dabiski, ka svētdienā viņš izturas citādi.» Svētdienās viss arvien bija citādi. Jau kopš bērnības viņai bija licies, ka cilvēku dzīves un pat dabas likumu darbība svētītajā dienā tiek vai nu paātrināta, vai aizkavēta.

Kamēr Dorinda nodevās šādām pārdomām, durvis pavērās un pa tām pabāza galvu misis Ouklija; viņa bija pārģērbusies vecajās drēbēs, bet sejā viņai vēl arvien bija tā pati apgarotā izteiksme.

— Es tevi visur izmeklējos, Dorinda. Vai tev kas kait?

— Nē, man nekas nekait.

— Vai Rūfs tevi ķircina?

— Nē.

— Varbūt tevi kāds apvainojis? Džozija ir sliktā oma, bet vai nu tev jāņem vērā, ko viņš saka.

— Nē taču. Nekā sevišķa viņš man nav pateicis. Nekas nav noticis, māt.

— Es skatījos, ka tu pusdienās nemaz neēdi, un tētis domāja — varbūt tevi kāds apvainojis.

Misis Ouklija aizvēra durvis un, pienākusi meitai klāt, atlaidās ģimenes labākajā — sarkankoka šūpuļkrēslā. Tad, ievērojusi, ka tumšsarkanais katūna volāns vienā vietā uzlocījies uz augšu, viņa piecēlās, lai to sakārtotu, pie reizes aizgāja arī līdz gultai un uzbužināja lielos spilvenus. Pēc tam viņa apsēdās parastā krēslā ar niedru pinuma sēdekli, gan ne tūlīt — vispirms brīdi pastāvēja kājās, ar stingru skatienu nopētīdama istabu, it kā meklēdama vēl kādas nekārtības, ar ko cīnīties. Bet tas viss nesatrauca viņas prātu, šādas problēmas peldēja

viņas apziņai pa virsu kā salmi — viņas nemirstīgais gars allaž slīga dzijā, nedziedināmā melanholijā.

— Ceru, ka tavs dvēseles miers nav traucēts, meit,— viņa strupi noteica.

Dorinda pievērsa viņai savas skaidrās acis.

— Māmiņ, kāpēc tu apprecējies ar tēti?

Tik tieša jautājuma apstulbināta, misis Ouklija mirkli palika bez valodas. No senčiem viņa bija mantojusi skotu nepārvaramo atturību, kas liedza runāt par jūtām, un, domājot par meitas jautājumu, viņai šķita, ka nespēs atrast vārdus atbildei. Ne viņas iztēlē, ne vārdu krājumā nebija nekā tāda, kas būtu saistīts ar fizisku tieksmi pēc pretējā dzimuma — šai ziņā viņa bija gluži kā bērns, kas tikko mācās ābeci.

— Nu ... tavs tēvs ir ļoti labs cilvēks, Dorinda,— viņa izvairīgi atteica.

— Es zinu, ka viņš ir labs, bet kāpēc tu ar viņu apprecējies?

— Viņš man nekad nav pasacījis neviena slikta vārda,— misis Ouklija turpināja, pamazām iejuzdamās un uzbudinādamās, līdz šķita, ka viņa skandē bībeles pantu.— Nekad viņš nav ne par ko sūdzējies! Es nezinu neviena strādīgāka cilvēka par viņu, un tā nav viņa vaina, ja apstākļi vienmēr bijuši pret viņu.

— To visu es zinu,— Dorinda neatlaidās, nepielūdzama kā patiesība,— bet kāpēc tu ar viņu apprecējies? Vai tu biji iemīlējusies?

Misis Ouklijas acis piepeši zaudēja pravietisko dedzību, tās aizplīvuroja atmiņas.

— Jā, tētis man bija dikti iepaticies,— viņa atbildēja.

— Vai cilvēki vispār zina, kāpēc precas?

Vecākās sievietes sejā pavīdēja tik tikko manāma nožēlas ēna.

— Tobrīd viņi laikam domā, ka zina.

♦ Kādreiz viņa droši vien bijusi skaista,» Dorinda prātoja, vērodama māti. ♦Kādreiz viņai mācīta smalka gaume un uzvešanās.» Taču izrādījās, ka laulības dzīves slogs bijis mātei par smagu, tas viņu salauzis.

— Nesaprotu, kā tu esi varējusi izturēt!— meitene iesaucās jaunības dedzīgajā līdzcietībā.

Misis Ouklijas izbalējušās acis, kurās šobrīd nebija ne vēsts no apgarotā mirdzuma, domīgi pievērsās meitai. — Ir tikai viens veids, kā izturēt,— viņa lēni atteica.— Ir tikai viens spēks, kas uztur cilvēku un uztur saimniecību.

Tā ir ticība. Cilvēks bez ticības laukos nemaz nevar dzīvot.

— Es nevarētu iztikt ar reliģiju vien,— Dorinda spītīgi iebilda.— Es gribu būt laimīga.

— Tu vēl esi jauna. Tavs vecvectēvs mēdza teikt, ka retais meklē ceļu pie dieva, kamēr tam vēl pašķiras citi ceļi.

— Vai ar vecvectēvu arī nebija tāpat?

— Droši vien bija. Reiz viņš man sacīja, ka tikai pēc tam, kad viņš slāpis asiņu, Kristus ienācis viņa sirdi.

Dorindai gan likās, ka šinī gadījumā dievišķā svētība gājusi aplinku ceļu, toties vecvectēvs viņas iztēlē pirmo reizi ieguva cilvēciskus vaibstus.

— Bet pirms tam viņam taču bijis arī kas cits,— viņa ar nenoliedzamu loģiku iebilda.— Iepriekš taču jābūt kam citam, lai pēc tam varētu saprast, cik tas nevērtīgs. Tu droši vien arī kādreiz esi bijusi iemīlējusies, kaut gan tev tas ir aizmirsies.

Misis Ouklija papurināja galvu.

— Man tas nav aizmirsies, meit. Droši vien tev ir pienācis laiks to visu zināt, citādi tu man nejautātu.

— Jā, man ir pienācis laiks zināt,— Dorinda piekrita. — Tu man reiz stāstīji, ka vecvectēvs centies atrunāt tevi no precēšanās. Kāpēc tad tu apprecējies?

Brīdi misis Ouklija klusēja; varēja redzēt, kā viņai savelkas un atlaižas sejas un kakla muskuļi.

— Tavs tētis man tik dikti bija pie sirds . ..— viņa beidzot aizžņaugtā balsī izmocīja,— ... ka es tīri vai beidzos nost viņa dēļ. Mūsu ģimenes sieviešiem tas ir dabā. Piemēram, tava vectante Dorinda, kuras vārdā mēs tevi nokristījām,— misis OukPja turpināja, acīm redzami atvieglota, ka nav vairs jārunā pašai par sevi,— ielēca dzirnavu ezerā, tāpēc ka nevarēja dabūt to puisi, kuru gribēja, bet, kad viņu izvilka ārā, tad apdomājās un pēcāk apprecējās ar citu, un līdz pat mūža galam vairs nedarīja nekādas muļķības. Viņa nodzīvoja līdz deviņdesmit gadiem, un tavs vecvectēvs mēdza sacīt, ka viņas padomu tas turot lielākā vērtē nekā jebkura vīrieša padomu. Un otra tante, Abigeila, arī — briesmīgi samīlējās kādā puisī, ko tikai pāris reižu bija redzējusi, palika tā dēļ kā bez prāta, un viņu labu laiku turēja ieslodzītu istabā ar aizrestotiem logiem — tolaik jau slimnīcu nebija, kur tādas ārstēt. Bet viņa arī beidzot apmierinājās un pēcāk aizbrauca uz ārzemēm par misionāri. Tas

viss notika Īrijā, kad tavs vectēvs vēl nebija atbraucis uz šejieni. Tavu vectanti Dorindu es nekad neesmu redzējusi, bet viņa līdz pat pēdējai dzīves dienai sarakstījās ar tavu vecvectēvu; viņš man stāstīja, ka viņa allaž teikusi: katrs var pastrādāt kādu muļķību, bet jābūt dzimušam muļķim, lai vienu un to pašu muļķību pastrādātu divreiz.

— Nez kādēļ tas viss tā notika?— Dorinda gurdi vaicāja.

Misis Ouklija nopūtās.

— Tāda jau laikam ir sieviešu daba,— viņa atbildēja bez pārmetuma balsī, bet arī bez līdzjūtības.— Vectēvs mēdza sacīt: kad pienāk laiks, sieviete var iemīlēties kaut putnubiedēklī — viņas acīs tas, vienalga, būs skaists, jo ar savu mīlestību viņa būs to ietērpusi tikpat kā karaļa drānās. Bet vīrietim jau tas rādās citādāk nekā mums; sievietes sitās iemīlēšanās lietas pārlieku ņem pie sirds, turpretī vīrietis visu viegli laiž pār galvu. Es savā prātā esmu izdomājusi tā: no malas izskatās, ka tas ir tāds sieviešu dulnums, bet patiesībā ir mazliet savādāk. Patiesībā tas nav nekas cits kā pretošanās ikdienas vienmuļībai.

Pretošanās ikdienas vienmuļībai! Vai viņas jūtas pret Džeisonu nozīmēja tik vien — tikai pretošanos ikdienības mūžīgajam gūstam? Aukstajā saprāta rītausmā viņas sapņi nokāra galvu kā salnas nokosti ziedi.

— Bet tu, vienalga, to paļā, lai tas būtu kas būdams,— viņa atteica, mazliet aizvainota.

Misis Ouklija mierīgā garā apdomāja meitas sacīto.

— Nu, lipīga tā kaite nav un pārlieku ilgstoša arī ne,— viņa beidzot teica prātīgi un rāmi, kā jau cilvēks, kas ticis galā ar mīlestības trakumu.— Zināms, pret laulību neko nevar iebilst,— viņa runāja tālāk.— Cilvēkam ir no dieva nolikts dzīvot laulībā, un laikam jau tas ir pareizi. Tikai sieviešu nelaime ir tā, ka viņas cer no laulības pārāk daudz,— viņa gudri piebilda.— Tu, meit, būsi laimīga savā laulībā, ja stingri apņemsies: nekad, lai notiek kas notikdams, neviens vīrietis nedrīkst sabojāt tavu dzīvi.

Sie drosmīgie vārdi iespiedās pašos Dorindas dvēseles dziļumos un aizskāra tur kādu tērauda stīgu. Viņa juta, kā tā ietrīcas — skāņi un skaidri kā zvans, jūtu juceklīgais mākonis to nespēja noslāpēt. «Jā,» viņa sevī apņēmās, «lai notiek kas notikdams, neviens vīrietis nedrīkst sabojāt manu dzīvi!» Viņa varēja dzīvot arī bez Džeisona,

vispār viņai neviens nebija vajadzīgs. Abu neprātīgo mīlestības upuru — vectantu Dorindas un Abigeilas — tēli kā melnas, draudīgas ēnas šķita stiepjamies pāri paaudzēm. Aiz sašutuma par iedzimto vājību viņas straujā daba metās otrā galējībā, un piepeši viņa juta pret šo vājību saltu nicināšanu.

— Vai tiešām viņas visas bija tādas?— Dorinda jautāja, atcerējusies, ka vecvectēvam bijušas sešas māsas.

— Nē, kur nu.— Mātes tonis bija nenoteikts, taču iedvesa cerību.— Par Rebeku un Prisilu neesmu dzirdējusi, ka viņas būtu darījušas kādas muļķības, un pārējās arī nodzīvoja savu mūžu godīgi un kārtīgi — kad bija beigušas dzīties pēc vīriešiem.

Dzīties pēc vīriešiem! Sis izteiciens palika Dorindai prātā kā iededzināts ar karstu dzelzi. Tātad māte tā domātu, ja visu uzzinātu,— ka viņa dzenas pēc vīriešiem! Varbūt Džeisons, visu zinādams, arī tā domā? Viņas mīlestība, pirms brīva un bezrūpīga kā putns lidojumā, piepeši saduga un ierāvās sevī. Viņa bija apsolījusi pēc saules rieta gaidīt Džeisonu pie Zosupītes, bet tagad zināja, ka neies uz turieni — kaut kas viņu atturēja, kaut kas stiprāks nekā viņas vēlēšanās būt kopā ar iemīļoto.

Kad māte bija projām, Dorinda vēl ilgi nosēdēja pie loga, vērodama, kā bumbierdārza ēnas stiepjas garumā. Tas, kas bija stiprāks nekā vēlēšanās, pamazām nobrieda par apņēmību. Turpmāk viņa vairīsies no Džeisona cik spēdama; vairs negaidīs viņu ceļu sazarojumā; neies uz darbu stundu agrāk un mājās stundu vēlāk, lai neiznāktu tā, ka viņa tīšuprāt gadās Džeisonam ceļā. Bija sākusies nenovēršamā cīņa starp raksturu — stingru, no senčiem mantotu raksturu un jaunības vēlmēm, un, iekams saule bija norietējusi, Dorinda jau zināja, ka uzvarējis raksturs. Viņai tā gribējās būt Zosupītes krastā, it kā viņu turp vilktu neredzama saite; satraukto nervu drudzis bija tik mokošs kā zobu sāpes, tomēr līdz pat gulētiešanas laikam viņa neizgāja no viesu guļamistabas; šo laiku viņa pavadīja, nesekmīgi pūlēdamās pārdomāt vecvectēva — mērenības sludinātāja — sausās pamācības. Kad beidzot satumsa un viņa uzgāja augšā savā guļamistabā, drudžainā trauksme šķita norimusi. Pirmajā cīņā viņa bija uzvarējusi, bet tā bija viena no tām uzvarām — zemapziņā viņa to saprata, lai gan nepieļāva šādu domu,— kas patiesībā ir sakāves.

Maijā un jūnijā — īsu laiku starp ziemas pelēcību un vasaras svelmi — neauglīgā zeme piepeši atplauka. Meduskrāsas saulgoži. Simtiem putnu vīterošana. Meža vīnogulāju saldais aromāts, kas strāvo gaisā. Laime bija atnākusi pie Dorindas tik pēkšņi, ka viņa vēl arvien nevarēja attapties, un šī ziedu zilā debess, putnu dziesmas un meža vīnogulāju gaisīgā smarža šķita kā daļa no viņas pašas pārbagātās dvēseles ar tās kaismīgajām gaidām un jaunas, aizraujošas dzīves nojausmām.

Rudenī viņi apprecēsies. Vēl tagad, kad viņa sevī atkārtoja šos vārdus, tie likās tik brīnumaini, ka bija grūti tiem ticēt, taču viņas piesardzīgais skotu prāts, kas vēl arvien neuzticējās pašas aizrautībai, jau sen vairs nešaubījās par Džeisona jūtām. Tas, ko viņa bija vēlējusies, beidzot bija noticis, turklāt viņa bija ieguvusi savu sapņu elku, uzgriezdama tam muguru. Laimi viņa bija iemantojusi, nevis dzīdamās tai pakaļ, bet gan bēgdama no tās. Divas nedēļas viņa bija palikusi nelokāma savā apņēmībā, sakopodama visus gara spēkus un no senčiem mantoto rakstura stingrību. Divas nedēļas vairījusies no Džeisona cik spēdama un vairīdamās viņu iekarojusi. Par to nu nebija šaubu. Viņas straujajai, taisnprātīgajai dabai tas bija satriecošs atklājums — ka mīlestības cīņā godīgums nebūt nav labākais ierocis. Vai tiešām, par spīti mācītāju sprediķiem, meli bija lielāks spēks nekā patiesība? Vai ar divkosību un izvairīšanos varēja panākt vairāk nekā ar atklātību? Taču mīlestības kaisle, kvēlodama viņā kā saullēkts, pārvērta pelnos visas šaubas. Ja jau sirds tik skaidri zināja, ka Džeisons pieder viņai, Dorindai, kāda nozīme, kā viņa to panākusi!

Pirmo reizi mūžā viņu vairs netirdīja ilgas un nemiers. Gluži tāpat kā Elmaira, viņa ļāvās dienu straumei, lai tā nes viņu pretī kādai nākamības ostai. Klusa, no pasaules nošķīrusies, laimē sastingusi, viņa kā zeltaina ūdensroze ezerā ļāvās saules gaismai un siltumam. Viņas dvēsele saldi snauda; vīriešus un sievietes sev apkārt viņa tik tikko ievēroja, it kā tie būtu ceļmalas koki. Viss šķita nenozīmīgs, gandrīz nereāls — eksistēja vienīgi šis mirdzošais stūrītis, kur, satinusies plīvurā, klaiņoja viņas dvēsele. Viņa vairs nebaidījās no dzīves. Abu vectantu — Dorindas un Abigeilas — ēnas šķita nekaitīgas kā raganas, kam atņemta burvju vara.

Sājos mēnešos, kad viņa staigāja sapņainām acīm, viņas meitenīgais skaistums it kā uzplauka, lai parādītos pilnzieda krāšņumā. Kuplie mati ieguva košāku spīdumu — ēnā tie bija zilganmelni —, auguma līnijas kļuva samtaini maigas, vaigos un lūpās kvēloja saulē sasilušu ķiršu tumšā sārtme. Agrāk vienmēr skaidro, atklāto acu skatiens tagad bieži notrīsēja un paslēpās aiz kautri vai domīgi nolaistiem plakstiem. Kāda neredzama vara bija viņu gluži pārvērtusi, un, ja šīs jaunās, sapņainās Dorindas aizsegā vēl mita īstā Dorinda, tā vien retu reizi parādījās mirklīgos enerģijas uzplaiksnījumos. Būdama kopā ar Džeisonu, viņa runāja maz. Arī agrāk viņai nekad nebija īpaši veicies izteikt savas domas vārdos, un tagad, kad klusēšana bija glāsmaina maiguma pilna, viņa tikai sēdēja kā noburta un alkaini klausījās Džeisona balss skaņās. Mīlas jūtas, kas bija tiktāl apreibinājušas Dorindu, ka viņa jau bija pa pusei iesnaudusies, Džeisonā modināja neparastu gara rosību. Viņš bija žirgts, uzbudināts, apsprieda ar Dorindu visvisādus nereālus plānus — gluži kā cilvēks, kuram reibums sakāpis galvā, bet kurš tomēr vēl valda pār sevi.

— Vai tu esi laimīgs?— Dorinda jautāja viņam kādā augusta pēcpusdienā, kad viņi abi sēdēja Džošuas tabakas lauka attālākajā galā, mežmalas skrajo priežu paēnā. Viņa vaicāja to katru dienu; sirds allaž bija mierā ar Džeisona atbildi, bet prātu tā nespēja apmierināt. Džeisons mīlēja viņu tikpat dedzīgi kā viņa — Džeisonu, tomēr pamazām viņa saprata, ka tikai sievietei vārdi «mīlestība» un «laime» nozīmē vienu un to pašu. Džeisona prātu nomāca kaut kādas neskaidras bažas, un tās bija stiprākas par Dorindas mīlestību, par visu viņas maigumu. Dorindas jūtām bija jāatkāpjas to priekšā, un nekad — ja neņem vērā atsevišķus, retus baudas mirkļus — viņa neguva pār tām virsroku.

Džeisons pasmaidīja.

— Nu protams. Bet es būšu laimīgāks, kad būsim tikuši projām. Es nevaru ciest šo apkaimi. Tumsai uznākot, man katrreiz piemetas nervu drudzis.

Aiz meža, kura malā viņi sēdēja — verdzības laikos nēģeri to bija saukuši par Brēcošo Ūpju mežu —, sākās Piecu Ozolu zeme — pļavas un atmatas; rietumos mežs stiepās līdz Vecā Pasta ceļa sazarojumam, kur bija Piecu Ozolu vārti. Austrumpusē mīlētājiem pavērās skats uz zilganā dūmakā tīto tabakas lauku; kuplie augi nemitīgajā tveicē pamazām jau sāka dzeltēt. Pa rindu starpām turp un atpakaļ kā lieli kukaiņi lēnām kustējās Džošua un Džozija — viņi meklēja pie resnajiem, sulīgajiem stublājiem paslēpušos kāpurus. Otrpus tabakas lauka varēja saskatīt sakņu dārza nelīdzenās aprises — tur tomāti karstumā pārgatavojās, pārvērzdamies par pusšķidru sulu; pat kukurūza izskatījās apvītusi. Gaisā nemanīja ne vēja pūsmiņas; dažas laiskas vārnas gluži kā nedzīvas lēni slīdēja pār izdegušajiem laukiem.

— Kad esam kopā, tu taču tā nejūties,— Dorinda sacīja.

— Nelaime tā, ka visu laiku mēs nevaram būt kopā. Vēl jau ir šis nožēlojamais darbs. Es nevaru no tā atteikties, ja gribu turpināt savu ceļu medicīnā, lai gan tas nozīmē, ka man vēl veselu mūžību būs jākratās ratos pa šejienes dubļiem. Un naktis!— Viņš nodrebinājās aiz pretīguma.— Ja tu zinātu — paldies dievam, ka tu to nezini,— ja tu zinātu, kā es jūtos, ieslodzīts tai mājā kā cietumā! Ja tēva kungs nav piedzēries līdz nesamaņai, viņš dažu nakti vispār neguļ. Tad viņš klaiņo apkārt pa visu māju ar zirga pātagu rokā un virina visu istabu un skapju durvis, meklēdams kādu, ko nopērt.

Kamēr viņš runāja, Dorinda gara acīm skatīja Piecus Ozolus: māju, kurai visos kaktos putekļi un zirnekļu tīkli, un tās saimnieku — veco dzērāju, kā tas naktskreklā, basām kājām staigā augšā lejā pa kāpnēm. Viņa it kā redzēja veča neprātīgās acis sarkanajā sejā, kājas, tievas un kaulainas kā tītaram, un izkaltušo roku ar pirkstiem kā putna nagi — tā atvēzējās ar pātagu. Sī iztēles aina bija tik spilgta un tik negaidīti ielauzās meitenes laimīgajā sapņainībā, ka viņai gandrīz vai kļuva nelabi. Kāpēc Džeisonam jācieš tādas šausmas?

— Ilgi jau tas vairs nevilksies,— Dorinda teica. «Nez vai ir labi tā runāt,» viņa tūliņ iedomājās; varbūt pieklājīgāk bija izlikties, ka viņa Džeisona tēvu mīl un doma par tā nāvi viņu biedē? «Dzīve būtu daudz vienkāršāka, ja cilvēki spētu skatīties patiesībai acīs.»

Džeisons noliedzoši papurināja galvu.— Kas to lai zina. Dažreiz man šķiet, ka ilgāk par pāris nedēļām viņš neizturēs. Tad viņš atkal piepeši atlabst un ir varen žirgts. Ar tādām kaitēm viņam no medicīnas viedokļa jau sen vajadzēja būt kapā, taču viņa stāvoklis, šķiet, nevis pasliktinās, bet uzlabojas. Manuprāt, viņu uztur gribasspēks. Viņš turas pie dzīvības, jo nāve viņam iedveš pārāk lielas bailes. Es zinu, tas ir nežēlīgi,— viņš

piebilda,— gaidīt kāda cilvēka nāvi, kur nu vēl sava paša tēva nāvi, bet, ja tu zinātu, cik briesmīgi ir just, ka visa mana dzīve iet postā ...

— Vai tad nevar kaut kā citādi?— jautāja Dorinda. — Varbūt tu varētu algot kādu, kas viņu pieskata, vai varbūt... ievietot viņu slimnīcā?

— Jā, vienu brīdi es par to domāju. Dievs mans liecinieks, ko tik es neesmu izdomājies! Bet, redzi, patiesībā jau viņš nav traks. Patiesībā viņš ir tikpat normāls kā jebkurš cits, tikai tad, kad kāre pēc viskija ņem virsroku, viņš aizmirst savas nāves bailes un sadzeras līdz delīrijam. Nevienu citu viņš pie sevis negrib. Es esmu vienīgais, kurš spēj viņu nomierināt, turklāt, lai cik tas dīvaini, šķiet, ka sirds dzijumos viņam pret mani ir kaut kādas siltas jūtas. Tāpēc jau es viņu tik ilgi ciešu. Cik reižu neesmu taisījies braukt projām — somas jau sakravātas, rati pie durvīm —, un tad uzreiz viņš sāk raudāt kā bērns un lūdzas, lai viņu nepametu. Viņa pēdējā stundiņa vairs neesot tālu, un es esot solījies palikt pie viņa līdz galam. Tā ir gļēvulība, ka es vienmēr padodos, bet viņš jau bērnībā dabūja pār mani virsroku, viņš un māte, un kopš tā laika es esmu radis padoties. Varbūt es esmu netaisns. Galu galā tas taču bija labi domāts, ka es apsolījos palikt pie viņa.— Džeisons mirkli apklusa, tad piebilda ar rūgtumu:— Diemžēl es pazīstu daudzus cilvēkus, kuriem pašu labsirdība ir izrakuši bedri.

— Kad tas jau būs aiz muguras, tu priecāsies, ka nepameti viņu.

— Nezinu. Taisnību sakot, es esmu galīgi sapinies. Ārsts nedrīkstētu būt māņticīgs, bet dažās lietās es esmu māņticīgs kā tāds melnais. Zinātne to mani nav pārvarējusi. Patiesībā es jau arī nekad neesmu īsti gribējis nodarboties ar zinātni. Tēva spiests, izvēlējos medicīnu, bet nekādu dotību šai laukā man nav — vienīgi māka runāt ar cilvēkiem, un es nejūtu ari nekādu interesi, tikai sentimentālu līdzcietību un gandarījumu, ja izdodas kādam atvieglot sāpes. Toties māņticībai pār mani liela vara; man visu laiku ir tāda nelāga nojauta — ja lauzīšu vārdu un veco pametīšu, man kādreiz dzīvē par to tiks atmaksāts.

— Bet tu taču esi brīnišķīgs dakteris,— Dorinda nomurmināja, piespiedusi seju Džeisona plecam.— Padomā vien, cik daudzus tu šai laikā jau esi izārstējis.

Džeisons uzjautrināts iesmējās.

— Tad man nāk prātā, kā es gribēju šejieniešus apgaismot. Tikko atbraukušam .man likās, ka pietiek sasaukt viņus visus kopā un paskaidrot, cik viņi atpalikuši, un viņi uzreiz tieksies pēc gara gaismas. Vai atceries vēl to reizi, kad es biju izlicis paziņojumu un gribēju uzstāties skolā ar lekciju, un vienīgie, kas ieradās, bija Neitens Pedlars un tas plānprātiņš? Jaunam cilvēkam grūti aptvert, ka ļaudis ir gatavi cīnīties, lai viņiem atļauj vilkt savu jūgu, nevis lai tiktu no tā vaļā. Bet tas bija gandrīz pirms pusgada, un šis pusgads man ir iemācījis, ka visi aizspriedumi ir svēti — arī tas aizspriedums, ka mūsu laukos var iztikt bez augu sekas. Paskaties uz šo zemi!— Viņš nenoteikti pameta ar roku uz saulē izkaltušajiem tīrumiem.— Pat gadsimtu ilgas neveiksmes nespēj mūsu fermeriem iemācīt, ka tukšā vietā nekas pats no sevis nerodas.

— Tu gribi sacīt, ka tāda būtībā ir viņu attieksme pret zemi, vai ne? Starp citu, Neitens apgalvo tieši to pašu.

— Protams, nelaime sākās ar rentēšanu. Rentnieks izturas pret zemi kā skopulis pret īrētu zirgu. Pārējie fermeri gan arī nav labāki — verdzina un izsūc zemi līdz pēdējam. Bet tā vēl ir dzīva un varētu atlabt, ja vien viņi sajēgtu, kā tā jāārstē — gluži tāpat, kā ārstē bada novārdzinātu cilvēku. Ņemsim, piemēram, Neitenu Ped-laru vai Džeimsu Elgudu. Elgudam pieder viena no lielākajām lopaudzētavām visā mūsu štatā, un tas arī mūsu apstākļos ir labākais zemes izmantošanas veids — šķirnes lopu audzēšana vai piensaimniecība. Ja man būtu mazliet naudas, es no Pieciem Ozoliem vai Vecās Fermas izveidotu pirmšķirīgu piensaimniecību. Jums tur uz otru pusi ir lieliskas pļavas un mums upes malā arī. Padomā, cik tas būtu izdevīgi — gara ganību sezona, turklāt govis gandrīz visu gadu var turēt ārā. Bet pamēģini ierosināt, lai viņi atsakās no savas nederīgās augkopības,— tevi uzskatīs par dieva zaimotāju. No gada gadā tā pati tabaka, ko noēd kāpuri vai nokož salna. Tā pati kukurūza ...— Viņš nervozi aprāvās un pieliecās pie Dorindas.— Es tev uzdzenu miegu, Dorij.

— Man patīk tevī klausīties,— viņa atbildēja pēc skūpsta.— Ja tu viņiem to daudzreiz atkārtosi, ar laiku viņi varbūt tev noticēs.

— Jā, varbūt pēc manas nāves. Vai Neitens Pedlars nav viņiem to diezgan atkārtojis? Vai viņš to nav pierādījis? Viņš sēj lucernu un iegūst četrus pļāvumus, bet kaimiņi uzskata viņu par muļķi, jo viņš negrib apmierināties ar vienu nožēlojamu kukurūzas ražu.

— Es zinu. Tēvs lucernu ne par ko netur,— Dorinda teica.— Viņš saka: Neitens audzējot nezāli, tādam sienam govis ne virsū neskatīšoties.

— Viņi visi runā to pašu. Katrs, kurš grib tikt ārā no dubļiem, izmēģināt ko jaunu, viņu izpratnē ir dulls. Vakar Ezra Flauers man pavēstīja, ka Neitens esot dulls. Nu nē, man jātiek projām, es netaisos pavadīt savu mūžu kā misionārs šais indiāņzāles džungļos. Jau tagad man šķiet, ka tā mani pāraugusi un izsūc to enerģijas mazumiņu, kas manī vispār ir. Un tas ir visļaunākais. Pietiek šeit kādu laiku padzīvot, lai ieaugtu indiāņzālē no visām pusēm, un beidzot cilvēks kļūst tik apātisks, ka viņam ir gluži vienalga, kas ar viņu notiek. Gaiss šeit ir pilns ar neveiksmes baciļiem.

Dorinda atcerējās, ko vecais Metjū reiz bija sacījis viņai kādā marta novakarē: «Ja viņš uzklausītu veča padomu, tad laistos no šejienes prom, kamēr tā nešpetnā zāle vēl nav viņu pāraugusi.» Vecais virs ticēja, ka indiāņzālē nav parasts augs, ka tā ir likteņa zāle; varbūt viņam taisnība? Bailes izskrēja Dorindai caur sirdi — bailes nevis par sevi, bet par Džeisonu.

— Tu pārāk viegli padodies,— viņa maigi teica. Dorin-das iekšējā — dvēseles dzīve nebija šķirama no apkārtējās dabas, nabadzība viņai šķita gluži parasta un cīnīties ar to likās tikpat dabiski kā ciest un pastāvēt.

— Droši vien tā ir, bet es tur nekā nevaru līdzēt. Savu raksturu es nevaru mainīt,— Džeisons noteica tādā balsī, it kā nosodītu sevi par fatālismu, tomēr nespētu tam pretoties.

— Es tev palīdzēšul— Dorinda moži iesaucās.— Kad apprecēsimies, viss būs pavisam savādāk. Kopā ar mani tev nebūs bail ne no Pieciem Ozoliem, ne no kā cita.

Džeisons raudzījās pāri viņas galvai dūmakainajā tālē, un meitene sajuta, ka viņš ciešāk apņem viņas plecus.

— Es varētu šeit dzīvot, varētu dzīvot pat Piecos Ozolos, ja vien tu būtu kopā ar mani,— viņš atbildēja. — Tava klātbūtne dod man kaut ko tādu, kas man ļoti vajadzīgs,— īsti nezinu, kas tas ir — varbūt izturība, drosme dzīvot.— Piepeši viņš nolieca galvu un ieskatījās

Dorindai acis.— Vai zini, ko man vajadzētu darīt?— viņš strauji sacīja.— Noprecēt tevi tūliņ pat. Mēs vēl šovakar ar pēdējo vilcienu varētu tikt Vašingtonā un rīt jau būtu salaulāti, iekams kāds paspētu iejaukties. Vai tu nāktu, ja es aicinātu?

Meitene droši raudzījās viņam pretī.

— Es iešu tev līdzi visur. Es darīšu, ko spēšu, lai tev palīdzētu,— viņa atbildēja. Viņas augums izslējās, it kā tā maigos izliekumus būtu sasprindzinājusi viņas rakstura tērauda stīga.

Taču Džeisona apņēmība jau bija saplakusi — iedomātā bēgšana bija laupījusi tai spēkus.

— Tā es gribētu gan,— viņš noteica; viņa sapņu burbuļi bija izšķīduši, sadurdamies ar īstenību.— Bet ir daudz šķēršļu. Vienmēr ir tik nolādēti daudz šķēršļu. Pirmkārt, nauda. Ja aizbrauksim no šejienes, manas naudas nepietiks pat nedēļai. Kad tēvs man vairs nepalīdzēja, man vajadzēja dzīvot pašam uz savu roku, un no ārsta algas atlicināt jau neko nevarēju. Kopš esmu šeit, man nav nekādu ienākumu. Šeit ārstam vai nu vispār nemaksā, vai arī viņam jāgaida rindā aiz zārcinieka.

— Man ir iekrāti piecdesmit dolāri,— Dorinda aši iebilda, nolēmusi nepadoties viņa mazdūšībai.— Un man nauda nav vajadzīga. Man tā nekad nav bijusi.—(Cik muļķīgi bija tērēties un pirkt zilo kleitu, ja drēbēm nebija nekādas nozīmes!)— Kad būsim apprecējušies, es varēšu strādāt veikalā tāpat kā līdz šim.

Džeisons iesmējās.— Ar desmit dolāriem mēnesi tālu netiksi.

Viņš noliecās un apbēra Dorindu ašiem, viegliem skūpstiem; kaislībai iekvēlojoties, skūpsti kļuva ciešāki un ilgāki un, visbeidzot, alkaini un neganti. Kaut gan mīlestība bija kļuvusi par vienīgo Dorindas realitāti, pat tagad, kad viņa juta Džeisona rokas ap savu augumu un viņa lūpas uz savām lūpām, viņu neatstāja vecā nepastāvības nojausma; šķita, ka šie mirkļi, līdzīgi saules pilnajai pēcpusdienai, ir pārāk spilgti, lai ilgi pastāvētu. Lai cik ļoti viņa mīlēja Džeisonu, apziņa nespēja pilnīgi ļauties jūtu varai, kaut kas palika pāri un stāvēja malā kā vērotājs. Skurbinoša tvīksme izšāvās viņai cauri ar gaismas ātrumu; tomēr ne uz mirkli viņa nespēja pilnīgi atbrīvoties no sajūtas, ka šī laime var pēkšņi izgaist un viņa var atkal ieslīgt atpakaļ ikdienas nomācošajā pelēcībā.

Kad viņi bija atvadījušies un Dorinda gar tabakas lauka malu devās mājup, saule jau slīdēja uz rietu un versmīgajā gaisā trīsuļojošās pļavas pildīja neskaitāmu kukaiņu sanēšana. Ilgajā sausumā lapas kokiem bija sačokurojušās, pat priežu skujas pret tumšzilajām debesīm izskatījās kā apsvilušas. Puķu stiebri bija sausi un trausli; mitrākajās vietās ap avotu smilgu galos šūpojās nekustīgi gaišzili taurenīši, maigi kā ziedlapiņas. Vienīgā, kam zemes svelmainā dvaša nekaitēja, bija indiāņzāle — tā kuploja un ziedēja, kā skrejuguns pārņemdama pamestos tīrumus.

Ieraudzījis Dorindu tuvojamies gar laukmali, tēvs uz brīdi pārtrauca darbu un noliecās, lai pasmeltu ūdeni no koka spaiņa vagas galā. Jau pa gabalu Dorindai vēlās pretī tēva sasvīdušās miesas smaka — gluži kā no pārkarsuša vērša. Viņa seja bija sarkana kā šī mālzeme, sviedriem nolāsojusi, un nātnais krekls, kas uz platajām, spalvainajām krūtīm bija vaļā,— caurcaurēm slapjš. Viņā nebija nekā cilvēciska, ja nu vienīgi pravieša kuplā galva un rāmā pašcieņa, kas piemīt tiem, kuri aizvadījuši mūžu tuvībā ar zemi un debesīm. Viņš nezināja nekā cita kā tikai darbu; viņa vienīgā valoda bija darba valoda.

— Vai sausums lielu postu nodarījis, tēt?— Dorinda jautāja.

Džošua atskatījās pār plecu, neatņemdams kausiņu no lūpām.

— Nav tik traki,— viņš atbildēja aizsmakušā balsī — rīkle viņam bija galīgi izkaltusi. Strādādams viņš bija noņēmis salmenīcu, lai tās platā mala neaplauztu tabakas vārās lapas, tomēr īsajā atpūtas brīdī lika atkal cepuri galvā, jo saules stari dedzināja kā uguns.

— Tu dabūsi saulesdūrienu,— Dorinda noraizējusies sacīja. Tad turpināja:— Šorīt veikalā bija ienācis mācītājs, viņš man teica — ja līdz nedēļas beigām vēl nebūšot lietus, viņš svētdien baznīcā noturēšot aizlūgumu. Vai tiešām ar lūgšanām var izsaukt lietu?

Džošua pacēla acis pret cietsirdīgajām debesīm.

— Bībelē tā rakstīts, meit.

Dorinda piekrītoši pamāja ar galvu un lika mierā šo jautājumu.

— Ko nespēs sausums, to izdarīs tabakas mušas. Vakar skatījos — to bija, ka biezs. Un tā katru gadu — ja nu vienīgi patrāpās lietaina vasara, bet tad tabaka saaug tik vēlu, ka salna to nokož. Nu kam tev vajadzīga tabaka, kāpēc tu nevarētu nākamgad apsēt šo lauku ar zirņiem vai kukurūzu? Džeisons saka, tā esot vispareizāk — katru gadu sēt kaut ko citu.

Izdzēris silteno ūdeni līdz pēdējam pilienam, Džošua pakāra kausiņu uz spaiņa malas.— Ko es tur saprotu, meitiņ, labāk darīšu pa vecam,— viņš negribīgi atbildēja.

Tēvs atsāka darbu, un Dorinda lēni devās tālāk pa putekļaino laukmales taciņu. «Ja saimniecība būtu manās rokās, es rīkotos pavisam savādāk,» viņa domāja. «Es izmēģinātu gan zirņus, gan visādas labības citu pēc citas, līdz atrastu, kas mūsu laukiem vispiemērotākais.»

Mājas tuvumā viņu apņēma tomātu viruma un kaltētu ābolu smarža — māte izmisīgi pūlējās saglābt augļu un dārzeņu ražu, kas karstuma dēļ draudēja aiziet bojā. Ar ābolu šķēlēm noklāti dēļi bija uzstādīti uz visvisādiem balstiem un salikti uz pussatrunējušiem galdiem, kas šim nolūkam bija izvilkti no pažobeles. Virs āboliem spindzēdami griezās lapseņu, sirseņu, mušu un knišļu bari, un ik pa brīdim misis Ouklija, pašķirdama vīnogulājus, izdrāzās ārā, lai padzenātu satrakojušos kukaiņus ar lapotu zaru. Kaut gan, pēc viņas pašas apgalvojuma, sausais karstums bija «kā ar roku atņēmis» viņas neiralģiju, tagad viņai no saules stariem katru dienu sāpēja galva un tikai vakars nesa atvieglojumu. Viņas seja, kurā atspoguļojās miesīgās ciešanas un gara apmātība, bija tikpat pelēka un sadēdējusi kā izdegušie lauki.

— Tu šodien agri, meit.

— Jā, tādā karstumā negribējās iet kājām, un Džeisons brauca garām agrāk nekā parasti.

— Kā Roze Emīlija to pacieš?

— Ar viņu nav labi.— Dorindai nodrebēja balss. — Džeisons saka — vēl viena tāda asiņošana, un tad viņai beigas.

— Un bērni, bērni!— misis Ouklija nopūtās, spiezdama delnu pie sāpošās pieres un sparīgi vicinādama zaru.— Nu ko lai dara — viss dieva rokā. Diez vai to kleino kājiņu mazākajam varēs kaut kā izārstēt?

— Nezinu. Džeisons domā, ka vajadzīga operācija, bet Neitens un Roze Emīlija nav ar mieru — baidās, ka

nekļūst vēl sliktāk. Nabaga Roze Emīlija! Brīnos, kā viņa vēl var būt tik moža.

— Ticība dod viņai spēku,— māte atbildēja.— Viņa zina, ka viņas dvēsele var droši stāties tā Kunga priekšā,— par ko gan lai viņa raizētos? Neitena man arī žēl,— misis Ouklija piebilda balsī, kas pauda līdzcietību pret pagānu.— Labs cilvēks, bet dieva gaisma viņam nav vis atspīdējusi kā Rozei Emīlijai.

— Jā, viņš ir labs cilvēks, tikai es nudien nesaprotu, kā Roze Emīlija varēja ar viņu apprecēties,— atteica Do-rinda.

Zars izkrita mis Ouklijai no rokas, tad viņa to pacēla un sāka dzenāt kukaiņus vēl sirdīgāk nekā iepriekš.

— Man reizēm liekas, šitie nešķīsteņi mūs nudien apēdīs!— viņa sacīja.— Vai nākdama tēvu satiki?

— Kā tad! Viņš strādā bez cepures. Es teicu, ka viņš dabūs saulesdūrienu. Sacīju viņam, ka nākamgad tabakas vietā varētu izmēģināt ko citu, bet viņš jau nav pierunājams.

— Jā, tā ir — viņš iekāpis vienā vagā un visu mūžu soļo tikai pa to. Ja viņš domātu un šaubītos, tad jau sen būtu apstājies. Tev dikten sārti vaigi, Dorinda! Ka tik neesi saulē pārkarsējusies.

— No mežmalas es nācu kājām. Pagriezienā pie Pieciem Ozoliem mēs satikām mis Tabitu Snīdu — viņa brauca savos divričos. Vai viņa iegriezās pie tevis?

— Jā, atveda veselu spainīti svaigu paniņu. Es tās noliku leduspagrabā pie arbūziem, lai vakariņām ir vēsas. Viņa stāstīja, ka Elgudu Džinīva atkal aizbraukusi prom uz visu vasaru.

— Jā, pirmajā jūlijā. Es viņu stacijā redzēju.

Misis Ouklijas skatiens pievērsās uzņēmīgam sirsenim,

kas bija izlidojis no bara, kārodams tomātu sulu, ar ko bija notrieptas viņas rokas. Vērodama sirseni, viņa krampjaini norija siekalas, it kā rīkle viņai būtu izkaltusi.

— Mis Tabitas brālis Viljams braucis kopā ar Džinīvu līdz pašai Vašingtonai. Pagājšnedēļ viņš atgriezies; vai zini, ko Džinīva viņam ceļā pastāstījusi?— Misis Ouklija apklusa un notrieca sirseni.— Ja tā padomā, cik pasaulē daudz šito mūdžu — lapseņu, sirseņu un visvisādu citu, kas dzeļ un kož,— un kamdēļ gan tam Kungam labpaticis radīt vēl to sīko ērcīti! Nudien, es labāk paciešu visus pārējos. Vakar aizgāju uz veco avotu un atnācu pilna ar ērcēm, vēl tagad viņas sūc manas asinis.

— Sausā laikā tās vienmēr kļūst niknākas,— Dorinda atbildēja, tad ziņkāri apvaicājās:— Ko tad Džiniva stāstījusi?

Misis Ouklija atkal norija siekalas.

— Protams, es zinu, ka tās ir tīrās blēņas,— viņa lēni sacīja, it kā vārdi būtu atskabargaini un grūti izrunājami,— bet Viljams saka — Džinlva šim stāstījusi, ka viņa esot saderinājusies ar Džeisonu Greiloku. Pērngad viņi visu vasaru pavadījuši Ņujorkā abi kopā.

— Ak dievs, kādas muļķības!— Dorinda teica iesmiedamās.— Vai tad mis Tabita nezina, ka mēs ar Džeisonu oktobrī precēsimies? Viņa taču katru dienu skatās, kā mis Sēna šuj man tērpus. Pagājšnedēļ es vienu dienu nosēdēju pie viņām līdz pašam vakaram un mēs runājām par manām kāzām. Viņa taču zina, ka Džinlva melš niekus.

— Nu kā tad, ka zina. Viņa sacīja — viņai liekoties, ka Džinlva nav īsti pie pilna prāta. Blēņas vien ir, es tikai domāju — labāk tomēr tev pastāstīšu.

— Kas man par to!— Dorinda atbildēja un atkal līksmi iesmējās — tā smejas jaunība, kas nepazīst sakāvi.— Paklau, māt,— vai tu savā mūžā esi kaut ko ļoti vēlējusies?

Pēkšņi iztraucēta no ierastā bezcerības stinguma, misis Ouklija izlaida no rokas zaru, un džinkstošie kukaiņi apņēma ābolus kā plīvurs.

— Vajadzēs pārsegt tos ar moskītu tīklu,— viņa teica.— Daži gabali ir — kādreiz mēs tos kārām viesu guļamistabā pie logiem. Es jau tev stāstīju, meit,— tētis man bija stipri pie sirds,— viņa gurdi piebilda.— Bet vienu gan es tev varu pasacīt: reti kuram izdodas dzīvē panākt to, ko viņš ir vēlējies.

— Nē, māmiņ, es domāju — vēl pirms tam, kad tu iepazinies ar tēti, kad tu biji jauna meitene. Vai tev nelikās, ka pasaulē ir kaut kas tāds, kas vienīgais spētu darīt tevi laimīgu?

Misis Ouklija apsvēra šo jautājumu.

— Laikam gan es, tāpat kā lielākā daļa cilvēku, baidījos domāt par laimi,— viņa sacīja.— Bet meitenes gados, tā ap sešpadsmit, septiņpadsmit, man ļoti gribējās kļūt par misionāri; jā, tā gan, šķiet, ir bijusi mana mūža lielākā vēlēšanās. Iesākums laikam bija tā baznīcas dziesma par misionāriem. Jau pavisam maza meitenīte būdama, es sapņoju par «Indijas koraļļu krastiem» un «Āfrikas dzirkstošiem ūdeņiem*. Un tāpēc es saderinājos

ar Gordonu Keinu. Iemīlējusies nebiju, bet es ticēju, ka tas Kungs man ir nolicis glābt pagānu dvēseles no pazušanas, un, kad Gordons lūdza manu roku, man šķita, ka augstāka vara norāda man ceļu. Biju jau sakravājusi visas mantas, lai dotos pie viņa uz Kongo. Un tad — tieši tai brīdī, kad locīju kopā savu balto organdīna kāzu kleitu,— man pateica, ka viņš ir miris.. .— Uz mirkli viņai aizžņaudzās kakls.— Pēc tam es centos aizmirst savus bijušos nodomus,— viņa turpināja, kad bija pārvarējusi saviļņojumu.— Tavs vecvectēvs uzskatīja, ka es vēl esmu par jaunu, lai zinātu, kāds ir mans īstais aicinājums, un sēru gads vēl nebija beidzies, kad es satiku tavu tēvu. Mēs apprecējāmies, un kādu laiku man vairs nenāca ne prātā, ka biju gribējusi kļūt par misionāri, bet pēc tam šīs domas atgriezās — neilgi pirms Džozijas piedzimšanas —, un kopš tā laika tās vienmēr man uzmācas, kad visādu rūpestu pārāk daudz un gribas tikt no tiem projām, citādi šķiet, ka sajukšu prātā. Tad es atkal redzu acu priekšā koraļļu krastus un palmas, un senās upes, un kailus nēģeru bērnus, ko sviež krokodiliem rīklē. Es centos aizdzīt šīs iedomu ainas ar smagu darbu, un tā esmu ieradusi allaž strādāt, lai galva ir mierā. Man bija lielas bailes, ka ļaudis turēs mani par jukušu.

— Sīs ainas ... vai tās tev vēl atgriežas?— meitene jautāja.

— Dažreiz sapņos. Nomodā es nekad par tām nedomāju, vienīgi Misionāru dienā, kad mēs dziedam to dziesmu.

— Tad tāpēc tev patīk klausīties par Svēto zemi* un citām tālām zemēm.

— Es zināju visas bildes, kas bija tava vecvectēva grāmatās par Āziju un Āfriku. Tas laikam bija tāds jaunības trakums,— viņa pazemīgi piemetināja,— nu jau ar dievpalīgu būšu tikusi tam pāri.

Viņas māte — misionāre! Vairāk nekā četrdesmit gadu šī tumšā, noslēpumainā jaunības sapņu straume bija klusi plūdusi zem rupjā ikdienības slāņa. «Nez vai manī arī ir iedzimis kaut kas no viņas neprāta?» meitene nodomāja ar spējām bailēm, it kā šī straume draudētu gāzties viņai virsū.

— Vai tēvs to zina?— viņa jautāja.

Misis Ouklija noliedzoši papurināja galvu.

— Kamēr vien biju pie skaidras sajēgas, nevienam par to nestāstīju. Vīriešiem vispār neko daudz nevajag stāstīt — tā ir veca patiesība. Galu galā nav jau viņa vaina,

ka viss tā iznācis,— māte piebilda ar sīkumainu taisnīgumu.— Iešu, sadabūšu to moskītu tīklu. Re, kur tēvs jau nāk. Droši vien būs izslāpis un gribēs kādu malciņu auksta ūdens.

Ar acīm sekodama mātes skatienam, Dorinda ieraudzīja tēvu, kas salīcis, smagā gaitā tuvojās pa taciņu gar sakņu dārza malu. Aiz viņa tālumā vienā no pamestajiem laukiem (šo lauku sauca par «nolādēto», jo tanī bija kails zemes laukumiņš, kur nekas neauga) indiāņzāles robainais klaids sīki vilnīja apvāršņa ceriņkrāsas dūmakā, līdzīgs ezeram ap saules rietu. Jā, vecajam Metjū bija taisnība. Reiz kādu notvērusi, indiāņzāle to vairs nelaida vaļā.

Dorinda nocēla lievenī no plaukta koka spaini un uzgāza sasilušo ūdeni vārgajai portulaku rindiņai gar kāpnēm, tad metās uz aku. Kad Džošua ienāca pagalmā, viņa jau bija piesmēlusi spaini pilnu auksta, dzirkstoša ūdens un turēja kausiņu gatavībā.

— Tu esi noguris, tēt. Vai gribi padzerties?

— Gribu gan, meitiņ.— Tēvs paņēma kausu un pacēla pie lūpām. Ūsās un bārdā vizēja sviedru lāses.— Trakoti karsts laiks.

— Neizturams! Un tu jau no paša rīta tur mokies. Rītdien es pati aplasīšu kāpurus, tev tas nav jādara.— To sacīdama, Dorinda nodomāja, ka tēvs vairs nav nekāds jauneklis un ka viņam vajadzētu sevi pietaupīt. Taču viņa saprata, ka veltīgi būtu par to ieminēties. Cik vien viņa atcerējās, tēvs nekad nebija sevi taupījis; arī tagad, vecumā, viņš to nemācētu. Dorindai bija līdz sāpēm žēl tēva, viņa zināja — tēvs pūlas vaiga sviedros, lai paglābtu tabakas ražu no sausuma un kāpuriem, bet rudens pusē pietiks vienas pāragri uznākušas salnas nakts, lai raža tik un tā būtu pagalam.

Džošua noraidoši papurināja galvu.

— Ko nu, meitiņ, rokas bojāsi!— viņš teica iesmiedamies, visai lepns uz sevi.— Es nolīgu melnā Tobija zeperus, lai rīt ar gaismu stājas pie darba. Ja viņi līdz svētdienai katru rītu aplasīs kāpurus, tad dabūs pašu lielāko arbūzu, kāds mums leduspagrabā ir.

Tad viņš devās barot zirgus, taču vispirms uzkāpa sētas puses lievenī, lai skārda bļodā noskalotu seju.

— Šodien ir krietni strādāts. Sāp visas malu maliņas,— viņš smaidot noteica, slaucīdamies dvielī.

Kaut ko tādu Dorinda dzirdēja pirmo reizi, nekad viņš nebija tik atklāti sūdzējies; viņa bažīgi uzlūkoja tēvu.

— Tu nedrīksti tā pārpūlēties, tēt! Tā jau var galīgi sabeigt veselību.

— Ziemā būs gana laika veseļoties,— Džošua jautri atteica.

— Jā, kā tad! Ziemā tu strādā tikpat smagi kā vasarā.

— Ko tu saki?— Viņš likās patiesi pārsteigts.— Tas man nebija ienācis prātā. Tā jau ir — zemītei jākalpo gan ziemu, gan vasaru. Zeme, meit, ir bargs saimnieks.

— Tā varētu kalpot tev, ja vien tu spētu dabūt pār to virsroku,— Dorinda atbildēja.

Tēvs skumji pasmaidīja; sarkanbrūnais sejas laukumiņš ap muti it kā salūza nevienādos gabaliņos.— Tad jāpagaida labāki laiki. Nauda nāk pie naudas, meitiņ.

Noraudzījusies, kā tēvs smagiem soļiem aiziet uz stalli, Dorinda devās augšā uz savu istabu un pārģērbās — apvilka sārti rūtoto kleitu, ko Roze Emīlija pirms gada viņai bija uzdāvinājusi. Pa ceļam uz āru viņa lievenī uzdūrās mātei — tā pilnīgā pagurumā bija iekritusi šūpuļkrēslā.

— Es vairs nespēju tur, virtuvē, izturēt,— misis Ouk-lija gurdi teica, apvēdinādamās ar palmu lapu vēdekli, un paraudzījās uz meitu. Miklie mati bija salipuši viņai ap galvu, vaska bālā seja rieta gaismā izskatījās kā nedzīva.— Vai tu līdz vakariņām vēl kur iesi?

— Es nevaru gaidīt vakariņas,— meitene atbildēja. — Apsolīju Džeisonam, ka mēs satiksimies pie Zosupītes.

— Tikai nepaliec ilgi ārā. Nakts gaiss nav veselīgs.

Dorinda iesmējās; kleitas rožainais sārtums atspīdēja

viņai sejā.

— Džeisons man teica, ka tā ir māņticība un tas, ka Mehīteblas tante varot apvārdot govis, lai tām izsīkst piens, arī esot tīrās blēņas. Bet ilgi es nepalikšu. Džeisons vakaros nekad neiet uz ilgu laiku ārā no mājas, vienīgi tad, ja kāds slimnieks mirst, un tad viņš sarunā kādu no laukstrādniekiem, lai paliek pa nakti. Laikam gan viņiem tur iet briesmīgi.

— Man nav mierīgs prāts, ka tu aizprecies uz Pieciem Ozoliem, meit. Cik atceros, Džeisona tēvs vienmēr staigājis grēka ceļus, kaut gan dakteris viņš bija labs, tiesa kas tiesa,— kamēr vēl nebija nodzēris prātu. Sieva viņam vēl nebija nomirusi, kad viņš jau ievilka mājā to mulatu

skuķi, Aidebelu. Negants viņš ir pēc velna un piedevām skopulisI— misis Ouklija ar uzsvaru nobeidza.

— Bet Džeisonu, nabadziņu, taču nevar vainot par tēva grēkiem!— Dorinda aizstāvēja iemīļoto.— Galu galā viņš no tiem cieš vairāk par jebkuru citu.— Nokāpusi no lieveņa un nogriezusies uz dārza pusi, viņa apņēmīgi nodomāja, ka neparko neļaus vecajam žūpam stāties viņas laimei ceļā.

Viņai bija jāiet gar bumbierdārzu un tālāk gar sakņu dārzu, kas ar žogu bija nodalīts no tabakas stādījumiem, tad pa tikko samanāmu taciņu cauri līgani glāstīgajai indiāņzālei. Aiz pamestajiem laukiem vēl Brēcošo Ūpju meža šaurā strēmele, tad kāds gabals pa smilšaino ceļu — un viņa būs pie Zosupītes. Krastmalā būs spirdzinoši vēss, un garajā zālē, kur zilgmo neaizmirstules, Džeisons jau gaidīs viņu.

Meitene lēni gāja pa taku, gremdēdamās neskaidrās domās vai varbūt tikai ļaudamās novakara gurdumam. Nez no kurienes atklīdusī vieglā vējpūsma pēc saules rieta atkal bija norimusi. Apvāršņa gaišumā vēl trīsēja dienas tveice. Zāle bija pilnīgi nekustīga; bumbierkoku sagriezušās lapas smagi nokarājās lejup; pat baltie tītari vientuļā ozola zaros dārza malā tupēja klusi kā noburti. Cik vien tālu skatiens sniedza, apkārtnes ainavā nemanīja ne mazākās kustības; vienīgās skaņas, kas ielauzās šai sastingušajā klusumā, bija siseņu apnicīgā cirpstē-šana un nēģerēnu balsis — tie medīja tabakas mušas, sasaukdamies īsiem iekliedzieniem.

Saule jau sen bija nogājusi, atstādama pamalē vāju zaļganzeltainu augusta vakara blāzmu. Visapkārt ne gaismas stariņa, tikai indiāņzāle vēl sarkanīgi gailēja tumsā. Kā viļņojoša pamestības jūra tā mācās virsū Vecās Fermas neredzamajām robežām. Indiāņzāle bija vienīgā, kas spēja aizpildīt tukšumu, vienīgais augs ar neizsīkstošu dzīvības spēku. Cīņa ar to līdzinājās cīņai ar pirmatnīgās, brīvās dabas pastāvēšanas pamatprincipu. Un tomēr viņi no laika gala bija ar to cīnījušies, no paaudzes paaudzē aizvadījuši mūžu veltīgos pūliņos iznīdēt šo zāli no zemes virsas, tāpat kā allaž bija pūlējušies iznīdēt visu pirmatnīgo un brīvo cilvēka dvēselē.

Mežmalā viņa apstājās un atskatījās. No lielās priedes zaru vainaga kāpa augšup dzeltens mēness, ceļā pamazām kļūdams baltāks un solīdams apkārtnei gaišumu. Kamēr viņa tā stāvēja, viņai paplaiksnījās pēkšņa atskārsme — doma tā nebija, drīzāk sajūta vai varbūt intuitīva atziņa, — ka viņa un viņas vecāki nāk no zemes gluži tāpat kā nīkulīgie laukaugi un uzvarošā indiāņzāle. Vai zeme nevaldīja viņu dvēselēs, vai viņu vēlmes — tiklab gaistošās, kā pastāvīgās — nebija zemes vēlmes? To visu viņa nedomāja, drīzāk juta, tomēr jo ātrāk aizsteidzās pretī laimei un priekam, ko pašreizējais dzīves mirklis viņai sniedza.

XI

Pirmajā oktobra svētdienā Dorinda kopā ar veco Rambleru iznāca uz lieveņa un palūkojās pāri ceļam un pļavai tumstošajās debesīs. Rietumu pamalē visu pēcpusdienu krājušies padebešu vāli samācās arvien drūmāki, un gai3s šķita viegli trīsuļojam, it kā to kustinātu neredzami spārni. Dorinda, lievenī stāvēdama, apdomāja, vai ceļā uz Skaļo strautu viņu nepārsteigs negaiss. «Kas būs, būs,* viņa beidzot nolēma. «Tas melnums velkas jau stundām ilgi, un, ja arī sālīšu,— neesmu jau no cukura.* Kopš vairākām dienām viņa juta savādu nemieru; viņa pūlējās sev iegalvot, ka šim nemieram ir noteikts iemesls,— ja arī ne gluži iemesls, tad zināms pamats. Jau divas nedēļas bija apritējušas kopš Džeisona aizbraukšanas, un viņa bija saņēmusi tikai vienu vēstuli. Viņš bija apsolījies rakstīt ik dienas, bet atrakstījis tikai vienu vienīgu reizi. Turklāt, aizbraukdams uz Ņujorku — Džei-sons bija devies ceļā pret tēva gribu —, viņš bija teicies palikt tur tikai vienu nedēļu; nedēļa bija sen pagājusi, dienas vilkās cita pakaļ citai, un Dorindu māca neizpratne. Zināms, varēja būt desmitiem iemeslu, kādēļ viņš nerakstīja. Viņš bija aizbraucis iegādāties ķirurga instrumentus; varbūt viņš aizņemts kādās ārstu darīšanās? Dorindas sirds centās līgavaini attaisnot. Arvien no jauna viņa apņēmīgi iegalvoja sev, ka nav jēgas raizēties, bet drūmais noskaņojums tādēļ neizgaisa. Atlika cik vien iespējams pacietīgi gaidīt Džeisona atgriešanos. Pēc nedēļas viņus salaulās. Rīta pusē un pievakarē pēc veikalā pavadītās darbadienas Dorinda laimīga ķērās pie šūšanas. Misis Ouklija bija pametusi visus darbus, lai palīdzētu meitai sašūt līgavas kārtu; viņas reimatisma savilktie pirksti saudzīgi rindoja baltajā audumā līdzenus, skaistus dūrienus, un Dorindas riekstkoka kumodes atvilktnes pildījās ar mežģīņotiem apģērba un veļas gabaliem.

— Tev būs kārtīgs pūrs tāpat kā visām citām,— viņa sacīja, sprauzdama pie rūtaina muslīna papīru ar izšuvuma zīmējumu.— Negribu, lai tas daktervecis skandina, ka viņa dēls apprecējis tukšinieci.

— Džeisons tā neteiks,— pretojās Dorinda.— Ja es laulātos zilajā muslīna kleitā, iznāktu lētāk, bet mis Sēna saka — tilmalīns ar auduma rakstu būšot piedienīgāks.

— Nu kā tad, mis Sēna jau zina labāk,— māte piekrita.— Tā esot slikta zīme, ja līgavai nav mugurā jauna kleita; es gan tādiem māņiem daudz neticu, tomēr nenāks par ļaunu, ja darīsim visu tā, kā ir pareizi. Vai tu nejūties labi, meit?— viņa bažīgi piemetināja, paraudzījusies uz Dorindu.— Izskaties tāda sagurusi — jau vakar un aizvakar es to manīju. Brokastis ar neēdi.

— Nē jau, man nekas nekaiš,— Dorinda atbildēja.— Es tikai bēdājos, ka no Džeisona nav nekādu ziņu, tas ir viss.— To sacīdama, viņa bija noslīgusi uz krēsla ar muguru pret māti.— Visu dienu kā vāveres ritenī. Un gaiss tik spiedīgs. Reizēm pārņem nespēks,— viņa paskaidroja.

— Paosti kamparu,— misis Ouklija ieteica.— Raug, šepat uz kumodes ir pudelīte. Es to vienmēr turu pa rokai, lai varu šad tad pielikt pie deguna. Bet par Džeisonu tev gan nevajadzētu tik traki raizēties. Vēl jau nav ne trešā nedēļa, kopš viņš aizbraucis.

— Rīt būs tieši divas nedēļas, un vienīgo vēsti saņēmu todien, kad viņš ieradās Ņujorkā. Ka tikai nav noticis kas slikts!

— Varbūt lai tēvs aiziet pie vecā daktera un apvaicājas?

Pieri saraukusi, ar kampara pudelīti rokā Dorinda apdomāja šo priekšlikumu.

— Nē, Džeisona tēvs mūs necieš,— viņa beidzot atbildēja.— Diez vai viņš mums ko teiktu. Džeisons man reiz stāstīja, ka vecais gribējis, lai viņš prec Elgudu Džinīvu.

— Tu varētu aizsūtīt viņam telegrammu,— māte sacīja, vairs nekāda cita padoma nezinādama.

Dorindas bālā seja pietvīka.

— Es jau vakar aizsūtīju, bet atbildes nav.— Pēc tam, brītiņu domīgi klusējusi, viņa piebilda:— Ja rītvakar būs labs laiks, es domāju aiziet līdz Skaļajam strautam,

apciemot Mehīteblas tanti. Viņas meita strādā Piecos Ozolos par kalponi. Varbūt tā būs ko dzirdējusi.

— Tad jau labāk ej tūliņ pēc pusdienām, lai vēl ar gaismu tieci mājās,— misis Ouklija atbildēja. Pedlarsmi-las ļaudis par «dienu» uzskatīja tikai rīta cēlienu līdz pusdienlaikam — pēc pulksten divpadsmitiem sākās pievakare.

Sī saruna bija notikusi vakar, un tagad, stāvēdama uz lieveņa, Dorinda domāja par veicamo ceļa gabalu. Garās vasaras saulē izdegusī un nomelnējusī ainava bija kaila, it kā te būtu sirojis ienaidnieka karaspēks. «Iešu vien,» Dorinda vēlreiz apņēmās, tad pagriezusies uzsauca mātei:

— Vai es nevaru Mehīteblas tantei ko aiznest?

— Vai tev jāiet, Dorinda? Izskatās, ka tūliņ sāks līt.

— Tas nekas. Gan jau kaut kur patveršos, kamēr pāries.

Dorinda iegāja priekšnamā un apstājās uz istabas sliekšņa; māte sēdēja istabā, lasīdama bībeli.

— Kur tad tu patversies? Gar to ceļu starp Pieciem Ozoliem un Skaļo strautu tak nav nevienas mājas,— māte norājoši sacīja.— Man tā kā nemierīga sirds, ka tu viena pati tik tālu ej, Dorinda. Vai tad Rūfs nevarētu tevi pavadīt?

— Kur nu, viņš aizskrējis pie Gārliku skuķiem. Un es arī nemaz negribu, ka viņš nāk līdzi. Tad labāk eju viena. Man jau katrs pretimnācējs uz ceļa ir pazīstams — viņi visi iepērkas pie mums veikalā. Vai es drīkstu paņemt kādu gabalu no sacepuma, kas mums bija pusdienās?

— Jā, skapītī vēl viens gabaliņš ir. Es gan to glabāju Rūfam, bet ņem vien. Un uz plaukta ir pēdējās vīnogas. Mehīteblas tantei mūsu vīnogas allažiņ iet pie sirds.

Dorinda iegāja virtuvē. Ielikusi mazajā klūgu groziņā sacepumu, viņa pārklāja to ar jaunām, zaļām vīnogulāja lapām un tad uzbēra virsū vīnogas. Kādreiz Dorindas vecvectēvs pagalma pusē bija iestādījis vīnogulāja zariņu, ko viņam bija iedevis misionārs no Meksikas, un šis vīnogulājs bija kupli saaudzis ap lieveni un uzkāpis līdz pat jumtam. Sai vīnogu šķirnei bija tāda īpatnība, ka viss ķekars nenogatavojās uzreiz,— nogatavojušās ogas pamazām bira nost cita pēc citas.

— Vai tev Mehīteblas tantei nekas nav sakāms?— nākdama atpakaļ caur istabu, Dorinda jautāja mātei.

— Pasaki, ka man joprojām sāp kāja, un, ja viņai vēl ir tas melnais smērs, es labprāt paņemtu kādu pudelīti,—

misis Ouklija atteica.— Tu ar šodien izskaties tāda bāla, meitiņ.

— Esmu nogurusi no sēdēšanas baznīcā. Pastaigāšos svaigā gaisā, gan jau kļūs labāk.

— Ja padzirdi pērkonu rūcam, tūliņ griezies atpakaļ! Man nemaz nepatīk, ka tu pirms negaisa ej ārā no mājas. Varbūt ņem līdzi Rambleru?

— Ramblers jau ir vecs un stīvs, tas viņam pārāk tālu. Neraizējies, man nekas nenotiks.— Un, turpmākos padomus un iebildumus negaidīdama, Dorinda izgāja no mājas.

Pirmajā ceturtdaļjūdzē, kamēr Dorinda vēl nebija sasniegusi sarkanos vārtus un nogriezusies pa smilšaino ceļu, kas veda uz Pieciem Ozoliem, viņu bija pārņēmusi drūma nomāktība. Taču, pacēlusi aizslietni un iegājusi iekšā, viņa piepeši sajuta, kā vientulība pastiepj rokas un apņem viņu — vientulība, kas allaž bija noslēpumainā saskaņā ar viņas izjūtām. Tā applūdināja meiteni kā labdarīgs vilnis un atkāpdamās aiznesa līdzi neskaidrās bažas, kas nedeva viņai mieru. Skarbā tāle zem draudīgajām debesīm, vienmuļa un nelaipna, brūndzeltenie rudenīgā meža puduri, zālē ieaugušā ceļa paslepenie līkloči, satraukti čukstošais un viļņojošais indiāņzāles klajs, kas atgādināja nemierīgu jūras līci,— viss ieguva dzīvas būtnes īpašības un dvēseli, tikpat noslēgtu un neizdibināmu kā viņai pašai. Viņas uztvere šai vienatnes brīdī bija tik saasināta, ka robeža, kas šķīra viņas apziņu no apkārtējās dabas, izgaisa gluži kā vēja nesta viegla dūmu grīste.

Ceļš nolaideni veda lejup uz Zosupīti, tad atkal tāpat kalnā uz Pieciem Ozoliem. Lai ietaupītu krietnu jūdzi un ātrāk nokļūtu uz sānceļa, Dorindai bija jāiet pāri pagalmam — starp namu un klēti; aiz klēts stūra viņa pamanīja veco ārstu, un tūliņ pēc tam atskanēja vairāki šāvieni. Viņš laikam šāva uz vistu vanagu, kas laidelējās ap klētspriekšu. Nez kādēļ viņš šajos plašumos uzcēlis plato, vecmodīgo klēti tik tuvu pie mājas, ka tā gandrīz ar roku aizsniedzama? Trijstūrainais leduspagrabs — no sarkaniem ķieģeļiem tāpat kā visas pārējās būves — atradās gandrīz pie paša lieveņa, ledus gabalus laikam varēja mest iekšā pa logu. Lai gan sarkanais jumts un sarkanie skursteņi no tālienes radīja košu, priecīgu iespaidu, karstās vasaras pēcpusdienās šī krāsa droši vien kļuva nomācoša. Viss netīrs, aizaudzis, satrunējis! Baltie tītari

izskatījās nevis balti, bet it kā appelējuši. Skaidas, lupatas, saplēstas pudeles gan pagalmā, gan uz izpuvušajām kāpnēm. Uz rūtīm tik bieza putekļu un zirnekļu tīklu kārta, ka logi atgādināja slimas, ar plēvi pārvilkušās acis. Vairāki dzeltenbrūni bērneļi kā mazi, šaudīgi dzīvnieciņi lodāja pa malkas grēdu. «Nabaga Džeisons,» Dorinda nodomāja. «Nav brīnums, ka nervi viņam to visu vairs neiztur.*

Iznākusi no pagalma un šķērsojusi lauku, uz kura vēl mētājās pērnās kukurūzas stublāji, viņa nokļuva uz sānceļa, kas veda cauri mežam uz Skaļā strauta un Vipernokas upes pusi. Kad Pieci Ozoli bija pazuduši skatienam, viņa panāca veco Metjū Fērlemu — tas dūšīgi soļoja, atspiezdamies uz lazdas spieķa un labajā rokā šūpodams sarkanā lakatiņā iesietu sainīti.

— Vai jūs dodaties apraudzīt Viljamu?— Dorinda apjautājās. Vecā Metjū dēls dzīvoja jūdzi tālāk pie viena no ceļiem, kas veda uz staciju.— Pa šo ceļu jums iznāk krietns līkums.

Vecais Metjū palocīja savu gudro galvu.

— Pareizi, meit, es eju gan pie Viljama. Biju pusdienās pie Džona Eplsīda, tāpēc jau velkos te cauri Pieciem Ozoliem. Bet tu gan esi aizklīdusi tālu no mājām, Dorinda. Rietumos ceļas negaiss; rādās, no tā tu vis neizbēgsi.

— Es eju uz Skaļo strautu,— Dorinda atbildēja, pielāgodamās viņa solim.

— Tad tev sados, tas i kā likts,— Metjū noteica ar sīku prieciņu balsī, nošmakstinādams vecās lūpas.— Līdz turienei tak i savas piecas jūdzes, vai ne?

— Pa lielo ceļu. Ja iet taisni, caur Pieciem Ozoliem,

nesanāk ne četras.

— Pie Skaļā strauta jau nēģeri vie dzīvo.

— Nūja. Es gribu apciemot Mehīteblas tanti. Atcerieties — kad māte bija saslimusi, Mehīteblas tante viņu ārstēja.

— Es viņu atceros.— Metjū atkal palocīja galvu. — Viņa novārdoja manai vedeklai dzimumzīmes no sejas. Stāsta, ka viņa esot pati labākā vārdotāja visā mūsu apkaimē.

— Nēģeri vēl tagad no viņas baidās,— atteica Dorinda.— Bet viņa man ir darījusi daudz laba, un es neticu, ja par viņu runā ko sliktu.

— Kā ta, kā ta,— vecais piekrita.— Ja viņai viegla roka uz visādām dzimumzīmēm un kārpām — vai tas kāds sliktums? Paklau, Dorinda,— tev tak tas cerēšanās laiks iet uz beigām, ko? Jaunnedēļ ap šitādu laiku būsi precēta sieva, vai ne?

Dorinda nosarka.

— Nemaz nespēju to iedomāties.

— Džeisons esot aizbraucis?

— Jā, viņš aizbrauca uz Ņujorku sapirkt instrumentus.

— Tad nu gan i dieva brīnumi, ka papiņš viņu palaidisl Stāsta, ka papiņš šo komandierējot kā tādu nieka puiku, kam vēl slapjš aiz ausīm. Lai jau, lai! Vai man, vecim, kāds padomu prasa. Bet piemini manus vārdus: viņš vēl nožēlos to dienu, kad atbrauca atpakaļ uz Pieciem Ozoliem!

— Ko tad citu viņš varēja darīt? Ja tēvs lūdza!— meitene aizstāvēja Džeisonu.

Vecais Metjū krekstoši nosmējās.— Gan jau, gan jau! Ko nu tur strīdēsies! Džeisons i patīkams jauneklis, lai dies dod tev dzīvot ar viņu vienos priekos! Vai no Elgudu Džinīvas nekādu ziņu neesi saņēmusi?

— Nē, kur nu! Man jau viņa neraksta.

— Nez kāpēc iedomājos, ka raksta. Bet, ja runājam par Džeisonu,— viņš jau i visvisādi labs cilvēks, viss viņam i dots, tik tā viena gan nav, kas akurāt zemei vajadzīgs!

— Jūs domājat — Džeisonam nav gribasspēka?— Dorinda saērcināta vaicāja.

— Gan jau pati redzēsi, i vai nav — un drīzi vie! Un, ja nebūs, ta pavisam drīz!— nejaukais vecis atsmēja. — Ko nu strīdēsies, kad pašam nāve zobu galā, ko nu vairs strīdēsies!— Viņš it kā izgaršoja katru ļaunu vēstošo vārdu.— Site mans ceļš pagriežas, meiten. Skaties, ka nedabū gāzienu.

Pēc laucinieku paražas viņi bez liekām runām pamāja viens otram, un vecais vīrs aizkluburoja tālāk, tabakas sulu spļaudams, bet Dorinda steidzīgi devās iekšā tumstošajā mežā. «Paldies dievam, ka beidzot tiku no viņa vaļā,* meitene nodomāja. «īsts krauklis, ķērc mūždien kā uz nelaimi.*

Viena uz meža takas, kur zem kājām līgojās tuvīnās upītes valgais māls un virs galvas biezais zaru jumols, un gaiss bija piesātināts ar ūdens un vītušu lapu smaržu, viņa juta atvieglojumu un spēku pieplūdumu. Galu galā — kādēļ lai viņa raizētos? Par savu laimi viņai

nebija jābaidās. Pēc nedēļas viņa būs likumīgi salaulāta. Viņai nevajadzēja minēt, nevajadzēja jautāt, vai Džeisons mīl viņu. Trīs mēneši bija aizvadīti kā sapnī; tā bija tāda svētlaime, kas, līdzīgi mīlestībai, rada nemirstības ilūziju. Jā, šos trīs mēnešus viņas laime bijusi pilnīga.

Lapotne virs galvas iešalcās. Pa zaru starpām varēja redzēt, ka debesis kļūst tumšākas. Meža siltā dvaša bija smaga kā vīraks.

Pēkšņi koki pašķīrās — tikpat pēkšņi, kā bija sakļāvušies,— un viņa iznāca ar indiāņzāli aizaugušā klajumā ap Skaļā strauta nēģeru ciematu. Šaurs kājceliņš veda starp divām rindām baļķu būdiņu; pie katras no tām bija mazs dārziņš un loga priekšā raiba asteru un lapsastu dobe. Grīnu māmiņas būda atradās mazliet nomaļus; to sasniegusi, Dorinda jau izdzirda pērkona rūcienu, lai gan negaiss vēl bija patālu un apvāršņa malā vīdēja sudrabains gaišums. Uz akmens pakāpiena snauda brūnraibs kaķis; pa gabaliņu no būdas bija uzsliets primitīvs trijkājis ar čuguna katlu, un pusapdzisis ugunskurs zem tā gailināja savas sarkanās ogļu acis.

Dorinda pieklauvēja pie atvērtajām durvīm. Kaķis uzmeta kūkumu sveicienam; no būdas tumšās iekšienes izsteidzās vecā nēģeriete, slaucīdama rokas zili rūtotā priekšautā, un apskāva Dorindu. Viņa tikko esot uzlikusi ūdeni, lai pagatavotu zāļu novārījumu.

— Vasaras laikā jau nevar karsēt istabu. Bet tev, bērniņ, nemaz nav košuma vaigos,— viņa piezīmēja. — Man ir sataisītas pudelē brūnās drapes priekš tavas mātes, tu pasaki viņai, lai katru rītu iedod tev vienu karoti. Viņa manas brūnās drapes labi pazīst, viņa dzēra tās, kad smērēja kāju ar melno smēri. Pazudīs tie riņķi zem acīm, un būsi atkal sārta kā rozīte.

— Man prāts nav mierā,— meitene atzinās, apsēzdamās uz krēsla, ko Mehītebla viņai bija atnesusi.— Negribas ne gulēt, ne ēst, jūtos galīgi salauzta. Vai nav brīnums, ko tāds nemierīgs prāts var ar cilvēku izdarīt,— vai ne, Mehīteblas tant?

— Tā ir, bērniņ, tā ir.

— Un es vairs nevaru liekties uz zemi, tad man uzreiz sareibst galva. Vai jums mājās nav kampars?

Grīnu māmiņa steigšus metās iekšā būdā un iznesa pudelīti kampara.

— Pagājšreiz, kad biju pie jums ciemos, tava māte man to iedeva,— viņa sacīja, izņemdama aizbāzni un pasnieg-dāmā pudelīti Dorindai.— Sito garo ceļa gabalu tik sutīgā laikā! Pasēdi, bērniņ, mierīgi, atpūties, es tikām atnesīšu tev kādu glāzīti mana paštaisītā kazeņu vīna. Kad vājums uznāk, kazeņu vīns ir pašas labākās zāles — ja tik ir pareizi brūvēts.

Viņa vēlreiz iesteidzās būdā un atgriezās ar kazeņu vīnu rubīnsarkanā glāzē, kas reiz bija piederējusi Kam-berlendiem.

— Dzer mudīgi tukšu, tu redzēsi, ka tūliņ paliks labāk. Bet kas tev, bērniņ, ko raizēties, kad pēc nedēļas jau būsi sievas kārtā?— viņa stingri noprasīja.

— Man bailes, ka varētu būt kas noticis,— Dorinda atbildēja.— Džeisons jau tik ilgi ir projām un nav atsūtījis ne raksta galiņu, tikai vienu vienīgu reizi tūlīt pēc aizbraukšanas. Es domāju — tu varbūt esi ko dzirdējusi no Džemaimas.

Vecā sieviete kaut ko nomurdēja caur bezzobainajām smaganām. Ap galvu viņai bija cieši satīts sarkans lakats, no tā spraucās ārā dažas zaļgansirmas matu šķipsnas; arī uzacis bija tādā pašā nokaltušas zāles krāsā. Viņas mūža vējos sadilusī seja atgādināja melni lakotu, noslēpumainu masku, kas iespīdējās, ja uz to krita gaisma.

— Nē, bērns, neesmu nekā dzirdējusi. Bet es gaidīju tevi visu vakaru. Putniņš padeva ziņu,— viņa mīklaini sacīja.

— Es taču pati īsti nezināju, iešu vai neiešu.

— Kā tad, bērniņ, kā tad,— atteica Grīnu māmiņa un, atspiedusies pret nokvēpušu priedi pie durvīm, pievērsa meitenei savu puspievērto acu ciešo skatienu. Viņas sejas izteiksme pauda to rāmo pašcieņu, kas piemīt visam pirmatnīgi vienkāršajam un stiprajam. No priekšauta kabatas viņa bija izņēmusi pīpi, bet turēja to mutē tāpat neaizdegtu. Dabas dotās neparastās gara spējas viņā bija apvienotas ar dramatisku talantu — talantu, kas bieži bijis sastopams agrāko paaudžu nēģeru vidū. Citos laikos no Mehīteblas tantes, jādomā, būtu iznākusi misticisma filozofe vai brīnumdziedniece.

— Vai tu patiešām zini, kas notiek tur, kur tevis nav klāt?— Dorinda vaicāja izbrīnīta, bet neticīga.

— Varbūt zinu, varbūt nezinu,— Mehīteblas tante norūca, grozīdama mutē auksto pīpi.

— Stāsta, ka tu spējot pareģot nākotni.

— Hal— vecā nēģeriete iesaucās, tad ar tēlotu vienaldzību turpināja: — Ļaudis reizēm sarunā nezin ko. Bet es

par to galvu nelauzu. Es pati zinu, ko varu. Es varu nodzīt dzimumzīmes un kārpas, tā ka cilvēks paliek gluds kā ola, un, ja kāds pārvelk tavam ceļam pāri kamolu ar burvju vārdiem vai nosviež gredzenu zālē, lai tu uzkāp virsū, es zinu, kur tev jāiet, kur jālec pāri tekošam ūdenim. Pret visām tādām nelaimēm es zinu līdzekļus. Varbūt tev rokas un kājas dursta kā adatiņām? Tad tas i droši, ka esi noburta.

— Nē, nē,— attrauca Dorinda,— es nācu šurp tāpēc, ka domāju — varbūt tu esi ko dzirdējusi no Džemaimas. Bet nu jāsāk iet uz māju pusi. Varbūt vēl tieku mājās, kamēr pērkons...

Viņa bija piecēlusies un gribēja paraudzīties uz negaisa mākoņiem rietumos, bet tad pēkšņi indiāņzāle pacēlās kā jūra vētrā un gāzās viņai virsū. Viņa juta triecienu un sāpes, dzirdēja plīstošo bangu dārdus, redzēja, kā milzīgie viļņi ar gaišām skaru galotnēm applūdina būdiņu, laukus, mežus un sudrabaino apvāršņa pusloku.

Stunda, diena vai pat gads varēja būt pagājuši, kad viņa atkal atguva samaņu. Viņa gulēja zemē pie nokvēpušās priedes Grīnu māmiņas būdas priekšā. Kaķis vēl tāpat snauda uz akmens. Zem katla vēl tāpat gailēja ogles. Nāsīs iecirtās kodīga smarža — vecā ierīvēja viņai pieri ar kamparu. Apziņa mozdamās cīnījās ar stiprajiem kampara tvaikiem.

— Nu tā, tā, bērniņ, tikai neuztraucies, gan viss būs labi,— Mehīteblas tante dūdoja, noliekusies pār Dorindu.

Meitene lēnām uzslējās sēdus un paskatījās apkārt. — Es laikam biju paģībusi,— viņa sacīja.— Pirmo reizi mūžā.— Tālo bangu rēkoņa vēl arvien skanēja viņai ausīs.

Mehīteblas tante pastiepa viņai rubīnsarkano vīna glāzi, no jauna piepildītu.— Būs labi, bērniņ, viss būs labi.

— Tas nāca tik pēkšņi.. .— Paklausīgi norijusi dažus malciņus, Dorinda atstūma glāzi.— Laikam tāda sajūta ir, kad mirst. Bet nu es atkal jūtos labi. Varbūt negaisa dienā tāds gājiens bija par garu.

— Jā, jā, nebēdājies, viss būs labi,— Mehīteblas tante murmināja.— Es pavaicāju oglēm — viss būs labi.— Dīvains magnētisms staroja no vecās nēģerietes un apņēma Dorindu, un viņa ļāvās tam gluži kā noslēpumainai un baismīgai aizmūžu gudrības straumei. Kā Mehīteblas

tante varēja zināt to, ko citi nezināja? Gaiss bija silts, tomēr Dorindai pārskrēja drebuļi; viņas galva noslīga uz vecās sievietes pleca. Protams, šajos laikos neviens vairs neticēja, ka pasaulē mīt burves, tomēr Grīnu māmiņas spējās bija daudz savāda.

— Nepaies nedēļa, kad tu jau būsi salaulāta,— vecā murmināja,— un neviens cilvēks pasaulē nezinās, ka bērniņš jau bijis ieņemts ...

— Es . ..— Dorinda iekliedzās, gribēdama vēl ko sacīt, un pielēca kājās; viņa stāvēja, skatīdamās apkārt kā zibens apžilbināta. Viņa bija stipri apmulsusi, bet tas bija citāds mulsums — ne tāds, kādā viņa bija dzīvojusi pēdējos trīs mēnešus. Acumirklīgā uzplaiksnījumā tūkstoš neskaidrību pēkšņi kļuva skaidras; viņa jutās tā, it kā būtu spēji atmodināta no miega. Briesmīgas, dzīvnieciskas bailes pēkšņi sažņaudza sirdi. Kur Džeisons? Ja nu viņš ir pagalam! Ja nu viņš neatgriežas! Degoša vēlēšanās viņu satikt, vajadzība pēc viņa skatiena, balss, pieskāriena sagrāba Dorindu kā drudzis. Likās, viņa nespēs vairs dzīvot, ja nesajutīs Džeisona roku mierinošo siltumu un nedzirdēs Džeisona balss maigo skaņu, viņas vārdu izrunājot.

— Man jāiet mājās,— viņa teica.— Es vēl atnākšu, Mehīteblas tant, bet tagad man jāsteidzas, lai tieku mājās pirms negaisa.

Izrāvusies no večiņas apskāviena, viņa steidzīgi, it kā skriedama negaisam pa priekšu, cauri indiāņzālei devās atpakaļ uz tā ceļa pusi, pa kuru bija ieradusies.

XII

Koki abās pusēs ceļam stāvēja augsti un taisni, un debesu jumols tiem pāri bija kā izcirsts no pelēka granīta. Priedes bija tumšas kā nakts, bet ozoli, skābarži un pekankoki jau palēnām dzeltēja, un tuvais rudens to lapotnē vietvietām jau bija ievilcis pa sarkanīgai vai rūsganai svītrai. Varēja dzirdēt pērkonu rūcam tālumā, un Dorindai likās, ka arī dzīves trokšņainais ritums palicis kaut kur bezgalīgi tālu. Mežs bija kā sastindzis, kā iegrimis snaudā, tikai pa reizei putna spārnu švīkstoņa vai kāda dzīvnieciņa sarosīšanās zālē iztraucēja tā mieru. Tvanīgais gaiss smacēja Dorindu, viņa juta, ka viņas elpa, līdzīgi vējam, ir sagūstīta.

«Jāsteidzas, citādi nemūžam netikšu ārā no šī meža,* viņa sev teica. «Kādēļ man vajadzēja nākt šurp?»

Vairs nedomādama par pirmītējo vājumu, viņa metās skriet klupdama krizdama pa šaurā zemesceļa grambām. Kādu laiku mežā valdīja tāds klusums, ka tas šķita dunam viņai ausīs kopā ar viņas pašas sirdspukstiem. Kaut kur citā pasaulē bija savilcies negaiss. Tāla, lēna rīboņa atvēlās pāri klusuma bezgalībai. Viena jūdze bija noieta. Otra. Trešajā viņai vajadzēja sasniegt mežmalu, Piecu Ozolu ganības un kukurūzas lauka stūri.

Dažas vītušas lapas aizvirpuļoja viņai garām, izlidoja pa šauro meža tuneli ārā, plašumā, bet apkārt vēl arvien valdīja stings klusums. Viņa gāja pa brūni pelēcīgo, vienmuļo ceļu starp augstajiem kokiem kā sapnī pa kādu dīvainu aleju — bezgala skumju, nobirušām lapām klātu aleju rudenīgā iznīcības krāsā. Bailes, kas mita viņā pašā, šķita nomācam visu apkārtni, it kā tā būtu tikai viņas dvēseles norišu atspulgs.

Piepeši — bez jebkāda brīdinājuma — sākās negaiss. Balta uguns šautra sašķēla debesis, mākoņu mutuļi satumsa dusmās un kļuva zilsarkani. Vējš, kas bija sakalts važās kaut kur tālumā, rūkdams kaukdams izrāvās un ar brīkšķi gāzās pār koku galotnēm. Dorinda dzirdēja virs galvas lūstam zarus, un atskatoties viņai šķita, ka vītušās lapas saniknojušās un auļo viņai pakaļ kā raganu bars. Kad viņa iznāca no koku aizsega, vēja un lapu brāzma uzklupa viņai un aiztrenca viņu pa kukurūzas lauku, lietum kapājot plecus. Ceļa pagriezienā viņa ieraudzīja Piecu Ozolu sarkano ķieģeļu ēkas un, drīzāk vēja nekā savas pašas gribas dzīta, devās pāri laukam un pagalmam uz dzīvojamā nama virtuves durvīm. Pirmajā brīdī māja likās pamesta; uzskrējusi lievenī, viņa nopurināja no drēbēm ūdeni un, cīnīdamās pēc elpas, ieslīga vienā no izļodzītajiem šūpuļkrēsliem. Lietus kapāja lieveņa jumtu kā ar rupju granti; viņa klausījās, kā tas bungo pa dakstiņiem, skatījās, kā smagās piles pie malkas grēdas uzsit gaisā skaidas un salmiņus un sakuļ peļķes uz kājceliņa dzeltenīgās putās. Debesis bija kā pārvilkušās ar tumšu šķidrautu; kur zibens to pārplēsa, pavīdēja robaina, bāli violeta josla.

«Virsdrēbes man galīgi slapjas,» Dorinda nodomāja. «Vēl mirklis — un es būtu izmirkusi līdz ādai.» Pagriezusi galvu, viņa ziņkāri aplūkoja sava iemīļotā mitekli. «Var redzēt, ka te trūkst sievietes rokas. Kad es te tikšu klāt, drīz vien viss izskatīsies pavisam citādi.* Nešaubīgā pārliecībā, ka tāds laiks reiz pienāks, aizmirsās raizes un nogurums, sirdi ieplūda prieka vilnis. Jā, kad viņa dzīvos šeit kopā ar Džeisonu un zem lielajiem ozoliem spēlēsies bērni, viss būs gluži citādi. Pirksti viņai «niezēt niezēja»— kā viņa mēdza izteikties — iztīrīt šīs mājas, ieviest kārtību gan pagalmā, gan istabās. No slīpuma gar mājas stūri tecēja duļķaina lietusūdens straumīte, izgrauzdama sev ceļu grantētajā taciņā, kas bija piesvai-dita ar visādām drazām. Blakus lievenim auga kupls lauru krūms, zem tā bija patvērušies daži noplukuši balti tītari; pustumsā zem slapjajiem zariem vieni purinājās, citi čakli kašņāja savilgušos pelēkos putekļus starp krūma saknēm.

Atlaizdamās ar visām slapjajām drēbēm salauztajā šūpuļkrēslā (tas piedevām šķiebās uz vienu pusi), Do-rinda uzmeta skatienu daždažādu grabažu un atkritumu kalniem, kas bija izsviesti no priekšnama. Lievenis izskatījās tā, it kā nebūtu tīrīts gadiem ilgi. Vienā kaktā bija samesti veci maisi, pa visu grīdu izmētātas petrolejas kannas, tukšas cepumu kārbas un viskija pudeles; vēl tur rēgojās dzeloņstiepļu kamoli, ratu riteņu spieķi un sadris-kāti aizjūga piederumi. «Kā var dzīvot tādā jucekli?» meitene nodomāja. Ieskatoties pa durvīm, varēja redzēt tikai griestus un izdrupušo apmetumu un tālāk pustumsā — garas kāpnes, kas veda uz augšstāvu. Savā laikā tā bijusi laba, glīta māja turīgo virdžiniešu gaumē, ar biezām ķieģeļu sienām un piebūvēm. Masīvie akmens pamati bija laba meistara darbs, un, lai gan īpašnieku nolaidības dēļ viss trūdēja un bruka, par spīti nevīžībai un pagrimumam, mājas izskats tomēr liecināja, ka te dzīvojuši krietni un pārtikuši ļaudis. Dorinda pagriezās uz otru pusi un caur sudraboto lietus tīklu paraudzījās tālumā aiz šķūņa un staļļa, slapjajās ganībās, kur retie koki locījās vējā un izbiedētās aitas stāvēja, saspiedušās bariņā. Nez kur palikuši visi strādnieki, viņa domās jautāja. Kas noticis ar Džemaimu? Grīnu māmiņa taču bija teikusi, ka viņa vēl esot šeit. Diviem vientuļiem vīriešiem vajadzīga vismaz viena kalpone. Vai negaiss kā lāsts sastindzinājis šīs mājas, ka te nevienu ne dzird, ne redz? Lietus gāza arvien stiprāk, nu jau pat debesis vairs nebija saskatāmas. Vai viņa šeit ir vienīgā dzīvā radība, ja neņem vērā aitu bariņu ganībās un slapjos, baltos tītarus zem lauru krūma?

no

Kamēr Dorinda to visu domāja, aiz muguras priekšnamā atskanēja šļūcoši soļi un, satraukti palūkojusies atpakaļ, viņa ieraudzīja durvīs veco Greiloku. Pirmajā mirklī viņa saskatīja tikai drukno stāvu pret durvju tumšo četrstūri, tad vecais spēra soli tuvāk, urbdamies viņā ar acīm. Vēl vakardien viņa būtu šausmās metusies bēgt. Pirms gājiena uz Skaļo strautu viņa labāk būtu bijusi ar mieru sagaidīt negaisu klajā laukā nekā sastapties aci pret aci ar Piecu Ozolu biedu. Taču lielās bailes bija pārmākušas visas mazās, tāpat kā nakts tumsa pārmāc ēnas. Viņai bija jāatrod Džeisons, nekam citam vairs nebija nozīmes.

— Nāciet iekšā, nāciet iekšā,— vecais ārsts drūmi murmināja, cenzdamies izrādīt viesmīlību, un pastiepa viņai pretī stīvo roku. Visas baismas, kas tika stāstītas par veco Greiloku, kopš viņš bija pametis ārsta darbu un ieracies Piecos Ozolos, vienā mirklī izšāvās Dorindai caur galvu. Runāja, ka viņš jau agrāk bijis slepens alkoholiķis, bet tagad dzeršanas netikums viņu galīgi sabeidzis,— un šķita, ka tas ir taisnība. Dorinda kopš bērnu dienām bija redzējusi Pedlarsmilas ārstu neskaitāmas reizes, taču viņš bija tik satriecoši pārmainījies, ka meitene viņu tik tikko varēja pazīt. Spēcīgais augums bija izdēdējis un sašļucis, tikai resnais vēders spīlējās caur drēbēm kā miltu maiss; cīpslainais, bārdas sariem apaugušais kakls atgādināja maitu lijas kaklu; mazās, dzalkstīgās ačeles, zem kurām nokarājās iekaisuši maisiņi, gailēja gluži kā ogles Mehīteblas ugunskurā, un no šīm apsarkušajām ačelēm uz Dorindu glūnēja kaut kas viltīgs, slepens un ļauns. Vai tiešām viskijs un paša nelāgā daba spēja tā pārvērst cilvēku?

— Es nāku no Skaļā strauta,— meitene paskaidroja, cenzdamās neizrādīt nepatiku.— Kad biju tikusi līdz jūsu mājām, sākās negaiss.

Veča bālās lūpas plaisādamas savilkās smīnā.

— He, he!— viņš klukstoši nosmējās, neatņemdams no auss saliekto plaukstu, tad, saķēris Dorindu aiz piedurknes, vilka viņu uz durvju pusi.— Nāciet iekšā,— viņš uzstājīgi sacīja.— Jūs esat galīgi slapja. Man ir iekurta uguns — pirmīt žāvēju zābakus —, tā vēl deg. Nāciet, nāciet, izžāvējiet drēbes, citādi saaukstēsieties!

Vilkdams Dorindu aiz piedurknes, viņš iešļūca priekšnamā, ik pa brīdim tramīgi atskatīdamies, it kā baidītos, ka viņa var izrauties un aizbēgt. Kādas durvis labajā

pusē bija vaļā, pa tām varēja redzēt lielā, melnā kamīnā sasviestus sveķainus priedes sprunguļus, kas dega ar lēnu, zilganu liesmu. Tikusi pāri slieksnim, Dorinda ievēroja, ka visi logi aizslēģoti, vaļā bija vienīgi sētas puses logs, kura priekšā kā kuprains milzis melnēja lauru krūms. Grīda bija putekļaina, gar nokvēpušajām sienām zirnekļi bija saauduši savas mežģīnes. Uz veca, apskrambāta sarkankoka rakstāmgalda stāvēja liela pudele klūdziņu pitenī, līdz pusei pilna ar viskiju, un blakus uz skārda paplātes ūdens krūze un dažas netīras glāzes. Iepretī kamīnam — ādas atzveltnis ar izlīdušām polsterējuma lēkšķēm, ar krustdūrienā izšūtu audumu apvilkts kājso-liņš, noplīsis un spurains, un pekankoka pagaļu, priedes sprunguļu un skaidu kaudze, pa kuru lodāja zirnekļi. Apsēdusies piedāvātajā krēslā, nervozi nolūkodamās uz putekļiem un netīrību visapkārt, Dorinda nodomāja, ka pirmo reizi redz mājokli, ko neatgriežami pametis cerības gars. Cik jauka un priecīga likās istaba, kurā gulēja mirstošā Roze Emīlija, salīdzinājumā ar šo! Kāda gan bijusi Džeisona mātes dzīve šai mājā? Un kā Džeisons — allaž glītais, kārtīgais Džeisons, kam jūtīgi nervi,— kā viņš varēja šeit izturēt? Dorindas skatiens aizklīda līdz vienīgajam gaišajam logam — vēja dzītās lietus sīpas tajā kustējās šurp un turp kā aizkars. Lauru krūms bija gluži sakucis zem ūdens straumes, kas gāzās lejup no jumta. Un tomēr viņai gribējās būt ārā, lietū. Negaiss bija labāks par atrašanos šajā tumšajā, smacīgajā telpā, tik drēgnā, par spīti iekurtajam kamīnam, un šai smagajā alkohola un netīrības dvakā.

— Vai neiedzersiet kādu mēriņu siltumam?— vecais Greiloks jautāja.

Dorinda noliedzoši papurināja galvu, pūlēdamās pasmaidīt. Viena malka no tādas mušu noraibinātas glāzes pietiktu, lai viņai samestos nelabi.

Tumsa apņēma viņu kā paisuma vilnis. Viņa juta sevī mostamies urdošu nemieru; elkoņi sīki trīsēja; šķita, ka viņa izgaist tukšumā. Vājā, zilganā liesmiņa paplaiksnī-jās un pazuda, tad vēlreiz paplaiksnījās. Kad viņa atvēra acis, istaba pakāpeniski iznira no tumsas — drebošu ēnu pilna, nepazīstama. Lietus rībināja dakstiņu jumtu, šķita, ka tur skraidītu daudz sīku kājiņu — basu, žiglu bērnu kājiņu. Dorindu pārņēma šausmas. Visa viņas būtne tiecās prom no šejienes, bet kā viņa varēja bez jebkāda iemesla skriet ārā, negaisā, un kādu iemeslu viņa varēja

izdomāt? Lai cik šis vecis pretīgs, galu galā viņš tomēr bija Džeisona tēvs.

— Nē, pateicos,— viņa atbildēja, kad vecais Greiloks, ar drebelīgu roku ielējis glāzē viskiju, piestūma to viņai.— Mehīteblas tante mani jau cienāja ar kazeņu vīnu.— Saņēmusi dūšu, viņa pēc klusuma brīža ievaicājās:— Kur ir Džemaima?

Vecais pasniedzās pēc atraidītās glāzes, pielēja vājajam maisījumam klāt vairāk viskija un sūca to maziem malciņiem, murminādams:

— Labākās zāles pret saaukstēšanos . .. Džemaimai es šo pēcpusdienu iedevu brīvu, bet drīz viņa būs atpakaļ un pagādās vakariņas. Viņa teicās iet pie Plamtrijiem.

Pērkons nogranda tik tuvu, ka Dorinda pietrūkās kājās — viņai šķita, ka logu rūtis izbirušas.

— Nu, nu, nevajag bīties,— Greiloks sacīja, mādams ar galvu.— Pats niknums jau ir cauri. Lietus drīz mitēsies — jums vēl ne drēbes nebūs izžuvušas.

Tas viss bija kā smags sapnis — tumšā, drebošu ēnu pilnā istaba ar putekļiem un zirnekļu tīkliem, draudīgais vecis zilganas kamīna uguns priekšā, slīpais lietus pār lauru krūmu, jumta dīvainā rīboņa un pērkona grāvieni, kas noskanēja tepat blakus un tad izgaisa tālumā. Pat viņas augums likās nejutīgs, gluži kā miegā, un, kad viņa piecēlās un paspēra soli, viņai šķita, ka zem kājām nekā nav. Bija tā, it kā viņa zinātu, ka tas viss nav īstenība, tikai iedomas un maldu tēli, it kā viņa gaidītu brīdi, kad pamodīsies. Pat miklais vēsums nelikās īsts — tā bija tikai mokoša sapņa drēgnā gaisotne.

— Lietus nostājis!— viņa pēkšņi iesaucās.— Negaiss jau pāri!— Lai rādītu vecajam vīram, ka nebaidās no viņa, Dorinda piegāja pie kamīna un piegrieza slapjās kleitas malu tuvāk liesmām.— Kamīnu vairs nevajadzēs kurināt,— viņa sacīja.— Ārā ir siltāks nekā istabā.

— Tāpēc jau es turu logus ciet.— Par spīti mitrumam visapkārt, viņš izskatījās tik sažuvis, tik izsausējis, ka, likās, no straujākas kustības varētu salūzt gabalos,— it kā dzīvības sulas viņā vairs nebūtu palicis ne pilītes. — Pametuši mani vienu pašu!— viņš sacīja, pamirkšķinādams meitenei ar aci.— Bet drīz jau būs atkal mājās. Džeisons šovakar atbrauks.

— Šovakar!— viņa līksmi iesaucās. Bet kāpēc viņš nebija atrakstījis? Vai kas nelabs gadījies? Varbūt viņš

gluži vienkārši gribējis sagādāt pārsteigumu ar savu ierašanos?

— Jūs nezinājāt? Lai nu vēl viens teic, ka es neprotu glabāt noslēpumus!

Viņš grīļīgi uzslējās kājās, mirkli pastāvēja šūpodamies, tad aizšļūca pie loga. Baltie tītari bija satupuši lauru krūma zaros, un debesu trijstūri vecajam Greilo-kam virs galvas pelēkumu bija noskalojis maigs zilums. Patiešām, negaiss bija pāri.

— Nu jau viņiem jābūt iebraukušiem stacijā. Kad logs vaļā un vējš pūš no tās puses, var dzirdēt vilciena svilpi.— Veča balsi skanēja ļauna tīksme.— Viņš aizbrauca salaulāties — to tak jūs būsit dzirdējusi, vai ne?

— Salaulāties?— Viņa vārgi iesmējās, domādama, ka vecajam iegribējies dzīt jokus. Cik briesmīgi bija tādi veču joki! Kad Greiloks runāja, ķīļbārdiņa viņam lēkāja augšup lejup un asinīm pierietējušās, mirkšķīgās ačeles starp pietūkušajiem plakstiņiem glūnēja kā žurkas acis no alas. Piepeši Dorindu apņēma melns, ledains mākonis kā auksti kvēpi — tas laikam nāca no kamīna; viņa tik tikko varēja paelpot. Ak, kaut viņš atvērtu logu!— Vai tad Džeisons jums neteica, ka mēs nākamnedēļ precēsimies?— meitene jautāja.

— Nē, viņš man nekā nav teicis.— Vecais ar tādu baudu izgaršoja savus vārdus, it kā tie būtu viskijs, un Dorindai iešāvās prātā — nez kāds viņš ir, kad ir skaidrā, ja tādas reizes vispār gadās. Ļaudis stāstīja — kad uznākot labs prāts, viņš varot būt visai augstsirdīgs. Reiz viņš bija iedevis naudu Teksanai Snīdai, lai tā spētu samaksāt nodokļus, un, kad Grīnu māmiņai bija nosprāgusi govs, viņš bija uzdāvinājis jaunu.— Es jautu gan, ka jūs esat viens otrā ieskatījušies, un kā nu ne — tādu meiteni kā jūs var pameklēt!— vecais turpināja.— Viņš jau ir lāga zēns — tas mans Džeisons, tikai paļauties uz viņu gan nevar — kas nu ir, tas ir. Jūs tak nebūsit uz viņu pārāk nopietni domājusi! Netiku manījis, ka viņam būtu vēl kāda meitene, tikai Džinīva un jūs. Viņš nav uz skuķiem. Viņa lielākā nelaime ir gļēvulība. Bērnībā viņš vai ģība aiz bailēm, kad parādīju viņam čūsku vai atstāju vienu pašu tumsā ...

— Bet viņš mani mīl!— Dorinda dedzīgā pārliecībā iesaucās. Viņas prāts nepieļāva, ka vecais varētu runāt, patiesību, pat klausīties negribējās.

Vecais Greiloks pamāja ar galvu.— Tas var būt, tas

var būt. Laikam gan viņš jūs stipri mīlēja, ja jau bija sagudrojis pamest Džinīvu, bet izrādījās, ka ar Džinīvu nemaz nevar tā izdarīties, kā ienāk prātā. Pagājšgad viņi abi Ņujorkā bija sabrūtējušies; tagad nu Džeisons gribēja tikt no viņas vaļā, bet nekā! Elguds atnāca kopā ar dēlu un piedraudēja — un manējam atkal dūša papēžos. Saņēma viņu kā aunu aiz ragiem, aizveda uz Ņujorku un apprecināja. Jā, viņš jau man ir labs zēns, jauks zēns,— vecais nobeidza, pavīpsnādams ar sausajām lūpām,— bet viņam nav manu aknu-

Iestājās klusums; Dorinda raudzījās uz veco vīru gluži mēma, kā paralizēta. Viņai gribējās kliegt, nosaukt to par meli, bet mute neklausīja un balssrīkle, šķiet, bija noslogota ar akmeni. «Tā laikam ir triekas ķertiem cilvēkiem,» viņa notvēra sevi domājam. No ārpuses viņa likās gluži nejūtīga, bet iekšienē, apziņas slepenajos labirintos, trakoja primitīvu dziņu vētra, kas plēsa viņu vai pušu. Visas individuālas būtnes īpatnības, visi civilizācijas ieguvumi bija pārvērtušies par koku vai akmeni, tomēr tautas cietais gars, senču mantojums palika nesalauzts, un dzīvs vēl bija pretošanās instinkts.

Istaba bija satumsusi, vienīgi kamīns vēl lēni gailēja, mezdams atblāzmu vecā vīra ļaunajā sejā. Dorinda redzēja viņa vaibstus, kustīgo ķiļbārdiņu un sarkanspīdī-gās acis kā caur tekoša ūdens aizkaru. Viss peldēja viņai apkārt, ari lauru krūms ar baltajiem tītariem aiz loga un debesu trijstūris, kur mākonis atkal bija aizsedzis zilgmi.

— Ja iesiet caur vārtiem, jūs ar viņiem ceļā sastapsi-ties,— sēca kāda balss aiz stiklainā aizkara.— Nu jau viņi būs nobraukuši labu gabalu.

Ar sāpju dzēlienu atmodināta no snaudas, Dorinda izstiepa roku uz priekšu, lai atvairītu veci. Vienīgā doma viņai prātā tagad bija — bēgt, mesties ārā pa durvīm, iekams vecais spētu viņu aizturēt, tikt ārā no šīs drausmīgās mājas. Tas nevarēja būt tiesa. Viņš taču bija piedzēries. Nenormāls. Viņš meloja. Viņa bija gatavā muļķe, sēdēdama te un klausīdamās viņa melus, un kaut uz brīdi ticēdama tiem.

Dorinda spēji pagriezās un metās skriet ārā no istabas, ārā no mājas, prom no šīs sasmakušās posta ligzdas.

Vieta, kur sākās ceļš un ūdens bija izskalojis smiltīs palielu bedri, viņa satika vecā Greiloka piedzīvotāju — mulati Aidebelu; garām iedama, tā pēc laucinieku paražas padeva Dorindai labvakaru. Tā bija skaista sieviete —

slaida, kuplām krūtīm, lepna un pašapzinīga, ar karaliski cēliem vaibstiem, kādi, par spīti etnoloģijas mācībai, dažreiz vērojami mulatēm. Viņas melnie, spīdīgie mati bija sakārtoti ap galvu vainagā, un viņa kustējās ar to gauso, augstprātīgo grāciju, kas liecina par pilnīgu gara stingumu.

«Briesmīgais vecis!» Dorinda nodomāja, steigdamās uz Zosupītes pusi. «Riebīgais, briesmīgais vecais melis!»

XIII

Saule bija izkliedējusi mākoņus, un vizoša gaisma pārplūdināja kokus, krūmus un lietus sakapātās zāles. Sī gaisma, plūstoša kā ūdens, apskaloja visu pasauli, iespiedās meitenes apziņā, un viņas domu tēli ieguva caurspīdīgu mirdzumu. «Tā nav taisnība,» viņa atkārtoja, iedama pa smilšaino nogāzi lejup uz Zosupīti un pāri vītolu ieskautajam baļķu tiltiņam.

Kad viņa nonāca pļavā, zeltrīkšu un vībotņu ceri vēl bija pilni ar ūdeni. No mežrožu krūma izspruka trusis un aizlēkšoja viņai pa priekšu, mundri zibinādams balto astes pušķīti. «Cik jokains skats,» Dorinda nodomāja, «šķiet, ka viņš aicinātu mani spēlēties. Lietus gan pārgājis, bet slapja es esmu caur un cauri. Pat miesa mitra. Būs jāizžāvējas virtuvē pie plīts, ja uguns vēl nebūs izgājusi. Briesmīgais vecis!»

Atmiņā nez kāpēc paplaiksnījās diena, kad viņa bija braukusi uz apgabala galvaspilsētu raut zobu. Visu ceļu, tēvam blakus sēdēdama, viņa bija sev uzstājīgi iegalvojusi: «Nemaz jau tik ļoti nesāpēs.» Dīvaini, ka tieši tagad viņai tas nāca prātā! Dans un Beršeba ik pa brīdim bija atskatījušies, ausis skurinādami, it kā apliecinādami līdzjūtību, un indigo zaru slotiņas, kas bija piestiprinātas tiem virs galvas, lai gaiņātu prom mušas, bija lēkājušas kā izrauti krūmi. «Tā nav taisnība,» viņa atkārtoja, cenzdamās iedvest sev drosmi, tāpat kā toreiz braucienā pie zobārsta. «Kad Džeisons būs atgriezies, mēs abi kopā par to pasmiesimies. Viņš sacīs: «Tu biji muļķe, tā raizēdamās. Tas nozīmē, ka tu man netici.» Bet es viņam nudien ticu. Kad būsim apprecējušies, es pasargāšu Džeisonu no tā briesmīgā veča. Es no viņa nebaidos.»

— Nē, nebaidos!— viņa skaļi sacīja, piepeši apstādamās ceļa vidū, it kā būtu ieraudzījusi čūsku.— Kad

Džeisons pārbrauks, viss atkal būs labi. Jā, viss būs labi,— viņa atkārtoja.

«Varbūt vecajam bija radušās kādas aizdomas un viņš gribēja mani iebiedēt. Ārsti vienmēr nojauš tādas lietas agrāk par citiem ... Cik tur netīrs! Māte sacītu — īsta cūkkūts. Nekas, varu to pamazām iztīrīt. Vecais varbūt nevienam neļauj aiztikt savu migu, bet es varu iztīrīt un sakārtot visu pārējo. Sākšu ar lieveni un kādu dienu, kad vecais būs izgājis, likšu Džemaimai izmazgāt to melno grīdu un nospodrināt logu rūtis. Pagalms arī nav labāks. Taciņa, šķiet, savu mūžu nav slaucīta.» Lai apslāpētu bailes, kas asiem žurkas zobiem krimta sirdi, viņa gudroja, kā ķersies pie mājas uzkopšanas un pamazām vien no jucekļa radīs kārtību.

— Visu darīšu pamazām,— viņa skaļi sacīja, it kā mācītos kādu frāzi svešā valodā.— Ja darīšu visu pamazām, tas viņu nesatrauks.

Tikusi aiz sarkanajiem vārtiem, kur iepretī ceļa sazarojumam sākās mežs, Dorinda juta, ka vairs nespēj paiet; kājas viņai ļodzījās. «Jāatvelk elpa,» viņa sev teica, «zeme gan ir slapja, bet, vienalga, jāapsēžas.* Sai brīdī neapzinātā dziņa, kas bija mudinājusi viņu, kopš viņa bija atstājusi Piecus Ozolus, kļuva par skaidru nodomu. «Ja viņš atbraucis ar šo vilcienu, pēc pāris minūtēm viņam jābūt klāt. Svilpiens jau skanēja pirms krietna laiciņa. Viņš varētu aizkavēties, saņemdams pastu, bet arī tad viņam drīz jābūt šeit.*

Viņa iebrida caur krūmiem mežā un skatījās apkārt, meklēdama vietu, kur apsēsties. No vīteņaugu biežņas slējās augšup pussatrunējis, pievildzis celms, un viņa nometās uz tā malas, ļaudamās koku un zāles gaidpilna-jam klusumam. Tikmēr, kamēr vienīgā viņas slepeno baiļu izpausme bija trauksme un steiga, viņa bija spējusi sakopot domas tikai fiziskā uzdevuma veikšanai, bet tagad, kad tās ielauzās viņas apziņā, viņa zaudēja apņēmību. Viņa jutās nevarīga, uztraukta, pilnīgi nespējīga rīkoties saprātīgi.

Cieši savijušies koku un krūmu zari veidoja blīvu aizsegu viņai priekšā; caur to viņa varēja redzēt sarkanos vārtus, kā arī zibens sasperto ozolu un nodegušo būdu ceļa otrā pusē. Tālāk vēl varēja saskatīt ar indiāņ-zāli aizaugušā, pamestā lauka galu, un tam pretī viņa iztēlē tikpat skaidri redzēja Snīdu ganības ar brūnrai-bām govīm un pelēcīgiem aitu bariņiem.

Tā sēdēdama, viņa bija mazliet atguvusies un vairs nedrebēja, un spēki palēnām atgriezās. Viņa noņēma cepuri un jāva slapjajiem zariem glāstīt seju ar liegiem, vēsiem pirkstiem. Drēgnums šķita iespiežamies līdz pašai dvēselei. Pat domas, kas ik pa brīdim radās un izzuda, bija smagnējas kā mitras lapas — tās sarosījās, ja vējam labpatika tās kustināt. Kādu laiku viņa sēdēja, nogrimusi trulā mierā, ko traucēja vienīgi lapu šūpošanās. Domu, šķiet, vairs nebija, nebija pat sajūtu, tikai atdošanās tumsai. Tad pēkšņi bez jebkāda brīdinājuma gaisma pāršķēla tumsu un uzbūra neskaitāmas ainas.

Viņu pirmā sastapšanās uz ceļa. Kā viņš bija skatījies. Viņa acis, kad viņš smaidīja. Matu sarkanīgais spīdums. Viņa rokas pieskāriens. \iņa apskāviens, mute uz viņas mutes, viņa mēteļa asā drāna pret viņas vaigu. Viņu pirmais skūpsts. Viņu pēdējais skūpsts. Nē. Tā nav taisnība. Tā nav taisnība. Kaut kur viņas būtnes dziļumos kāds vientuļš apziņas pulsējums — lēns, nemainīgi ritmisks kā pulksteņa vēzēklis — nemitējās atkārtot: Tā nav taisnība. Tā nav taisnība. Taisnība. Taisnība. Tā nav taisnība. Apkārt plaiksnīja citas domas. Briesmīgais

vecis ... Vasarā kurināt kamīnu ... Paģiru dvaka___

Nodzeltējusi, sirma bārda . .. Žurka glūn no alas ... Kā man riebj žurkas! Vai viņš ko nojauta un gribēja mani iebaidīt? Gribēja iebaidīt.. . Bet tas viņam neizdosies,

nav atradis īsto. Es nebaidos___Domas slīdēja kā lapas

vējā, drīz uzvirpuļoja, drīz noplaka, bet tālu tumšajos dziļumos vēzēklis vēl arvien šūpojās turp un atpakaļ, vientuļais pulsējums sīki, tikko dzirdami tikšķēja: Taisnība. Taisnība. Tā nav taisnība. Tā nav taisnība... taisnība ... taisnība . ..

Nē, vecais nespēs viņu iebaidīt! Viņa tic saviem spēkiem. Viņa tic Džeisonam, tic savai laimei.— Es ticu Džeisonam!— viņa sacīja skaļi.

Bālais, sērīgais saules aplītis iekvēlojās kā laterna un pēc miglainas pelēcības brīža atmirdzēja spoži, it kā būtu no jauna iedegts un pakarināts debesīs. Apkārtnes ainava atguva savas krāsas — caurspīdīgās, zili violetās straumītēs tās aiztecēja pa tuvīnajiem tīrumiem un, ieplūdušas indiāņzālē pie apvāršņa, sabiezēja par tumšsarkanu kvēli. Meitene strauji pietrūkās kājās — un atslīga atpakaļ. Viņas roka pieskārās slapjajai sūnai; sajūta bija tāda, it kā viņa pieskartos krupim.

Kaut kur no tālienes, no tāla ceļa līkuma nāca ratu

rīboņa, varēja izšķirt pat zirga soļu dipoņu un pakavu šķindēšanu. Dorinda dzirdēja, kā pajūgs aizdārd pāri akmeņainajam ceļa gabalam gar Snīdu ganībām, kā, dubļiem šļakstot, tas izbrauc no lielās peļķes iepretī nodegušajai būdai, kā ķēve paslīd un kārpīdamās atsperas, tad atkal sāk soļot knašāk un beidzot uzņem riksi.

Tā nav taisnība. Tā nav taisnība, sīkais tikšķētājs atkārtoja. Viņas gars vēl arvien bija stingrs, bet visi locekļi tā drebēja, ka viņa noslīdēja no celma slapjajās zālēs un sūnā. Pieķērusies kādam ķērpjainam stumbram, viņa aizvēra acis. «Kad viņš izbrauks no sazarojuma, es skatīšos. Agrāk neskatīšos, iekams viņš nebūs izbraucis no sazarojuma.»

Rīboņa kļuva skaļāka, pavisam tuva. Mirklis klusuma. Pajūgs jau pie sazarojuma. Tas pagriežas. Nu jau gluži blakus meitene dzirdēja pazīstamo zirga pakavu šķindu un riteņu iečīkstēšanos, kur kāda skrūve bija kļuvusi vaļīga. Dorinda atvēra acis, pietrūkās no miklā sūnu spilvena un, pašķīrusi ar rokām zarus, skatījās caur lapām. Viņa ieraudzīja Džeisonu stalti sēžam ratos ar grožiem rokās. Viņa redzēja tā kastaņbrūnos matus, bālo profilu, ieslīpos plecus un plāno, cieši sakniebto muti. To visu viņa ieraudzīja spilgti un skaidri kā zibens uzplaiksnījumā, un Džeisonam blakus viņa ieraudzīja stūrainu, meitenīgu augumiņu un galvu ar linubaltiem matiem — Džinīvu Elgudu.

Nav taisnība. Tā nav taisnība. Vēzēklis šūpojās arvien lēnāk, lēnāk; piepeši tikšķēšana apstājās, tad sākās no jauna, nevienmērīgi, kā neuzvilktam pulkstenim. Tā nav taisnība. Tā nav taisnība___taisnība___taisnība___

Viņa sajuta drēgnumu; miesai pārskrēja drebuļi. Atmiņu viņa nebija zaudējusi, taču atradās ārpus laika un telpas, kaut kur necaurredzamā tumsā. Visapkārt bija bezdibenis un šai bezdibenī vējš — melns vējš, tas joņoja bez skaņas, jo bezdibenis bija Nekas. Viņa gulēja šai tukšumā un nekrita tam cauri, jo viņa arī bija Nekas. Tikai viņas rokas vēl bija dzīvas un žņaudza ķērpjaino stumbru. Ķērpji bija viņai zem nagiem; viņa elpoja miklās zemes smārdu. Viss viņā bija apstājies. Pulkstenis vairs netikšķēja — atspere bija notecējusi. Domāt viņa vairs nespēja, vai arī — ja domāja, tad to neapzinājās, domas slīdēja kā ēnas pa aizsalušu ezeru. Bija palikušas tikai sajūtas, visvairāk aukstums — šķita, ka viņai nekad vairs nebūs silti.

— Tātad tas ir taisnība,— viņa sacīja, un nedomājot izrunātie vārdi viņu pašu sabiedēja. Kopš šī brīža viņa palēnām atguvās, sajuta ieplūstam sevī dzīvību: vispirms delnās un kāju pēdās — tās bija notirpušas un sūrstēja —, tad rokās un kājās un, visbeidzot, prātā un sirdī. Bet, kamēr dzīvība ar pūlēm atgriezās, kaut kas cits uz mūžu pameta viņu — jaunība, cerība, mīlestība —, un šis zaudējums bija līdz izmisumam sāpīgs. Sāpes kļuva tik neizturamas, ka viņa pielēca kājās un metās prom cauri mežam kā cilvēks, kas bēg no meža ugunsgrēka. Tomēr, skriedama aizvien ātrāk un ātrāk, viņa zināja, ka uguns plosās viņas pašas krūtīs un ka no šīs uguns nebūs glābiņa. Lai cik tālu un cik ātri viņa skrietu, no šīs uguns viņa neizglābsies.

Skriešana viņu it kā atmodināja, domas kļuva apzinātas. Klusumā viņas uzbudinātie sirdspuksti skanēja kā nevienmērīgi vesera sitieni: viens, divi, viens, viens, divi, divi. Elpa lauzās no krūtīm ar svelpjošu skaņu — mirkli viņa noturēja to par vēja žūžošanu koku galotnēs.

— Tātad viss beidzies,— viņa skaļi sacīja, tad ļoti lēni piebilda:— Nezināju, ka reiz ko tādu jutīšu. Nezināju, ka cilvēks var tā justies.— Piepeši viņa atcerējās reiz dzirdētu frāzi, kurai ebreju pravieša barbariskā tēlainība bija piešķīrusi spilgtumu,— tā gluži nejauši ienāca viņai prātā, kā redzeslokā nejauši parādās bezmērķīgas vēj pūsmas dzīta salmu grīste: «Tavs vecvectēvs sacīja, ka tikai pēc tam, kad viņš slāpis asiņu, Kristus ienācis viņa sirdī.» Slāpis asiņu! Agrāk viņa nebija sapratusi, ko tas nozīmē. Viņai tas bija šķitis visai dīvains ceļš, kā nokļūt pie Kristus, bet nu viņa saprata.

Slapjās mežrozes caur zeķēm plosīja viņai stilbus. Zari sitās sejā, nobrāzdami maigo ādu. Brienot ārā no meža, viņai paslīdēja kāja, un viņa nokrita uz ceļiem. Kad viņa rāpās pāri aplokam, delnās sadūrās skabargas, bet viņa tikai skrēja un skrēja, it kā gribēdama aizbēgt no uguns, kas plosījās viņai krūtīs.

XIV

Uz lieveņa ceļa pusē, ar roku aizsegusi acis pret rietošo sauli, stāvēja māte, gaidīdama viņu.

— Visu laiku skatos, kad tu nāksi, Dorinda. Tu laikam dabūji lietu.

— Tikai mazdrusciņ. Es biju Piecos Ozolos.

— Ko tu tur satiki?

— Vienīgi veco dakteri. Džemaima bija aizgājusi ciemos.

— Vai viņš tev neteica, kad gaida Džeisonu mājās?

— Teica gan. Šovakar Džeisons varot atbraukt.

Kādreiz, pirms gadiem, viņa cirkā bija redzējusi vēderrunātāju; tagad viņas balss bija tieši tāda pati kā tā, kas bija skanējusi no galdiņa, no krēsla, no vaska lelles. Kad viņa uzkāpa lievenī, māte viņu pētoši uzlūkoja.

— Tu tak esi bāla kā nāve! Ej augšā un labi ātri pārģērbies, un nones slapjās drēbes lejā uz virtuvi. Vakariņas tūdaļ būs gatavas.

Iedama mātei garām, Dorinda centās pasmaidīt, bet izrādījās, ka sejas muskuļi neklausa — iznāca tikai greizs smīns; mātei acīs skatīties viņa neuzdrošinājās. Tikusi savā istabā, viņa novilka lietū samirkušo apģērbu — svārkus un ņieburu iekāra skapī, dubļainās kurpes nolika uz paklāja malas vienu otrai cieši blakus kā zaldātus ierindā. Tad, atvilkusi aizkaru, kas sedza pakaramos, izvēlējās vecu, zilrūtainu kleitu, ko bija jau nolikusi malā kā nederīgu, un uzvilka to, jostasvietā rūpīgi aizsprauzdama ar drošības adatu, jo āķīšu un cilpiņu vairs nebija. Visu laiku, kamēr viņa veica šīs nenozīmīgās darbības, viņai šķita, ka viņas iekšējais «es» nogājis kaut kur malā un pa gabalu vēro viņu. Kad viņa beidzot atstāja istabu, tā vairs nebija viņa pati, tā bija nedzīva lelle — tādas viņa bērnībā bija redzējusi leļļu teātrī —, kas nokāpa pa kāpnēm un apsēdās pie galda. Viņa paskatījās uz tēvu un māti — tēvs ēda, skaļi čamstinādams, māte lēja glāzēs paniņas, sargādama katru pilīti,— un nodomāja: kas man kopīgs ar šiem cilvēkiem? Kāpēc es esmu piedzimusi šinī ģimenē, nevis kādā citā? Varbūt es esmu atradene, ko viņi pievākuši?

— Dorinda pārlaidusi negaisu Piecos Ozolos,— viņa dzirdēja māti stāstām pārējiem, un piepeši, it kā skaņa būtu atbrīvojusi viņas smadzenēs kādu slepenu atsperi, viņa atdzīvojās un atkal visu redzēja Piecu Ozolu kamīna zilganajā gaismā. Tādas mokas nebija izturamas. Nevienam cilvēkam tādas mokas nebija izturamas. Vienā mirklī viņas izmisums kļuva tik neciešams, ka viņa pielēca kājās un sāka soļot šurpu turpu pa virtuvi kā lielās sāpēs.

— Kas tev notika, meitiņ? Vai uzkodi uz slimā zoba?— misis Ouklija gādīgi apvaicājās.

— Nē, nav nekas. Man negribas ēst,— Dorinda attrauca, izskrēja no virtuves un metās caur priekšnamu uz ārdurvīm. «Kaut kas jādara,» viņa domāja. «Kaut kas jādara, citādi šīs mokas nemūžam nebeigsies.»

Viņa jau bija lievenī, bet tad spēji pagriezās, devās atpakaļ priekšnamā un no turienes — mātes «kambarī», kur ģimenes bībele vēl arvien gulēja atvērta uz galda un lielā muša vēl arvien sitās pret griestiem. Kas to varēja domāt, ka mušām tik sīksta dzīvība! Šķita, ka pagājusi vesela mūžība, nevis dažas stundas, kopš māte bija te sēdējusi, lasīdama psalmus, un klusumā bija skanējusi mušas dūkšana. Sī istaba ar savu miegaino svētvakara mieru, ar kopīgai lūgšanai atvērto ģimenes bībeli un vecajām, apskrambātajām mēbelēm, kas novietotas negrozāmā kārtībā, likās sakļaujamies ap meiteni kā slazds. «Kaut kas jādara, citādi šīs mocības būs bezgalīgas,» viņa atkal nodomāja. Bet nekas vairs nebija līdzams. Un viņa zināja, ka nebūs līdzams nekad. Tas viss jau bija beidzies. Viss bija beidzies — kaut arī viņa nodzīvotu līdz deviņdesmit gadiem. «Un piedevām vēl bērns!» Arī tur viņa neredzēja nekādu izeju. «Lai es darītu ko darīdama, nekas no tā nemainīsies.» Viņa bija sagūstīta. Dzīve bija viņu sagūstījusi. «Cīnies, cik patīk, vaļā tikpat netiksi.» Uz pirksta uzpilēja asins lāse, un, ieskatījusies spogulī, viņa redzēja, ka sakodusi sev lūpu — taču viņa nebija to jutusi. «Ja vien es varētu kaut ko darīt,» viņa nočukstēja; iegāja no «kambara» viesu guļamistabā, no guļamistabas (tāpēc, ka tur kāds bija paslēpies)— atpakaļ priekšnamā. Pēkšņi viņa, līdzīgi cilvēkam slimības murgos, izgāja no mājas un devās prom pa taciņu, kas veda cauri bumbier-dārzam un gar sakņu dārza malu. Zaļganā rieta blāzma bija izdzisusi, bālais mēness bija pakāpies augstu virs priedes un spīdēja viņai ceļā. Tumsa kļāvās apkārt kā mikla sega; viņa pūlējās nopurināt to no rokām un kājām, bet tā vēl vairāk lipa klāt. Mežā pietiks mēness gaišuma — un no kā gan lai viņa baidītos? Viņai izlauzās sausas elsas, aizžņaudzās kakls. Ļaunāk laikam vairs nevarēja būt, ja ne no kā nebija jā baidās.

Viņa gāja ātri. Cauri dārzam, garām lielajai priedei, gar tabakas lauku, pāri ganībām — drīz viņa bija mežmalā. Mežā ieejot, viņu apņēma smacējošais mitras zemes

smārds, un viņa vēlreiz pārdzīvoja mirkļus, kad bija klausījusies un gaidījusi, un neziņu, kas bija briesmīgāka par jebkuru skaidrību. «Tai brīdi es vēl nezināju, ko tas nozīmē,» viņa nodomāja. «Ko tas īsti nozīmē, es uzzināju vēlāk.» Viņa juta — atmiņas spīlējas smadzenēs kā augonis. Ja sāpes neradīs izeju, augonis pārtrūks. «Ja nekā nedarīšu, man gals klāt,» viņa balsī teica, stāvēdama mežā slapjās lapās un trūdos. Tad pēkšņi pār viņu nāca it kā apskaidrība; nu viņa zināja, kas jādara. Viņai jāsameklē Džeisons. Jā, viņai jāsameklē Džeisons! Pagaidām šī dziņa, nešaubīga kā instinkts, izpaudās vienīgi neatliekamā vajadzībā satikt Džeisonu. Turpmākajam nebija satvara — apņēmība izšķīda kā pārlūzis tilts, un viņa palika upes vidū — bez jebkāda atbalsta punkta vai virziena norādījuma karājās virs melnas straumes, kas plūda uz nekurieni.

Viņa metās uz priekšu; kāds zars iecirtās sejā, nobrāzdams vaigu, bet viņa to nejuta. Apņēmības iedvesmā ķermenis bija kļuvis viegls un caurlaidīgs kā gaiss — garam tas vairs nebija par traucēkli. Kaut gan viņai vajadzēja būt nogurušai, viņa jutās apbrīnojami spēcīga un mundra, enerģijas pārpilna. Tiesa gan, kad viņa gāja pa taciņu gar vītoliem un pāri baļķu tiltiņam, acu priekšā viņai zibsnīja un dzisa, tad atkal zibsnīja kaut kādi spīdoši punkti. Iesākumā viņai likās, ka tās ir ugunskura dzirksteles, kas spieto miklajā, mēļajā tumsā, bet pēc tam viņa saprata, ka tās spīd nevis ārpusē, bet gan iekšpusē, viņas pašas smadzenēs; šīs dzirkstis, kas nebeidza dejot viņai apkārt, apgaismoja ceļu, pa kuru viņu vadīja aklā dziņa. Šķita, ka šī dziņa ved viņu kā saitē piesietu uz kādu pagaidām nezināmu mērķi, ko viņa drīz ieraudzīs, miglai pašķiroties.

Viņa soļoja ātri, visu laiku skatīdamās tikai taisni uz priekšu. Tumsu apzeltīja jāņtārpiņu vaboļu bari, bet viņa nespēja atšķirt sīkos lidoņus no kustīgajiem punktiem savās smadzenēs. Zeme viņai zem kājām dvašoja stipru, siltu, dzīvinošu smaržu. Ļoti tuvu un ļoti skaļi iebrēcās ūpis, tam atbildēja otrs, taču šie kliedzieni, šķiet, bija daļa no iekšējās balss, kas mudināja viņu uz priekšu. Uz baļķu tiltiņa viņai paslīdēja kāja; atguvusi līdzsvaru, viņa devās uz priekšu vēl ašākā, vieglākā gaitā, it kā ķermeņa viņai nemaz nebūtu vai arī tas būtu kļuvis par vieglu mākonīti. Nu jau viņa varēja saskatīt mājas apakšējā stāvā uguni spīdam. Priekšnamā, ēdamistabā

un vecā daktera ūķī dega gaisma, bet otrā stāva logos nebija cita gaišuma kā tikai mēnesnīcas atspulgs. Nez vai vecais vēl arvien kvern pie kamīna, gailinādams savas žurkas acis?

Peļķes un drazu čupas visapkārt mājai bija gluži tādas pašas kā dienā. Kā fauns viņa lēca tām pāri, tad apstājās, nejuzdama savu smago elpu, pievērsusi skatienu sētas puses durvīm. Durvis bija vaļā, pa tām varēja redzēt apgaismoto priekšnamu — kāpņu galā pie sienas bija pakabināta petrolejas lampa. Tās pašas maisu, kastu un tukšu pudeļu kaudzes, tā pati sarūsējušu šauteņu un salauztu makšķerkātu kolekcija. Viņas skatiens klaiņoja ap šiem ikdienišķajiem priekšmetiem, un, it kā pirmo reizi atguvusi sajēgu, viņa jautāja sev: «Kādēļ es te esmu atnākusi? Ko tas nozīmē? Kas man te naktī darāms?» Bet jautājumi palika neatbildēti. Viņa nespēja atcerēties, kādēļ ir nākusi, nezināja, kādēļ stāv viena pati tumsā, lūkodamās vaļējās durvīs, un ko gaida. Visapkārt bija tukšums; viņa bija iestigusi tukšumā. Novērsusi skatienu no durvīm, viņa ieraudzīja, ka šķūnī arī deg lampa; neviena cilvēka tur nebija. Netālu no šķūņa ieejas stāvēja rati — zirgs bija izjūgts —, un Dorindai prātā pavīdēja viena no tām neskaidrajām domām, ko viņa nespēja atšķirt no sajūtām: «Džeisons nāks un ievilks tos nojumē.»

— Jāpagaida, gan viņš atnāks,— Dorinda sacīja, un, lai arī šie vārdi izskanēja kaut kur ārpusē, viņa zināja, ka gaidīs kaut vai visu nakti.

Pārkāpusi pār vaļīgajiem sliekšņa dēļiem, viņa paraudzījās uz nekārtību visapkārt — tā bija līdzīga nekārtībai ap māju, tikai šķita tīrāka, jo bija mazāk saistīta ar cilvēku. Kvieši, kukurūza, lopbarība. Darbarīki. Pļaujmašīna. Zāles lopiem. Visādu lietaskoku gabali un gali, kas izsviesti no darbnīcas. Netālu no durvīm pie mucas bija pieslieta bise, ar kuru vecais dakteris pēcpusdienā bija šāvis uz vanagu. Viņas rokas pieskārās tai — apbrīnā, glāstā. Laba bise! Tā vis nebija sarūsējusi kā viss pārējais šajās mājās! Tā droši vien piederēja Džeisonam. No tāluma pāri laukiem uz viņu runāja kāda balss, klusa un skaidra kā tālas zvanu skaņas. «Pēc tam, kad viņš slāpis asiņu...» Dīvains ceļš — bet nu viņa zināja, nu saprata.

Mājā atskanēja troksnis. Kāds stāvs parādījās durvīs, aizsegdams gaismu; viņa dzirdēja pazīstamos soļus, redzēja tuvojamies tumšu ēnu. Tas noteikti bija Džeisons. Viņš tuvojās, un Dorinda iznāca no šķūņa viņam pretī. Tagad viņa jutās gluži mierīga, turklāt atspirgusi, spēk-pilna, nelokāma, taču augonis viņas smadzenēs pulsēja tik sāpīgi, it kā taisītos plīst. Jā, tas ir Džeisons. Viņš nokāpj no lieveņa. Nāk pa taciņu uz šķūni. Tūlīt viņš ieraudzīs mani — otru ēnu mēnesnīcā. Tūlīt viņš mani uzrunās.

Pēkšņi, kamēr viņa klusēdama stāvēja, bise viņas rokās izšāva. Viņa redzēja uguns uzplaiksnījumu, dzirdēja skaņu — kā no vairāku jūdžu attāluma —, saoda pulvera smaku. No atsitiena viņa viscaur sadrebēja; tad nodomāja — rāmi, bez izbrīna: «Es to darīju. Es gribēju to izdarīt.»

— Dorinda!— Džeisons iesaucās, kad dūmu mākonītis aizpeldēja viņam garām. Viņa seja pustumsā bija bāla kā krīts.

Tikpat pēkšņi, kā bija radusies, Dorindas apņēmība atkal izgaisa. Bise izslīdēja viņai no rokām un nokrita zemē, dubļos. Viņas griba ar svelošu niknumu pavēlēja nošaut Džeisonu, darīt galu visām mocībām, bet kaut kas stiprāks par apzināto gribu, stiprāks par dvēseles mokām, stiprāks par naidu turēja viņu ciet. Katrs viņas nervs, katra asins pilīte nīda Džeisonu, taču šis nezināmais spēks, kuram bija vara pār viņas jūtu virpuli, neļāva viņai pieliekties un pacelt bisi, kas gulēja turpat pie kājām. Piepešā apņēmība bija izgaisusi kā sapnis, kā drudža murgs, un viņa zināja, ka tā neatgriezīsies. «Kāpēc es esmu šeit? Ko tas viss nozīmē?» viņa vaicāja tukšumam savā dvēselē.

— Dorinda!— viņš vēlreiz iesaucās. Džeisons bija viņu ieraudzījis, bija saucis viņu vārdā. Viņi atkal bija divatā mēnessgaismā kā tolaik, kad Dorinda viņu bija mīlējusi. Ak, ja viņa spētu pieliekties un pacelt bisi! Ja rokas darītu to, ko pavēl sirds! Ja viņa spētu izsvītrot šo vīrieti no savas dzīves! Tā nebija mīlestība, kas viņu atturēja, tas nebija maigums, pat žēlums tas nebija. Gluži vienkārši viņa nespēja piespiest savu ķermeni klausīt gribas pavēlei.

— Dorinda!— viņš atkārtoja vēlreiz — nedroši, it kā būtu iereibis.— Tātad tu zini ... Bet tu nezini visu. Kas man bija jāpārdzīvo ... Ko esmu pārcietis ... To neviens

nezina. Tā bija elle. Dorinda, kopš atstāju tevi, es esmu izcietis elles mokas. Es taču to negribēju! Es mīlu tikai tevi! Es taču negribēju viņu precēt! Bet ko tad es varēju darīt? Viņi tā mācās virsū, ka es nespēju pretoties. Viņi mani piespieda. Kad es atbraucu šurp, es jau biju saderinājies. Tas notika pagājušajā vasarā Ņujorkā. Es redzēju, ka viņai patīku, un likās, ka tā būs labi. Tad es satiku tevi. Dievs mans liecinieks, Dorinda, es negribēju viņu precēt! Man nenāca ne prātā, ka es to darīšu. Bet es to izdarīju. To tu nekad nesapratīsi. Es jau tev stāstīju, ka vienmēr piekāpjos. Tāds es vienmēr esmu bijis. Mana māte arī tāpat piekāpās tēvam. Tāds nu es esmu, tāpēc nevaino mani pārāk smagi. Els labprāt to sevī pārvarētu, bet nespēju. Es nemūžam negribēju tevi pamest. Tā ir viņu vaina. Viņiem nevajadzēja mani tā piespiest, nevajadzēja draudēt. Viņiem vajadzēja ļaut man rīkoties tā, kā es uzskatu par pareizu. Neklusē, lūdzama! Saki man kaut vārdiņu, Dorinda ...

Viņš runāja un runāja, ļaudamies daudzvārdības uzplūdiem, kas liecina par vāju raksturu. Vai bija pagājusi stunda vai mūžība? Dorindai likās, ka viņš nekad vairs neapklusīs, taču viņa vārdi ietekmēja meiteni tikpat maz kā no jumta malas pilošu lietuslāšu pakšķēšana. Kāda nozīme tam, ko viņš te runā ... Kāda nozīme būs tam, ko viņš jebkad runās? Piepešā nežēlīgas atskārsmes mirklī viņa ieraudzīja Džeisonu tādu, kāds viņš bija patiesībā: neīsts, ārišķīgs, nicināms, caur un cauri gļēvulis. Džei-sons bija piekrāpis viņu, nodevis viņu, ieminis dubļos viņas godu, un visu to viņš bija darījis nevis aiz rupja spēka, bet aiz vājuma. Ja viņa nekrietnībā būtu bijusi jaušama stipra cilvēka noteiktība, ja viņa divkosīgās runas skanētu pašpārliecināti, Dorinda viņu tik ļoti nenicinātu, toties spētu daudz vairāk nīst. Te Su viņa pati bija ļāvusi šim vājajam, ārišķīgajam radījumam, šim nožēlojamam gļēvulim kļūt par viņas likteņa noteicēju. Bija ielikusi savu dzīvi viņam rokās, un viņš to bija izpostījis. Kā jebkuru stipra rakstura cilvēku, kuram uzkundzējies vājais, viņu sagrāba nevaldāmas dusmas un vēlēšanās satriekt savu mocītāju, tomēr viņa zināja, ka ir bezspēcīga. Lai ko viņa izdarītu, tas neko nemainīs. Pat tagad viņš meklēja savai rīcībai attaisnojumu! Pat tagad viņš vainoja citus!

— Es taču nemūžam nebiju domājis, ka tā iznāks, Dorinda, goda vārds!— Džeisons atkārtoja ar lielāku

degsmi, viņas klusēšanas iedrošināts.— Mēs taču tāpēc nekļūsim svešinieki, vai ne?

Domas virpuļoja viņai galvā kā sikspārņu bars — ātras, neskaidras, tumšas — riņķī vien. Tās spiedās virsū no visām pusēm, bet šai tumšajā, ņudzošajā biežņā viņa nevarēja ņemt nekādu skaidrību. Iespaidi slīdēja apziņai pāri, tik tikko pieskardamies, neatstādami pēdu. Kolīdz viņa tos apjauta, tie jau aizkūleņoja tālāk un pazuda vispārējā haosā. Sikspārņi, kas gan cits. Ārpusē ap gaišo šķūņa ieeju arī šaudījās sikspārņi.

Kamēr viņa tā stāvēja, nespēdama neko domāt, visa apkārtējā uztvere viņai bija mokoši saasināta. Viņa redzēja Džeisona krīta balto seju mēnesnīcā, redzēja, kā, viņam runājot, raustās sejas muskuļi, kā viņš izteiksmīgi pavēcina roku gluži kā evaņģēlistu sludinātājs. Pakš, pakš — kā ūdens piļu pakšķēšana no jumta malas Dorin-dai ausīs skanēja viņa runas balsieni, tikpat nenozīmīgi kā lietus vai vējš.

Kopš Džeisons bija pienācis klāt, viņa ne reizi nebija ierunājusies; tagad, stāvēdama dubļos, viņa aptvēra savas klusēšanas iemeslu: viņai trūka vārdu. Nekādiem vārdiem viņa nespētu izteikt to sāpju un rūgtā aizvainojuma vētru, kas trakoja viņas dvēselē. Viņa bija kā sista ar mēmumu; lai gan viņai gribējās atvērt muti un izgāzt savu ciešanu straumi, pār lūpām nenāca ne skaņa. Nē, neko te nebija iespējams teikt, neko nebija iespējams grozīt.

— Mēs nekļūsim svešinieki, vai ne, Dorinda?— viņš lūdzās.

Dorinda pagriezās un tikpat strauji, kā bija atnākusi, devās atpakaļ. Džeisons čukstus sauca viņu, sekoja viņai līdz pagalma stūrim, taču viņa nedz palēnināja soli, nedz arī atskatījās. Steidzīgā, apņēmīgā gaitā gluži kā mēnessērdzīga viņa pa šauro, smilšaino ceļu nokāpa lejā līdz upītei un pārgāja pār baļķu tiltiņu. Viņas slaidais, taisnais stāvs slīdēja sudrabainajā gaismā aši un viegli kā parādība, un šai stāvā un viņas sejā bija savdabīgs, skarbs skaistums. Arī tagad viņu vadīja kāda dziņa — šoreiz tā bija vēlēšanās atbrīvoties no Džeisona klātbūtnes. Viņa bēga, jo bija ieraudzījusi Džeisona dvēseli kailu.

Viņa gāja caur mēnesnīcu, to neredzēdama, gar varžu kori niedrēs, to nedzirdēdama, cauri miklajam mežam, to nejuzdama. Laiks bija apstājies, telpa izzudusi; viņa bija

tikai viens vienīgs nervs, kas sāpēja no visa pārdzīvotā, un šīm sāpēm nebija ne sākuma, ne gala. Nekā viņa neapjauta ārpus sevis, līdz sasniedza mājas, pārkāpa mātes «kambara» slieksni un ieraudzīja atvērto bībeli un lielo, zilo mušu, kas vēl arvien dūca pie griestiem.

— Mēs vēl nesākām lūgšanu, gaidījām tevi, Dorinda. Vai tad tu nenāksi?

— Nē, nenākšu. Man sāp galva.

— Kāpēc tu atkal gāji ārā?

— Vistu kūtī bija troksnis, domāju — varbūt jenots ielavījies.

— Vai galvassāpes tev nemazinātos, ja tu paklausītos kādu nodaļu no bībeles?

— Nē, nemazinātos. Es neiešu uz vakarlūgšanu. Es vispār nekad vairs neiešu uz lūgšanām.

XV

No rīta viņa atmodās ar tādu sajūtu, it kā gulētu zem akmens. Kaut kas spieda viņu, neļāva celties augšā, un, palēnām visu atcerējusies, viņa saprata, ka šis smagums ir vakardienas notikumu juceklīgie iespaidi. Vakar gūtā dzīves pieredze. Dzīve bija uzvēlusies virsū kā akmens, un glābiņa no tās nebija.

Pagaidām tikai viņas muskuļi bija pamodušies. Sajūtas atgriezās locekļos pakāpeniski; viņa manīja elkoņus un ceļgalus nodrebam izmisuma trīsās, bet galva aiz pārguruma vēl bija gluži kā apstulbusi. Atmiņas pamazām tuvojās smadzenēm. Par spīti gurdajam trulumam, viņa tomēr nobrīnījās, ka miesa spēj atcerēties labāk nekā prāts, ka muskuļos saglabājusies kāda atsevišķa sajūta.— Es esmu piedzīvojusi kaut ko briesmīgu,— viņa izdzirdēja sevi sakām.— Tūlīt tas atkal būs klāt.

Beidzot kaut kā tikusi ārā no gultas, viņa steidzās piesaistīt domas nenozīmīgiem sīkumiem. Kurpes bija mitras, un viņa paņēma citas, ko māte pirms pāris nedēļām bija viņai atdevusi, jo mātei tās berza potītes. Viena saite pušu. Jānopērk veikalā jauna. Pa logu bija redzams bumbierdārzs un kapsēta ar lielo priedi pakalnā, un tālāk indiāņzāles seklie vilnīši. Tas viss likās nereāls un bez jebkādas nozīmes — gluži kā mirāža. Tagad viņa atcerē jās, kas bija noticis iepriekšējā vakarā, bet arī tas likās nenozīmīgs un nereāls; šķita, ka pirmajā sadursmē

ar īstenību viss šis apšaubāmais notikums izkūpēs kā dūmi. Tagad viņa atcerējās, bet tās bija atmiņu ainas, ko nepavadīja nekādas izjūtas,— nedzīvas, gluži kā ēnu rotaļa uz sienas. Šķita, ka ar viņu notikusi kāda briesmīga kļūme. It kā viņa uz dažiem baisiem mirkļiem būtu iemaldījusies svešā dzīvē. Un visa pagātne, kad viņa to iedomājās, likās tikpat nereāla. Pasaule, kurā viņa bija ļāvusies mīlestības jūsmai,— ziedoņa pļavu, zilo debesu pasaule bija neatgriežami zudusi, viņa tik tikko spēja to atcerēties. Nekādi viņa nespēja atcerēties šīs pasaules burvību. Krāsas, skaņas, smaržas viņa vēl varēja atsaukt atmiņā: apvāršņa varavīksni, vakarīgās debesis neaizmirstuļu zilgumā, ēnu rotaļu niedrēs,— taču, par visu to domājot, viņā neuzviļņoja, pat neietrīsējās nekādas jūtas. To vairs nebija. Jūtu apvidus viņas dvēselē bija nedzīvs un nomelnējis, gluži kā pamests lauks, kurā izdedzināta indiāņzāle. Ar laiku tur varēja sazelt kas cits, bet indiāņzāles nevaldāmais skaistums — vairs nekad. Visapkārt šai kailajai zemei apziņas miglainajā robežjoslā drūzmējās neskaitāmi daudz virspusīgu iespaidu, līdzīgu sīku pēdiņu rindām, kādas putni atstāj sniegā. Viņa vēl arvien spēja domāt, spēja pat atminēties, bet viņas domas un atmiņas neiespiedās dziļāk kā putna vieglo pēdu raksts.

«Kāpēc tas tā notika? Kāda tam visam jēga?» viņa gurdi vaicāja sev, sēdēdama uz gultas malas ar kurpi rokā. Pirms nedaudz stundām viņa bija mīlējusi Džei-sonu; tagad viņa to nemīlēja. Viss, kas viņai Džeisonā bija šķitis pievilcīgs, tagad likās atbaidošs; viss, kas bija modinājis alkas, tagad izraisīja riebumu; viss, kas bija kvēlojis ar liesmu, tagad bija pārvērties par aukstiem pelniem. Viņa zināja, ka ir sievietes, kuras spēj vienlaikus nīst un mīlēt, bet viņa tāda nebija. Viņas rakstura tērauda stīga nebija nedz saliecama, nedz salaužama, nedz arī tā spēja izkust jūtu svelmē. «Viņš ir vājas dabas cilvēks un piedevām gļēvulis,» Dorinda domāja. «Kā gan es varēju mīlēt gļēvuli?» Patiešām, kā viņa varējusi mīlēt gļēvuli? Taču — dīvaini — šobrīd, bezgala nicinādama Džeisonu, viņa nez kādēļ atcerējās nevis pāridarījumu un nodevību, bet to, kā mēnessgaismā Džeisons bija stāvējis ar krīta bālu seju, kurā raustījās muskuļi, un skatījies uz viņu, un vēcinājis roku gluži kā evaņģēlists.

Jā gan, bet tas viss jau pagājis. Viss bija pagājis, vienīgi tās likstas ne, kas viņai vēl priekšā. Atmiņas,

redzējumi, līdz galam neapjaustas, nenozīmīgas sajūtas izzagās no apziņas alām un drūzmējās viņai apkārt. Vecais Pasta ceļš. Tā sazarojums pie nodegušās būdas. Zibens saspertais ozols ar evaņģēlija teicienu. Ķēves pakavu klabēšana. Līdzjūtība Dana un Beršebas acis, kad tie skatījās uz viņu, pagriezuši atpakaļ galvas ar indigo zaru slotiņām. Darbs. Vienmēr tikai darbs. Mātes balss — viņa ar kaut ko neapmierināta, mūžam ar kaut ko neapmierināta. Koraļļu krasti un palmas, un kaili nēģerēni. Kāda tam visam jēga? Kā Džeisons bija stāvējis tur pagājušo nakti — vājš, raudulīgs, attaisnojumus meklēdams, vainodams visu un visus, tikai ne sevi pašu. Viņa mati — mitrām šķipsnām pielipuši pie pieres. Viņa acis — apsarkušas, mirkšķīgas, it kā viņš būtu raudājis. Viņa rokas — allaž nemierīgas, nervozas rokas, tās neko neprot saņemt stiprā tvērienā. Kā viņa šo cilvēku ienīst. . . Ko viņa Džeisonā bija saskatījusi? Pelni. Palikuši tikai auksti pelni. Ne dzirkstelītes. Dzīve. Lūk, ko tas nozīmē. Tad pēkšņi: kā viņš mēdza skatīties. Viņa smaidošās acis ar sīkām krunciņām acu kaktiņos. Viņa taisnās uzacis, kas reizēm savilkās kā negaisa mākoņi virs melnbrūnajām acīm. Viņa roka ap viņas plecu. Viņa tuvums. Pēkšņi viņa to atcerējās. Kā vējpūta vai tikko jaušama smarža tas iezagās viņas jutekļos un reibinošiem vilnīšiem izskrēja caur visu augumu. Viņa taču ienīda Džeisonu — kādēļ tad tāds sīkums kā atmiņā saglabājies smaids spēja atmodināt pazīstamo satraukumu? Prāts bija atbrīvojies no Džeisonā varas — vai miesa vēl bija tās gūstā? Un vai viņas jutekļi vienmēr tā padosies — bez brīdinājuma, gluži tāpat kā iesāpas zobs, ja tam pieskaras vārīgā vietā? Pirms brīža viņa bija slīgusi jūtu aptrulumā, ko pati uzskatīja par dvēseles mieru. Tagad vienas vienīgas atmiņu ainas dēļ — tāda sīkuma dēļ kā viņa uzacu savilkšanās mokas sākās no jauna.

Viņa apāva kāju, piecēlās un, galvu atmetusi, aizgāja pie spoguļa, lai izsukātu matus. Apziņai kā bulta bija izšāvusies cauri spītīgā apņēmība, kura allaž noteica viņas rīcību.

— Nav nekādas jēgas prātot,— viņa balsī sacīja. — Man jātiek ar to galā.

Atķemmēdama matus no pieres un savīdama tos parastajā ciešajā mezglā, viņa ar izbrīnu vēroja savu attēlu spogulī. Pēc tādiem pārdzīvojumiem likās gluži dīvaini, ka seja naktī nav sagrumbojusies un mati nosirmojuši;

viņas izskatā nebija manāmas tikpat kā nekādas pārmaiņas. Matu apveids, kā allaž, bija tumšs un viļņains, acis — zilas un skaidras, vaigi ar retiem vasarraibumi-ņiem tikpat samtaini sārti. Tikai acīs kopš vakardienas bija parādījusies jauna izteiksme. «Tagad es pazīstu dzīvi,» viņa domāja, «un to var lasīt manās acīs.»

Pa ceļam aizmetusi kleitas āķīšus, viņa izsteidzās no istabas, lai dotos leja uz virtuvi, kur māte jau rosījās, sarūpēdama brokastis.

— Kas man jādara, māt?

— Viss gandrīz gatavs. Pasauc tēvu un brāļus, tad vari ieliet kafiju.

— Kādēļ tu mani nepamodināji?

— Pirmdienas rītos tu vienmēr esi tik gurda, tāpēc nodomāju — ļaušu tev pagulēt. Nesaprotu, kā tas var būt. Dievvārdi mani spirdzina. Kāpēc tu vakarvakarā neatnesi slapjās drēbes uz virtuvi?

— Es biju tik nogurusi, ka aizmirsu.

Vai tiešām māte nevar iztikt bez aizrādījumiem? Vai tiešām nekad nebūs miera?

Dorinda pasauca vīriešus brokastīs, salēja tiem kafiju un palīdzēja mātei izdalīt maizi un žāvēto gaļu. Tad apsēdās un ēda pati — lēni, maziem kumosiem, piespiezdama sevi norīt sakošļāto barību, kā bija piespiedusi sevi ēst auzu tumi, kad bija slimojusi ar masalām. Mokas bija aprimušas — viņa tikai jutās viscaur nobrāzta, apskram-bāta, it kā viņu kāds būtu piekāvis,— bet sāpju smagums krūtīs bija savilcies akmenscietā kamolā. Rūgtuma kalnu, par ko bija tapusi viņas mīlestība, neapskaloja neviens jūtu vilnītis, visapkārt pletās tikai vienaldzības jūra. Mokas droši vien vēl atgriezīsies. Viņa jau bija pieradusi, ka tās uznāk un pāriet bez jebkāda iemesla, gluži kā mātei neiralģijas lēkmes, bet vismaz pagaidām neciešamās nervu trīsas bija aprimušas.

Kad pēc brokastīm Dorinda izgāja uz ceļa, lai dotos uz veikalu, apkārtnes ainava šķita kļuvusi it kā bezkrāsaina; pat indiāņzāle bija zaudējusi rudenīgo kvēli. Tikusi pie sazarojuma, viņa pieķēra sevi klausāmies, vai neatskanēs zirga pakavu klaboņa, un nolēma bēgt mežā vai paslēpties krūmos, ja tuvotos Greiloku rati. Nekad mūžā viņa vairs nevēlējās satikt Džeisonu. Domās viņa iztēlojās visvisādas neticamas un muļķīgas ainas. Džeisons mirst, bet viņa tikai mierīgi noskatās, atsacīdamās palīdzēt; Džeisons slīkst, bet viņa stāv un nekustina ne pirkstiņa;

viņas acu priekšā Džeisonu samīda satrakoti vērši. Nē, savu mūžu viņa vairs nevēlējās Džeisonu satikt.

Visapkārt bija klusums, ratus nedzirdēja tuvojamies. Aiz muguras palika nodegusī būda, Snīdu ganības — govis domīgi noraudzījās meitenei nopakaļ —, otrs meža puduris un kaļķa baltā nogāze, kas veda uz staciju. Kā parasti, stacijas priekšā bija sapulcējies bariņš ļaužu, kas gaidīja rīta vilcienu; neskatīdamās uz to pusi, Dorinda ātri iegāja veikalā un stājās pie preču kārtošanas plauktos. Pēc brīža atnāca Minnija un aicināja viņu pie mātes. Iegājusi slimnieces istabā, Dorinda ieraudzīja misis Pedlar u nevarīgi atslīgušu spilvenos; sārtā naktsjaciņa bija uzklāta viņai uz krūtīm — viņa jau bija par vārgu, lai to apvilktu. Vasara bija izsūkusi viņai pēdējos spēkus. Ar katru dienu viņai kļuva sliktāk; miesa viņai jau bija galīgi izdēdējusi un āda kā papīrs. Tomēr viņas možums vēl nebija zudis, un vēl arvien viņu interesēja viss, kas notika apkārt.

— Ak dievs, Dorinda!— viņa ieelsojās.— Tā taču nav taisnība, vai ne?

Dorinda paņēma naktsjaciņu un aplika to ap trauslajiem pleciem.

— Uzmanies, tu vari saaukstēties,— viņa mierīgi teica.

Tad pēc tikko manāmas pauzes:— Jā, tā ir taisnība.

— Tātad viņš apprecējis Džinīvu?

— Jā, viņš apprecējis Džinīvu.

— Bet kā tad tā? Paklau, Dorinda ...

Roze Emīlija vēl nebija beigusi, kad Dorinda pagriezās un iegāja atpakaļ veikalā. Viņa gribēja strādāt, lai nebūtu jādomā, citādi tas nebija izturams. Sis stingums bija tikai ārējs, līdzīgs narkotiskas vielas radītam nejūtī-gumam. Tas nesargāja dvēseli no sāpju dzēlieniem, tas it neko nemainīja. Kuru katru brīdi narkozes iespaids varēja zust un viņai varēja atgriezties skaidra apziņa. Skaidri apzināties visu, kas noticis,— tas būtu briesmīgi. Izņēmusi no aizdurves slotu, viņa sāka slaucīt grīdu — gariem, spēcīgiem vēzieniem, it kā būtu jāsadabū kopā vesels drazu kalns; šajos vēzienos viņa ļāva vaļu savam izmisumam. Kad telpa bija izmēzta, viņa noslaucīja arī kāpņu laukumiņu un kāpnes un aiznesa saslaukas uz atkritumu kaudzi mājas otrā pusē. Pēc tam ielēja bļodā ūdeni, sadabūja ziepju gabalu un ņēmās berzt leti un plauktus, kur stāvēja sausās preces. Viņa

strādāja, elpu neatvilkdama, drūmi sarauktu pieri, it kā veikala iztīrīšana būtu viņas dzīves mērķis.

— Kas tev lēcies, Dorinda?— Neitens vaicāja, kad labu brīdi bija noraudzījies meitenē.— Tīrības trakums uznācis, vai?

Tīrības trakums uznācis! Tieši tā Džozija un Rūfs mēdza sacīt par māti.

— Nevaru ciest, ka visās malās putekļi,— viņa atbildēja.

— Putekļi? Kur te ir putekļi? Džūbilijas tante šorīt visu iztīrīja un noslaucīja.

Neizlaizdama no rokas slapjo suku, Dorinda pagriezās uz letes pusi un paraudzījās Neitenā. Līdz šim viņš vēl nebija pieminējis Džeisonu, un ar kādu zemapziņā snaudošu sesto prātu Dorinda bija viņam par to pateicīga. Viņš taču noteikti zināja. Tagad jau visi zināja. Tomēr Neitens ne ar vārdu, ne ar skatienu nebija norādījis, ka viņam zināms, kāds gals pienācis viņas laimei. Šobrīd Dorinda par to nedomāja, taču vēlāk — pēc ilga laika saprata, ka šinī gadījumā, tāpat kā daudzos citos, Neitens apliecinājis savu smalkjūtību, par kuru viņai nav bijis ne jausmas.

Katra plauktu spraudziņa, katrs kaktiņš beidzot bija tīri. Nolikusi malā bļodu un ziepes, Dorinda ar sausu lupatu nosusināja mitrumu un glīti sarindoja plauktos raiba un rūtaina katūna baķus. Kad tas bija padarīts, viņa uzbruka kartona kārbām blakus plauktā — tīrīja, slaucīja, pārbaudīja ikvienas kārbas saturu. Taisni brīnums, cik ātri sakrājas putekļi. Džūbilijas tante esot veikalu uzkopusi! Putekļi un netīrība visās malās.

Lēti dabūjama viņa bijusi — tur tā vaina. Kā māte reiz teica? Ja sieviete savu godu negrib glabāt, lai apdomā vismaz, vai tam vīrietim ir gods. Un pat tad vēl nav par ļaunu būt piesardzīgai. Kas pats sargās, to dievs sargā — atkal mātes teiciens. Ak, ja viņa visu to būtu agrāk sapratusi! Ja pieredzi varētu iemantot vispirms un tikai tad dzīvot dzīvi, nevis otrādi! Tagad gan viņa zinātu, kā darīt. ..

Izmisuma dzēliens pāršķēla apziņu, un tā noskaidrojās. Dvēseles mokas, ko viņa bija jutusi sevī kā trulu sāpi, kļuva līdzīgas brūcē iecirstam nazim. To viņa nespēja izturēt. To neviens nespētu izturēt. Kā murgos viņa savāca lupatu, liekšķeri un ziepju gabalu un aiznesa to visu uz telpas galu. Tad, paņēmusi no pakaramā savu

cepuri, uzlika to galvā un izgāja no veikala. Viņai likās — ja varētu labi ātri nokļūt mājās, varbūt izrādītos, ka tas viss ir pārpratums; varbūt pa šo laiku bija atgadījies kaut kas tāds, kas visu notikušo parādītu pavisam citādā gaismā.

Pa ceļam viņa prātoja, kas tas varētu būt. Varbūt vecais bija melojis. Varbūt Džeisons nemaz nebija apprecējies. Varbūt viņš nemaz nebija gribējis sacīt, ka ir apprecējies. Bija taču tik daudz dažādu iespēju — visas viņa nemaz nevarēja uzreiz iedomāt. Varēja notikt simt un viena sagadīšanās. Veikalā viņa bija jutusies kā sagūstīta, kā slazdā notverta, laiks bija steidzies uz priekšu bez viņas. Sens instinkts — tas pats instinkts, kas liek ievainotam dzīvniekam bēgt no vajātāja,— mudināja viņu doties kaut kur, vienalga, kur, lai tikai mainītu atrašanās vietu. Nākdama uz veikalu, viņa nebija darījusi prātīgi — tas nu bija skaidrs. Mājās būtu bijis vieglāk. Mājās viņa būtu izdomājusi kādu atrisinājumu. Viņa steidzās, cik vien ātri varēja, aizelsdamās, lēkdama pāri lāmām, it kā tas, no kā viņa baidījās, mītu uz papēžiem. Lejup pa nogāzi, tad pāri skrajajam meža stūrim; tad jūdze pa mālaino, peļķēm izraibināto ceļu; garām Snīdu pļavai, no kuras vienmēr uzdveš lopu kūts smaka; garām nodegušajai būdai; beidzot Brēcošo Upju mežs un Vecās Fermas lauki. Pēdējiem spēkiem pārstrei-puļojusi pāri tiltiņam un kaut kā sasniegusi lieveņa pakāji, Dorinda nobrīnījās, ka mājā nav izcēlies ugunsgrēks. Pazīstamā aina viņai šķita dīvaina, nedabiska, it kā te būtu trakojusi viesuļvētra, neatstādama nekādas pēdas. Un šī rāmā, skaidrā oktobra diena likās nepanesama. Viņa mulsumā stāvēja uz sliekšņa, drebēdama kā apses lapa. «Kāpēc es nācu?» viņa pārsteigta jautāja sev. «Ko cerēju atrast?»

— Vai tā esi tu, Dorinda?— māte sauca no virtuves, viņa mazgāja veļu. Uz plīts vārījās dārzeņu marināde, un virtuves gaiss bija stiprās smaržas pilns.— Kas noticis?

— Es kaut ko aizmirsu.

— Tai gan jābūt kādai sevišķai mantai! Ko tad tu tādu aizmirsi?

Dreboņa bija sagrābusi ne vien Dorindas augumu, bet arī domas. Kuru katru brīdi viņa varēja saļimt.

— Es .. . neatceros,— viņa atbildēja.

— Dievs žēlīgais!— Misis Ouklija ar slapjām, spīdīgām rokām un sviedru pērlītēm nosētu seju nostājās durvīs. — Slima būsi, vai?

— Nē, tagad atceros. Es biju paņēmusi uz māju Rozes Emīlijas izšuvumu. Viņa lūdza mani to atnest.

— Izšuvumu? To jau nu viņa varēja pagaidīt līdz rītam!

— Es biju ar mieru pastaigāties. Svaigā gaisā ir labāk nekā veikalā.

— Nu tad vismaz kaut cik atpūties un tikai tad ej atpakaļ. Tu jau esi galīgi zaļa. Vai tev galva sāp?

Tātad māte vēl nezināja! Kurš pirmais viņai to pateiks?

— Jā, mazlietiņ. Vakar laikam esmu saaukstējusies.— (Kaut kas jārunā, citādi māte viņu tincinās visu dienu.)

— Ja tu būtu mani klausījusi, tad nebūtu vakar salijusi,— teica misis Ouklija.— Tev vajag ierīvēt pieri ar kamparu.

Viņa pacēla augšup rokas — ziepju putas bija sažuvušas uz tām kā jūraszāles — un iegāja atpakaļ virtuvē, bet Dorinda, nenopūlēdamās ar kampara pudelītes meklēšanu, uzvilkās augšā savā istabā un iekrita gultā. Viņa gulēja un stingi raudzījās plankumainajos griestos, pa kuriem rāpoja lapsenes. Viena, divas, trīs ... Uz kamīna dzegas bija sabērti āboli, tie laikam pievilka šos kukaiņus. Bet viņa taču nedrīkst tā gulēt! Pielēkusi kājās, Dorinda aizgāja pie spoguļa galdiņa un nervozi pārcilāja tur saliktās lietiņas. Patiešām, zem acīm viņai bija zaļpelēki loki, seja šķita novājējusi un saspringta. Vaigu tumšais sārtums vēl nebija zudis, bet āda ap muti bija bāla kā drudža slimniecei. Pat apaļīgās, sarkanās lūpas bija apkaltušas un sasprēgājušas. «Es kļūstu neglīta,» viņa nodomāja. «Man ir tikai divdesmit gadu, bet es jau izskatos pēc pusmūža sievietes.»

Kāpēc viņa bija atgriezusies? Mājās bija vēl briesmīgāk nekā veikalā. Mokas te bija vel neciešamākas un grūtāk bija rast atvieglojumu kādā darbībā. Varbūt vajadzēja iet atpakaļ, veikalā būtu labāk. Varbūt pa šo laiku notikušas kādas pārmaiņas. Vismaz mātes veikalā nebūs; gaidāmā izskaidrošanās ar māti biedēja Dorindu vairāk par visu citu. Jā, atgriešanās mājās bijusi kļūda.

Piegājusi pie aizkara un atvilkusi to sāņus, viņa pārcilāja savas kleitas — ņēma tās nost no āķiem un kāra atpakaļ, it kā būtu aizmirsusi, kura viņai vajadzīga. Tad pēkšņi vienā mirklī, gluži tāpat kā veikalā, visas šausmas

atkal nobruka pār viņu, un viņa pagriezās un metās ārā no istabas. Jebkur citur, tikai ne šeit!

— Vai tu jau ej atpakaļ, Dorinda?— māte sauca no virtuves.

— Jā, eju atpakaļ. Es jutos labāk.

— Manuprāt, nebija gan vērts divreiz mērot tādu ceļa gabalu. Vismaz tagad ej lēnām. Nav taču nekādas vajadzības tā skriet. Kad vakarā nāksi mājās, neaizmirsti atnest man krustnagliņas. Sestdien tu tās aizmirsi. Pārlieku aizmāršīga esi kļuvusi.

Dorinda jau bija pusceļā uz vārtiem un nekā neatbildēja. Ātrā solī viņa devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nākusi — baļķu tiltiņš, mežmala, kur viņai pāri klājās zilganas, vēsas ēnas. Aizmugurē viņa izdzirdēja ratu rībēšanu pa ceļa dangām, bet atpakaļ neskatījās, jo zināja — tas var būt tikai kāds fermeris, kas brauc uz staciju.

— Vai ejat uz veikalu? Es jūs aizvedīšu,— fermeris sacīja, kad rati piebrauca Dorindai blakus.

Dorinda palūkojās augšup, pasmaidīja un papurināja galvu.

— Paldies, nē, es vēl neeju atpakaļ. Es meklēju mūsu tītaru, nez kur aizklīdis.

Viņa nogāja malā un pagaidīja, līdz rati rībēdami un klaudzēdami pazūd ceļa līkumā, tad devās tālāk, stīvi raudzīdamās uz priekšu, it kā ceļu nespētu saskatīt. Tikusi līdz sazarojumam, viņa juta, ka vairs neturas kājās; viņa pārrāpās pāri grāvim, otrā pusē noslīga zemē un deva vaļu izmisumam. Paiet viņa vairs nespēja, mierīgi sēdēt arī ne. Viņa varēja vienīgi savilkties čokurā zem krūma un ļaut, lai dzīve dara ar viņu, ko grib. Viņas spēki bija galā. Nu jau viņa bija tiktāl, ka vairāk izturēt nevarēja. Pirmītējās roku un kāju trīsas tagad bija pārņēmušas visu augumu, uzvērušas to kā diegos. Brīdi viņa sēdēja kā nemaņā, tad no klusuma izlēca bailes. Viņa pietrūkās un kā neprātīga lūkojās visapkārt, pēc tam atkal saļima zemē, jo kājas neklausīja.

«Kaut kas jādara ...» viņa čukstēja. «Kaut kas jādara, citādi sajukšu prātā.»

Ne reizi savās bailēs un sāpēs viņa neiedomājās, ka varētu lūgt palīdzību Džeisonam. No Džeisona viņa bija atteikusies uz visiem laikiem. No viņa Dorindai vairs nebija ko gaidīt, un, pat ja viņš spētu kaut kādi palīdzēt, viņa drīzāk būtu gatava mirt nekā šo palīdzību pieņemt.

'h

Pacēlusi nolaisto galvu un atspiedusi muguru pret koka stumbru, Dorinda ar apmiglotu skatienu palūkojās uz oktobra ainavu sev apkārt. Lapas rāmi sačukstējās, kaut kur iesvilpās sarkanrīklīte, un tās trizuļojošā balss nolija pār mežu kā lietus lāses, tālajās pļavās bija dzirdama skaļa sisināšana,— visas pierastās lauku skaņas, ko viņa būtu nosaukusi par klusumu. Liegas kā zīds koku ēnas klājās pār mālaino ceļu. Debesis bija pārvilkušās ar vieglu dūmaku, saule izskatījās tāda, it kā uz to raudzītos caur apkvēpinātu stiklu. «Tev kaut kas jādara,» viņa dzirdēja savas apziņas izsmējīgo balsi sakām. «Tev kaut kas jādara, citādi tu sajuksi prātā.» Šķita, ka visa apkārtne — mēma, bet dzīva — gaida viņas lēmumu.

Atkal viņu sagrāba izmisums; un tomēr, lai cik nelaimīga viņa bija, kaut kur dziļumos plaiksnījās neskaidra nojausma, ka tā, kura šeit cieš, ir tikai daļa no viņas. Zem raupjās pieredzējumu un pārdzīvojumu čaulas viņas patība vēl arvien juta sevi pārāku par visām šim likstām, kas cēlās no muļķības un neziņas, pārāku par apstākļiem, kas bija kā sazvērējušies pret viņu. Nepaies ilgs laiks, un šī lepnā patība svinēs uzvaru pār nelaimēm un izmisumu. Nē, viņa vēl nebija salauzta. Ar šo tērauda stīgu raksturā viņa nebija salaužama.

Ilgu laiku viņa tā nosēdēja ceļmalā, ar skatienu kavēdamās gan dūmakainajā saules blāzmā, gan caurspīdīgajās ēnās. Ko māte teiktu, ja zinātu? Kad viņa uzzinās? Kas viņai to pasacīs? Divdesmit gadu viņas bija nodzīvojušas viena otrai blakus, tomēr palikušas svešinieces. Divdesmit gadu viņas katru nakti bija pavadījušas zem viena jumta, un visu šo laiku māte bija sapņojusi par palmām un koraļļu krastiem, pati kļūdama meitai tikpat tāla un nesaprotama kā tālā Āfrika. Vai visi cilvēki bija tādi — katrs ar savu pasauli krūtīs, vientuļi kā zvaigznes debesu plašumos?

XVI

No tāluma pār rudenīgajiem laukiem atviļņoja lokomotīves nosvilpšanās; vilciens ar slaidu loku tuvojās stacijai. Skaņa vēl nebija paspējusi izgaist, kad Dorinda jau bija pieņēmusi pēkšņu lēmumu — tādi viņai bija raksturīgi. «Rītrītā es braukšu prom.» viņa apņēmās.

«Ar pašu pirmo vilcienu — to, kura svilpiens dzirdams, saulei austot. Tad varēšu vēl tumsā iziet no mājas.»

Tiklidz šis lēmums bija nobriedis, viņa juta domās ieplūstam jaunu sparu. «Ja es tā izdarīšu un atpakaļceļa vairs nebūs, viss kļūs vienkāršāks,» viņa sev sacīja. Vajadzēja tikt projām. Nav svarīgi, kurp ies vilciens,— jo tālāk, jo labāk. Viņa brauks līdz pašam galam, cik tālu pietiks naudas. «Es varu salasīt kopā gandrīz septiņdesmit dolārus,» viņa domāja. «Par darbu veikalā es saņēmu piecdesmit, un tie divdesmit, ko Neitens un Roze Emīlija man uzdāvināja kāzām, arī nav iztērēti. Ar tādu naudu es taču varēšu kaut kur aizbraukt un kādu laiku iztikt, līdz atradīšu darbu.» Sirds sāpīgi sažņaudzās, kad viņa atskārta — tēvam nu būs jāiztiek bez viņas palīdzības. Varbūt viņam atkal vajadzēs fermu ieķīlāt. Kaut tikai nebūtu jāpārdod Dans un Beršeba! Taču to tēvs nekad nedarīs, viņš drīzāk pats būtu ar mieru zaudēt pajumti. Tēvam būs smagi, bet viņam jau vēl paliek Džozija un Rūfs, un, ja viņa būtu apprecējusies, tad arī diezin vai varētu tēvu turpmāk pabalstīt. «Džozija ari var apprecēties,» viņa nodomāja, «un no Rūfa jau nekad neko nevar zināt. Neviens nevar paredzēt, kas Rūfam kādu dienu iešausies prātā.» Bet šādas pārdomas vājināja viņas gribu, tādēļ viņa pievērsa apņēmīgu skatienu pašas nākotnei. Neviens cits viņai nevarēja palīdzēt kā tikai viņa pati. Lai cik ļauns viņas stāvoklis likās pašlaik, viņa zināja — uz kādu laiku tas kļūs vēl ļaunāks.

Būdama romantiskas dabas, viņa tomēr bija apveltīta ar spēju pareizi vērtēt dzīves īstenību, skatīties patiesībai acīs, un tagad, kad ciešanu kauss bija izdzerts līdz galam, viņa ķērās pie savas sagrautās pasaules atjaunošanas. Visas viņas nelaimes, kā viņai pašai šķita, cēlās no tā, ka viņa gribēja no dzīves vairāk, nekā tā spēja sniegt. Sapņošana slēpa sevī vislielākās briesmas. Līdzīgi mātei viņa bija pūlējusies atrast sienā durvis un līdzīgi mātei bija maldījusies iedomu pasaulē. Tagad viņa bija nelaimīga, taču viņas nelaimei vismaz bija reāls pamats, un ar kājām viņa stingri stāvēja uz paaudžu pieredzes klints. No romantikas viņa bija atvadījusies uz visiem laikiem, tāpat kā no Džeisona.

Dorinda pagriezās un, pašķīrusi zarus, noraudzījās uz Vecās Fermas ēkām, kas tik mierīgi dusēja starp ceļu un dārzu. Nams zem rudenīgi dzeltenajām robīnijām bija bāli zeltainas saulesgaismas apņemts. Virs jumta šaudījās dažas bezdelīgas; no vienīgā skursteņa gaisā kāpa dūmu stabs; plakano akmeņu taciņa uz vārtiem bija ēnu rakstiem izraibināta. Visas šis ainavas iezīmes viņa redzēja nevis tā kā dienu iepriekš vai vēl bridi pirms tā mirkļa, kad bija pieņēmusi lēmumu, bet gan tāda cilvēka acīm, kurš bezgala iemīļojis kādu mājvietu un nu šķiras no tās uz mūžu.

Viņa piecēlās un devās atpakaļ. Nokļuvusi pie lieveņa, viņa ieraudzīja, ka māte iznāk no virtuves ar bļodu, pilnu ar dārzeņu mizām, un aiziet uz cūkaploka pusi. Vismaz dažas minūtes mājā neviena nebūs! Dorinda metās iekšā un pa kāpnēm uzdrāzās bēniņos, lai nonestu lejā veco ceļasomu, kas bija piederējusi vecvectēvam un tagad bija mates ipašums. Tikai reizi māte bija to lietojusi — kad bija vedusi mazo Dorindu uz Ričmondu vienu vakaru paciemoties pie kādas attālas radinieces, vecmeitas, nākamajā gadā tā bija nomirusi —, un vēl Džozija un Rūfs reiz bija ņēmuši šo somu līdzi, braukdami uz štata rudens tirgu. Dorinda centās kustēties klusi, jo, ja māte neiegāja vistu kūti pēc olām, viņa varēja atgriezties agrāk, nekā gaidīts. Apslaucījusi somu no iekšpuses un ārpuses un dažas avīzes, kas tajā atradas, iegrūdusi kādā atvilktnē, Dorinda nosprieda, ka soma ir pietiekami liela, lai tajā saietu visas drēbes, ko viņa gribēja ņemt līdzi. «Smaga būs, bet gan jau panesīšu,» viņa nodomāja, tad izlēma: «Labāk sakravāšos tūliņ. Kas būs, būs; ta tomēr ir labāk nekā sēdēt, rokas klēpi salikušai, un gaidīt nezin ko.»

Citu pēc citas viņa izklāja un salocīja savas pūra drānas. Viss pa seši: krekli, naktskrekli, ņieburi ar kruzuļu rindu pie krūtīm un balti, cietināti apakšbrunči ar platiem ielaidumiem. Katru gabalu, pirms tas ieslīdēja kādā no ietilpīgās ceļasomas nodalījumiem, viņa uzlūkoja ar asaru aizmiglotam acīm, elpai aizžņaudzoties. Cik smalki dūrieni! Taisni brīnums, ko māte ar savām reimatisma savilktajām rokām bija paveikusi! Lavīdamās uz pirkstgaliem, viņa atnesa no skapja kurpes, ietina tās un novietoja ceļasomā. Tad kleitas — citu pēc citas. Divas zilas kokvilnas auduma kleitas, ko viņa valkāja veikalā. Sārti rūtotā — Rozes Emīlijas dāvana. Nez vai kādreiz vēl iznāks to apvilkt? Pēdējā — zilā muslīna kleita. «Labāk būtu pašuvusi tumšāku,» viņa drūmi nodomāja. Cepurei nebija vietas, bet, salikusi somā zeķes, kabatlakatiņus un apkaklītes kopā ar lentēm, ko dažreiz mēdza nēsāt pušķī pie kakla, viņa salocīja oranžo šalli un pārklāja to visam pāri. «Tā var noderēt. Nevar zināt, kāds būs laiks.» Bija jau oktobris, un visi taču vienmēr teica, ka Ziemeļos aukstums iestājoties agrāk. Viņa bija prātīgi nolēmusi, ka vilks mugurā veco, zilo jaku un brūno mēteli un galvā liks filca cepuri,— lai šos apģērba gabalus nesaēstu kodes, tie bija novietoti viesu guļamistabā. Tikt pie tiem būs pavisam vienkārši — viņa paņems tos, kad māte atkal būs aizgājusi kopt cūkas vai vistas.

Tā, tas nu bija padarīts. Aiztaisījusi somas slēdžus un sasprādzējusi siksnas, viņa iestūma somu aiz aizkara. Nevarēja zināt, kuru brīdi mātei ienāks prātā te pabāzt degunu.

Kad viņa nokāpa lejā, pulkstenis rādīja divpadsmit un tēvs ar brāļiem jau bija pārnākuši no lauka.

— Vai dieniņ, Dorinda, nemaz nezināju, ka tu uz pusdienām būsi mājās!— māte iesaucās.— Vai atkal sāp galva?

— Jā, es slikti jutos, un veikalā tikpat nebija nekāda darba.

— Un es domāju, ka tieši pirmdienās pircēju ir visvairāk!

Tas nu bija mātei raksturīgi. Nevienu jautājumu viņa nevarēja likt mierā, neizteikusi savu spriedumu. Mūžīgi viņu dīdīja visa apstrīdēšanas velns, mūžīgi viņa bija citādās domās.

Uz galda stāvēja stikla krūze ar paniņām. To šorīt bija atnesis mazs puisītis, Viljama Snīda dēlēns,— mis Tabita bija kūlusi sviestu. Dorinda pacēla krūzi un piepildīja galda galā saliktās piecas glāzes. Pasniegdama glāzi tēvam, Dorinda lēni un skumji paraudzījās uz viņu, it kā viņš būtu daļa no mājām un laukiem, kas viņai jāatstāj. Šodien it nekas, pat mātes nervozā īgņošanās nespēja viņu kaitināt. Viņa juta tikai sāpīgu žēlumu sirdī, gluži kā asaru miglu.

— Kas tev kaiš, meitiņ?— Džošua ieteicās, paņemdams glāzi viņai no rokas, un Dorinda juta, cik daudz mīļuma ir šajos vienkāršajos vārdos. Tas arī bija vienīgais, ko viņš maltītes laikā pateica, bet šī parastā frāze šķita padarām viņu Dorindai tik tuvu kā vēl nekad. Vai arī viņai tā likās tāpēc, ka šķiršanās brīdis bija klāt? Tagad viņai viss šeit šķita bezgala mīļš un dārgs, un neizsakāmi skumjš. Viņa zināja — ja vajadzētu atbildēt, viņa nespētu valdīt asaras.

Pēcpusdienā, palīdzējusi mātei izžaut aiz mājas veļu, Dorinda iegāja iekšā un gaidīja, kad radīsies izdevība nonest lejā ceļasomu. «Varbūt es vienmēr pārlieku pūlos,» viņa gurdi nodomāja. «Ja es tik daudz nepūlētos, ļautu visam iet savu gaitu, varbūt kaut kas ari ņemtu pareizu virzienu.»

Dorinda gurdi apsēdās uz kāpņu apakšgala pakāpiena; viņa jau gandrīz bija gatava atteikties no cīņas, bet tad izdzirdēja mātes balsi.

— Jāaiziet uz dārzu,— māte sacīja.— Pēdējie tomāti vēl nav novākti. Jānolasa, kamēr nav sapuvuši.

— Vai lai eju tev palīgā?— Dorinda iesaucās.

— Labāk nenāc. Saule šodien tāda spiedīga. Pēc negaisa nekas daudz tur nav palicis, bet tomātus negribas aizlaist zudumā.

Māte izgāja ārā ar lielo skalu grozu uz rokas, un, tikko viņa bija nozudusi skatienam, Dorinda nostiepa lejā somu un paslēpa to zem lieveņa, aiz viena no pamatu akmens balstiem. No rīta dabūt somu lejā būtu neiespējami, jo mātei bija caurs miegs. Tēvs un brāļi, visu dienu nostrādājušies uz lauka, gulēja tā, ka pat pērkona grāvieni tos nespētu atmodināt, bet māte, izdzirdusi peli čabināmie:;, tūlīt bija augšā un sauca: «Kas tur?» Paslēpusi somu, Dorinda iegāja viesu guļamistabā un izņēma no skapja mēteli un brūno filca cepuri — tie bija ietīti avīzēs, lai kodes nesaēd. Kad viņa ņēma nost piespraustās avīzes, visā telpā izplatījās kampara un lavandas smarža; varēja gadīties, ka māte to saož. «Ja viņa ko jautās, sacīšu, ka man jau vajadzīgas ziemas drēbes,» Dorinda nolēma, nesdama mēteli un cepuri uz savu istabu. Kopš viņa bija izmisīgi pieķērusies domai par prombraukšanu, mokas šķita vieglāk paciešamas; dvēseli plosošās sāpes bija pārvērtušās par trulām bēdām un it kā apdullinājušas katru miesas šūniņu. Viņa baidījās no brīža, kad šī apmātība būs pārgājusi un viņa atkal spēs īsti domāt un just.

Visu nakti Dorinda nomocījās, gan atmozdamās, gan ieslīgdama nemierīgā snaudā. Vairākas reizes viņai likās, ka rīts jau aust; tikko parēgojās kāds gaismas atspīdums, viņa uz pirkstgaliem zagās pie loga un pētīja, vai debesīs nav manāma blāzma. Vēl pilnīgā tumsā viņa saģērbās drēbēs, ko bija iepriekš nolikusi uz gultas, un tad sēdēja un gaidīja gaiļa dziedāšanu. Ap pusnakti miglainajās debesīs bija parādījies mēness, taču uz rīta pusi debesis apmācās un, dienai austot, jau smidzināja sīks lietus.

«Ak dievs, kā man negribas iet,» Dorinda nodomāja, pieglaudusi matus un iebāzusi papīrā ietīto ķemmi un suku mēteļa kabatā. «Droši vien es nekur neaizbraukšu.» Brīdi viņa padevās šādas iespējas vilinājumam, tomēr saprata, ka atpakaļceļa vairs nav.

Kad viņa vēlāk visu to atcerējās, šķita, ka lavīšanās lejup pa tumšajām kāpnēm bijis garākais ceļojums viņas mūžā. Patiesībā tā ilga tikai dažas minūtes, bet stiprais satraukums, sperot izšķirošo soli, un bailes tikt izdzirdētai vērta īso brītiņu bezgalgaru. Nevis mirkļi — gadi pagāja, viņai tā stāvot uz pirkstgaliem tumsā un gaidot, ka tūliņ, tūliņ atskanēs mātes balss un «kambara» durvis parādīsies sirma galva. Ko māte teiktu, ja viņu te ieraudzītu? Ko viņa teiks, kad uzkāps augšā un ieraudzīs istabu tukšu? Kāpņu lejasgalā Ramblers iebāza purnu Dorindai saujā un, ķepas klusi dipinādams, pavadīja viņu līdz durvīm. Suns būtu gājis līdzi, bet Dorinda, noskūpstījusi viņa garo, uzticīgo purnu, iestūma viņu atpakaļ priekšnamā. Asarās mirkdama, viņa klusi, steidzīgi šķērsoja lieveni, nokāpa lejā un sadabūja aiz akmens balsta noslēpto somu. Tikai izgājusi pa vārtiem un nokļuvusi meža pavēnī, viņa uzdrīkstējās nolikt smago somu zemē un atvilkt elpu. Nu viņa beidzot bija droša, ka viņu nepamanīs.— Ja negadīsies neviens braucējs, kāda daļa mantu būs jāizņem ārā un jāmēģina nest somu pašai,— viņa sev balsī sacīja, izmisīgi cenzdamās domāt par praktisko pusi. Bet tas bija maz ticams, ka neviens negadītos. Pat lietainos rītos allaž pāris fermeriem vajadzēja agri nokļūt stacijā.

Gaidot pie baļķu tiltiņa, viņai šķita, ka šai rīta stundā viņa uz zemes ir viena pati. Tā bija nevis fiziska, bet garīga vientulība — neizmērojama, ar viņu pašu it kā nesaistīta, tomēr pilna vārdos neizteicamu skumju. Nakts bija atbrīvojusi no zemes gūsta rudens pirmatnīgās smaržas, un tās it kā saasināja neskaidrās bailes, kas visu laiku nomāca meiteni. Domādama bez vārdiem, viņa lūkojās savā nākotnē, un, līdzīgi nakts tumsai, viņu apņēma izmisuma pilna bezcerība.

Uz ceļa Vecās Fermas ganību pusē atskanēja zirga pakavu ritmiskā klaboņa un viegla ratu rībēšana. Dorinda palūkojās turp; rībēšana kļuva skaļāka, kāda skrūve spalgi iečīkstējās, un pēc mirkļa uzkalniņā parādījās savāds divriteņu braucamais, kura augšdaļa izskatījās pēc trušu būra. Dorindai šie divriči bija labi pazīs-

tāmi — tie piederēja misteram Ketldramam, lopu ārstam, un ceļā uz staciju viņa tos bija bieži sastapusi. «Viņa pļāpāšana mani nobeigs, bet neko nevar darīt,» meitene stūrgalvīgā apņēmībā nodomāja.

Pacēlusi ceļasomu — tā likās smagāka nekā iepriekš —, viņa izgāja no meža un gaidīja grīļīgos divričus piebraucam. Misters Ketldrams, kalsens, iesirms pusmūža vīrs ar ērgļa degunu un nokarenām ūsām, kas no pārmērīgas tabakas lietošanas bija gluži kā nokrāsotas ar hennu, paraudzījās lejup uz Dorindu ar savām žirgtajām, pētīga-jām acīm.

— Labrīt, labrīt, Dorinda,— viņš atņēma sveicienu. — Paklau — izskatās, ka tu gribi doties ceļojumā?

— Tā ir.— Dorinda drosmīgi pasmaidīja.— Vai jūs nevarētu aizvest mani līdz stacijai?

— Nu protams!— Misters Ketldrams izkāpa, un pēc mirkļa viņas soma jau bija iesviesta divričos blakus neparastajai, no aitādas darinātajai ārsta instrumentu somai.— Es braucu atpakaļ no Sema Gārlika. Nemaz necerēju, ka man gadīsies tik patīkama ceļabiedre,— viņš galanti piebilda.— Semam ir tāds divgadīgs bērītis, un viņš to dikti uzmana. Vakarvakarā braucu ārstēt tam vīveles. Jā, jā, zirgam grūts mūžs, bet zirgu dakterim vēl grūtāks!

Smieties bija vieglāk nekā runāt, un mistera Ketl-drama joks, vecs un pārbaudīts kā viņa divriči, labi noderēja par ieganstu. Veterinārārsts bija laipns un atsaucīgs pēc dabas — tēvam viņš pāris reižu bija ārstējis Danu un Beršebu, un ļaudis runāja, ka vajadzības gadījumā viņš tikpat sekmīgi kā zirgus ārstējot arī cilvēkus. Viņam bija liela ģimene — vesels pulks baltgal-vainu bērnu; nesen Dorinda bija dzirdējusi stāstām, ka viņa sieva esot gaužām savārgusi, bet misteru Ketldramu neviens nevainoja — viņš bija labs apgādnieks, un, ja sievas vārguļoja, ne vienmēr bija vainojami vīri.

— Redz, cik labi, ka man tieši gadījās braukt garām! — viņš vēlīgi sacīja.— Pie stacijas es tik un tā būtu apstājies, lai pagaidītu agro vilcienu. Nav jau nekur jāsteidzas. Pirms vilciena svilpes es parasti izjūdzu ķēvi no ratiem. Bailīga viņa nav — ne uz to pusi, tikai dažreiz izstrādā visādus jokus, tāpēc es labak neriskēju ... Tātad tu, Dorinda, esi nodomājusi braukt projām?— viņš piebilda klusākā balsī, un Dorinda nojauta, ka viņš šai brīdī apsver, vai viņam būtu kaut kas jāsaka par Džei-sona precībām. Protams, viņš vainotu Džeisonu — Ped-larsmilā puisis nevarēja pamest meiteni, neizpelnīdamies ļaužu nosodījumu,— bet kāds viņai no tā labums — no tā vai no kā cita?

— Jā, es braucu projām,— viņa centās runāt noteikti, lai balss nedrebētu.

— Uz ziemeļu vai uz dienvidu pusi?— misters Ketl-drams apvaicājās, izliekdamies no ratiem un izspļaudams uz ceļa brūnu tabakas sulas strūklu. Viņš laikam bija pārdomājis šo tematu; līdzjūtīgais tonis bija pazudis, viņš atkal bija galants kavalieris.

— Es braukšu ar pašu pirmo vilcienu. To, kurš iet uz Ziemeļiem. Vai mēs paspēsim laikus?

— Jā, kā tad. Par to neraizējies. Uz kurieni tad tu tā mērķē?

— Uz Ņujorku,— Dorinda ātri atbildēja. Tā bija vistālākā vieta, kas viņai iešāvās prātā.

— Ko tu saki?— Misters Ketldrams izskatījās pārsteigts.— Tad jau būsi ceļā visu dienu. Kaut ko ēdamu tu taču esi paņēmusi līdzi, vai ne?

Kaut ko ēdamu? Nē, tas viņai nebija nācis prātā, un pirms iziešanas no mājas viņa arī nebija baudījusi ne kumosa.

— Vienmēr ieteicams paņemt līdzi kaut ko no mājām,— misters Ketldrams nosodoši sacīja.— Kad cilvēks paēdis, viņš ir arī žirgtāks ceļotājs. Bet tas nekas, gan jau pavadonis kādā pieturā tev kaut ko sadabūs,— viņš tūliņ centās uzmundrināt.— Pie stacijas vienmēr ir pāris nēģeru, kas pārdod ceptus cāļu stilbiņus, tomēr tik garā ceļā ir drošāk, ja pats paņem kaut ko līdzi.

Viņi brauca garām ceļa sazarojumam. Aiz vārtiem Dorindas skatienam pavērās Piecu Ozolu plašās pļavas, zaļganpelēcīgas sīkajā lietus migliņā; māju jumti un skursteņi aiz Zosupites atgādināja sarkanu brūci apvāršņa malā. Šķita, ka Pieci Ozoli uzglūn viņai, paslēpušies aiz upīi-es vītoliem. Cik bēdīgi izskatījās lauki lietainā dienā un tomēr cik nepadevīgi zaļi! Ainavas melanholija ieplūda meitenei dvēselē, un viņa atkal juta tuvumu ar šo vientulību un ar šo lietu, kas visu pārklāja smalks un liegs kā migla. Pat atvadoties viņa zināja, ka daļu no visa tā paņems sev līdzi. «Tāda jau laikam tā dzīve ir, vismaz lielākajai ļaužu daļai,— jāstrādā vaiga sviedros, lai tādā nožēlojamā atmatā kas izaugtu,» viņa grūtsirdīgi nodomāja.

— Uz Ņujorku! Es gan nekad tik tālu neesmu bijis,— misters Ketldrams tikmēr moži teica.— Bet tai jābūt lieliskai pilsētai. Mans brāļadēls Harijs tur dzīvo jau piecpadsmit gadus. Viņš strādā pārtikas preču vairumtirdzniecības firmā «Bārtlets un Tribls». Ja tu viņu gadījumā tur satiec, tad ej tik klāt un pastāsti, no kurienes esi, un pasveicini no manis, viņš priecāsies. Neaizmirsti nosaukumu —«Bārtlets un Tribls». Harijs rakstīja, ka viņu firmas veikali esot visās pilsētas malās. Gan jau tu ari tos redzēsi.

Viņi bija sasnieguši Snīdu ganības, kur šai agrajā rīta stundā nebija neviena cita lopa kā tikai ķēve ar savu kumelēnu. Pēc brīža viņi pabrauca garām no ķieģeļiem celtajai mājai — tās priekšā govis cita aiz citas gausi soļoja pāri zālienam uz aploku, kam sīks nēģerēns jau bija atdarījis vārtus. Tad nāca sliktais ceļa gabals ar dubļu skrīnēm. Pēc tam viņi straujā riksī izlaida cauri retajam mežiņam un drīz jau bija pie nokalnes. Māte patlaban sauc viņu brokastīs ... Visa virtuve smaržo pēc ceptas gaļas ... Pirmie saules stari uz plīts un sienām ... Ramblers ... Flosija .. . Piepeši viņa asi sajuta izsalkumu, un vēl neizturamākas par izsalkumu bija raudas, kas mācās virsū.

— Nu, klāt esam! Vilciens pašlaik nopūš iepriekšējā stacijā. Tev nav jāsteidzas, laika diezgan; es tikmēr izjūgšu ķēvīti.— Misters Ketldrams palīdzēja Dorindai izkāpt, tad izcēla viņas somu un aiznesa un nolika to pie sliedēm.

— Stāvi vien tepat, kur apstājas vilciens,— viņš sacīja.— Es aizvedīšu ķēvi un tūliņ būšu atpakaļ. Biļete taču tev ir, vai ne?

Dorinda papurināja galvu. Nē, viņai neesot biļetes, bet tas nekas, to viņa nopirkšot vilcienā. Kamēr misters Ketldrams naigi stibīja prom ar savām garajām kājām, kas Dorindai atgādināja karošu kātus, viņa iedomājās: ja viņa nebūtu satikusi šo vīru uz ceļa, tad agro — Ziemeļu vilcienu būtu nokavējusi un būtu aizbraukusi uz Rič-mondu. Tik niecīga nejaušība, tomēr tā spēja izšķirt viņas brauciena virzienu, varbūt pat visu viņas likteni. «Vienalga, vai nu nav zināms, kas mani gaida,» viņa ar rūgtumu nodomāja, stāvēdama sliežu ceļa malā un trīcēdama aiz drēgnuma. Viņa bija nosalusi, izsalkusi, izmisuma pārņemta, un tomēr, par spīti šim bēdīgajam stāvoklim, viņas drošā sirds vēl nebija gluži zaudējusi cerību. Ceļojuma izredzes viņā mazpamazām modināja tīkamu satraukumu, un, gaidīdama šeit pie sliedēm lietū, viņa jau raudzījās nākotnē ar zināmu optimismu. Galu galā varēja būt arī ļaunāk. Viņa bija jauna, spēcīga, un drošā vietā — aiz kleitas izgriezuma — viņai bija piesprausti septiņdesmit dolāri. Dorinda miglaini jauta, ka šai brīdī dodas pretī dzīvei — dzīvei, kāda ta patiesībā ir,— bez ilūzijām, pat bez ideālisma, ja neņem vērā to ideālismu, uz kādu spēja iedvesmot viņas līdzšinējā pieredze. Trieciens, kas bija sadragājis sapņu pilis, bija arī pavēris vārtus vēsai racionālisma straumei. «Kāds labums no gudrošanas un prātošanas, notikušo tā nespēj mainīt,» viņa sev apņēmīgi teica. «Labāk cerēt uz nākotni. Jādomā, ka dzīvē bez mīlestības taču ir arī kaut kas cits.»

Pie dzirnavām atskanēja vilciena iesvilpšanās; dūmu mutuļi gāzās šurp, lokomotīve strauji tuvojās. Dorindai tā drebēja ceļi, ka viņa tik tikko varēja noturēties kājās, bet acis viņai mirdzēja apņēmībā un lūpas smaidīja. Un tad, vilcienam elšot un stājoties, viņa ieraudzīja Neitenu — tas skrēja lejup pa nogāzi. Dorinda jau grasījās kāpt vagonā, kad Neitens pieskrēja klāt un iespieda viņai rokās kurpju kārbu.

— Tu taču nevari braukt tādu ceļa gabalu bez ēdamā! Es tev te ieliku mazas brokastis.— Viņa acīs bija savāds skatiens. Lai gan Dorindai tas likās muļķīgi, vienu mirkli Neitens viņai it kā atgādināja tēvu.

— Tātad misters Ketldrams tev pavēstīja, ka es braucu projām.

Neitens pamāja.

— Esi prātīga. Ja pietrūkst naudas, raksti. Mēs par tevi domāsim — tu taču to zini.

Viņa palūkojās augšup un pasmaidīja valgām acīm. Vēl viens mirklis, un viņa būtu izplūdusi asarās, bet, iekams viņa paspēja ko atbildēt, bija jau iestumta vilcienā; kad viņa paraudzījās pa logu, Neitens jautri māja pretī no uzbēruma. «Nez kādēļ es vienmēr uzskatīju viņu par negliteni?» Dorinda šņukstēdama nodomāja.

Cilvēku stāvi pie stacijas šūpodamies attālinājās un pagaisa tāluma dūmakā. Tad nozuda arī stacija, pamestās dzirnavas, veikals, vecais preču vagons un zilganā migla pie apvāršņa. Kad Dorinda atvēra logu un palūkojās ārā, viņa redzēja vienīgi indiāņzāles nespodro kvēli — skumjā rudens lietus pārmāktu ... neapdzēšamu.

OTRA DAĻA. PRIEDE

I

Lielā priede pret oktobra debesīm bija kā bronzas tēls.

Kāda skulptūra Centrālparkā bija Dorindai to atgādinājusi — priedi un veco kapsētu, un rudenīgos saules starus, kas slīdēja pār pļavām. Jau divas nedēļas viņa mita Ņujorkā; šajās divās nedēļās viņa bija it kā sastingusi. Kurpēm zoles bija izdilušas, pēdas kaisa un sāpēja no staigāšanas pa cietajām ietvēm. Gadījās brīži, sevišķi vakarpusē, kad pēdas dega kā ugunī un no svelošajām sāpēm asaras sasprāga acīs. Tomēr viņa gāja, zobus sakodusi, jo staigāt bija vieglāk nekā stāvēt un gaidīt. Uz priekšu pa Piekto avēniju; atpakaļ pa vienu no šķērsieli-ņām uz parku — to viņa uzskatīja tikai par lauku ainavas sliktu atdarinājumu; tad Sestā avēnija; pa to atkal uz priekšu, līdz kāda šķērsieliņa atkal aizveda viņu parkā un cietuma koridoriem līdzīgajās ielās, kas stiepās uz upes pusi. Reizēm viņa pacēla galvu, lai izlasītu ielas nosaukumu; izkārtnes viņai neko neizteica. Viņa bija iegaumējusi Piekto avēniju un Brodveju, un netīro ielu, kur virs lēta restorāna īrēja istabiņu par piecdesmit centiem dienā. Vakar viņa bija meklējusi darbu pilsētas otrā malā, bet pārdevējas nevienā veikalā nevajadzēja, un savā ietiepīgajā lepnībā viņa labāk bija ar mieru badoties nekā pieņemt kalpones vietu. Restorānā, kura telpas bija zem viņas istabas, viņa divas dienas bija nostrādājusi par apteksni, taču no netīrības un pretīgajām smakām viņai metās nelaba dūša; otrās dienas vakarā viņa bija jutusies tik slikti, ka nebija spējusi vairs nostāvēt kājās. Pēc tam sieviete, ko Dorinda aizvietoja, bija atgriezusies, un pārzine bija Dorindai pateikusi, ka viņas pakalpojumi vairs neesot vajadzīgi. «Ja gribat dzīvot pilsētā, pie smakām jāpierod,» pārzine bija īgni sacījusi. Dorinda saprata, ka padoms ir visai prātīgs un nav iemesla apvainoties, tomēr bija brīži, kad šķita — Ņu-

jorka paliks viņai atmiņā nevis kā pilsēta, bet kā viena vienīga smaka.

Augu dienu viņa klīda akmens ielās, reizēm apsēzdamās atpūsties kādā laukumā uz soliņa; viņa varēja nosēdēt stundām ilgi, vērodama zvirbuļus. Savu pārtiku — parasti kādu sacietējušu smalkmaizīti un apšaubāma svaiguma desas gabalu — viņa pirka vislētākajā veikalā, kādu spēja sameklēt, un nesa avīzē ietītu uz to pašu soliņu. Viņas vienīgā cerība sakņojās stūrgalvīgā pārliecībā: ja cilvēks nonāk tiktai, ka sliktāk vairs nevar būt, tad pārmaiņas, ja tādas vispār atgadās, ir vienīgi uz labo pusi. Viņai nenāca ne prātā sevi žēlot. Bargais prezbiteriānisms, kura garā viņa kopš dzimšanas bija audzināta, bija rūdījis viņu pret jūtelību. Savam liktenim viņa bija gatava nostāties pretī ar paceltu galvu un vaļējām acīm, tomēr viņa zināja, ka agrāko laiku līksmā drosme un spārnotā pacilātība ir zudusi uz mūžu.

Reizēm, kad viņa nebija tik pārgurusi, lai nespētu vairs prātot, likās pārsteidzoši, ka viņu nemaz nevajā grēka apziņa, kas sievietes domu pasauli viktoriānisma literatūrā padarīja līdzīgu teoloģiskam traktātam. Viņa nožēloja, ka bija iegādājusies zilo kleitu, viņa jutās vainīga, jo viņas dēļ mātei tagad nebija govs, bet viss pārējais, kas ar viņu bija atgadījies, viegli iekļāvās elastīgajā predestinācijas doktrīnā. Acīmredzot tā tam bijis jānotiek, un, lai kā viņa pretotos savam liktenim, viņa tik un tā nebūtu spējusi to atvairīt.

Vakaram iestājoties, Dorinda pārgurusi atgriezās istabiņā virs restorāna. Vilciena pavadonis bija iedevis viņai šo adresi Sestajā avēnijā un arī palīdzējis atrast tramvaju, kas pieveda viņu pie pašām durvīm. Alus dvaka un ēdiena garaiņi gāzās virsū no restorāna kā vilnis, izraisot nelabumu. Tapetes bija netīras, ar atplīsušām strēmelēm, pagulte visādu drazu pilna, un, kad viņa piegāja pie ļodzīgā mazgājamā galdiņa istabas kaktā, lai nomazgātu rokas, izrādījās, ka ūdens krūzē peld beigts prūsis. Noslīgusi uz krēsla, viņa raudzījās pa logu lejup uz ņudzošo pūli ielā. Viņu pārmāca pretīgums, un tas bija grūtāk paciešams nekā sirdssāpes. «Vai tā ir tā pati dzīve, ap kuru ļaudis mēdz celt tik lielu brēku?» viņa jautāja sev ar rūgtu izsmieklu.

Kādā pēcpusdienā, mērodama soļiem Sesto avēniju, viņa atkal uzdeva sev šo jautājumu. Kaut kāds spēks grasījās viņu salauzt. Kāda starpība, vai to nosauca par

dzīvi vai par dieva gribu,— viņas liktenis rādījās vienlīdz rūgts. No staigāšanas pa ielām nudien nebija nekādas jēgas, bet viņa gāja un gāja kā uzvilkts mehānisms, kas nevar apstāties, kamēr atspere nav atlaidusies. Viss viņā bija kā pamiris, vienīgi atmiņas kaistošā brūce vēl bija dzīva. Visas asinis bija saplūdušas tanī. Jebkuras citas jūtas — mīlestība, maigums, līdzcietība, žēlsirdība — bija nokaltušas kā nogriezti nervi. Vientulības skumjas plosīja viņu, un viss pārējais bija tikai auksti pelni. Pelnu garšu viņa juta mutē ikreiz, kad centās domāt par nākotni, kad izlikās pati sev, it kā viņu interesētu, ko tā nesīs. Ar prātu Dorinda aptvēra, ka Džeisons ir nožēlojams liekulis un nodevējs, taču visa viņas būtne joprojām glabāja sevī viņa tuvumu, un, lai gan Dorinda apņēmās nedomāt par šo cilvēku, viņas sajutās tomēr pulsēja sāpīgas atmiņu atbalsis. Kāda nozīme, vai viņa atradās Pedlarsmilā vai Ņujorkā? Sī lielpilsēta viņas dēļ varēja ari nebūt, tā neļāva viņai paglābties no ciešanām.

Sākumā daudzās svešās sejas un daudzie trokšņi bija viņu mulsinājuši. Pēc tam viņa iedomājās, ka pūļa vidū spēs aizmirsties, kaut arī tikai uz laiku, ka iejuks, pazudīs ļaužu straumē, ļausies, lai tā viņu nes. Tomēr šī ilūzija izgaisa — izrādījās, ka lielā pilsēta nemaz netraucē viņai dzīvot pašai savu — nošķirtu dzīvi, saglabāt savu slepeno neatkarību. Drīz vien atklājās, cik vienkārša kļūst eksistence, ja pret visu var izturēties vienaldzīgi. Par savu laimi vairs nebija jābaidās, tādēļ izzuda arī bailes, kas Dorindai gluži ačgārnā kārtā bija laimes pavadones. Vairāki netīkami atgadījumi iemācīja viņu pastāvīgi būt modrai un enerģiski atvairīt nevēlamus tuvināšanās mēģinājumus; izrādījās, ka vismaz drosmes šajā izmisuma stāvoklī viņai ir pietiekami. Reiz Centrālparkā kāda sērās tērpusies vecāka sieviete apsēdās Dorindai blakus uz soliņa un gādīgi apvaicājās, vai viņai nevajagot darba. Sakumā likās, ka svešiniecei tiešām ir nodoms palīdzēt, bet, brīdi ar viņu parunājusies, Dorinda saprata, ka sēru tērps domāts maldināšanai — viņa meklēja priekameitas. Vairākas reizes Dorindai bija sekojuši vīrieši. «Vai es izskatos pēc tādas?» viņa ar rūgtumu jautāja sev. Tomēr, kad viņa paraudzījās atpakaļ uz vajātāju, tas ikreiz nozuda. Pilsētā, kur mīlas prieki pērkami par naudu, retais nogriezīsies no sava ceļa, lai sastaptos ar traģēdiju. Jā, viņa spēja sevi aizstāvēt.

Varbūt nabadzība spēja salauzt viņas drosmi, bet vīriešus viņa tagad domājās pazīstam un nebaidījās no viņiem.

Tramvajs brīdinoši nozvanīja Dorindai pie pašas auss, un, atkāpusies ielas stūri uz ietves, viņa šaubīdamās uzlūkoja namu rindu sev priekšā. Kamēr viņa tā vilcinājās, kāds vīrietis, kurš jau bija pagājis garām, pagriezās un cieši uzlūkoja viņu; vīrieša uzmanību bija piesaistījusi svaigā seja zem vecās filca cepures. Dorindas vaigi bija kļuvuši plānāki, zem acīm viņai bija violeti loki, toties pašas zilās acis šķita vēl lielākas un starojošākas. Pēdējo divu nedēļu pāi'dzīvojumi — bads, pārgurums un dvēseles mokas — bija padarījuši viņas vaibstus asākus un smalkākus un piešķīruši sejas ādai caurspīdīgu mirdzumu.

Izlīkumojusi cauri satiksmes līdzekļiem un sasniegusi ielas pretējo pusi, viņa gluži bez mērķa, neko nedomādama, iegriezās vienā no drūmajām šķērsielām. Šeit bija klusāks, un pēc trokšņainās, piedrazātās Sestās avēnijas klusums iedarbojās nomierinoši. Pār pelēko ietvi stiepās garas ēnas; nokvēpušo namu rindas, kurās šur tur pavīdēja pa kāda veikaliņa trūcīgajam skatlogam, nez kādēļ atsauca Dorindai atmiņā aizaugušās atmatas. Nogājusi dažus kvartālus, viņa ievēroja, ka ielas izskats nedaudz mainījies, un, bez intereses paraudzījusies apkārt, saprata, ka gadījuma dēļ nokļuvusi Ņujorkas vienīgajā vecajā rajonā. Varbūt bija vēl citi, varbūt viņa tos tikai nebija uzgājusi? Neapzināti viņa bija apstājusies kāda laukuma priekšā — agrāk tur laikam bija audzētas puķes, bet tagad tas bija kļuvis par vientuļu skulptūru un citu nederīgu akmens gabalu kapsētu. Neparastais skats brīdi saistīja Dorindas uzmanību, tad sāpes no pēdām sakāpa līdz ceļgaliem, un viņa devās tālāk. Pēc tam viņa atkal apstājās pie kāda veikala, lai noraudzītos uz lietotajām, apskrambātajām sarkankoka mēbelēm — to bija tik daudz, ka veikala telpās acīmredzot vairs nepietika vietas. «Nez ko dara ar tādām vecām grabažām,» viņa dīki prātoja. «Viena otra vēl lietojama. Skapis tieši tāds, kāds mums palicis no vecvectēva.»

Kamēr viņa aplūkoja skapi, veikala durvis par sprīža tiesu pavērās, pa tām izspraucās pelēkbalts kaķis ar mīlīgu purniņu un aptupās uz ietves, lai vērotu zvirbuļus.

«Uz mata līdzīgs Flosijai,» Dorinda sevī noteica, un piepeši karstas asaras sariesās viņai acīs. Viņa pieliecās,

lai noglaudītu kaķi, un nodomāja, ka šai stundā māte rosās pa virtuvi, gatavodama vakariņas.

— Var redzēt, ka jums patīk kaķi,— sacīja kāda balss Dorindai aiz muguras, un pagriezusies viņa ieraudzīja druknu pusmūža sievieti baltā blūzē, ar melnu adītu šalli ap pleciem; sieviete bija iznākusi no veikala un stāvēja starp vecajām mēbelēm. Viņai bija tāds pats mīlīgs izskats kā kaķim, tādas pašas apaļas acis un gludi pieglausti pelēksirmi mati.

— Sis kaķis ir ļoti līdzīgs tam, kas man palika mājās,— Dorinda atbildēja, pasmaidīdama savu parasto laipno smaidu.

— Tad jau jūs neesat ņujorkiete?— sieviete apvaicājās, līdzjūtīgi noraudzīdamās uz Dorindas noplukušo brūno mēteli.

— Nē, es pirms divām nedēļām atbraucu no laukiem. Es meklēju darbu.

Sieviete salīgi ievīstījās šallē un papurināja galvu.

— Darbu tagad grūti atrast. Visas ielas pilnas ar darba meklētājiem. Ņujorkā bez darba — tas nav nekāds joks.

Dorindas sirds nodrebēja un sažņaudzās.

— Un es domāju, ka tik lielā pilsētā darba ir papilnam.

— Ak tā? Tas, kurš jums to iestāstījis, laikam gan pats nav zinājis, ko runā.

— Te ir tik daudz veikalu. Es cerēju uz pārdevējas vietu,— Dorinda paskaidroja.

— Vai tad jūs agrāk esat strādājusi veikalā?

— Jā, laukos. Mazā veikaliņā, kur bija visvisādas preces.

— Zinu. Manam tēvam arī tāds piederēja.

— Vai jums gadījumā nav vajadzīga palīdze?— Dorinda jautāja, noliekusies pie kaķa un cenzdamās savaldīties, lai balss nedrebētu.

Sarunu biedrene skumji nogrozīja galvu.

— Palīdze jau nu būtu vajadzīga, bet tagadējos grūtos laikos mēs to nevaram atļauties. Vienu jau bijām spiesti atlaist. Es pati tikko esmu iznākusi no slimnīcas. Par manu ārstēšanos iztērējām visus pērnā gada ietaupījumus.— Viņas platajā, labsirdīgajā sejā atspoguļojās patiesa līdzjūtība.— Es labprāt gribētu jums palīdzēt,— viņa turpināja.— Jūs izskatāties tik līdzīga manai māsai, kura iestājās klosterī. Viņa jau ir mirusi, bet viņai bija tādas pašas melnas, taisnas uzacis un dzidri zilas acis kā jums. Tagad cilvēku ar šādu matu un acu krāsu tikpat kā vairs nav. Vai zināt, kolidz es jūs ieraudzīju, uzreiz atcerējos māsu. Pirmajā brīdī tīri vai sabijos. Laikam tādēļ, ka pēc operācijas vēl esmu dikti vāja.

— Vai jums bija smaga operācija?

— Man izgrieza žultsakmeņus. Tā esot viena no smagākajām operācijām, ja slimība tik ielaista kā man. Vai jūs esat kādreiz gulējusi slimnīcā?

Dorinda papurināja galvu.

— Tai pusē, kur es dzīvoju, nekādu slimnīcu nav. Savus slimos mēs vienmēr kopām paši. Mans vecvectēvs vairākus gadus nogulēja gultā, kamēr nomira, un māte viņu kopa un piedevām vēl darīja visus darbus.

Sieviete ieinteresēta palūkojās Dorindā.

— Zināms, laukos tā jau ir parasta lieta,— viņa atbildēja un, mirkli vilcinājusies, piebilda:— Jūs izskatāties stipri nogurusi. Vai negribat ienākt un brītiņu atpūsties? Man bija tik nelādzīgi ap sirdi, ka gāju ārā palūkot, vai negadīsies kāds, ar ko aprunāties. Kad uz vakarpusi man uzmācas tas bēdīgais prāts, tad nepatīk būt vienai. Nupat gribēju dzert tēju. Kopš iznācu no slimnīcas, alum jau vairs nedrīkstu ne virsū skatīties, un tā nu esmu metusies uz tējas dzeršanu. Katliņš tūlīt būs uzvārījies; ja vēl piekodīsim mazdrusciņ kaut ko klāt, varbūt tas mums abām divām uzlabos garastāvokli. Mana māte bija no Anglijas, liela tējas dzērāja. «Man tāds bēdīgs prāts,» viņa mēdza sacīt, «uzliec katliņu!» Diena vai nakts — tam nebija nozīmes. Kad vien viņai bija nelāga oma, viņa allaž dzēra tēju.

Dorinda sekoja druknajai sievietei un kaķim uz kādu stūrīti veikala dibentelpā, no kura varēja pārredzēt durvis un ielu. Šeit uz mazas gāzes plītiņas sīca katliņš un mazs, veclaicīgs galdiņš ar sarkanu damasta galdautu bija uzklāts tējas dzeršanai. Tur bija tējas trauki un no koka darināta tējas kārbiņa ar pili uz vieniem sāniem.

— Tas viss ir gaužām vecmodīgi, es jau zinu, bet mēs jau esam tādi vecmodīgi ļautiņi. Vīrs reizēm mēdz sacīt, ka šie modernie deviņdesmitie gadi nav priekš mums. Visur tādi jaunumi, pat ticībā. Laikam gan, dzīvodami starp vecām lietām un vecām mēbelēm, esam pārāk pieraduši pie vecā gadsimta.

Dorinda pateicīgi uzsmaidīja viņai un, apsēdusies pie mazā galdiņa, sakrustoja zem sarkanā galdauta malas savas nogurušās kājas. Ja vien varējusi noaut kurpes,

viņa justos pavisam labi. Pedlarsmilā tēju lietoja vienīgi kā spēcinošu līdzekli slimības vai nelaimes gadījumā, un Dorinda nebija gaidījusi, ka tā viņu tik drīz atspirdzinās. Dīvaini — viena vienīga tase tējas un ar sviestu apziesta smalkmaizīte bija palīdzējusi viņai atgūt drosmi! Lielpilsēta galu galā nemaz nebija tik akmenscieta un neviesmīlīga, kā viņai sākumā licies. Ja gadījās satikt labus ļaudis, tie bija tikpat līdzjūtīgi un izpalīdzīgi kā laucinieki. Un viņi turēja kaķus. Nu viņa atcerējās, ka Ņujorkā bija redzējusi daudz kaķu, un tie visi bija izskatījušies pārtikuši un apmierināti. Cik patīkami bija sēdēt šai klusajā veikaliņā ar aizritējušā gadsimta smaržu . .. Tomēr beidzot tējas dzeršana bija galā, Dorinda pateicās saimniecei un cēlās uz iešanu.

— Nemaz nevaru izteikt, cik labi man kļuva,— viņa sacīja, tad žēlabaini piebilda:— Vai jūs nezināt, kur es varētu atrast darbu?

Mājasmāte — viņa bija sacījusi Dorindai, ka viņas uzvārds esot Gārveja,— domīgi noliecās pār tējkannu.

— Kādai manai paziņai ir vajadzīga veļas šuvēja ... pāris nedēļām,— viņa atbildēja, mazliet vilcinādamās, jo, par spīti laipnībai, bija piesardzīga sieviete.— To meiču, kas pie viņas strādāja, ielika slimnīcā — tai pašā dienā, kad es iznācu ārā,— un visu šo laiku viņa nav varējusi atrast nevienu sev pa prātam. Vai jūs protat šūt?

— Es esmu palīdzējusi šūt bērnu drēbītes un, protams, savas kleitas arī,— Dorinda paskaidroja kā atvainodamās.— Sevišķi daudz man to gan nav bijis.

— Es saprotu,— misis Gārveja īsi atbildēja. Sekoja klusuma brīdis, kurā viņa šķita kaut ko pārdomājam; tad viņa turpināja jautrākā balsī:— Iespējams, ka jūs viņai derēsit, kaut gan apgalvot es to nevaru. Man nudien ļoti gribētos jums palīdzēt. Ir tik grūti vienai svešā pilsētā, ja nav paziņu. Jo vairāk es ar jums runājos, jo vairāk jūs man atgādināt māsu. Katram gadījumam tomēr uzrakstīšu adresi. Tas ir Divdesmit trešās ielas rajonā. Vai mācēsiet atrast ceļu?

— Jā, noteikti atradīšu! Ļaudis ir tik izpalīdzīgi, sevišķi policisti.

— Ejiet tur pēc sešiem, agrāk ne. Tad strādnieces būs aizgājušas un viņa varēs veltīt jums vairāk uzmanības. Bet pārāk uz šo vietu neceriet. Iespējams, ka viņa pa šo laiku jau kādu pieņēmusi.

Dorinda pasmaidīja. Nē, viņa pārāk necerēšot.

— Tikmēr pasēdēšu parkā,— viņa sacīja, juzdamās bezgala pateicīga misis Gārvejai.— Ja gribu būt šuvēja, man jāzina, kas patlaban ir modē.

Ielikusi zīmīti maciņā un maciņu paslēpusi uz krūtīm, Dorinda izgāja no veikala un devās atpakaļ uz Piekto avēniju. Kopā ar svešo sievieti aizvadītajā stundā viņa bija atguvusi pašpaļāvību, un viņas domās vairs nebija ne vēsts no mazdūšības. Viņai bija tāda nojauta — tā viņa būtu atbildējusi, ja kāds jautātu —, ka viņas liktenis pagriezies uz labo pusi. «Ja es gribu, tad varu šūt tīri glīti, lai gan šūšana man nepatīk,» viņa prātoja. «Māte ir iemācījusi man darināt pogcaurumus, un vīli nošūt es protu ne sliktāk kā jebkura cita.»

Tuvodamās Piektajai avēnijai, Dorinda sāka pētīt dāmu tērpus; pirmo reizi kopš aizbraukšanas no Pedlars-milas viņa sev likās provinciāla un vecmodīga. Visām jaunāka gada gājuma sievietēm bija milzīgi kuplas piedurknes un zvana svārki, ko cēli pieturēja uz augšu ar cimdā iespīlētu roku. Dorinda ievēroja, ka piedurknes mēdz būt no citāda auduma nekā kleita, bet cimdi tikai balti, lakādas; mazās, koķetās cepurītes uzspraustas jo augstu un mati bagātīgi sacirtoti, taču pie deniņiem nav pārāk kupli.

Par spīti noberztajām kājām, viņa gāja ātri, pievērsusi seju spirgtajam, spēcīgajam vējam, kas brāzās pretī pa ēnā slīgstošo ielu. Kāds augsts un tīrs, un ieapaļš izskatījās debesjums virs lielo, brūno namu jumtiem! No kādas pelēka akmens viesnīcas, drūmas kā cietums, izspurdza eleganti ģērbusies meitene un iekāpa īrētā karietē, kas gaidīja pie durvīm. Dorinda paguva saskatīt pelēka atlasa kleitu ar zilo plūmju krāsas samta piedurknēm — kuplie svārki čaukstēdami noviļņoja pār ietvi — un zelta ķēdīti, kas ar saktiņām piestiprināta pie slaidā vidukļa. «Laimīgā,» Dorinda nodomāja, «tik skaistā tērpā, un droši vien viņai pieder viss, ko sirds kāro!»

Pagriezusies, lai dotos tālāk, viņa gandrīz sadūrās ar kādu vīrieti; vīrietim rokā bija grozs ar istabas augiem, viņa uzdevums acīmredzot bija gādāt, lai akmens kastēs viesnīcas priekšā netrūktu zaļumu. Dorindai nāsīs iesitās mitras zemes smārds, un neticami — vienā mirklī viņa bija atpakaļ Piecos Ozolos, vecā ārsta miteklī. Vienā mirklī drūmās pēcpusdienas ainas cita pēc citas atdzīvojās iztēlē — kā atbrīvojušās no burvju varas. Viņa

redzēja tumšo istabu un zilganās liesmiņas, kas lipināja kamīnā; redzēja vienīgo neaizsegto logu un aiz tā — lietū nolīkušo lauru krūmu ar baltajiem tītariem zaros; dzirdēja lietus lāšu skumjo bungošanu pa jumtu un raudzījās vecā vīra sejā, kur katra rieviņa, katrs izcilnis bija lēkājošās uguns atspīdumu izķēmots; vecais dzērājs māja viņai ar galvu. Dorinda juta sevi spēji nodrebam. Atmiņu brūce, kas bija jau sākusi aizvilkties, nu atkal bija atvērusies. Vai tiešām viņa nekad netiks no tā vajā? Vai tiešām viņai uzkrauts lāsts — no visām atmiņām tieši šīs glabāt visu mūžu? Viņas drosme saguma kā putns, kas nespēkā nolaidis spārnus. Ar vējpūsmu, ar niecīgu dvesmu bija pieticis, lai viņu apņemtu pagātnes spiedīgā gaisotne. Viņas kājas lēni mina pilsētas akmeņus, taču iztēlē viņa bēga prom no Pieciem Ozoliem — drāzās ārā, lietū, lejā pa smilšaino ceļu, cauri niedrēm, lai saļimtu pie ķērpjainā celma, atkal justu mitrās lapas pieskaramies sejai un mokošo neziņu, kas briesmīgāka par jebkuru skaidrību. Viņa atkal dzirdēja riteņu iečikstēšanos, pakavu šķindu; dzirdēja ķēvi dubļos paslīdam, pakavu dobji noklaudzam pret akmeni.

Nekad mūžā viņa nebija jutusi tādu nogurumu. Lai atbrīvotos no šīm izmisuma domām, viņa sāka iet ātrāk, lūkodamās pēc kāda soliņa, kur varētu atpūsties. Ielas pretējā pusē viņas uzmanību piesaistīja ormaņu rinda, kas gaidīja braucējus; aiz tās viņa ieraudzīja kādu skulptūru un skaistus, vecus kokus. Viņa nezināja, kas tas par skvēru, taču vakara saulē tas šķita aicinošs; pārgājusi pāri ielai, viņa uzmeklēja kādu brīvu soliņu ēnā. Tagad bija pieci, un misis Gārveja bija pieteikusi ierasties pie modistes ne agrāk par sešiem. Paldies dievam, ka beidzot var apsēsties. Dorinda noāva kurpes un, pabīdījusi tās zem sola, apklāja pēdas ar kuplo brunču malu. Cik patīkami bija šai mierīgajā nostūrī, lapotnes ņirbošajā ēnā! Nez no kurienes, cik tālu ceļu bija nākuši visi šie ļaudis, kas zvilnēja uz citiem soliņiem? Daudz cilvēku Ņujorkā allaž redzēja atpūšamies; Dorinda sprieda, ka tiem jābūt krietni turīgiem, ja jau tie drīkst tik ilgi vaļoties.

Kamēr viņa tā sēdēja, lūkodamās uz zvirbuļiem, kas laidelējās ap ormaņu zirgiem — tie ēda auzas no tarbām —, pa galvu viņai jaucās visvisādas frāzes bez nozīmes un savstarpējas sakarības. Pulkstenis pieci. Māte šai laikā gatavo vakariņas ... Pelēkbaltais kaķis atgādināja Flosiju ... Līdzīgs uz mata .. . Atmiņas par veco Greiloku sabojāja man omu ... Jāizmet viņš no galvas. Nav jēgas par to domāt. .. Diezin kā zirgi var ēst no tādām kulēm, kas uzmauktas uz purna? Ko Dans un Beršeba par tām teiktu? Vēl viena, kurai zīda kleita ar samta piedurknēm. Mis Sēna šausmās saķertu galvu, ja dabūtu zināt, kāda te mode — kleita no viena auduma un piedurknes no cita! Tā kruzuļainā mežģīņu apkaklīte tomēr bija glīta . .. Kā tas vecis lūrēja uz mani pāri viskija pudelei... Drīz viņš būs atkal mājās. Viņš aizbrauca salaulāties. . . Nē, nedrīkst par to domāt. Ja varētu izdzēst to visu no atmiņas . .. Nami Ņujorkā tik augsti. .. Diez kā ļaudis nebaidās tādos dzīvot... Re, kāds nabadzīgs večuks uz soliņa pie strūklakas. Vienās skrandās, pazoles atplīsušas.. . Ņujorkā daudz bagātnieku, bet nabago arī daudz ... Tādas skrandas Pedlars-milā ir tikai muļķītim Melnajam Tomam. Kā sāp kājas! Cik ilgi tās sāpēs? Viņš aizbrauca salaulāties... Viņš aizbrauca salaulāties. . . Tik tumša istaba, un lauru krūms aiz loga pavisam melns ... Bērnu kājiņas rībina jumtu — jeb vai tas ir lietus? Jau vēls. Gandrīz laiks iet pie šuvējas. Varbūt es viņai iepatīkos. Grāmatās tādi gadijumi ir aprakstīti. «Jūs esat tieši tāda meitene, kādu es meklēju. Jūsu rokas nebaidās darba.» Stāsta, ka šuvējas Ņujorkā pelnot lielu naudu. Mis Sēna pazīst modisti, kurai esot pašai sava kariete ... Cik jocīgi tās laternas iedegas — cita pēc citas! It kā tās man mirkšķinātu. Jāiet, jāiet... bet negribas ne kustēties ... Rokas un kājas galīgi stīvas... Kā māte mēdza sacīt: «Kad apsēdies, lai atpūstos, tad tikai jūti, cik esi nogurusi...»

Pēkšņi viņu sagrāba nelabums, kā melns vilnis tas cēlās augšup un aptumšoja pārgurušās smadzenes. Pieķērusies pie sola, viņa tik tikko turējās sēdus, bet stindzinošais paisums tikmēr rāva viņu bezgalības jūrā. Pilsētas trokšņi kļuva vājāki un pamazām nogrima miglā, kas apņēma debesis, laternas, augstos namus un ielu. Ak dievs, vai tiešām vajadzēs te rīstīties, kur tas pretīgais vecis skatās un visi ormaņi arī. .. Tad nelabums pārgāja — tikpat pēkšņi, kā bija uznācis; viņa atlaidās pret atzveltni un pievēra acis, lai brītiņu atpūstos. Drīz vien viņa jau jutās tīri ciešami un, iebāzusi pēdas atpakaļ kurpēs un aizpogājusi kurpju pogas, lēnām piecēlās, lai dotos cauri skvēram uz tuvāko ielas stūri.

Pazudušie trokšņi atgriezās un kļuva skaļāki. Gaiss bija pilns bungu rīboņas, bet nevarēja saprast, vai šī rīboņa skan viņai galvā vai arī kaut kur netālu notiek militāra parāde. Jādomā, ka parāde, lai gan viņa nevarēja saskatīt neko citu kā tikai kariešu virteni — tā bija pacēlusies gaisā un miglaini peldēja starp debesīm un zemi. «Cik visam savāds izskats,» viņa nodomāja. «Laikam tās laternas vainīgas — nemitīgi mirkšķina.»

Dorinda uzmanīgi pastiepa kāju, lai nokāptu no ietves,— ielu nevarēja saredzēt, bet tai bija jābūt kaut kur priekšā. Sperdama pirmo soli uz kariešu pusi, viņa pēkšņi saņēma tādu belzienu, ka likās — zemestrīce pasviež ietvi augšup un triec pret viņas pakausi. Laternu gaismas apļi sašķīda drumslās ka stikls, neredzamās parādes bungu rīboņa nāca arvien tuvāk; viņa gribēja tikt augšā, saukt pēc palīdzības, pakustināt rokas, bet tas prasīja tādu piepūli, ka viņa ieslīga nemaņā.

II

Dorinda atvēra acis un palūkojas apkārt: baltas sienas, baltas gultas, balti aizslietņi, balta saules gaisma un baltās kleitās un cepurītēs tērptas sievietes, kas klusi slīd garām ar baltiem traukiem rokās.

«Dievs žēlīgais, tā taču laikam slimnīca!» viņai iešāvās prātā. «Kā es te esmu nokļuvusi?»

Viņa ieraudzīja uz palaga savu roku — zilganu, aukstu, gluži nejutīgu, it kā tā nebūtu viņas pašas roka. Galvu nevarēja pagrozīt — tā bija apsaitēta, un, kad roku ar milzīgām pūlēm izdevās pacelt, viņa atklāja, ka vienā galvas pusē noskūti mati. Aizvērusi acis, viņa gulēja, neko nedomādama, nekustēdamās, ļaudama, lai dzīve atkal apņem viņu kā silta straume. Bija tik brīnišķīgi just, ka nav vairs jāraizējas, ka nekas vairs nav svarīgi — ne tas, kas bijis, ne tas, kas jebkad varētu būt. Pēc šā laika, kurā viņa bija izdomājusi tik daudz mokošu domu, tas nudien bija kā svētvakara miers — nedomāt itin nekā, neraizēties par nākotni un necensties uzminēt, ko tā nesīs.

— Krizdama laikam būšu sasitusies,— viņa nomurmināja.

— Jūs notrieca zemē kariete,— kāda balss turpat blakus atbildēja Dorindai par lielu pārsteigumu.— Jūs bijāt stipri cietusi, bet tagad jums ir krietni labāk.

Pie viņas gultas stāvēja kāds vīrietis — liels, plecīgs, sārtu seju, brūnu bārdu un laipnākajām acīm, kādas viņa jebkad bija redzējusi. Vīrietim bija sarkanmelns kakla lakats un četrstūrains zelta breloks pie pulksteņķēdes.

— Cik ilgi es jau šeit atrodos?— Dorinda vaicāja, brīnīdamās par to, kāda dīvaina balss nāk no viņas mutes.

— Šodien aprit nedēļa. Bet vismaz vienu nedēļu jums vēl ir jāpaguļ, jāuzkrāj spēki, tikai tad varēsiet atstāt slimnīcu.

— Vai es biju smagā stāvokli?

— Sākumā jā. Mums vajadzēja jūs operēt, tāpēc jums vienā pusē noskūta galva. Bet jūs lieliski tikāt tam pāri,— viņš piebilda optimistiskā toni.— Jums ir ļoti veselīgs organisms.

Kādu bridi Dorindai bija jāpadomā.

— Vai jūs mani ārstējāt?— viņa beidzot jautāja.

— Es pats. Es esmu doktors Faradejs.— Savu lielo delnu viņš bija uzlicis uz Dorindas rokas locītavas un smaidīja tik gaiši, it kā nenieka nebēdātu par dzīves likstām un raizēm.

«Nez, kas viņam par mani zināms,» Dorinda prātoja. Viņš izskatījās tik varens un stiprs, un gudrs, ka, likās, varēja zināt itin visu.

— Vai jūs kas nomāc?— viņš maigi apjautājās, bet acīs viņam lēkāja smieklu dzirkstelītes, it kā visa pasaule būtu viens vienīgs lielisks joks.

Dorinda noliedzoši pagrozīja galvu, cik apsēji ļāva,— to dēļ visas viņas kustības šķita stīvas un nedabiskas.— Es tikai domāju ...

— Vai atceraties, uz kurieni gājāt, kad ar jums notika šis negadījums?

Pakļaudamās ārsta personības labdabīgajam spēkam, Dorinda vaļsirdīgi paraudzījās viņam acīs un atbildēja:

— Es gāju pieteikties darbā. Rietumu Divdesmit trešajā ielā, pie modistes. Bet nu jau viņa būs pieņēmusi kādu citu.

— Par to nerūpējieties!— Kad viņš smaidīja, ap pelēkajām acīm savilkās brīnumjaukas krunciņas.— Jums vispār nevajag ne par ko raizēties. Kad tiksiet uz kājām, darbu mēs jums sameklēsim. Tagad galvenais ir mierīgi gulēt un veseļoties. Un nezaudēt dūšu!— viņš priecīgi nobeidza un būtu gandrīz vai skaļi iesmējies, bet laikus apvaldījās.— Drošu dūšu, meiten! Tas ir vienīgais veids, kā stāties pretī dzīvei.

— Man gribētos zināt. . .— Dorinda nedroši paraudzījās uz balti krāsotajām dzelzs gultām visapkārt, tās bija īsākās un šaurākās gultas, kādas viņa jebkad redzējusi,— vai šī ir slimnīca trūcīgajiem, labdarības iestāde?

— Es taču teicu, ka jums aizliegts raizēties! Nē, par labdarības iestādi mēs to gluži neuzskatām, bet no tiem, kuriem vajadzīga ārsta palīdzība un kuri nespēj maksāt, mēs neprasām naudu. Es zinu, ka jūs neesat bagātniece. Nu, vai vēl kas ir uz sirds?

Dorinda vēlreiz nesekmīgi pūlējās papurināt galvu. Piepeši viņa bija aizmirsusi visu, ko gribējusi zināt. Nespēks liedza atcerēties pat to, kas bija šķitis svarīgs. Pakausī dūra, sāpes izstaroja uz leju, uz pleciem, un atbalsojās visā mugurkaulā. Nekam nebija nozīmes.

— Nepūlieties! Nevajag runāt,— ārsts sacīja un aizgriezās, lai dotos pie citas pacientes.

Pēc vairākām stundām, kad žēlsirdīgā māsa atnesa tasi ar buljonu, Dorinda saņēma spēkus un centās runāt sakarigi.

— Kāds bija ārsta vārds? Es visu aizmirstu.

— Tas tāpēc, ka jūs vēl esat ļoti vārga. Ārstu sauc Faradejs. Viņš ir slavens ķirurgs, un viņš operēja jūs tāpēc, ka viņam pašam gadījās atvest jūs uz šejieni. Kad kariete notrieca jūs zemē, viņš tieši tai brīdī brauca garām. Sī operācija izglāba jums dzīvību.

— Vai viņš bieži nāk šurp?

— Parasti ne. Viņš ir pārāk aizņemts, lai nāktu vizītēs pie pacientiem. Bet jūsu gadījums viņu ieinteresējis, jo tas ir visai neparasts. Viņš seko jūsu veselības stāvoklim ar lielu interesi.

— Vai viņš zina, kas es tāda esmu?

— Jā, jūsu dzīvokļa saimniece bija izlasījusi avīzē par nelaimes gadījumu un atnākusi šurp, un viņa jūs pazina. Vai jums ir palicis kas atmiņā no šīs nedēļas?

— Tikai tas, ka sāpēja galva. Un vēl baltas sienas un cilvēku stāvi, kas kustējās šurp un turp man gar acīm.

— Brīnums, ka jūs vispār esat palikusi dzīva. Bet tagad viss būs kārtībā. Pēc neilga laika jūs jau jutīsieties tikpat labi kā agrāk.

— Tik jokaini, ka nav matu uz galvas. Pat caur apsējiem es to jūtu.

— Mati drīz ataugs, turklāt jums tie ir tik biezi, ka rēta zem tiem nemaz nebūs redzama. Jums patiešām ļoti laimējies!— masa noteica ar profesionālu mundrumu.

Dorinda raudzījās augšup uz žēlsirdīgo māsu ar savādu, it kā meklējošu skatienu. Sīs skumjās acis — lielas un zilas bālajā sejā — šķita paužam visu meitenes dzīvības spēku.

— Els gribēju ārstam kaut ko jautāt, bet nekādi nevaru atcerēties .. .— viņa iesāka.

— Nemaz nepūlieties ar atcerēšanos!— žēlsirdīgā māsa pārtrauca viņu stingrā balsī. Viņa mirkli vilcinājās, noraudzīdamās uz tukšo tasīti, tad turpināja, izrunādama vārdus ļoti skaidri, ar uzsvaru:— Tagad, kad esat atveseļojusies, man jums jāsaka — jūs bijāt patiešām ļoti slima. Ceru, ka jūs tas pārāk nesatrauks?

Dorindas seja palika tikpat neizteiksmīga kā iepriekš, runāja vienīgi acis. Jā, nu viņa atcerējās; zināja, ko bija gribējusi jautāt.

— Nē, tas mani nesatrauks,— viņa atbildēja.

— Tā jau domāju — ka jūs to uzņemsiet prātīgi.— Un, brītiņu pavērojusi, kādu iespaidu atstāj viņas teiktais, masa izsteidzās no palātas.

Gulēdama savā šaurajā gultā, Dorinda lēni sevī atkārtoja: «Tā jau domāju — ka jūs to uzņemsiet prātīgi.» Vārdi un jēdzieni plaiksnīdamies atausa apziņā, taču viņai pašai šķita, ka viņa tos mācītos no jauna. Žēlsirdīgās māsas sacītais bija nesis atvieglojumu, taču dīvainā kārtā tam piejaucās arī tāda kā nožēla. Viņa labprāt būtu gribējusi bērnu, ja tas būtu tikai viņas bērns un tajā nebūtu it nekā no Džeisona. Vienu mirkli viņa to it kā ieraudzīja acu priekšā — sārti baltu un apaļīgu. Tad atgādināja sev: «Tam varēja būt iesarkani mati, un tad es to būtu ienīdusi.»

Nožēla un atvieglojums sakusa kopā. Aizvērusi acis, Dorinda gulēja vāja un bezpalīdzīga, ļaudama, lai atmiņu straume — drīz duļķaina, drīz skaidra — plūst viņai cauri uz nebūtību. Sākumā tā bija tikai mutuļojoša tumsa — dziļa, ātra un vērpeļaina kā upe palos. Pamazām šalcošais troksnis norima, straume kļuva gaišāka un tīrāka, tanī peldēja atsevišķi atmiņu fragmenti, kas ātri nozuda. Daži no tiem bija tumši un neskaidri, citi rādījās skaidri un spilgti, kamēr bija redzeslokā, bet visiem trūka sākuma un beigu, un visi aizpeldēja, iekams viņa paguva tajos īsti ieskatīties. Nekas nebija pilnīgs. Nekas nebija ilgstošs. Nekur nebija nekāda sakara.

Slāpst... Vai drīz man nesīs ko dzeramu? Mūsmāju vecās akas spainis. Apsūnojušie grodi... vēsās, glumās

sienas ... virve tinas vaļā un skrien lejup ... dziļuma zalgojošā tumsa, tanī pamirdz sīks atspīdums kā nogrimusi zvaigzne ... Vēsums ... Vijolītes ieplakās .. . Garā zāle ieplakā pie Skaļā strauta, kur es uzminu čūskai.. . Ko man teica par čūskām? Tas bija kaut kas svarīgs, tikai nenāk prātā . . . «Es vienmēr piekāpjos.» Kas to sacīja? . .. Kādēļ tā sieviete tik skaļi vaid — tur stūrī, aiz aizslietņa? Čūska ir atgriezusies. Džeisons reiz pieskārās čūskai, un tādēļ arī tas viss notika. Ja Džeisons bērnībā nebūtu pieskāries čūskai, viņš nebūtu mani pametis, kariete nebūtu mani notriekusi, es tagad negulētu slimnīcā un mana galva nebūtu līdz pusei noskūta. Cik muļķīgi tas šķiet, ja to apdomā, tomēr tā ir patiesība. Kā māte mēdza sacīt? Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi... Atkal žēlsirdīgā māsa. Ūdeni? Jā, katrā ziņā ...

Tai rītā, kad viņa pirmoreiz piecēlās gultā sēdus, doktors Faradejs palika pie viņas ilgāk nekā citkārt un uzdeva daudz jautājumu. Viņa klātbūtnē Dorinda jutās gluži brīvi. «Ja cilvēks izglābj kādam dzīvību, laikam jau viņš pēc tam jūtas par izglābto atbildīgs,» viņa domāja un centās atbildēt uz visiem jautājumiem pēc iespējas precīzi. Viņa jau tā bija atturīgas dabas, bet tagad ievēroja, ka apziņā radusies barjera, kas liedz izrādīt jebkādas jūtas. Viņa varēja runāt par apkārtējo pasauli — par slimnīcu, māsām, citām sirdzējām —, bet, tikko viņa gribēja apliecināt savu interesi vai līdzjūtību, ne vārds nenāca viņai pār lūpām.

— Kad būsiet ārā no slimnīcas, ceru sameklēt jums kādu nodarbošanos,— sacīja doktors Faradejs.— Atnāks mana sieva, lai aprunātos ar jums. Ir vajadzīga meitene, kas ritapusē varētu palīdzēt man pieņemšanā un pēcpusdienās pieskatīt bērnus. Saprotiet, ne jau medicīnas māsa, tai ir citi pienākumi. Mums vajadzīgs kāds, kas sagaidītu pacientus un pierakstītu tos nākamajam apmeklējumam.

Dorinda neticīgi palūkojās viņa.

— Varbūt jūs to tikai stāstāt, lai mani uzmundrinātu?

Ārsts nosmēja vien, it kā jautājums nebūtu pelnījis

atbildi.— Jums taču nav nekas cits padomā?

— Nē, kur nu. Pie modistes iet vairs nav nozīmes, un piedevām viņa varbūt nemaz nebūtu mani gribējusi.

— Vai droši zināt, ka jums nav vēlēšanās atgriezties mājās?

Dorinda raudzījās augšup uz ārstu. Pilnīga seja stingriem vaibstiem un tīru, gludi spīdīgu, gluži kā uzstieptu

ādu; biezi, sirmuma skarti brūni mati ar sārtu celiņu vidū; kupla, īsi apcirpta, iegarena bārda. Jā, šis cilvēks viņai patika. Viņa izskats iedvesa paļāvību, un nevienam viņa vēl nebija redzējusi tādas rokas — lielas, spēcīgas, labdarīgas rokas.

— Jā,— viņa atbildēja savā parastajā atturīgajā tonī.— Pagaidām es vēl nevaru atgriezties.

Atgriezusies Pedlarsmilā, viņa atkal ieraudzītu Piecu Ozolu sarkanos skursteņus, nodegušo būdu un to vietu ceļmalā, kur bija sēdējusi un gaidījusi Džeisonu pārbraucam. Tas viss vēl bija turpat bez jebkādām pārmaiņām.

— Es runāju par jums ar sievu,— doktors Faradejs turpināja.— Ticu, ka jūs esat krietna meitene, un mēs abi gribam jums palīdzēt, lai jūs varētu godīgi nopelnīt sev iztiku.

— Jūs esat tik labs...— Dorinda atbildēja.— Es nevaru izteikt, cik pateicīga jūtos, bet tā ir, nudien. Kaut es spētu atrast vārdus! .. .

— Mīļā meitenīt!— Ārsts pieliecās un uzlika savu roku uz Dorindas rokas.— Es zinu. Bet, ja jums būtu tik daudz jānoņemas ar runīgām sievietēm kā man, jūs saprastu, cik atturība reizēm var būt patīkama. Nekas, drīz jūs satiksieties ar manu sievu. Ar viņu jums būs viegli saprasties. Visi ar viņu viegli saprotas.

Dažas dienas pēc šīs sarunas, rītapusē, kad Dorinda gatavojās celties augšā, pie viņas ieradās misis Faradeja un apsēdās pie gultas. Tā bija tukla, mātišķīga sieviete raženām miesas formām, kuras nemaz neatbilda tālaika modes prasībai pēc «lapsenes vidukļa», un platu, sārtu seju; sīki sacirtoto matu ērkulis un virs tā uzspraustā mazā, modernā cepurīte piešķīra viņai pārsteigtu izskatu, it kā viņa gribētu sacīt: «Vai tu re, kāda es esmu!» Viņai bija vīnkrāsas apmetnis, bagātīgi izšūts ar pērlītēm, un bērnišķīgi apaļās roķeles iespīlētas ļoti īsos, baltos lakādas cimdos. Kamēr misis Faradeja atguvās — aiz izbrīna par savu pašas neticamo eleganci, kā arī ciešās korsetes dēļ viņai bija mazliet aizrāvusies elpa —, Dorinda līdzjūtīgi vēroja viņu, domādama: cik žēl, ka viņa izvēlējusies tādu sasuku, deniņi izskatās gluži kaili.

— Jūsu gadījums ļoti ieinteresējis doktoru Faradeju,— ārsta sieva teica balsī, kas bija tikpat dzidra un maiga kā viņas rožainā sejas āda.

— Viņš ir tik labs pret mani...

— Mēs abi vēlamies jums palīdzēt. Manuprāt, nebūtu slikti, ja jūs pastrādātu pie doktora Faradeja . .. kādu mēnesi, kamēr atradīsiet citu darbu,— viņa piesardzīgi sacīja.— Tādā veidā viņš varēs uzmanīt jūsu veselības stāvokli, līdz būsiet pilnīgi atlabusi. Protams, neko grūtu mēs jums neliksim darīt — viņam palīdz žēlsirdīgā māsa un sekretāre —, bet, kad pieņemšana būs beigusies, jūs varētu palīdzēt mājās, uzraudzīt bērnus. Aukle un guvernante, mis Mareja, katru dienu ved viņus uz Centrāl-parku, bet man jau viņu ir veseli seši, tāpēc palīgu nekad nav par daudz. Ņujorkas apstākļos tā ir traki liela ģimene!— viņa jautri piebilda.

— Pie mums Pedlarsmilā ir vēl daudz lielākas. Gārli-kiem bija divpadsmit bērnu, tikai pagājšgad viens nomira, un vecajai misis Flauerai, ūtrupnieka mātei, bija veseli trīspadsmit.

— Vai jums patīk bērni?

— Jā, bērni man patīk.— Balss skanēja tik vēsi un bezkaislīgi, ka viņai sanāca dusmas pašai uz sevi. Viņa bija kā pamirusi, pārvērtusies kokā vai akmenī, un viss viņai bija vienalga. Vai viņai patika vai nepatika bērni? Ja no tā būtu atkarīga viņas dzīvība vai nāve, arī tad viņa nespētu uz šo jautājumu patiesīgi atbildēt. Agrākajā dzīvē bērni viņai bija patikuši, bet tas bija tik tālu un tik sen, ka uz tagadējo dzīvi nekādi neattiecās.

— Nu tad — sarunāts!—(Cik misis Faradeja mundra un optimistiska!)— Māsa man teica, ka jūs rīt atstājat slimnīcu. Vai jūs dosities uzreiz pie mums vai ari labāk gribētu vēl vienu dienu brīvu?

— Vienu dienu brīvu, ja jums nav iebildumu. Man taču jānopērk piemērota kleita, vai ne?

— Ak, ko nu, vajadzīga pavisam vienkārša, atturīga kleitiņa. Piemēram, tumšzila ar baltu apkaklīti un baltām aprocēm izskatītos ļoti jauki. Tikai, lūdzu, pārāk nenopūlieties un neizdodiet naudu, ja nevarat to atļauties. Visu to mēs varam nokārtot vēlāk.

Misis Faradeja bija piecēlusies un sniedza Dorindai savu cimdoto roku; to saņemdama, Dorinda juta, kā cimda podziņas iespiežas tuklajā miesā.

— Tādā gadījumā es jūs aizparīt atkal apciemošu,— vecākā sieviete sacīja savā možajā balsī.— Tumšzila krāsa ļoti piestāvēs jūsu matiem un acīm,— viņa vēl uzmundrinoši piebilda.— Man vienmēr ir patikušas zilas acis un melni mati.

Dorinda pasmaidīja, raudzīdamās augšup uz viņu.

— No matiem jau tikai puse vien palikusi. Es laikam izskatos pēc īsta putnubiedēkļa, un rēta arī galīgi kaila. Tā man visu mužu būs par piemiņu.

— Nebēdājiet, mati ataugs vēl biezāki nekā iepriekš. Jau tagad ir nedaudz atauguši, un pēc neilga laika rēta vispār nebūs vairs redzama.— Viņa veltīja Dorindai starojošu smaidu.— Te ir kartīte ar adresi, nepazaudējiet tol Vai jums ir, kur to ielikt?

— Zem spilvena man ir maciņš.— Izvilkusi maciņu un novietojusi tajā kartīti, Dorinda gurdi nodomāja: «Cik jocīgi, ka tas viss noticis ar mani.»

Pēc nelaimes gadījuma visa dzīve, viss, ko viņa pati bija piedzīvojusi un ko redzēja sev apkārt, jūtas un emocijas — viss viņai likās ne tik daudz traģisks kā komisks. Viņas jūtu pasaule bija mirusi, toties bija radusies kaut kāda nežēlīga humora izjūta, sazēlusi kā vārpata starp drupām. Tagad viņa spēja smieties par itin visu, bet tie bija sarkastiski smiekli.

III

Kad viņa nākamajā rītā atvēra acis, pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija: «Šodien es drīkstu atstāt slimnīcu.» Ak, kaut viņu būtu paturējuši šeit visu mūžu, līdz viņa nomirtu — mierīga, vienaldzīga, no visa atsacījusies, saglabājusi vienīgi savu sardonisko humoru! Taču pēc brīža, paraudzījusies uz citām palātas iemītniecēm — uz nemitīgi vaidošo sievieti un meiteni ar liesmaini rudajiem matiem, kura satiksipes negadījumā bija zaudējusi kāju,— viņa pārmeta sev šīs domas: pasaulē bija ļaudis, kuriem klājās sliktāk nekā viņai. Pa logu varēja redzēt, ka debesis ir zilas un karogu torņa galā plivina spēcīgs vējš. Viņa priecājās, ka nelīst. Būtu žēl, ja pasaulē vajadzētu atgriezties lietainā dienā.

Paēdusi brokastis un uzklausījusi jauna, izveicīga ārsta norādījumus, Dorinda izkāpa no gultas un ar žēlsirdīgās māsas — mācekles palīdzību saģērbās. Izrādījās, ka vienai no vaidošās slimnieces paziņām jādodas uz to pašu pusi, kur Dorindai, un ir sarunāts, ka viņa Dorindu pavadīs; svešā bija apsolījusi gādāt par meiteni, lai tā bez starpgadījumiem nokļūst savā pansijas istabiņā.

— Vai tur zina, ka jūs ieradīsities?— viņa jautāja.

— Jā, es palūdzu žēlsirdīgo māsu, lai piezvana saimniecei. Es varēšu dabūt to pašu istabu, mana soma jau tur ienesta.

— Nu, tad es labprāt jūs pavadu,— teica svešā; viņa bija ģērbusies apvalkātās sēru drānās un izskatījās gaužām nomākta.— Jums ļoti jauzmanās, šķērsojot ielas. Jūs taču vēl esat tik vāja.

— Nezinu, kā es varēšu paiet,— Dorinda atbildēja. Jau ģērbdamās, viņa aiz nespēka bija atslīgusi krēslā.

Visi apģērba gabali likās neērti, viņa nobrīnījās, kā bija tos valkājusi. Zeķes bija par platām, to pēdas izstiepušās, kleita šķita akmenssmaga. Taču vislielākā noņemšanās iznāca ar matiem. Viņa centās tos sakārtot kaut cik pieklājīgi, bet nekas neizdevās — labajā pusē to bija tik maz, ka beidzot vajadzēja savīt visus atlikušos tievā grīstitē un apspraust to ap galvu kā vainagu. Seja bija bāla un novājējusi —«smaila kā vistas ola un krāsa arī kā olai», viņa ar izmisumu nodomāja, pētīdama sevi mazajā spogulītī. «Acis vien palikušas.»

Diena jau sliecās uz vakaru, kad, svešās sievietes atbalstīta, viņa iznāca no slimnīcas; gandrīz vai katrā solī svešā daudzināja: «Lēnītiņām, lēnī tinām!»— vai arī: «Ka tik jūs nepaģībstat!» Kamēr viņas gliemeža gaitā vilkās pa šķērsielu uz Sestās avēnijas pusi, svešā klāstīja Dorindai visvisādus briesmīgus atgadījumus — sēru tērpa valkātājai to bija milzīgi daudz krājumā, un runāšana par tiem sagādāja viņai mānāmu baudu.— Par operācijām es zinu pilnīgi visu!— viņa paziņoja savas garās deklamācijas beigās.

Kad pirmā dzestrā vējpūsma pieskārās sejai, Dorindai šķila, ka viņa atguvusi možumu. Tomēr zeme līgojās viņai zem kājām — katrā solī ietve it kā pacēlās pretī. Sajās divās nedēļās viņa bija atradusi no staigāšanas; likās, ka attiecībā uz viņu gravitācijas likumi vairs nebūtu spēkā, un tas bija visai uztraucoši — sperot kāju uz ietves, viņa nezināja, vai kāja būs diezgan smaga, lai sasniegtu zemi, vai arī paliks karājamies gaisā. «Varbūt man smadzenēs kaut kas samežģījies, kad dabūju to triecienu pa galvu?» viņa domāja. Pēc neilga laika jocīgo vieglumu tomēr nomainīja parastāka sajūta — piepūlētu muskuļu smeldze. Nu viņa prata iet, taču jutās jau stipri nogurusi un tik tikko spēja pavilkties, lai pievārētu garo kvartālu.

No rietumiem pūta stiprs vējš — tas piepūta sieviešu kleitām piedurknes un brunčus kā gaisa balonus, sadzina ielas putekļus viļņainās vadziņās un plivināja Piektās avēnijas skatlogu spilgto pārjumu malas. Saules stari it kā sašķīda, atsizdamies pret debesu kristālskaidro zilumu, un lija lejup uz pilsētu kā mirdzošu pērlīšu lietus. Viss apkārt bija priecīgs, spilgts un skaists, taču Dorindai šī pavasara aina bija tik vienaldzīga, it kā viņa to aplūkotu stikla bumbā, kas karājas pasaules telpas vējainā tukšumā. «Es esmu kā nokaltis koks,» viņa domāja, «tomēr man būs jātēlo, ka esmu dzīva, ka esmu tāda kā visi citi.» Viņa neko nejuta, nekam netiecās pretī, neko nevēlējās, un šī nejutība, kas bija ļaunāka par sāpēm, bija pārņēmusi ne tikai sirdi un prātu vien, bet arī miesu. «Ja man iedurtu ar adatu, es to laikam nemanītu,» viņa sev teica. «Nudien, staigājošs koka gabals, nekas vairāk.»

Sestās avēnijas stūrī pretī triecās asa vēja brāzma, un, vēl arvien atspiezdamās uz pavadones rokas, Dorinda ierāvās kādās veikala durvīs.

— Pagaidīsim šeit, kamēr pienāks tramvajs.

— Vai jums kļuva sliktāk?

— Nē, sliktāk es nejūtos, bet citādi.

— Ir bijuši gadījumi, kad cilvēks, kas iznācis no slimnīcas, paģībst ielas vidū.

— Nemaz nedomāju ģībt. Tikai pasakiet man, kad redzēsiet nākam īsto tramvaju.

Visvairāk viņu satrauca — un par tām viņa bija brīnījusies, jau kāpdama lejup pa slimnīcas kāpnēm,— savas pašas iztēles dīvainības: viss likās pazīstams. Visas sejas bija it kā iepriekš redzētas. Šķita, ka jebkuru no pretimnācējiem viņa jau kaut kad agrāk būtu satikusi kādā citā vietā, ko nevarēja skaidri atcerēties, turklāt ikkatrs no tiem ar auguma apveidu, vaibstu līnijām vai sejas izteiksmi mazliet atgādināja Džeisonu, kāds viņš bija izskatījies, kad viņa tikko bija viņā iemīlējusies. «Un tieši tagad, kad jau sāku viņu aizmirst,» Dorinda nodomāja ar īgnumu. «Beidzot es visur redzēšu tikai Džeisonu.»

Kad pienāca tramvajs, viņa iekāpa un apsēdās blakus druknam vācietim, kas bija iegrimis avīzes lasīšanā, taču muļķīgā, kaitinošā fantāzija neatkāpās. «Jābeidz skatīties viņiem sejā un jāpievērš vairāk uzmanības drēbēm — tur nu nekādas līdzības nebūs,» viņa apņēmīgi nodomāja. «Kāda tai sievietei jocīga cepure — nudien īsta kāpost-lapa, un viņas pavadonim pie kakla pušķī sasieta lente

gluži kā mazam zēnam. Viņš droši vien ir mākslinieks. Reiz es kādā grāmatā lasīju, ka mākslinieki valkājot samta jakas un pušķī sasietas lentes.» Tad gluži nejauši viņa pacēla acis, lai ielūkotos svešajam vīrietim sejā, un viņu skatieni sastapās — gluži tāpat uz viņu bija raudzījies Džeisons. Pat druknajam vācietim, kad tas, gatavodamies kāpt ārā, piecēlās un parāva zvana auklu, un paskatījās lejup uz Dorindu, sejā bija pazīstamā izteiksme.

Sarunā ar mēbelēto istabu saimniekiem — tiem atkal vajadzēja stāstīt visus piedzīvojumus no sākuma līdz galam — mānīgās parādības vēl arvien vajāja Dorindu. Kopš viņa bija nokļuvusi slimnīcā, pasaulē laikam bija notikusi vispārēja personību sašķelšanās un atkalsavieno-šanās; visi šķita redzēti jau agrāk — citā dzīves posmā un citos apstākļos.

Beidzot palikusi viena un sasniegusi savu istabiņu, viņa nespēkā iekrita cietajā gultā — šai gultai, gluži tāpat kā saimnieka sievai, apaļumi bija nepareizās vietās — un gulēja, neko neredzēdama un nedzirdēdama, dzīves pelēkā tukšuma uzveikta. Veselu stundu viņa tā nogulēja bez kustēšanās; kad viņa beidzot pacēla rokas, lai noņemtu cepuri, likās, ka viņa mostas no narkozes. Sajūtām atgriežoties, viņa pamazām sāka ievērot apkārtni: šņācošo gāzes radziņu — dienas laikā tas nez kādēļ dega —, netīro paklāju ar tintes traipu vidū, cigāra pelnus ziepju traukā, aso rievu tieši matrača vidū, kur viņa gulēja. Un, jau pavisam atmodusies, nodomāja:«Lai cik smagi man būtu, jātiek tam pāri.»

Vislielākais grūtums pašlaik — viņa to skaidri apzinājās — bija nevis atmiņas par izpostīto laimi, bet gan tas, ka patiesībā viņai bija zudusi jebkāda interese par dzīvi. Dažreiz nelaimīgiem cilvēkiem saglabājas šāda interese un, kaut arī sāpēs viņu dvēsele izdegusi un palikusi tikai čaula, šī interese palīdz to piepildīt, padarot eksistenci ne vien ciešamu, bet pat baudāmu, turpretī viņa jutās tā, it kā dzīve viņai nevarētu ne vairs ko dot, ne ņemt. Viņa bija dzīvojusi tikai ar vienu mērķi, vienu domu, un tagad, kad tā bija iznīdēta kā nezāle, vaire nezināja, ar kādu saturu piepildīt savu dzīvi. «Ar mīlestību nu ir cauri,» viņa atkārtoja vēl un vēlreiz. «Mīlestības man nekad vairs nebūs, un, kamēr es atradīšu ko citu, ar ko piepildīt savu dzīvi, es būšu kā tukša gliemežnīca . ..»

Piecēlusies no gultas, Dorinda atvēra somu un izņēma savus tērpus. Ņujorkā tie nebija valkajami. Tikai tagad viņa redzēja, cik tie visi laucinieciski un muļķīgi. Izpurinājusi zilo muslīna kleitu, viņa sevi noteica: «Ja es nebutu pašuvusi šo kleitu, viņš varbūt nemaz nebūtu manī iemīlējies un tad es vēl šobaltdien dzīvotu Vecajā Fermā, un mātei būtu govs, un nekas no tā, kas ir noticis, nebūtu noticis.» Tad iesmējās, ļaudamās perversajai humora izjūtai, kas bija uzpeldējusi no apziņas snaudošajām dzīlēm. Ja allaž būtu iespējams paiet sāņus un noskatīties pa gabalu, cik smieklīgas tad gan liktos daudzas dzīves situācijas! Pat mirkļus, kad viņa, izmisuma pārņemta, bija gaidījusi Džeisonu ceļa sazarojumā, viņa tagad nespēja atcerēties bez vīpsnas. «Tomēr vēlreiz es negribētu kaut ko tādu piedzīvot, pat par visiem pasaules dārgumiem ne,» viņa nodomāja.

IV

Dorinda stāvēja doktora Faradeja uzgaidāmajā telpā un skatījās ārā uz Austrumu Trīsdesmit septīto ielu. Lejā zem loga bija peleka ietve ar dažiem bāliem saules staru taisnstūriem; varēja redzēt ari parādes durvju kāpnes ar dzelzs margām un turpat netālu — pilno atkritumu tvertni, kas gaidija atkritumu savācēja ratus. Pa ielu aizbrauca kariete ar druknu, sarkansejainu kučieri uz bukas; krustojumā kuprains itāliešu zēns pārdeva kurpju saites; mājas priekšā uz ietves, saulē laiski izlaidies, gulēja brūnraibs kaķis ar sarkanu lenti ap kaklu un tajā iekārtu zvaniņu un laizīja sev pavēderi. Debesu jums virs ielas šķita tāls, izbalojis un akmensciets.

Pagriezusies atpakaļ, Dorinda atkal pievērsās līdz apnikumam pazīstamajai aināi. Šaura, ovāla telpa ar smilškrāsas sienam un brūniem damasta aizkariem, un laika zoba sagrauztām ozolkoka mebelēm — tās bija sarežģītiem izgriezumiem rotātas, ar vītņveida kājām, un tām nebija ne mazākās līdzības ar sarkankoka meistardarbiem, kas mātei bija tik dārgi. Uz garajiem galdiem glītās kaudzītēs bija sakārtoti veci žurnāli. Kamīnā, zilgani dzirksteļodamas, dega trīs gāzes «pagales». Trīs pacienti gaidīja savu kārtu; apsēdušies pa lielu gabalu cits no cita, tie ar saspringtu, bažīgu skatienu raudzījās

ārsta kabineta divviru durvis. Pēdējos divos gados ārsta pieņemšanas telpas un iela ārpusē bija Dorindai kļuvušas tik pierastas, it kā tās būtu grāmatas, ko viņa izmācījusies no galvas.

Dīkā stāvēdama, viņa domāja par savu jauno tumšzilo poplīna kleitu. Dorinda zināja, ka tā viņai piestāv; vienkāršā, baltā linaudekla apkaklīte un baltās aproces labi piedienēja stingrajam sejas ovālām. Meitenes gadu apaļl-gums un maigums viņai bija zudis, tomēr tagad ar savu cēlo, pašcieņas pilno stāju viņa bija nesalīdzināmi izskatīgāka; kad viņa gāja pa ielu viena pati, vīrieši bieži pagriezās, lai nolūkotos viņai pakaļ. Skarbi atturīgā sejas izteiksme vēl vairāk izcēla pilnīgās, daiļi veidotās lūpas, matu un acu krāsas spilgto kontrastu. Acīm vairs nebija pavasara ziedu ziluma, tās bija kā tumšzili atvari melno skropstu ēnā. Būdama vēl gluži jauna, viņa jau bija ieguvusi brieduma gadu prātīgo gudrību un rāmo pašcieņu; bažas par savu likteni viņu nemocīja — kā visus tos, kuriem ļaunākais jau aiz muguras. Tomēr viņa nebija nelaimīga. Uz visiem laikiem atvadījusies no ilūzijām, viņa bija ieguvusi tādu mieru, kas līdzinājās klusumam pēc vētras.

Kabineta durvju zvaniņš vēl arvien neskanēja, un Dorinda ieslīga rāmā apcerē; viņa domāja par pēdējo divu dzīves gadu notikumiem, ko tie viņai nozīmēja. Visu un neko! No ārpuses viņas dzīve bija pilnīgi pārvērtusies, bet viņas dziļākajai būtībai tie bija pārslīdējuši pāri, kā vēja dzīti putekļi pārslīd pāri sejai. Vēja dzīti putekļi, nekas vairāk!

Sis laikaposms atkal atdzīvojās viņas atmiņā, gluži tāpat kā atmiņā atdzīvojas redzēta luga. Viņa domāja par Faradejiem — par savu atturību, par viņu laipnību; paranglieti — guvernanti un francūzi — mājskolotāju,— ne viena, ne otra runu viņa nebija spējusi saprast. Atmiņā atausa gan kopīgās brokastis, gan pēcpusdienu pastaigas Centrālparkā; viņas nervozās bailes no ārsta kabineta un pirmās kļūdas; ārsta un tā laulātās draudzenes pacietība; kā viņa pamazām bija iejutušies šai ģimenē; visi seši bērni — un sevišķi mazā Penelope, kura viņu jau no paša sākuma bija iemīļojusi; abas vasaras, ko viņa bija pavadījusi kopā ar ārsta ģimeni jūrmalā; bradāšana pa ūdeni — cik dīvaini viņa bija jutusies, iznākdama krastā bez kurpēm, brunči uzsprausti līdz ceļgaliem. Tad viņa atcerējās Penelopes slimības

laiku — kad meitenīte pēkšņi bija saslimusi ar plaušu karsoni, bet māte gulēja gultā ar gripu; bezmiega naktis un dienas — meitene nemitīgi sauca Dorindu un neparko nedzēra zāles, ja tās deva diplomētā žēlsirdīgā māsa; to nakti, kad likās — bērns jau mirst, un viņa nosēdēja pie gultiņas līdz rītausmai, lidz krīze bija pāri. Briesmīgāko brīdi. Bērna elpa kļuva arvien lēnāka; sīkā rociņa nodrebēja Dorindas rokā; it kā tērauda stīpa sažņaudza Dorin-dai sirdi... un tad misis Faradeja sauca no savas gultas: «Mēs nemūžam neaizmirsīsim, cik tu biji laba, Dorinda! Tev jāpaliek pie mums uz visiem laikiem!» Pēc tam viņai šī ģimene bija kļuvusi tuvāka. Kur citur viņa atrastu pajumti? Nekur — ja nu vienīgi dotos atpakaļ uz Pedla-rs-milu, bet pagaidām vēl tas nelikās iespējams. Reiz viņa gribēja atgriezties. Ne tagad, bet kaut kad vēlāk, kad viņas naids būs izdzisis tāpat kā mīlestība. Bija brīži, kad viņa ilgojās pēc Vecās Fermas,— reibinoši atmiņu mirkļi, kad, sajutusi Centrālparkā koku un dīgstošas zāles smaržu, viņa neizsakāmi ilgojās atkal ieraudzīt pavasarīgos laukus un bumbierdārzu ziedos, un lielo priedi, kas pilna putnu vīterošanas. Tomēr par indiāņzāli viņa centās nedomāt. Tā bija pārāk dzīva. Viņa juta, ka neieredz šo zāli — tā spēja atmodināt viņas ciešanas.

Mājiniekiem viņas trūka, to viņa zināja. Tēvam ar veselību vairs nebija lāgā, turklāt viņš jau bija pavecs. Katru mēnesi Dorinda sūtīja viņam pusi no savas algas. Viņa nebūtu varējusi pelnīt tik daudz, ja būtu palikusi Pedlarsmilā,— un klāt vēl nāca nauda, ko viņai dāvināja uz ziemsvētkiem. Pagājušos ziemsvētkos ārsts bija iedevis viņai čeku par piecdesmit dolāriem, un, kad Penelope bija izveseļojusies, viņi bija gribējuši maksāt vēl vairāk, tikai Dorinda bija atteikusies ņemt naudu par bērna kopšanu. Vecajā Fermā tagad bija govs — ne jau Grei-loku brūnā, bet Džersijas šķirnes govs —, tēvs bija nopircis to no Džeimsa Elguda. Tabaka pagājušā gadā bija labi padevusies, un tēvs bija varējis salabot dažus žoga gabalus. «Cerams, ka viņš spēs nomaksāt arī bankas procentus,» Dorinda nodomāja. Dzīve Pedlarsmilā laikam gan ritēja bez jebkādām pārmaiņām. Roze Emīlija bija mirusi — vienīgi tas Dorindai kaut ko nozīmēja. Jā, un māte bija rakstījusi, ka Džeisona tēvs, tas briesmīgais vecis, ari no visas tiesas sataisījies uz miršanu . ..

Iešķindējās zvaniņš, un viņa pagriezās, lai lūgtu ārsta kabinetā nākamo pacientu. Divas sievietes iegāja reizē,

un pēdējo pacientu ieveda iekšā doktora Faradeja asistents Bēres. Dorindai ar šo jauno ārstu bija draudzīgas attiecības, un aizvadītajā vasarā, kad Bēres bija dzīvojis jūrmalā netālu no Faradejiem, šķita, ka viņš gatavs iemīlēties Dorindā. Ričards Bērčs bija piesardzīgs, pētīgs, apdomīgs vīrietis; bija skaidrs, ka viņš nedomā mesties laulības ostā pa galvu pa kaklu. Varēja nojaust, ka doktoram Faradejam nebūtu iebildumu, ja no viņa asistenta un viņa palīdzes iznāktu pāris, un misis Faradeja no savas puses bija darījusi, ko varējusi, lai tā notiktu; diemžēl Dorinda pret jauno dakteri juta vienīgi mērenas simpātijas. Viņš bija pazema auguma, visai plecīgs, ar nedaudz robustu, taču inteliģentu seju — kārtīga cilvēka seju, kā misis Faradeja mēdza izteikties; par neglītu viņu nevarēja saukt, un, kad ar viņa vaibstiem bija aprasts, tie likās pat pievilcīgi. Jebkura meitene, kas noskaņota uz iemīlēšanos, ar laiku varēja iemīlēties viņā. Pēdējos divos gados, strādādama par ārsta palīdzi, Dorinda bija salasījusi šādas tādas medicīnas druskas un zināja, ka mīlestība rodas — vismaz daļēji — no vēlēšanās mīlēt; pati viņa nekādā ziņā negribēja vēl kādreiz kļūt par šīs postošās tieksmes upuri — vismaz tā viņa sev iegalvoja. Ar vēsu prātu visu izsvērdama, viņa tagad jautāja sev: vai man bija vajadzīgs tieši Džeisons Greiloks? Varbūt es tikai alku iemīlēties un Džeisona lomai būtu noderējis jebkurš cits daudzmaz patīkams jauneklis? Varbūt lielāka nozīme bija īstajam mirklim, nevis cilvēkam? Ja Bobs Elguds būtu pievērsis viņai savu apbrīnas pilno skatienu gadu iepriekš, nevis vienu dienu pēc tam, kad viņa bija satikusi Džeisonu,— vai viņas liktenis būtu iegrozījies citādi? Smadzenes izperināja šo uzstājīgo nepieciešamību — vai tai katrā ziņā bija jāgūst piepildījums realitātē, iekams cilvēkam tika ļauts ķerties pie īstajiem dzīves uzdevumiem?

Viņa atskatījās — durvis bija atvērušās, un Bērčs nāca ārā ar abām pacientēm.

— Rīt desmitos,— vecākā sieviete sacīja, vilkdama mugurā kažoku.

— Rīt desmitos,— Dorinda mehāniski atkārtoja un piegāja pie galda, lai ierakstītu apmeklējuma laiku žurnālā. Kad Dorinda pagriezās atpakaļ, sievietes bija izgājušas; ārsts raudzījās viņā, samiedzis mirkšķīgās, tuvredzīgās acis, ko aizsedza briļļu stikli.

— Vēl vienam jānāk,— Dorinda sacīja možā, lietišķā balsī.

— Vēl vienam?

— Es domāju — pacientam.

— Jā, protams! Priekšpusdienā tas ir pēdējais. Pateicieties dievam, ka jums nav jāiet pie slimniekiem uz māju.

— Es jau arī pateicos. Man netīk uzklausīt žēlabas.

Viņš pasmaidīja.

— Vai tad jūsu sirds nepazīst līdzjūtību?

Dorinda iedomājās Rozi Emīliju.

— Es esmu redzējusi pārāk daudz īstas nelaimes.

— Nelaime vienmēr ir īsta.

— Zinu. Vaina laikam ir tā, ka man dzīve neliekas tik vērtīga, lai par to daudz uztrauktos. Šķiet — jo vairāk ļaudīm dzīvē jācieš, jo krampjaināk tie tveras pie dzīves. Es domāju: ja esi uzcēlis plecos nastu, tad nes to un nevaimanā tik daudz.

— To es esmu ievērojis. Vaimanāšanu jūs neciešat.

Meitene drūmā nopietnībā pamāja ar galvu.

— Tas, kurš kādreiz bijis ļoti nabadzīgs, zina, ka vaimanāšana neko nelīdz.

— Tatad jūs esat bijusi ļoti nabadzīga?

— Pedlarsmilā gandrīz visi ir nabadzīgi. Vienīgā turīgā ģimene ir Elgudi. Uz mūsu kailās zemes plēsdamies, bagāts netiksi. Nekas tajā negrib augt.

— Seja jūs nodod,— viņš domīgi sacīja.— Katrs nervu ārsts pateiktu, ka jūs esat īsts pretrunu kamols. Jums ir visromantiskākās acis, kādas es jebkad esmu redzējis — tumši zilas kā rudens novakars —, un bezgala apņēmīga mute. Acis jums ir maigas un mute skarba — pārāk skarba, nudien, neņemiet ļaunā.

— Es neņemu ļaunā. Apņēmīga mute... Mēdz teikt — katra cilvēka spēkos esot pašam veidot savu dzīvi. Pirms pāris dienām dzirdēju, kā doktors Faradejs iegalvoja to kādai pacientei. Bet tā nav taisnība. Dzīve mūs veido, un dzīve mūs ari salauž. Mēs nespējam veidot dzīvi. Pietiek, ja spējam to dzīvot.

— Jūs esat ļoti dzīvotspējīga.

— Jā, es nesūdzos,— Dorinda atbildēja bez smaida. — Nelaimīga es neesmu ... ja nu vienīgi mazdrusciņ,— viņa izlaboja.

— Un tomēr jūsu dzīvē ir maz prieka. Jūs nekur neejat.

— Kā nu ne, dažreiz eju gan. Misis Faradeja šad tad paņem mani līdzi uz teātri.

— Vai koncertus jūs apmeklējat?

— Nē. Misis Faradeja neinteresējas par mūziku.— Viņa iesmējās.— Labākais, ko esmu dzirdējusi, ir ielas vijolnieki.

Mirkli viņš vilcinājās, un Dorinda nodomāja: nez kas tagad sekos? Tad viņš apņēmīgi sacīja:

— Rītdien ir labs koncerts. Vai jūs nevēlētos aiziet uz to kopā ar mani?

Dorinda jautājoši viņu uzlūkoja.

— Svētdienā?

— Jā, uzstājas tas ārzemju pianists, Krauze. Jūs taču neesat pārāk dievbijīga, ko?

— Es vispār neesmu dievbijīga.— Prātā uzpeldēja rūgti ironiskas atmiņas — viņa dzirdēja sevi sakām: «Vai jums neliekas, ka viņai tas jāuzzina laikus, lai varētu sagatavoties?»

— Tādā gadījumā es pustrijos ieradīšos pēc jums. Noklausīsimies koncertu, pēc tam aiziesim kaut kur padzert tēju vai arī pastaigāsimies pa parku.

Kad viņš bija aizgājis, Dorinda sakārtoja uzgaidāmo telpu un apsēdās, lai gaidītu iznākam pēdējo pacientu. Galu galā kāpēc lai viņa nemēģinātu rast dzīvē mazliet prieka? Viņas vilcināšanās, jādomā, bija izskaidrojama ar nervozām bailēm no ļaudīm, no jebkurām pārmaiņām, kas varētu ietekmēt viņas noslēgtību, vientuļnieces dzīvesveidu. Viņa nodungoja baznīcas dziesmas rindiņu:

— Mans Jēzus uzņem grēcniekus,

Kas nāk ar bēdu prātu ...

«Par kādu tumsoni viņš mani uzskatīs, uzzinājis, ka nekad neesmu bijusi koncertā? Daudz es nesajēdzu, tas ir tiesa, tomēr esmu krietni gudrāka nekā pirms diviem gadiem. Esmu iepazinusi dzīvi, un tas jau kaut ko nozīmē.»

Pacients iznāca no kabineta un aizgāja, un pēc brītiņa iznāca arī doktors Faradejs, lai apvilktu mēteli.

— Vai jūs pirms pusdienām vēl kur iesiet?— Dorinda apjautājās. Viņa zināja — misis Faradeja necieš, ka vīrs nokavē ēdienreizes.

— Jā, es steidzos, bet cigāru tomēr uzsmēķēšu.

Ar vienu no saviem iecienītajiem garajiem un tievajiem cigāriem pirkstos viņš nostājās Dorindai pretī un gaidīja, kamēr meitene pasniedza viņam uguni.

— Jauneklis šķiet jums piemērots, Dorinda,— viņš piepeši teica, jokaini smīnēdams.

— Jauneklis? . . .— Viņa pacēla acis un jautājoši uzlūkoja ārstu. Kaut gan viņas tieksme visur saskatīt smieklīgo bija kļuvusi jau gandrīz par māniju, viņas humora izjūta tomēr bija plašāka nekā dakterim Faradejam.

— Manu mīļo meitenīt, es domāju, ka Ričards nemaz nebūtu jums tā sliktākā partija,— viņš paskaidroja. — Starp citu, ja nemaldos, viņu gaida spoža nākotne.

Dorinda pasmejas.

— Kas man par labumu no viņa spožās nākotnes?

— Savs labums varētu būt gan!— ārsts atsmēja pretī, tad nopietni piemetināja:— Ričardam jūs patīkat, un es ceru, ka tur kaut kas sanāks.

Spēja netīksme it kā iedūrās nervos, un Dorinda paspēra soli atpakaļ.

— Nevajag?— viņa asi teica.— Tādām lietām es jau esmu pārvilkusi krustu.

— Bet ne jau uz visiem laikiem! Jūs vēl esat pārāk jauna.

— Uz visiem laikiem gan. Man grūti jums to paskaidrot, bet... man kļūst nelabi, ja kaut ko tādu iedomājos.

Seja Dorindai bija balta ka krīts; ārsts ielūkojās viņā ciešāk.

— Varētu domāt, ka jūs esat dabūjusi kādu triecienu,— viņš sacīja.

— Jūs domājat — triecienu pa galvu?

— Nē, ne jau fizisku triecienu. Es domāju garīgu pārdzīvojumu. Tas var radīt šādu nepatiku.

— Nu, tādā gadījumā es esmu dabūjusi triecienu.

Doktors Faradejs uzlika roku viņai uz pleca.

— Gan jau tas pāries. Jūs kļūstat ar katru dienu skaistāka. Jums vajadzīga mīlestība — tas ir dabiski.

Viņas sejai kā ēna pārslīdēja pretīguma izteiksme.

— Man tā tik tiešām nav vajadzīga. Mīlestības manā dzīvē vairs nebūs.

Ārsts nopietni paraudzījās uz Dorindu.

— Tādā gadījumā — ar ko jūs domājat piepildīt savu dzīvi?

Viņa nicīgi iesmējās. Nu, ko tie vīrieši zina!

— Ar kaut ko citu, labāku par indiāņzāli. Tā ir pirmā, kas sazeļ kailā zemē,— vispirms ir viena vienīga indiāņ-zāle! Tad tā iznīkst un dod vietu priedēm — priedēm un dzelzszālei. Jūs laikam nesaprotat,— viņa piemetināja

jautrākā tonī.— Pirms jūsu atnākšanas mēs ar dakteri Bērču runājām par Pedlarsmilu un es stāstīju, cik grūta ir dzīve uz šīs kailās zemes.

Ārsts paplikšķināja viņai pa plecu.

— Cerams, ka arī tas pāries,— viņš atbildēja un pasniedzās pēc mēteļa.

Nākamajā pēcpusdienā, sēdēdama zālē un gaidīdama koncerta sākumu, Dorinda atcerējās doktora Faradeja vārdus. Sākumā viņa bija centusies izpētīt programmu, bet tur nekas prātīgs neiznāca, viņa nekā nevarēja saprast. Bēthovens. Bahs. Sopēns. Viņa lasīja vēlreiz un atkal sapinās, jo šīs zilbes viņai neko neizteica. A-pa-si-o-nā-ta. Ko tas nozīmē? Patētiskā ... Sonāte ... Noktirne... Kas slēpjas aiz šiem svešajiem nosaukumiem? Kā lai viņa tos saprastu, ja nekad agrāk nav dzirdējusi?

Piepeši, kamēr viņa cīnījās ar vārdiem, no vēsās, krēslainās tāles atplūda mūzika. «Vai tad tā ir mūzika?» viņa pārsteigumā nodomāja. «Priežu šalkoņa ap Veco Fermu, kad tuvojas negaiss!» Simtiem reižu viņa bija dzirdējusi šo dziedošo melodiju — vakaros rudenīgajā mežā. Pamazām tā tuvojās, harmonija jau izpaudās nevis skaņās, bet sajūtās, un, traukdamas vilni pēc viļņa kā upe, sajūtas saplūda kopā un nogrima viņas apziņā.

Kamēr viņa tā sēdēja pārsteigta un apburta, prātā vispirms nāca dažnedažādas ainas un notikumi, kas līdz šim bija piemirsti; spilgtas vīzijas, kas it kā izstaroja žilbu gaismu kopīgajā atmiņu mozaīkā. Visam pāri plūda pusdienas saule, dzirkstīdama kā ābolu vīns. Mūzika, kuru viņa līdz šim bija iedomājusies vienīgi kā skaņu, pārvērtās par krāsu. Vispirms viņa to redzēja maigi zaļu un dzintardzeltenu, pēc tam kā griezīgas sarkanvioletas plaismas, bet arvien viņa to redzēja tik skaidri, it kā skatītu ar acīm. Domās atainojās vakarīgās debesis pār upes niedrēm, ganību zāle pēc lietus, ziedošo bumbieru maigais zaļganums, kas rītausmas staros tapa koši balts. Tad krāsas pārmainījās — un viņa atcerējās saulrietus virs indiāņzāles laukiem. Kvēle šķita starojam augšup, it kā slaidās smilgas būtu aizdegušās. Viņa redzēja priedi sārtā staru vainagā pret tumšzilām debesīm. Rudens vakara mēļo dūmaku, līdzīgu rasai uz vīnogām. Ceļu, kas veda mājup caur pamestajiem laukiem. Vientuļo zvaigzni

debesīs — tai bija nobriedušu bumbieru krāsa. Garo, balto namu. Veco skaidu jumtu kā tumšu cepuri. Bezdelīgas . .. pilna pasaule bezdelīgu, kas slaidos lokos šķeļ vakara debesis . ..

Pērkonīgām skaņām pār viņu gāzās mūzika; gan skaņas, gan krāsas pārvērtās sajūtu viļņos. Tīra sajūtu straume sagrāba viņu un turēja mocīdama. Mūzika vibrēja nervos gluži kā vējš, kas trīcina arfas stigas; viņa juta nervus satrūkstam kā stīgas un mūziku aizbrāža-mies pa dvēseles labirintiem kā vētru, kas visu sagrauj, visu noslauka no sava ceļa. Dziļi dziļumos zem dveseles slēptākajām dzelmēm tā ielauzās kā nežēlīgs spēks; dziļi dziļumos, viņas būtnes vistumšākajos dumbrājos, kur nesniedza domas, tā iespiedās un plosīja viņas dzīvības saknes. Sai tumsībā nebija ne krāsu, ne gaismas stara — tikai akla tumsa un sāpes ...

Nu tā pierima. Tad uzplūda no jauna. Tas, ko viņa bija turējusi par mirušu, atguva dzīvību. Tas, ko viņa bija aprakusi uz mūžiem, tiecās augšup ar izmisuma spēku. Tas, ko viņa bija pieveikusi, kā uzvarētājs atkal iesoļoja viņas dvēselē. Piepeši viņu caururba tūkstoš kristāldzidru skaņas šautru. Pār viņas augumu nolija gaismas lietus. Sviedru lāsītes izspiedās uz pieres. Rokas sažņaugusi, viņa piespieda sevi atslīgt atpakaļ sēdeklī. «Man jāiztur. Lai kas ar mani notiktu, man jāiztur.»

V

— Laikam jums tas bija par grūtu,— Bēres teica pēc koncerta.— Programma bija stipri sarežģīta. Zēl, ka mēs tik maz dabūjām dzirdēt Krauzi.

— Nemaz nezinu, vai man tas viss patika vai nepatika,— Dorinda gurdi atbildēja.— Jūtos tā, it kā būtu uzarusi veselu lauku. Manī plosījās mežonīgas dziņas — gluži kā pusaudzes gados, kad raudzījos mēnesnīcā.

— Tas ir īstais mūzikas pārdzīvojums. Es nespēju tā izjust mūziku. Man tā nenozīmē neko daudz vairāk par gara vingrinājumu. Kāds mūziķis — ievērojamākais no visiem, ko es pazīstu,— man reiz teica: ja viņam nebūtu teorijas zināšanu, viņš no koncerta spētu gūt daudz vairāk baudas.

No tējas dzeršanas Dorinda atteicās, un viņi pastaigādamies devās uz Centrālpai'ka pusi. Pēc koncerta Dorin-dai bija licies, ka viņai trūkst gaisa; nonākusi parkā, viņa atmeta galvu un dziļi ieelpoja, raudzīdamās dzidri zilajā debesu celiņā starp koku galotnēm.

— Smaržo gluži kā novembrī pie mums Vecajā Fermā,— viņa sacīja.— Kad saožu lauku smaržas, man gribas atgriezties mājās.

— Vai jums ir liela saimniecība?

Dorinda iesmējās.

— Tūkstoš akru, un mēs pat nevarējām nopirkt govi. Vai jūs zināt, ko tas nozīmē — saimniekot bez naudas? Pēc kara tēvam nebija iespējams algot strādniekus un viņam vajadzēja «aizlaist zemi postā», kā mēs sakām. Nelielu daļu viņš apstrādā pats, pārējā visa guļ atmatā. Visa peļņa iziet par nodokļiem un bankas procentiem. Vēl mums gan ir priedes, bet Neitens Pedlars mums iesaka tās pietaupīt, kādu dienu tās celšoties cenā. Tagad mēs par tām neko lielu nevaram dabūt, jo ceļi ir pārāk slikti un ir grūti tās izvest. Sad tad mēs kādu priedi pārdodam, lai iznāktu, ar ko samaksāt nodokļus, bet cenas ir gaužām zemas. Tēvs pie Papeļu strauta nocirta septiņas skaistas papeles, bet, tā kā viņš nevarēja tās izvest, viņam nedeva vairāk kā pusotra dolāra gabalā. Tad jau nav vērts bendēt kokus.

— Un kā jūs izmantojat neapstrādāto zemi?

— Nekā. Dažs no mūsu kaimiņiem tur aitas, bet tēvs domā, ka tas neatmaksājoties. Lauki aizaug ar indiāņzāli un dzelzszāli, pēc tam parādās priedītes un ozoliņi.

— Eet atmatas taču var uzart. Ja zemi apstrādā, tā atkal kļūst auglīga.

— Zinu, bet tam vajadzīgs darbaspēks. Tēvs un Džozija jau tāpat raujas vaiga sviedros. Palīgiem mēs nespējam maksāt. Mums jau ir arī dažas labas pļavas. Neitens saka — ja mums būtu mazliet naudas iesākumam, mēs varētu ierīkot piena fermu vai šķirnes lopu audzētavu kā Džeimsam Elgudam. Es ļoti vēlētos iegūt kādas zināšanas par lauksaimniecību. Doktors Faradejs man teica, ka tā esot tāda pati zinātne kā medicīna.

Bēres pirmo reizi redzēja, ka Dorinda ir tā aizrāvusies. ♦Dīvaini,» viņš nodomāja, «kā zeme var turēt cilvēku savā varā!»

— Nez vai man būtu iespējams iemācīties saimniekošanu no grāmatām?— Dorinda jautāja un turpināja, pirms viņš paspēja atbildēt:—Es domāju — jaunlaiku paņēmienus, kā no zemes dabūt ārā pēc iespējas vairāk?

Bēres pasmaidīja.

— Vai tam visam nav sakars ar ķīmiju? Manuprāt, kad doktors Faradejs runāja par zinātni, viņš domāja tieši augsnes ķīmiju. Jā, ir grāmatas, no kurām jūs varat mācīties. Man ir draugs, pasniedzējs Viskonsinas universitātē, no viņa es varētu uzzināt, kādas grāmatas jums vajadzīgas. Starp citu, nākamajā mēnesī viņš šeit, Ņujorkā, lasīs lekcijas tieši par augsnes ķīmiju. Veselu lekciju ciklu. Es visu noskaidrošu, un mēs varēsim tās apmeklēt, ja jūs vēlēsities. Tikai neaizmirstiet — pats labākais skolotājs tomēr ir praktiskā pieredze.

Dorinda noliedzoši papurināja galvu.

— Mums ir daudzu paaudžu pieredze, un tās vienīgā mācība — dari visu tāpat kā līdz šim. Māte saka: ja viņai ļautu izvēlēties, tad vienīgā zeme, ko viņa gribētu apstrādāt, būtu Kānaānas zeme, kur

«... Smaržīgus augļus plūc katru dien*

No mūžam zaļajiem zariem!»

Bēres iesmējās.

— Šķiet, ka man patiktu jūsu māte.

Sie viegli izteiktie vārdi lika Dorindai iegrimt domās. Vai Bērčam viņas māte patiešām patiktu — viņas māte ar savu dzēlīgo humoru, ar savu maniakālo darbīgumu, ar savu periodisko neiralģiju un pastāvīgo melanholiju? Vai viņš jebkad pazinis sievieti, kura būtu viņai līdzīga? Vai viņš jebkad pazinis sievieti, kuras dzīve būtu tik tukša?

— Nabaga māmiņa!— Dorinda izsaucās, tad izlaboja:— Nabaga māte! Ferma saēdusi viņas dzīvi. Jaunībā tā viņu sagūstīja, un kopš tā laika viņa nav spējusi izrauties.

— Vai tad viņai tā nav tuva?

— Nezinu. Dažreiz man liekas — viņa to ienīst, bet es zinu — atstāt fermu būtu viņas nāve. Tas ir tikpat kā ar slimu sirdi: grūti dzīvot ar to, bet bez tās arī nevar, jo tā ir dzīvība.— Dorindai aiztrūka balss; brītiņu domīgi klusējusi, viņa negaidot piebilda:— Ja man būtu nauda, es brauktu atpakaļ uz mājām un izveidotu no mūsu fermas piensaimniecību.

Runādama viņa redzēja vīziju — tā parēgojās starp Centrālparka vējaino mijkrēsli un oranži spīdošajām vakara debesīm,— redzēja to tik spilgtu, tik vilinošu, ka aizrāvās elpa: laukus, ceļu, baltos vārtiņus, zemo, garo

māju, lampas gaismu logā. Pirmo reizi viņa spēja domāt par Veco Fermu, nemodinot atmiņā Džeisona tēlu. Pirmo reizi kopš aizbraukšanas no mājām viņa juta senākas, dziļākas saites, kas saistīja ar dzimto pusi,— tās vijās viņai apkārt kā vīnstīgas, stiepdamās cauri vēlāka laika atmiņu drūmajai tumsai. Senākas, dziļākas saites, kas stīgoja no zemes, vilka viņu atpakaļ cauri laikam, telpai un aizmirstībai. Kaislība atkal uzbangoja viņas sirdi, bet tā bija pārkausēta kaislība, kas vairījās no personiskā un tiecās uz bezpersonisku mērķi. Soļojot kopā ar Bērču zilajā pustumsā, viņai likās, ka mūzika atbrīvojusi kādu neparastu spēku, kas bijis saistīts viņas būtnes dziļumos; šis spēks izplatās uz visām pusēm, arvien plašākā un plānākā slāni tas izplešas, līdz pārņem visus pamestos laukus apkārt Vecajai Fermai. Priecīgi pārsteigta viņa atklāja, ka nejūtlgums zudis, ka viņa atgriezusies dzīvē. Patiešām, viņa bija atgriezusies — bet gluži citādā dzīvē!

— Man šķiet, ka Vecā Ferma aicinātu mani braukt atpakaļ un palīdzēt tai,— Dorinda sacīja.

Tonakt viņa sapņoja par Pedlarsmilu. Viņa sapņoja, ka uzar kādu no pamestajiem laukiem, un vārpatas smarža lika atcerēties mātes puķaino kastīti — kā tā smaržoja, kad māte svētdienas rītos ņēma to ārā no skapja,— tas bija neskaitāmu aizmirstībā nogrimušu svētrītu aromāts. Arklam priekšā bija aizjūgti Dans un Beršeba, un katras vagas galā tie apstājās un palūkojās atpakaļ uz Dorindu. ♦Tu nekad neuzarsi šo lauku, kaut ari strādātu vai simt gadu,» tie sacīja, «tāpēc ka tas pilns ar dadžiem un dadžus nevar iznīdēt.» Dorinda paraudzījās apkārt. Patiešām! Cik tālu skatiens sniedza, uz visām pusēm lauks bija aizaudzis ar adatainiem, zilsārti ziedošiem dadžiem, un katrai dadžu galviņai bija Džeisona seja. Miljons dadžu, un katrs dadzis skatījās uz viņu ar Džeisona acīm! Viņa iegrieza arklu pašā dadžu biežņā, bradāja tos, cik spēka, plēsa ārā ar visām saknēm, apgrieza apkārt un ieara zemē, bet, tikko nozuduši, tie cēlās un zaļoja atkal. Miljoniem zilsārtu dadžu galviņu! Miljoniem seju! Visapkārt tos redzēja stīdzam augšup — no dziļās vagas, kura palika aiz arkla, no brūnajām, apgrieztajām velēnām, zirgiem zem kājām, viņai pašai zem kājām —, tikko viņa tos bija ieminusi zemē, tie kā atsperes sviesti atkal šāvās augšup. «Lai vai pati galu dabūju, es iznīdēšu šos dadžus!» viņa skaļi sacīja un atmodās. Dzestrs vējš plivināja loga aizkarus. Vai tās bija tikai iedomas, vai arī

vējš, skriedams cauri pilsētai, patiešām nesa līdzi priežu un dzelzszāles smaržu? Piepeši vienu mirkli — tas nebija ilgāks par ātras elpas dvesmu — viņu pārņēma fiziska tuvuma sajuta, it kā viņai kāds būtu pieskāries. Tad tā pagaisa, atstādama tikai atmiņu izmisumu. Mīlestība tā nebija, par to viņa bija pārliecināta. Vai tas bija naids, kas brīdi starp sapni un pamošanos strāvojis viņā tikpat spēcīgs kā kaisle? Tā bija pirmā reize, kad viņa bija sapņojusi par Džeisonu. «Un kur tas laiks, kopš es vairs nedomāju par viņu,* Dorinda sev rūgti teica.

Nākamajā rītā, kad pieņemšanas laiks bija beidzies, Dorinda aizgāja uz bibliotēku un lūdza izsniegt viņai veselu virkni grāmatu par lauksaimniecību. Ar milzu interesi viņa izlasīja ikvienu no tām, pacietīgi izrakstīdama svarīgāko, turklāt allaž paturēdama prātā Vecās Fermas īpašos apstākļus. Bērēs sarunāja, ka viņa varēs apmeklēt lekciju kursu, un viņa centīgi sēdēja lekcijās, aizvien vairāk bagātinādama savas zināšanas par lauksaimniecības metodēm, vākdama, sijādama, krādama atmiņā visādas gudrības, kuras, viņasprāt, kādu dienu varēja noderēt. Viņas gara acu priekšā arvien vīdēja pamestie lauki. Viņa redzēja, kā tie atzeļ jaunai dzīvei: sēja, augšana, graudu nobriešana, mūžvecā ražas svētku svinēšana. Viņa sapņoja par dzeltējošu kviešu jūru un līdzeno vālu, kas nogulst aiz pļāvēja. «Tik daudz zemes,» viņa sev teica, «tik daudz zemes stāv atmatā!* Viņu bija apsēdusi doma par piensaimniecību. Uzņēmība, strādīgums un mazliet naudas pašā sākumā — nekas vairāk nebija vajadzīgs. Ja viņa sāktu ar nedaudz govīm — nu, piemēram, ar sešām — un visus darbus darītu pati, tas būtu paveicams. Vecajai Fermai beidzot jādod peļņa — tā viņa bija cieti nolēmusi. Tūkstoš akru! Zemes pietiktu ir ganībām, ir lopbarības audzēšanai, lai cik govju viņa sagribētu iegādāties. «Ja man izdotos dabūt darbaspēku, tas nemaz nebūtu tik grūti,» Dorinda kādu dienu prātoja, sēdēdama bērnistabā pie loga. «Ja būtu iespējams nopirkt govis un salīgt dažus strādniekus, varbūt tas man izdotos.» Tad viņai atkal saplaka dūša. «Bez naudas nekas nav iesākams,» viņa nodomāja un balsi iesmējās. ♦ Vajadzīga tikai maza drusciņa naudas, bet, ja tev tās nav,— kod pirkstos!»

— Par ko jūs smejaties, Dorinda?— vaicāja misis Fara-deja, darbodamās ap bērna šūpuli.

— Es pašlaik domāju, ka atdotu nezin ko, lai tiktu pie sešām — nē, labāk divpadsmit govīm.

— Govim?

— Jā, govim Vecajai Fermai. Man sāp sirds, ka tik daudz zemes iet postā.

— Tiešām žēl. Agrāk tā laikam bijusi laba zeme?

— Vecvectēva laikā mūsu ferma bija viena no labākajām visā apgabalā. Protams, viņš spēja apstrādāt tikai nelielu daļu no visas platības. Lielākā daļa bija meži. Tā mēs pēc kara varējām nomaksāt nodokļus — cirtām mežu un pārdevām kokus. Tētis un Džozija jau ari raujas, cik spēj,— viņa piebilda kā atvainodamās,— bet viņiem mūždien neveicas. Zināt, ir tādi cilvēki.

— Jā, nedod dievs par tādu piedzimt!— noteica misis Faradeja; pēc brītiņa viņa ievaicājās:— Un ko tad jūs gribētu ar savu fermu iesākt?

Dorindai pietvīka vaigi.

— Ja man būtu nauda, es vispirms uzplēstu atmatas,— viņa atbildēja.— Pirmajā gadā es sētu vīķus un ieartu kā zaļmēslojumu. Tad es paplašinātu ganības — tas ir viegli izdarāms; ar laiku izveidotu kārtīgus zālājus. Pēc tam es no Džeimsa Elguda nopirktu dažas govis, Džersi-jas šķirni, un uzsāktu piensaimniecību — pavisam nelielu, bet pienam neviens nedrīkstētu ne pirkstu piedurt, tikai mēs ar māti. Produktiem jābūt labākiem par labu, citādi nemaz nav vērts sākt!— viņa sparīgi noteica — gluži kā agrākā Dorinda.

— Un sviestu jūs pārdotu — bet kur?

Jautājums atvēsināja meitenes sajūsmu gluži kā auksta ūdens šalts. Patiešām, kā viņai tas agrāk nebija ienācis prātā?

— Hm ... nu, mēs atrodamies samērā tuvu gan Rič-mondai, gan Vašingtonai... Tiesa, ceļš, kas ved uz staciju, ir slikts, bet attālums ir tikai divas jūdzes. Sviestu, kas taisīts iepriekšējās dienas vakarā, mēs nākamās dienas rītā vēl pirms saules varētu sūtīt projām.

Misis Faradejas skatienā varēja lasīt, ka viņa jūt līdzi Dorindai.

— Vašingtonā man ir paziņas,— viņa sacīja.— Kādam no maniem draugiem pieder liela viesnīca. Viņš katrā ziņā varētu norunāt ar direktoru, lai tas pērk no jums sviestu, olas ari — tikai tām patiešām jābūt visaugstākā

labuma. Un jūs varētu prasīt kārtīgu cenu. Cilvēki labprāt maksā, ja droši zina, ka dabūs labu mantu.

Dorinda nopūtās.

— Tas jau izklausās pēc pasakas,— viņa teica.— īstenībā tas, protams, ir pilnīgi neiespējami.

— Kāpēc?— Izcēlusi zīdaini no šūpuļa, misis Faradeja paņēma to klēpī, tad turpināja:— Tik daudz naudas, cik vajadzīgs iesākumam, mēs jums aizdotu. Jūs palīdzējāt mums glābt Penelopi, un mēs ļoti priecātos, ja varētu savukārt palīdzēt jums. Bet apdomājiet, ko tas no jums prasītu, pat ja jums izdotos panākt, ko esat iecerējusi! Labāk nemaz nesapņojiet par to. Jums vajag apprecēties, mīļā.

Dorinda saviebās.

— Nu nē. Tādām lietām ir krusts pāri.

— Nevar būt! Jūs vēl esat pārāk jauna, lai pamestu novārtā šo dzīves pusi.

— Tam nav nozīmes. Krusts pāri,— Dorinda nešaubīdamās atbildēja.

— Nu tad atcerieties, ka mēs katrā laikā esam gatavi jums palīdzēt. Tas mums nebūtu nekas sevišķs — ieguldīt jūsu fermā pāris tūkstošu. Kad ferma sāktu atmaksāties, jūs mums šo naudu atdotu.

— Un es varētu jums visu laiku maksāt procentus.

— Lūdzu — ja jums no tā kļūst vieglāk ap sirdi. Tikai sava muļķīgā lepnuma dēļ gan nepalaidiet garām iespēju dzīvē kaut ko sasniegt.

Dorinda domīgi raudzījās ārā pa logu. Viņas lepnums muļķīgs — jā, varbūt, bet tas bija vienīgais, kas viņai vēl palicis. Nekāda cita garīga atbalsta punkta viņai vairs nebija, tikai šī pārspīlētā neatkarības apziņa.

— Jūs esat tik spējīga meitene,— viņa dzirdēja misis Faradeju sakām.— Nemaz nešaubos, ka jūs paveiksit visu, ko esat nodomājusi. Vēl vakardien dakteris man teica: ņemot vērā, ka neesat speciāli apmācīta, jūsu darba prasme ir taisni apbrīnojama. Reti gadās, ka jūsu vecuma meitenes ir tik darbīgas un lietišķas.

Dorinda drūmi iesmējās.

— 2ēl, ka māte to nedzird!— viņa sacīja.— Viņi visi vienmēr apgalvoja, ka es esot īsta sapņu vācele.

— Jaunībā tā mēdz būt. Tā ir jūsu laime, ka tik drīz esat tikusi vaļā no ilūzijām.

Dorinda neko neatbildēja; viņa skatījās uz zīdaini, ko misis Faradeja turēja rokās. Tas bija tukls un sārts,

apaļu sejiņu, kuras sīciņie vaibsti šķita kā mazas ziedlapiņas, un kailu galviņu, tik apaļu un gludu kā ola. Zīdainis pasmaidīja meitenei pretī, saverkšķīdams seju, un bezzobainā mutīte kaut ko noburbulēja.

— Ja kādreiz esi bijis nabags, tad vienmēr vajā bailes iekrist parādos,— viņa pēc krietna brīža atteica.

Pēc tam viņa vēl dažus mēnešus lasīja grāmatas un klausījās lekcijas, neko daudz nesaprazdama, un visu šo laiku doma par saimniekošanu laukos urdīja viņu un nedeva miera. Viņai pašai bija jābrīnās par šo pārmaiņu: pamazām, it kā pret pašas gribu viņā nostiprinājās vēlēšanās atgriezties Vecajā Fermā. Problēmas, kas bija likušās neatrisināmas, pēkšņi kļuva tik vienkāršas kā divreiz divi; apstākļi, kas bija aizšķērsojuši ceļu līdzīgi kalnu grēdām, izgaisa kā mirāža, tikko viņa tos kārtīgi apdomāja. «To es nevaru atļauties!» viņa mēdza sev sacīt un brīdi vēlāk domīgi piebilda: «Bet nav jau tā, ka viņi šo naudu man dāvinātu. Galu galā es taču vienmēr varu to atdot atpakaļ — pat ja man vajadzētu ieķīlāt fermu.»

Tuvojoties pavasarim, Dorinda arvien vairāk laika pavadīja kopā ar Bērču. Dorindai viņš patika; patika viņu abu kopīgās pastaigas; viņa draudzība bija kļuvusi par viņas dzīves sastāvdaļu; tomēr, ja kādreiz abu rokas nejauši saskārās, katrs viņas nervs iekliedzās: «Tik tālu un ne soli tālāk!» — aiz riebuma pret fizisku tuvību. Viņa zināja — vainīgi nervi, bet tādēļ šis riebums nebija mazāk reāls. Kāda viņas būtnes daļa joprojām bija pamirusi. Pēdējo divu gadu nejūtīgums — reizēm viņai bija radusies vēlēšanās iedurt sev ar adatu, lai pārliecinātos, vai vēl spēj ko samanīt,— šis nejūtīgums tai apziņas daļā, kas augstāka par sajūtām, pamazām bija atlaidies. Taču doma par mīlestību, mazākais atgādinājums par tās fiziskajām izpausmēm radīja viņā pretīgumu un neizsakāmu gurdumu. «Es gluži vienkārši neciešu, ka man pieskaras,» viņa mēdza sev sacīt.

«Bez mīlestības taču dzīvē jābūt vēl arī kam citam,» viņa sprieda, sašutusi, ka visi mūžīgi skandina vienu un to pašu. Raudzīdamās uz gājējiem ielā, viņa dažreiz pieķēra sevi nodomājam: «Sai sievietei droši vien nav mīlestības, tomēr viņa neizskatās nelaimīga. Laikam taču ir atradusi ko citu.» Un, atcerēdamās Veco Fermu, pacilāti iegalvoja sev: «Arī man būs kaut kas cits! Mīlestība nebūt nav vienīgais pasaulē.»

— Zināt, es gandrīz jau esmu izlēmusi, ka braukšu mājās,— viņa kādā aprīļa dienā sacīja Bērčam, kad viņi abi sēdēja parkā.— Vai redzējāt ceriņus puķu veikala logā, kuram mēs gājām garām? Pie mums fermā pašlaik zied ceriņi, vecie krūmi rietumpusē ir kā ziedu mākonis. Tie ir tik lieli, ka sniedzas līdz jumtam, un žubītes tajos katru gadu vij ligzdas.— Viņa pacēla galvu un paraudzījās viksnas zariņu vārajā rakstā pret nespodrajām debesīm. Cik bāls un auksts bija šis ziemeļu pavasaris!

— Tātad jūs brauksiet atpakaļ un sāksiet saimniekot?

— Saprotiet, es šeit, svešumā, vairs nevaru izturēt. Manas mājas ir tur, starp atmatām.

— Vai es drikstu braukt jums lidzi?— Bēres negaidot jautāja.

Dorindas roka gulēja viņai klēpī ar delnu uz augšu, un jautādams Bēres glāstoši saņēma to savējā. Tai pašā mirklī viņas nervi sacēla trauksmi: brīdinoši drebuļi izskrēja viņai cauri, it kā būtu novibrējuši vadi. Tie bija nervi, nevis sirds, kas atraidīja Bērča maigumu. Dorindai šķita, ka viņa pat varētu šo vīrieti milēt, ja tikai tas spētu vienmēr turēties atstatu, nekad neaiztiktu viņu, būtu mierā ar pieklājīgu laipnību, neuzbāztos ar mīlestības jutu apliecinājumiem un negaidītu tos no viņas. Jau pirmajā tuvošanās reizē katra viņas miesas šūniņa sacēlās pret to.

— Jums tur nebūtu nekādu ērtību,— Dorinda atteica, un viņas skaistās, sārtās lūpas savilkās gandrīz naidīgā grimasē.— Lauku dzīve ļoti atšķiras no tās, pie kuras jūs esat pieradis.

Bērēs silti pasmaidīja.

— To es pieciestu, ja tikai mēs būtu abi kopā.

Dorinda raudzījās pāri viņa galvai uz vīksnas stumbru,

kas iestiepās debesīs. Jā, Virdžīnijā ceriņu laiks. Iztēlē viņa redzēja kuplos, ziedainos zarus pie baltās sienas un virs tiem — pelēko jumta paspārni, kur mitinājās bezdelīgas. Durvis bija vaļā, un ceriņu smarža plūda pa tīro, tukšo priekšnamu uz vaļējām durvīm otrā pusē, aiz kurām zaļā nogāzē pletās bumbierdārzs. Visam pāri — lielā priede pakalnā, ar zaru vainagu kā putna spārnu skardama tīrās debesis. Kāds miers dvesa no šis ainas! Pēc vētras, ko viņa bija pārcietusi, miers jau bija laime.

Klusā divatnība bija kļuvusi intīma, maiga, pavedinoša; vienu mirkli viņa juta savu mūžīgo saspringumu

atslābstam, it kā tērauds viņas dvēselē būtu sācis kust. Tad Bēres saņēma viņas roku ciešāk — un viņa nodrebēdama atvilka to.

— Jums nepatīk, ka es jums pieskaros?— viņš jautāja, un viņa acīs bija lasāms aizvainojums.

Dorinda noliedzoši papurināja galvu.

— Man vispār nepatīk, ka man kāds pieskaras.

— Vai jūs esat tik ļoti nocietinājusies?

— Laikam gan, bet es nespēju kļūt citāda.

— Bet ja nu tomēr — ar laiku? Es varu gaidīt — tik ilgi, cik ilgi jūs vēlēsities.

— Tam nav nozīmes. Laiks mani nepārvērtīs. Tā visa manā dzīvē nekad vairs nebūs.

Dorinda piecēlās, jo atmiņu vīzijās par Veco Fermu bija parādījies Džeisons, un, kaut gan viņa vairs nemīlēja Džeisonu, kaut gan viņa to ienīda, parādība bija tik negaidīta un spilgta, it kā tas patiesi būtu nostājies acu priekšā. Sis cilvēks viņai vairs neko nenozīmēja, taču ar to saistītā pagātne joprojām ietekmēja viņas dzīvi; paslēpies Dorindas zemapziņas dziļumos, viņa tēls varēja kā ienaidnieks uzbrukt no slēpņa tieši tad, kad viņa bija neaizsargāta.

Kad Dorinda atgriezās pansijā, priekštelpā uz galda viņu gaidīja vēstule ar mātes līdzeno, neizteiksmīgo rokrakstu uz aploksnes. Kāpdama augšup uz savu istabu, viņa atplēsa to un, apsēdusies krēslā pie loga, pēdējā vakara blāzmā lasīja cieši aprakstītās lapas.

Mīļo meitiņ!

Negribas Tevi skumdināt, tomēr jāpavēsta Tev bēdīgas ziņas: tēvu ir ķērusi trieka. Tas notika sestdien, kad viņš ara tabakas lauku. Pirms tam viņš jau vairākas dienas nejutās labi, bet Tu jau zini — viņš nemēdz sūdzēties, un ta viņš strādāja, kamēr pakrita lauka vidū. Džozija un Rūfs nesus atnesa viņu mājās.

Mēs tūliņ meklējām ārstu — Rūfs apsegloja Beršebu un aizjāja uz Pedlarsmilu, un Neitens aizsūtīja ziņu uz valdes namu dakterim Stautam. Dakteris ieradās pēc divām stundām, bet tēvs vēl nebija nācis pie samaņas. Dakteris saka — tēvs vairs necelšoties un, ja Tu gribot vēl redzēt viņu dzīvu, lai braucot pēc iespējas drīzāk. Mis darām, kas mūsu spēkos, un Neitens ir man brīnišķīgs palīgs; nudien nezinu, ko es bez viņa iesāktu. Džozija tagad pa nakti paliek pie mums. Kā jau Tev rakstīju, pēc apprecēšanās viņš ar Elvīru apmetās tajās mājās aiz Plamtrijiem, bet viņš man Ļoti labprāt palīdz un Elvīra arī. Elvīra piedāvājās tēvu kopt, bet viņa ir tāda vējaslota, ka nevaru uz viņu paļauties, tāpēc salīgu Mehīteblas tantes mazmeitu Fluvanu Mūdiju. Fluvana nāk katru dienu. Viņa ir ļoti laba kopēja, un tēvam arī viņa

patīk, kaut gan virta ir no tiem jaunlaiku nēģeriem. Man šķiet, ka Fluvana atsitusies Mehīteblas tantē vairāk nekā jebkurš cits no viņas mazbērniem. Tēvs ir ļoti mierīgs, kopš tās dienas tikai divas reizes ir runājis. Saprast jau neko daudz nevar — viņš runā gaužām neskaidri, bet mēs ar Fluvanu abas domājam, ka viņš jautā pēc Tevis.

Citādi pie mums viss iet pa vecam. Rūfs necieš darbu fermā un gribētu tikt uz pilsētu. Nedēļu pirms tās nelaimes tēvam piedāvāja tūkstoš dolāru par kokiem, kas aug pie Papeļu avota. Neitens toreiz ieteica viņam vēl mazliet pagaidīt, bet nu jau laikam jāpārdod vien būs tie koki, citādi nav naudas, ko samaksāt par ārstēšanu. Labi vēl, ka mums tagad ir govs. Tēvs nevar ēst cietu barību. Es dodu viņam pienu un pa karotītei vistas buljona. Vakar misis Gārlika arī atsūtīja buljonu, un kāda no Snīdu māsām katru dienu kaut ko atnes.

Tava mīlošā māte

Jūdora Abernetija Ouklija.

Tātad atkal viņai tika atņemta iespēja pašai izlemt savu likteni. Dzīve dzenāja viņu kā salmiņu vējā, kā lapiņu pa ūdens virsu. Neredzamie spēki, kas bija likuši pamest dzimtās mājas, tagad lika atgriezties. Sēžot pie loga ar vēstuli rokā, viņai bija tāda sajūta, it kā viņa būtu iekļuvusi haosā, vispārējas anarhijas virpuli, un nebūtu nekādu cerību ar pašas vājajiem spēkiem tikt no tā ārā.

«Nabaga tētuks!»— tā bija viņas pirmā doma; neapzināti viņa bija nosaukusi tēvu mīlināmā vārdā, kādu bija lietojusi bērnībā. Mūžs nu ir galā, un ko viņš tajā pieredzējis? Darbu un tikai darbu. Piepeši — šķita, ka tieši šī atskārsme padara sāpes neciešami skaudras,— piepeši Dorinda atcerējās, ka tēvs tā arī nebija iemācījies ne rakstīt, ne lasīt. Savu uzvārdu viņš prata parakstīt, bet tas ari viss. Kā «balto nabagu» bērnam izglītība viņam nebija lemta, un tas, ko Jūdora bija iemācījusi viņam vēlākajos gados, «neturējās galvā», kā viņš pats mēdza vainīgi izteikties.

Ātri piecēlusies, Dorinda nolika vēstuli malā un sāka vākt kopā savas mantas.

VI

Vilcienam traucoties cauri Pedlarsmilas laukiem, Dorinda skaitīja no jauna apstrādātos tīrumus. «Džeimss Elguds laikam grib uzplēst visas savas atmatas,» viņa nodomāja.

Saule vēl nebija pacēlusies pāri koku mežģīnēm, bet indiāņzāle jau juta dienu tuvojamies un stiepās augšup,

lai to sveicinātu. Austrumpusē pie horizonta, locīdamās kā čūska, pamazām iznira Vipernokas upe, tad parādījās brūngani dūmu mākonīši un pa visu apkārtni izklīdušās fermas, un visbeidzot Dorinda ieraudzīja stacijas ēkas — rītausmas mijkrēsli tās šķita tādas kā iztrūkušās, it kā nupat atmodušās no miega.

Cik savādi bija pēc vairāk nekā diviem gadiem atkal būt šeit! Atkal šeit, it kā gluži nekas nebūtu noticis! Cik maziņa izskatījās Pedlarsmilas stacija un cik vientuļa — gluži kā avarējis kuģītis indiāņzāles jūrā ... Visapkārt tāds kailums, pamestība ... Apvārsnis viņas atmiņā bija palicis daudz plašāks, ceļš — garāks, mežs — biezāks ... Viņas prombūtnes laikā visa ainava likās taisni neticami sarukusi. Pat stacijas nekārtība, ēveļskaidu un tabakas stublāju čupas, vilcienam pretī atnākušo laucinieku rupjais, noplukušais apģērbs un klibā stacijas nēģera Bučera apkaunojošās skrandas, pat vistas, kuras kašājās laukuma putekļos,— visas šīs raksturīgās iezīmes šķita vēl neglītākas un sīkākas, nekā Dorinda tās atcerējās. Vientulība apņēma viņas domas, it kā vējš to būtu iepūtis sejā kā dūmu grīsti. Viņa saprata, ka iztēles Pedlarsmila un Pedlarsmila, kāda tā ir īstenībā, ir divas dažādas lietas. Viņa atgriezās mājās, taču jutās tikpat savādi, kā bija jutusies, ierazdamās Ņujorkā. Nu, vismaz viņai nevajadzēja atgriezties pazemīgai un padevīgai. Viņa atgriezās, kā bija apņēmusies, ar augsti paceltu galvu.

Vilciens vēlreiz nopūta, un Dorinda pamanīja, ka pavadonis jau steidzīgi vāc viņas somas uz izeju. Viņa sekoja tam vagona atklātajā laukumiņā; tas bija tas pats pavadonis, kurš bija palīdzējis viņai iekāpt, kad viņa bija braukusi projām, bet viņš neatcerējās Dorindu, un viņai nezin kāpēc šķita glaimojoši, ka šis cilvēks viņu vairs nepazina.

Vilciens slīdēja aizvien lēnāk. Pie sliežu ceļa sapulcējušos fermeru sejas piepeši iznira tik tuvu, ka Dorinda gluži vai satrūkās. Tur stāvēja Džeimss Elguds, gatavs braucienam uz Ričmondu, misters Gārliks, atnācis kādu sagaidīt — meitu droši vien, un misters Ketldrams, tāds pats kārns un noplucis kā tai rītā, kad bija atvedis Dorindu uz staciju,— šķita, ka visu šo laiku viņš bez mitas braukājis apkārt savos divričos. Sai bariņā viņas skatiens atrada Rūfu — slaidi noaugušu, glītu, tikpat īdzīgu kā vienmēr. Kādas viņam skaistas, tumšas acis, cik jauki tās saderas kopā ar samtaino sārtumu vaigos! Visbeidzot, vilcienam

stājoties, viņa ieraudzīja Neitenu Pedlaru — tas skrēja ar pasta maisu rokā. Pašā pēdējā mirkli un tomēr paspējis kā vienmēr,— cik tas Neitenam bija raksturīgi!

Pavadonis jau stāvēja ar vienu kāju uz pakāpiena, bet otru grasījās likt uz zemes. Dorinda steigšus sakārtoja savas mazās, zilās cepurītes plīvuru un mazliet pacēla svārkus augšup, jo pavadonis, nokļuvis uz zemes drošībā, stiepa viņai pretī roku. Dorindai sirdi sāpināja domas par tēvu, taču spītīgais lepnums deva viņai sparu un līdzēja paciest sāpes. Jā, mājās viņa bija atgriezusies ar paceltu galvu. Varbūt viņa nebija pārbraukusi kā uzvarētāja, taču uzvarēta ari ne. Visi noskatījās, kā viņa izkāpj no vilciena, un Dorinda juta tīksmu gandarījumu, apzinādamās, ka tumšzilajā poplīna kleitā, ar šifona plīvuru, kas pa pusei aizsedza seju (tādi plīvuri šogad Ņujorkā bija ļoti modē), viņa patiesi ir sagaidītāju apbrīnas vērta. Mazliet vājāka viņa bija, mazliet bālāka un vairs ne tik meitenīga, bet daudz skaistāka nekā tad, kad bija braukusi projām. Viņas staltais augums pauda lepnu pašcieņu, un šī pašcieņa spoguļojās viņas dzirkstoši zilajās acīs, to mierīgajā, nedaudz augstprātīgajā skatienā. Bērčs tās bija nosaucis par romantiskām acīm — kāpēc, to Dorinda nudien nesaprata, jo no romantikas viņas domās vairs nebija ne vēsts. Ja arī viņa neko citu nebija guvusi no pieredzētā, tas vismaz bija padarījis viņu par reālisti. Viņa bija iemācījusies ņemt dzīvi tādu, kāda tā ir, un arī to, ka «velvetons tomēr galu galā ir izturīgāks par samtu», kā Bērčs reiz bija jokaini izteicies. Un vēl viņa bija iemācījusies (tā viņa nodomāja, sperot pirmo soli uz dzimtā novada zemes), ka tas, kuram prāts paklausa gribai, var nebaidīties no ārēju spēku ietekmes.

Visi sanāca Dorindai apkārt. Viņa smaidīja un spieda pretī pastieptās rokas.

— Mēs jau domājām, ka esi pametusi mūs uz visiem laikiem!

— Jūs bijāt prom divus gadus, vai ne?

— Kopš Neitens nomālējis savu veikalu sarkanu, Ped-larsmilu laikam knapi var pazīt!

— Es viņu pavadīju uz staciju! Tas biju es, kurš pavadīja viņu uz staciju!— misters Ketldrams nemitīgi atkartoja.— Krietni ilgs brauciens sanācis, vai ne?

Tikusi vaļā no paziņām, Dorinda noskūpstīja Rūfu; viņš izskatījās drūms un aizvainots.

— Kā klājas tētim, Ruf?

— Nekādu pārmaiņu nav. Ārsts saka — tā viņš varot vilkt nedēļām ilgi, bet varot ari aiziet ļoti drīz.

— Labi, brauksim.— Ātrā soli piegājusi pie vecajiem atsperratiem, Dorinda apskāva Dana kaklu un piespieda vaigu tam klāt.— Viņš pazīst mani! Mīļais, vecais Dans, viņš nav mani aizmirsis! Vai mātei no veikala neko nevajag?

— Viņa man iedeva sarakstu. Es atstāju to Minnijai.

— Vai tad Minnija strādā veikalā? Kas pieskata bērnus?

— Viņa pati. Viņa pati visu dara.

— Kauna lieta, nudien! Trīspadsmit gadus vecai meitenei uzkraut tik daudz darba! Nu, es vēl aprunāšos par to ar Neitenu.

Viņas valdonīgo toni dzirdēdams, Rūfs pasmīnēja.

— Tu jau esi atbraukusi tāda, it kā spētu iekarot visu pasauli!— Varēja nojaust, ka viņš apskauž māsu.— Es ari gribētu tikt projām. Ja tēvs nebūtu slims, rīt jūs mani šeit vairs neredzētu.

— Tēva dēļ jau es atgriezos. Mēs nedrīkstam viņus tagad pamest. Bet es zinu — tevi tas viss nomāc, Rūf.

— Un kā vēl! Tagad ir mana kārta. Es arī gribu redzēt pasauli.

Dorinda piekrītoši pamāja.

— Zinu. Ja pienāks laiks, kad tētim tevis vairs nevajadzēs, es palīdzēšu tev aizbraukt. Nekāds zemesrūķis no tevis tik un tā neiznāks.

īgni saviebies, Rūfs raudzījās sāņus — uz ceļu, tomēr Dorinda manīja, ka viņas solījums brālim iedvesis cerību.

— Tas viss ir bez jēgas,— viņš noņurdēja.— Man šķiet, zemes darbi ir visnejaukākais cilvēka izsūkšanas veids. Vari vergot melnās miesās, kamēr krīti, un labuma nekāda. Kā mūsu tēvs to ir darījis.

— Tētim nebija nekādu iespēju. Apstākļi viņu pieveica. Bet vispār lauksaimniecība jau nav tik bezcerīga. Ko tu teiktu, ja mēs savās mājās ierīkotu piena fermu?

Rūfs atkal pasmīnēja.

— Piena fermu! Dievs žēlīgais! Ar vienu govi! Tu laikam esi jukusi.

— Var gadīties. Bet es tomēr gribu pamēģināt.

Viņa apklusa, ieraudzījusi Neitenu — aizjozis ar pasta

maisu uz veikalu, viņš tagad palēkdamies stilboja šurp — kā vienmēr, kad bija lielā steigā.

— Man nebija laika sasveicināties ar tevi pie vilciena, Dorinda,— viņš sacīja,— bet es ļoti priecājos, ka esi atgriezusies mājās. Bērni grib redzēt, kāda tu izskaties pilsētas drēbēs. Minnijai trakoti patīk tavs plīvurs.

Divu gadu laikā viņš bija tikpat maz pārvērties kā apkārtnes ainava. Garš, kaulains un it kā nopalsis, labsirdīgu klauna seju un smilškrāsas matiem, kas atgādināja nodilušu trušādu, mezglainiem roku pirkstiem un lēkājošu gaitu Dorindai viņš likās tieši tāds pats kā agrāk — reizē noderīgs un nevērtīgs. Nabaga Neitens, cik nepievilcīgs viņš bija, bet cik krietns un uzticams! Un allaž tik tīrs, lai arī strādāja no rīta līdz vakaram. Seja un kakls likās nupat mazgāti, zilais kokvilnas krekls bija iecieti-nāts un smaržoja pēc gludināšanas. Sniegdama viņam roku, Dorinda vēl atcerējās brokastu kārbu, ko viņš bija atnesis viņai uz vilcienu; tad viņa noliecās, lai citu pēc cita noskūpstītu bērnus. Cik ļoti šiem mazajiem pietrūkst mātes! Kaut kas jādara Minnijas Mejas labā — meitenīte izskatās pārgurusi un nonīkusi. Pedlarsmilā Neitens tika uzskatīts par turīgu cilvēku, bet savai mazajai meitiņai viņš lika strādāt kā kalponei. Jādomā, viņš to gluži vienkārši nesaprata, un Dorinda stingri apņēmās ātrāk nelikties mierā, līdz būs viņam to ieskaidrojusi. Minnija Mēja bija nopietna, apzinīga meitenīte, ļoti līdzīga mātei; viņu varēja pat nosaukt par visai glītu, ja mazajā, saspringtajā sejiņā pastāvīgi nebijusi tik raižpilna izteiksme. Mati viņai bija patiešām skaisti — nobriedušu kviešu krāsā tāpat kā Rozei Emīlijai, tikai kārtīgi izķemmēt tos viņai, šķiet, neiznāca laika, turklāt viņa nēsāja tos atglaustus atpakaļ no pieres, kurā viņai trīspadsmit gadu vecumā jau veidojās grumbiņas. «Jā,» Dorinda vēlreiz sev nosolījās, «par to es vēl aprunāšos ar Neitenu.»

— Tu izskaties lieliski, Dorinda!— Neitens tikmēr sacīja, raudzīdamies viņā.

— Viņa ir īsta modes dāma!— iesaucās Minnija Mēja.— Tieši tāda, kādas ir mis Sēnas žurnālos!

Trīs jaunākie bērni blenza uz viņu plati ieplestām acīm un mutēm; Džons Abners — pastarītis ar kleino kāju — turēja abās rokās sviestmaizi. Dorinda jau bija ievērojusi, ka viņš stipri klibo. Jādomā, tas nebija nieka darbs — paēdināt un apmazgāt šos mazuļus.

— Vai tu piedevām vēl esi bērnu kopēja, Minnij?— Dorinda jautāja meitenei.

— Jā, es paspēju visu,— tā lepni atbildēja, saraukdama pierīti.— Mums bija kalpone — nēģeriete, bet bērniem viņa nepatika, un tie viņu neklausīja.

Dorinda pagriezās pret Neitenu.

— Tas viņai ir par smagu, Neiten. Tu nedrīksti to pieļaut.

— Es taču saku viņai, lai nestrādā tik daudz!— Neitens bezpalīdzīgi noplātīja rokas.— Gluži vienkārši no manas runāšanas nav nekāda labuma. Viņa apsolījusi mātei, ka rūpēšoties par bērniem.

— Vai nu Roze Emīlija tā to domāja! Meitene vēl nebūs izaugusi, bet jau izskatīsies pēc vecas vecenītes.

— Es tur nekā nevaru darīt. Viņa ir ietiepīga kā ēzelis. Varbūt tu varēsi ko līdzēt.

Dorinda nopietni pamāja.

— Labi, to es nokārtošu.

Nosvērta, lietpratīga, īsts mierīgas pašapziņas iemiesojums — tāda viņa stāvēja Neitena acu priekšā, grasīdamās kāpt vecajos atsperratos.

— Cerams, ka tavam tēvam būs kļuvis labāk,— viņš sacīja.— Pēcpusdienā es iegriezīšos pie jums, varbūt varēšu ko palīdzēt.

Dorinda uzsmaidīja viņam pār plecu; kad viņi bija pabraukuši mazliet attālāk, Rūfs savā paklusajā, īdzīgajā balsī piezīmēja:

— Kopš tās dienas, kad tēvs saslima, viņš brauc pie mums katru vakaru.

— Neitenam ir zelta sirds,— Dorinda izklaidīgi atteica; viņa nedomāja par Neitenu.

Kad viņu rati dārdēdami ripoja lejup pa nogāzi, no pretējās puses garām pabrauca divriči; Dorinda tik tikko pazina tajos sēdošo sievieti — Džinīvu Elgudu. Tie bija tie paši divriči ar sarkanajiem riteņiem, kuros Džinīva bija braukājusi pirms apprecēšanās, un viņas tērps bija tikpat skaists un dārgs, taču viņa pati bija tā pārvērtusies, ka Dorinda pagriezās un izbrīnīta nolūkojās viņai pakaļ. Džinīva, kurai bija tikai nedaudz pāri divdesmit gadiem, izskatījās pēc pusmūža sievietes. Bālie vaigi bija iekrituši, garais deguns — plāns un apsarcis, kuplie, linu-baltie mati — it kā novēlušies, bez spīduma.

— Cik ātri gaišmates noveco!— Dorinda sacīja Rūfam un domās piezīmēja: «Divi laulības dzīves gadi padarījuši viņu par veceni.»

— Jau agrāk viņai nebija nekāda skata, bet tagad vairs nav nepavisam,— Rūfs atbildēja.— Veselība viņai vienmēr esot bijusi vārga, un tagad viņa to galīgi sabeigusi. Laikam jau dzīve nav vis nekāda saldā. Stāsta, ka šis esot sācis iet tēva pēdās. Un jaunais valdes nama dakteris pievāc visus šā pacientus.— Runādams par Džei-sonu, Rūfs centīgi vairījās nosaukt viņu vārdā.

— Vai bērni viņiem ir?— Dorinda vaicāja. Piepeši viņa bija sadrūmusi, taču šai pēkšņajai garastāvokļa maiņai, likās, nebija sakara ar Džeisonu. Ne jau savs pašas liktenis viņu skumdināja, bet dzīves bezjēdzība vispār.

— Cik man zināms, nav. Taisnību sakot, viņa vārdu vispār neviens nepiemin. Labāk pajautā Neitenam. Tas zina visu par visiem,— Rūfs atbildēja un, sakniebis īdzīgo muti, pievērsa skatienu ceļam.

— Ak, nav jau tik svarīgi. Es tikai domāju — kāpēc viņai pēkšņi tā sabojājusies veselība.

Viņi izbrauca no meža un, riteņiem čīkstot, aizlīgoja pār izžuvušajām dubļu lāmām. No garā, pamalē gulošā mākoņa mēļās malas parādījās saule un pārplūdināja atmatas ar pērļainu gaismu. Ainavai lēni slīdot garām, Dorindai šķita, ka viņa pārvietojas kāda dārgakmeņa iekšienē: gan jaunās, zaļās lapiņas, gan rasā nolīkusī zāie, katrs zirnekļa tīmeklis, katrs raibais putniņš, katrs zīdspārnu kukainītis,— viss mirdzēja vistīrākajās, viskošākajās krāsās. Tikai pajūga milzīgā, melnā ēna drūmi slīdēja pār ceļmalas indiaņzāli.

«Viss tāds pats,» Dorinda domāja. «Viss tāds pats, tikai es esmu citāda.»

Jā, viss apkārt rādījās sen pazīstams, bet kāda atšķirība tomēr bija — tā bija atšķirība viņā pašā. Tas, ko viņa bija pārcietusi, joprojām dzīvoja viņā. Tas nebija pagātnes notikums, kas palicis tālu aiz muguras, tas bija viņas tagadējā «es» neatņemama daļa. Pat tad, ja viņa ieartu savu nelaimi zemē, ja nopļautu to un sadedzinātu kopā ar indiāņzāli, tā drīz atkal sazeltu tikpat kupla, kā bijusi. Viņa nebija vēl nokļuvusi mājās, bet pagātne jau gūlās pār viņu kā pelēki putekļi.

Viņi pabrauca garām Snīdu sarkanajai ķieģeļu mājai ar baltajām kolonnām. Tās pašas puķes ziedēja dobēs, tie paši krūmi auga zālienā, un sētas puses lievenī izžautā veļa, šķiet, arī bija tā pati. Ganībās izdzītās govis draudzīgi nolūkojās uz Dorindu pār aploka kārtīm, un viņa atcerējās, kā pirms diviem gadiem tās bija soļojušas

uz dzirdinātavu. Pēc brīža viņi jau būs pie nodegušās būdas un ozola ar pienagloto bībeles teicienu. Dorindai nodrebēja sirds. Pa ceļa malu slīdošā melnā ēna it kā izstiepās un sniedzās pēc uzausušās saules. Viņu atkal pārmāca izmisuma aukstā tumsa, asinis dzīslās it kā sastinga. Tad viņa saslējās un apņēmīgi pacēla galvu, lai skatītos vecajām atmiņām sejā.

Tā vieta nebija pārmainījusies. Riteņu iebrauktās dziļās grambas pie sazarojuma, plakanais akmens, uz kura ķēvei bija paslīdējusi kāja, krūmu puduris, kurā slēpdamās viņa bija gaidījusi Džeisona atgriešanos, pat zars, ko viņa bija paliekusi sāņus,— nekas nebija kļuvis citāds. Tikai kvēle viņas sirdī bija apdzisuši. Viņai šī ainava bija pārvērtusies, jo tagad viņa to uzlūkoja ar skaidrākām acīm. Akmens tagad bija parasts akmens, ceļš — gluži vienkārši ceļš. Un tālumā aiz vārtiem — Zosupītes vītolu rinda. Piecu Ozolu garie skursteņi pāri tai kā sarkani traipi debesu mainīgajā zilumā.

Ticis aiz sazarojuma, Dans pielika soli.

— Es skatos — žogs salabots, Rūf.

— Jā, citādi ar govi bija tīrais negals. Tēvs gribēja līdz rudenim salabot visus žogus ap māju. Kad pārdevām lietaskokus, līstes palika pāri, tas mēs izmantojām.

— Vai jūs nocirtāt tos, par kuriem mate man rakstīja?— Dorinda nemūžam nespēja iedomāties zaļus, dzīvus kokus kā «lietaskokus».

— Nē, tos viņš vēl taupa, gaida labāku cenu.

Pēdējo ceturtdaļjūdzi viņi nobrauca klusēdami, un

tikai tad, kad rati iegriezās pa vārtiem un tuvojās lievenim, Dorinda apjautājās, vai tēvs zina par viņas ierašanos.

— Jā, māte viņam teica, bet viņš laikam neesot sapratis. Kad es šorīt izbraucu, viņš jau bija atmodies un māte taisīja viņam brokastis.

— Vai tad tu vēl neesi ēdis?

— Pirms izbraukšanas maķenīt iekodu. Es neesmu draugos ar rūcošu vēderu. Aizvedīšu Danu uz ganībām, tad paēdīšu kārtīgi. Re, tajā tabakas laukā tēvu ķēra trieka, kamēr viņš ara, tikai šogad viņš nolēmis tabaku vairs nestādīt. Mēs gribam pamēģināt kukurūzu.

— Paldies dievam, beidzot viņš atteicies no tabakas!

— Nē, ne jau pavisam. Vienkārši tabakai vajag vairāk mēslu, nekā šogad varēs dabūt. Nu tā, klāt esam. Mamm,

kur tu esi? Nāc ārā!— viņš iesaucās, kad ratu ritenis nošņirkstēja misis Ouklijas «akmensdārza» pakājē.

Pēc otrā sauciena durvis atvērās un māte izsteidzās lievenī.

— Tad atbrauci gan, meitiņ,— viņa noteica, slaucīdama rokas priekšautā, kamēr Dorinda kāpa ārā no ratiem.

«Kā viņa novecojusi!» meitene nodomāja, sirdij sažņaudzoties. Tikai gaišredzīgās acis staroja grumbainajā sejā caur skumjas bezcerības plīvuru, gluži kā zvaigznes staro caur miglu.

VII

Uzskrējusi lievenī, Dorinda apskāva māti; kad viņa piespieda lūpas krunkainajam vaigam, viņai šķita, ka skūpsta novītušu lapu.

— Kā klājas tētim?— Dorinda apvaicājās, lai tiktu pāri abpusējai neveiklības sajūtai.

— Tāpat vien. Manuprāt, nav nekādu pārmaiņu.

— Vai es drīkstu tagad ieiet pie viņa?

— Labāk vispirms paēd brokastis, man jau viss gatavs.

— Jā, tūlīt, bet man gribas kaut vārdiņu ar viņu parunāt. Rambler, vecais draugs!— Dorinda noliecās, lai apmīļotu suni.— Bet kur tad Flosija?

— Droši vien klētī ķer peles. Viņai bija kaķēni, bet vajadzēja noslīcināt, tikai vienu paturējām. Nevaram taču barot tik daudz kaķu.

Pirmā brīža mulsums bija pāri. Nez, cik daudz māte bija zinājusi, cik nojautusi?

— Es tikai uz mirklīti,— Dorinda sacīja.— Vai viņš ir kambarī?

— Jā, kopš tās dienas viņš visu laiku guļ gultā. Ej tik iekšā. Kas to lai zina, vai viņš pazīs tevi vai nepazīs.

Dorinda atgrūda vaļā durvis un iegāja lielajā guļamistabā; Ramblers sekoja viņai stīviem soļiem. Telpa bija rīta saules pilna, jo zaļie slēģi bija atvērti un viens logs vaļā — tas, pa kuru bija redzams bumbierdārzs un līkumainā taka uz kapu kalniņu. Viss šeit bija gluži tāds pats, kā Dorinda to atcerējās, tikai viņas atmiņās lielā gulta bija tukša, bet tagad tās vienā pusē gulēja tēvs; viņa galva, kupla kā pravietim, atdusējās divos spalvu spilvenos. Viņa sejai bija savāds izskats — tā bija it kā

saviebta groteskā grimasē, bet brūnās, lēnīgu skumju pilnās acis šķita vaicājam: «Kāpēc tā notika? Kāpēc tam visam tā jānotiek?» Noliekusies, lai pieskartos ar lūpām tēva pierei, Dorinda beidzot saprata, ka viņš ir pilnīgi paralizēts — viņš nespēja pakustināt ne galvu, ne rokas. Kā koks, kas izrauts no zemes ar visām saknēm,— tāds viņš gulēja, nekustīgs un pilnīgi bezpalīdzīgs.

— Es atbraucu pie tevis, tētiņ, tev palīgā.

Viņa lūpas sadrebēja; Dorinda drīzāk nojauta nekā izdzirdēja viņu sakām:

— Labi, ka tu esi mājās, meitiņ.

Noslīgusi gultai blakus uz krēsla, Dorinda maigi apņēma tēvu ap pleciem.

— Vai tev kas sāp, tētiņ?

Viņš likās aizgājis jau tik bezgala, bezgala tālu,— cik veltīgs šķita jebkurš mēģinājums viņu sasniegt! Tad viņa atcerējās, ka tēvs patiesībā vienmēr stāvējis atstatu, ārpus tā loka, kurā viņi visi jutušies vienoti, gluži tā, it kā viņa dvēsele būtu nākusi no dzīvnieku valsts — dzīvnieku, kuri gan ir draudzīgi cilvēkiem, bet bez valodas.

Viņš gribēja pasmaidīt, bet nekāds smaids neiznāca, tikai mute savilkās vēl greizāka.

— Nē, man nesāp.— To pateicis, viņš brītiņu klusēja, tad tikko dzirdami piebilda:— Es atpūšos.

Neizraudamas asaras spieda Dorindai krūtis kā akmens. Ne jau tēva drīzā aiziešana — viņa dzīve bija tā, kas satrieca meiteni visvairāk. Kas gan bija viņas bēdas un sāpes pret viņa sūrā darba vienmuļību? Kas gan bija jebkuras bēdas un sāpes pret veltīgi nodzīvotu mūžu?

Brīdi viņa vēl parunājās ar tēvu, priecīgā balsī stāstīdama viņam par lekcijām, ko bija noklausījusies, un grāmatām, ko bija izlasījusi, un par visiem saviem nodomiem, kā palīdzēt viņam saimniekošanā.

— Es esmu aizņēmusies mazliet naudas iesākumam. Gan redzēsi — mēs vēl tiksim uz zaļa zara!— viņa moži sacīja.

Tēva lūpas pakustējās, taču Dorinda nesaprata, ko viņš gribēja teikt. Viņa pieliecās pavisam klāt un sasprindzināja uzmanību; vienu mirkli šķita, ka balss kļūst dzirdamāka, ka viņš tūliņ ierunāsies skaļi un skaidri, tad čukstēšana mitējās, un tēvs atkal gulēja rāms un kluss, ar parasto lēnprātīgas padevības izteiksmi sejā.

Lai kā Dorinda pēc tam pūlējās ieinteresēt tēvu par saviem plāniem, tēva uzmanību noturēt viņa vairs ne-

spēja. Ik pa brīdim viņš ieklausījās un centās saprast, un tikmēr viņa sejā bija lasāms apjukums, taču viņš nespēja koncentrēt domas uz to, par ko runāja meita, ilgāk par minūti — pēc tam viņam kļuva par grūtu un viņa skatiens aizmaldījās uz vaļējo logu ar priedi, kas piķa melna slējās pret zilajām rīta debesim.

— Labi, tagad es iešu paēst brokastis,— Dorinda beidzot sacīja, cik vien bezrūpīgi spēdama.— Māte man tās jau pagatavojusi.

Piecēlusies no krēsla, viņa asaru aizmiglotām acīm raudzījās lejup uz tēvu. Dzīves mokas nudien bija ļaunākas par nāves traģēdiju.

— Vai gaisma nav par stipru?— viņa jautāja novērsdamās.— Varbūt aiztaisīt vienu slēģu pusi?

Sākumā viņš nesaprata — viņa domas bija aizklīdušas tālu projām —, un Dorinda atkārtoja jautājumu citādā veidā:

— Vai tev saule nespīd acis?

Smaids sašķobīja tēva lūpas.

— Nē, es skatos uz lielo priedi,— viņš atbildēja.

Dorinda uz pirkstgaliem izzagās no istabas, lai atstātu

viņu vienatnē ar priedi un debesīm.

Kamēr viņa virtuvē ēda, māte stāvēja viņai klāt, pavadīdama katru kumosu ar dziļi slēptas, alkainas mīlestības pilnu skatienu.

— Tu vairs neesi tik apaļa, Dorinda, bet vaigi tev sārti.

— Ko nu, es jūtos lieliski. Bet tu gan izskaties nogurusi, māmiņ.

Misis Ouklija aizsteidzās pie plīts un atpakaļ.

— Dod, es tev uzlikšu vēl vienu šķēli žāvētās gaļas. Būsi izbadojusies, tik tālu ceļu braukdama. Jā, kopš tēvs iegūlis gultā, man darba pilnas rokas. Kamēr vēl nebiju sarunājusi Fluvanu, man nebija neviena cita palīga kā tikai Elvīra; viņa jau, meitene, darītu visu ko, bet no viņas maz labuma — pat gultu slimniekam nejēdz uzklāt.

— Tagad jau lielāko daļu darba es tev apdarīšu. Zini, strādādama pie doktora Faradeja, es daudz ko esmu uzzinājusi par slimībām.

— Jā, es jau zinu, ka tu man būsi liels atspaids, bet, kad tēvam paliks labāk, tu tak brauksi atkal projām, vai ne?

Dorinda pasmaidīja un noliedzoši papurināja galvu; tas iznāca drosmīgāk, nekā viņa pašlaik; īstenībā jutās.

— Nē, es nebraukšu projām. Esmu nolēmusi, ka palikšu šeit un pamēģināšu kaut ko iesākt ar mūsu fermu. Tas nav pareizi, ka veselam tūkstotim akru zemes ļauj aizaugt ar indiāņzāli.

— Vai nu mēs neesam gana centušies, meit... Tā, kā tavs tēvs strādāja, tā neviens nav strādājis,— un ko viņš panāca?

— Nabaga tētis! Es jau zinu, bet viņš iesāka pēc kara, kad nebija ne naudas, ne strādnieku.

Dorinda pastāstīja mātei par naudu, ko aizdevis doktors Faradejs, un par Vašingtonas viesnīcu, kas pieņemtu visu saražoto sviestu.

— Tikai tam jābūt labākam par labu!— viņa iesmiedamās paskaidroja.— Es esmu nodomājusi nopirkt no Džeimsa Elguda septiņas Džersijas šķirnes govis. Septiņi man ir laimīgs skaitlis — sākšu ar septiņām.

— Bet tad tev būs vajadzīgi palīgi.

— Nē, sākumā vēl ne. Protams, kādu puiku es pieņemšu, kas palīdzēs man aizdzīt tās uz aploku un tamlīdzīgi, bet slaukšanu, krejošanu, sviesta taisīšanu — visu to es darīšu pati. Tu varētu palīdzēt man krejošanā, kamēr nopirksim separatoru, un, kad Fluvanai pie tēva nekas nebūs darāms, viņa palīdzēs kult sviestu.

Misis Ouklija neticīgi nogrozīja galvu.

— Vēl jau tu neesi to pamēģinājusi, Dorinda.

— Tas tiesa, bet es gribu pamēģināt!— Dorinda dedzīgi atbildēja.— Slimnīcā es daudz ko iemācījos, un, galvenais,— vai zini, kas mūs šeit, Dienvidos, visus dzen postā — kā baltos, tā melnos? Tā ir paviršība! Fluvanai laikam ir brālis Nimrods — vai to es nevarētu salīgt?— viņa piebilda lietišķākā tonī.

— Jā, labs puika. Pagājšnedēļ Fluvana šo vienu dienu bija atvedusi, lai saskalda malku, kamēr Rūfs aizņemts ar aršanu. Čakla ģimene tie Mūdiji. Tik sparīga strādniece kā Fluvana man nekad nav bijusi, un viņa tak ir no jaunlaiku nēģeriem. Agrāk es domāju, ka grāmatu gudrības melnajiem ir tik par samaitāšanu, bet par Fluvanu to vis nevar sacīt. Viņa ir no dabas tikpat gudra kā Mehīteblas tante un piedevām vēl skolojusies. Valoda viņai ir daudz pareizāka nekā dažam labam baltajam.

— Nez vai viņa būtu ar mieru palikt un palīdzēt man fermā? Es domāju — kad tēvs būs izveseļojies,— Dorinda piebilda ar apmākušos seju. Viņa zināja, ka tēvs nekad

vairs neizveseļosies, bet, tāpat kā māte, vairījās pieminēt šādu iespējamību.

— Viņa noteikti būs ar mieru!— misis Ouklija dedzīgi apgalvoja.— Viņa jau tagad palīdz kopt manas leghornie-tes. Visas dēj labi. Evu un Aidu nupat uzliku perēt.

— Man šķiet, agrāk tev tādu nebija.

— Jā, tās ir Džuljetas meitas. Vai atceries Džuljetu? Tā bija mana pirmā baltā vistiņa.

— Protams, atceros! Vai viņa tev vēl ir?

Misis Ouklija nopūtās.

— Nē, pagājšziem jenots tika iekšā kūtī un viņu nokoda. Tā bija gan laba vista, nudien!

Dorindai šķita pārsteidzoši, kā māte var pazīt visas savas vistas un zināt to vārdus. Kāds ducis jau vien to bija, bet meitenei visas šīs baltās leghornietes izskatījās pilnīgi vienādas; tomēr māte pazina katru vistu vai gaili jau pa gabalu un smalki pārzināja katra īpatnības.

— Es labprāt iegādātos — nu, teiksim, simt piecdesmit vistas, ja tikai mēs spētu tās apkopt,— Dorinda domīgi sacīja.— Ar vistām var pelnīt labu naudu.

Tāds kā gaismas stars — ne jau sārtums, drīzāk maigākas nokrāsas bālums — pārslīdēja pār misis Ouklijas izģindušo seju. Mātē modās interese, taču Dorinda juta, ka viņas pašas interese palēnām plok, apkārtējās nabadzības nomākta. Spožajā saulē, kas apspīdēja nelīdzeno zālienu, viss šeit izskatījās vēl nožēlojamāks. Krāsas, skaņas, dzīvīgums — tas viss piederēja tai pasaulei, kuru viņa bija pametusi.

Piecēlusies no galda, Dorinda iestājās sētas durvīs un pāri malkas grēdai lūkojās akas jumtiņa virzienā. Daži apstrādāti lauki pamestības jūrā, kas spiežas virsū no visām pusēm! No indiāņzāles, no vienmuļā horizonta vientulība pacēlās kā vilnis un šļācās viņai pāri. Mūžīgā vientulība! Tā pati vientulība, no kuras viņa bija baidījusies, kuru bija ienīdusi bērna gados; tā pati vientulība, kuru viņa bija gribējusi aizmirst, ļaudamās jūtu kvēlei. Darbs, ēšana, gulēšana — tāda bija dzīve, kādu viņas vecāki pazinuši, un arī viņu turpmāk gaida tas pats. Vienu mirkli šķita, ka viņa sabruks izmisumā. Tad, ar sev raksturīgo spītīgi lepno kustību pacēlusi galvu augšup, viņa pagriezās atpakaļ uz virtuvi.

— Labāk būs, ja tūliņ ķeršos pie darba,— viņa sacīja, pasmaidīdama par mātes izbiedēto izskatu.

— Vai tu ko teici, Dorinda? Es pēdējā laikā labi nedzirdu.

— Es teicu, ka gribu iet uz guļamistabu pārģērbties. Es taču dzīvošu tai pašā vecajā istabā, vai ne?

— Jā, es jau to sakārtoju.

Apstājusies ar šķīvjiem rokā, misis Ouklija noskatījās meitai pakaļ ar pārsteigtu, bažīgu skatienu. Sī pieredzējusī, skeptiskā, pasaulīgu zināšanu pilnā Dorinda ar plīvuraino cepuri bija viņu galīgi satriekusi. Vai tas varēja būt, ka viņa savā klēpi izauklējusi šo lietpratības rotu, šo gudrības spīdekli? «Lai nu tā būtu, ka viss izdotos pa tavam prātam,» viņa pēc brīža noteica aizejošās meitas mugurai, «tikai es gan savā mūžā esmu pieredzējusi ne vienu vien varenu iesākumu, no kura beigās iznācis čiks.»

Ap saules rietu, kad Neitens Pedlars ieradās savā dienišķajā vizītē, Dorinda kopā ar viņu apstaigāja daļu fermas. Viņš bija uzcirties svētdienas uzvalkā, un, lai ari labās drēbes vēl vairāk izcēla viņa grotesko neveiklību, tās izcēla arī viņa tlrīgumu un kārtības mīlestību — īpašības, ar kurām viņš atšķīrās no citiem fermeriem. Dorinda nodomāja, ka pēc sievas nāves viņš ir atkopies — ar atraitņiem tā bieži gadījās —, turklāt viņam vairs nebija tik daudz laika jāpavada veikalā, jo viņš bija pieņēmis palīgu. Viņa zviedzošie smiekli vēl arvien kaitināja Dorindu, tomēr viņa atklāja, ka spēj raudzīties uz viņa trūkumiem daudz iecietīgāk nekā agrāk. Galu galā viņš nebija vainīgs, ka viņam tāds izskats, un viņš arī nebija vainīgs — to gan Dorindai nācās grūtāk atzīt —, ka viņam patīk tādas anekdotes. Kopš tā laika, kad īpatnā, sarkastiskā humora izjūta bija iesakņojusies Dorindas domu pasaulē, viņa nebeidza brīnīties par visu to, kas likās smieklīgs citiem ļaudīm, sevišķi vīriešiem. Viņa nekādi nespēja priecāties par lugām, kas citus tā uzjautrināja, bet likteņa absurdie pavērsieni, kas viņai likās komiski, citos ļaudīs laikam neradīja ne domas par jautrību. Ar vēsu prātu it kā no malas noraugoties, cilvēka dzīve šķita patiešām smieklīga, turpretī smieklīgas izdarības teātrī vai nostāsti par tikpat smieklīgiem atgadījumiem Pedlarsmilā viņai šķita gluži vienkārši nomācoši. Viņa nesmējās par tālaika klasiskajām anekdotēm, kur galvenais joks parasti bija precēta vīrieša resnums vai neprecētas sievietes tievums. Liekie tauki vai to trūkums, vēja norautas platmales un dzīšanās tām pakaļ, saplīsuši trauki — visiem šiem parastajiem šķēršļiem ceļā uz laimi nepiemita, viņasprāt, nekāda īsta komika. Turpretī savu meitenes gadu aplamo jūsmību viņa nespēja atcerēties bez smīna (zinadama, protams, ka tāda attieksme ir nosodāma), un cilvēce, kas cēlā svinīgumā soļo pretī bezdibenim, viņai šķita īsts komikas iemiesojums. Zināms, traģiski tas bija, bet komiski arī — katrā traģēdijā ir sava komika ... Nez vai tie viņai kādreiz pāries — šie nervozie vientuļnieces smiekli?

«Tur es nekā nevaru līdzēt,» viņa domāja, iedama vienā solī ar Neitenu un nopietni uzklausīdama stāstījumu par nēģerieti, kura pieprasījusi augstāku maksu par savu cāli, jo tam bijušas trīs kājas. «Es nevaru nekā līdzēt, ja smieklīgi man šķiet viņi paši, nevis tas, par ko viņi smejas.»

Bija mikla, ceriņu smaržas piestrāvota aprīļa novakare. Saule rietēja sidrabaina, it kā būtu iekritusi zīda šallē, un bumbierdārza zāle bija baltu ziedlapiņu pilna. Sie vecie koki allaž ziedēja vēlu — ceriņu krūmi mājas galā parasti jau bija izplaukuši, kad zālē vēl baltoja bumbier-ziedu sniegs.

Viņi nogriezās pa nomīdīto taku gar dārza malu. Dorindas skatiens slīdēja pār uzartajiem laukiem; viņa vēroja sulīgi brūnās velēnas, kas, vakaram satumstot, ieguva mēļu nokrāsu. Vecās Fermas zemes pletās viņai visapkārt kā vēdeklis — uzplēstas vagas pāriet atmatā, iekopti lauki robežojas ar novārtā pamestām ganībām, ganības, celdamās augšup pa nokalni, saplūst ar tumšo meža joslu. Tas viss viņai nebija tikai platība, kas jāapstrādā,— uz šīs zemes bija dzimušas viņas cerības un ilgas, un šeit tās arī bija apbedītas. Senā nojausma, ka zemei piemīt savas domas un jūtas, ka tā dzīvo savu īpašu dzīvi, kas slēpta no ļaužu acīm, atkal atplaiksnījās Dorindai prātā, kad viņa viegliem soļiem gāja tai pāri.

— Tik daudz zemes visapkārt, un nekāda labuma no tās, gluži nekāda,— viņa lēni sacīja.

Neitens paraudzījās augšup uz lielo priedi pakalnā.

— Vai šo vēl neesat sadomājuši nocirst pārdošanai?— viņš apjautājās.

Dorinda noliedzoši papurināja galvu.

— Priede ir vienīgais, uz ko tēvs tagad grib skatīties. Viņš to iemīļojis.

Neitens klusi nogrudzināja, gluži tāpat kā Dans, ieraudzījis āboliņa klēpi.

— Es viņu saprotu. Man arī patīk tādi veci koki.

— Dažreiz vējainā laikā šī priede ir kā klints, pret kuru sitas viļņi. To es bieži atcerējos Meinā,— Dorinda sacīja. — Varbūt tieši tāpēc tēvam patīk uz to nolūkoties. Tā izteic visu viņa dzīves būtību, visu šīs zemes būtību. Un tā ir — izturība.

— Ir gan tev visādas fantāzijas,— Neitens apbrīnodams teica.— Bērna gados tu arī biji tāda pati. Bet par to izturību tev taisnība. Sī ferma, manuprāt, jau izturējusi tik daudz, ka vairāk nevar izturēt.

— Tāds stāvoklis vairs nebūs. Es papūlēšos, lai būtu citādi.

— Nu, tad tikai ķeries klāt ar steigu.

— Dod man strādniekus, un es sākšu jau rīt.— Viņa apstājās un sparīgi pamāja uz ceļa pusi.— No tā astoņpadsmit akrus lielā lauka blakus vecajām ganībām es gribu izveidot jaunas.

— Tas aizaudzis ar indiāņzāli, vai ne?

— Jā, bet vecvectēva laikā tur sēja kukurūzu. Ja tu man dabūtu strādniekus, es jau rītrītā sāktu to attīrīt.

Neitens uzjautrināts nospurkšķējās.

— Kāpēc ne, es varu dabūt, ko vien tu vēlies, bet zini — par velti tev neviens nestrādās.

— Es esmu aizņēmusies divtūkstoš dolārus. Kādam laikam pietiks, vai ne?

— Divus tūkstošus!—viņš iesaucās.— Jā, ar tādu naudu jau var kaut ko iesākt.

— Lielu daļu no tās es izdošu par govīm,— Dorinda paskaidroja.—Kā tu domā — par cik es varētu dabūt govi Zaļajās Ārēs?

Neitens brīdi klusēja.

— Viņiem ir lieliskas Džersijas šķirnes govis. Lētāk par simtu diez vai būs,— viņš beidzot teica.— Protams, bez-šķirnes lopus var nopirkt lētāk, bet tu taču gribi labas govis.

— Jā gan. Es gribu labas govis.

— Var būt, ka tev Džeimss atlaiž lētāk. Nudien nezinu, bet gadatirgū viņš savas govis pārdeva par simt piecdesmit, turklāt viens no buļļiem dabūja zilo lenti.*

Dorinda pamāja.

— Rītdien braucu uz Zaļajām Ārēm — ja tikai tēvam nepaliks sliktāk.

— Džeimss ir īsts meistars uz zemes ielabošanu. Viņš pateiks tev, ko darīt ar to veco lauku.

— Nu, es gan esmu dzirdējusi, ka tu esot tikpat labs lauksaimnieks kā Džeimss Elguds.

— Nē, nē. Ne tuvu ne. Viņš izdod milzum daudz naudas par fosfora un slāpekļa mēsliem — un viņam tas atmaksājas. Viņš uzara kādu vecu, galīgi nederīgu lauku un tagad izaudzē tur četrdesmit bušeļus no akra. Pirmajos gados viņš tur sēja vīķus un ieara zemē, tad kaļķoja un sēja balto āboliņu, un, kad tas bija pilnziedā, atkal ieara. Tas viss prasa naudu, bet beigās viņš to saņem atpakaļ. Lucernu viņš sāka sēt pavisam nesen, bet pagaidi vien — nepaies ilgs laiks, kad viņš jau varēs pļaut to vienā vasarā piecas reizes. Es dabonu četrus pļāvumus, bet Džeimss man vienmēr ir soli priekšā.

Pirmo reizi mūžā Dorinda klausījās viņā uzmanīgi un ar interesi. Nudien bija pārsteidzoši, kā lauksaimniecība spēja tuvināt cilvēkus. Kā vīrietis Neitens droši vien bija tikpat garlaicīgs kā agrāk, bet viņa garlaicīgums vairs nelikās Dorindai kaitinošs. «Vismaz viņš ir noderīgs cilvēks,» viņa sevī teica; noderīgums, kā viņa to drīz vien uzzināja, spēj saistīt vēl ciešāk nekā interese par lauksaimniecību. Saimniekošanas ideju pārņemta, viņa tagad labprāt uzklausīja ikvienu, kuram bija laiks un vēlēšanās parunāties ar viņu par Veco Fermu, gluži tāpat kā agrāk bija uzklausījusi ikvienu, kas viņai ko teica par Džeisonu. «Vai iecietības īstenais avots nav alkatīgais egoisms, kas ir cilvēka dabas pamatā?»— tā sev jautāja Dorinda, bet tādu jautājumu būtu varējis uzdot arī viņas vecvectēvs, jo, lai gan viņa bija izlauzusies no vecvectēva teoloģijas šaurās kūniņas, prāts vēl arvien netika vaļā no viņa miglainās dialektikas tīmekļiem. Tik tiešām, Dorinda prātoja, līdz šim viņa bija iedomājusies, ka spēj paciest Neitenu tikai tāpēc vien, ka viņš ir lieliskās Rozes Emīlijas vīrs, bet tagad, kad šis apstāklis vairs nebija spēkā un Neitens bija pamests viens pats, bez dzīvesbiedres saprātīgās vadības, izrādījās, ka viņš ir pat tīkamāks nekā agrāk. Pirmo reizi mūžā viņa atskārta, ka apprecēšanās ar cilvēku, kas par viņu daudz pārāks, būtu bijusi tāda pati kļūda kā apprecēšanās ar tādu, par kuru daudz pārāka būtu viņa.

— Cik daudz zemes pieder Elgudiem?— Dorinda ziņkāri jautāja.

Neitena skats pievērsās horizontam. Dorinda domīgi raudzījās pāri laukiem. Izspļāvis no mutes tabakas kumšķi, viņš atbildēja:

— Ja rēķinām arī atmatas, tad, šķiet, apmēram tūkstoš četrsimt akru. Gandrīz tikpat, cik būtu, ja Veco Fermu salaistu kopā ar Pieciem Ozoliem.

— Vai tie tur, Piecos Ozolos, vispār kaut ko dara?

— Neizskatās, ka darītu, vai ne?— Un viņš nenoteikti pamāja ar roku uz pavasarīgi zaļo koku puduri dienvidaustrumos.— Pēdējā laikā nekas tāds nav manīts.— Viņa balsij bija asa pieskaņa, un Dorinda zināja — tagad Neitens domā par viņu, ka Džeisons viņu pavedis un pametis. Ļaudis to vienmēr atcerēsies, kad vien dzirdēs viņas vai Džeisona vārdu. Viņi abi varētu nodzīvot līdz sirmam vecumam, pat nepaskatīdamies viens uz otru, tomēr viņus pieminētu kopā. Lai cik pretīga Dorindai bija šī netveramā kopsakarība, tā saistīja viņu un Džeisonu uz mūžu.

— Ja viņi neuzmanīsies, Pieci Ozoli izslīdēs viņiem no rokām,— Neitens runāja tālāk, neskatīdamies uz Do-rindu.— Vecais ieķīlāja fermu par lielu summu; mana daļa tur arī ir. Ja Džeisons saimniekos tikpat nolaidīgi kā līdz šim, vienā jaukā dienā viņš pieredzēs, ka viņa fermu izūtrupē.

Dorindas sejai it kā pārskrēja liesma — patiešām, šī sajūta bija tik īsta, it kā viņi stāvētu degošas indiāņzales vidū. Kāda tāla, neskaidra vēlēšanās pēkšņi kļuva noteikta un uzstājīga.

— Es atdotu desmit gadus no sava mūža, ja Piecus Ozolus varētu iegūt sev,— viņa teica.

— Patiešām?— Neitenam tas laikam šķita uzjautrinoši.— Rudens vēl tālu, un tu savus cāļus vēl neesi skaitījusi.

— Zinu, ka tas ir muļķīgi, bet tik un tā — es atdotu desmit gadus no sava mūža, ja tikai varētu dabūt Piecus Ozolus.

Vaigi viņai kvēloja un zilās acis dzirkstīja, raugoties uz noejošo sauli. Viņa it kā bija izslējusies garāka, staltāka, it kā drošāk prasīja no dzīves savu daļu.

— Labi. Kad ferma nāks zem āmura, es to nosolīšu tavā vietā,— Neitens smaidīdams teica. Viņa balsī skanēja apbrīna, bālie vaigi bija piesārtuši, it kā tajos būtu izplūdis pa kazeņu sulas traipam.

Dorinda nopietni pamāja.

— Var gadīties, ka līdz tam laikam es jau varēšu to nopirkt. Ja ar centīgu darbu saimniekošanā kaut ko var

panākt, tad mana ferma kādreiz būs viena no labākajām visā Virdžlnijā.

— Vai Rūfs ari piedalās? Ar Rūfu tu tālu netiksi.

— Nē, viņš necieš zemes darbus. Nākamziem viņš brauks uz pilsētu. Mēs ar tēti paliksim vienīgie saimnieki.— Pēdējos vārdus izrunājot, viņas balss sadrebēja un zaudēja valdonīgo toni. Vai tēvs tad vairs būs dzīvs?

— Nu ko tur lai saka — es palīdzēšu tev, cik spēšu,— Neitens solīja.— No savām kļūdām esmu šo to iemācījies — kā jau vairums fermeru.

Kad viņš kļuva lietišķs un runāja par to, ko labi zināja, aiz viņa neveiklības jautās rāma zemnieciska pašcieņa. Galvenais — uz viņu varēja paļauties, un tas Dorindai šādos apstākļos daudz ko nozīmēja. Roze Emīlija bieži bija teikusi: neviens jau nesaprot, ko Neitens vērts, līdz pienāk reize, kad vajag paļauties uz kādu citu. Atceroties Rozi Emīliju, Dorindas domās uzplaiksnīja gaišums, līdzīgs pēdējā saules spožuma atblāzmai. Cik drosmīga viņa bija un garā stipra! Lai gan Neitens bija mīlējis Rozi Emīliju un viņas dzīves laikā bijis viņai uzticīgs, pēc nāves viņa tika aizmirsta tikpat drīz kā visas citas — gan uzticīgo, gan neuzticīgo vīru sievas. Dorinda juta, ka jau tagad piemin Rozi Emīliju daudz biežāk nekā Neitens. Neitens bija zaudējis sievu, taču, gadiem aizritot, nevis viņš, bet Dorinda bija tā, kuras atmiņās Roze Emīlija turpināja dzīvot arī pēc nāves.

Viņi pagājās gar mežu un šķērsoja aizaugušu pļavu, iztraucēdami dažus cīruļus,— tie uzšāvās augšup no zāles un aizspurdza uz visām pusēm, nozibinādami baltās astes spalvas. Bija tieši strazdu vakardziesmas laiks, un mežmalas koki, kas augsti un taisni slējās pret zeltainajām debesīm, bija skaņu trizuļiem pārpilni gluži kā arfas. Dorinda bija aizmirsusi Neitena klātbūtni; ātrā gaitā soļodama, viņa domās sprieda, ka sadalīs fermas platību piecās daļās un lielākajai daļai pagaidām vēl klāt neķersies. «Jāiesāk pamazām,» viņa sev teica. «Ja sākumā pārspīlēšu, viss saies grīstē.»

— Darbiņš tevi gaida pamatīgs!— Neitens sacīja kā jokodams, bet īstenībā nopietni.— Tava vecvectēva laikā šī bija ļoti laba zeme, un arī tagad tā vēl nav tik slikta, lai ar pamatīgu mēslošanu to nevarētu ielabot. Tavs tēvs jau darīja, ko spēja, bet vienam cilvēkam tas nebija paveicams. Viņam bija jācīnās ar visu uzreiz, un viss — pat dabas spēki — bija pret viņu.

— Jā, tā ir. Tētis darīja, ko spēja.— Sos vārdus viņa jau bija tik bieži atkārtojusi, ka tagad tie skanēja tukši kā piedziedājums. Un tomēr tā bija taisnība. Viņas tēvs bija darījis visu, ko viens cilvēks fermā spēj padarīt, taču ferma bija viņu uzvarējusi, tā bija izsūkusi viņa spēkus.

Viņi tuvojās Papeļu avotam, kas sidrabainā straumītē urdza starp plakaniem, pelēkiem akmeņiem. Uzvēdīja miklas lapotnes smarža, un tai pašā mirklī Dorindai klusā novakare sašķēlās divās daļās it kā no trieciena. Viena puse no viņas bija šeit un ar skatienu sekoja cīruļiem, kas laidelējas pār lauku, otra puse drebēdama gaidīja aiz slapjā krūma ceļu sazarojumā, un šī otra — iedomu puse šķita dzīvāka, fiziski jūtamāka nekā pirmā, īstā. Ar šausmām viņa aptvēra, ka ne jau prāts — sajūtas, nervi, viss viņas ķermenis līdz pat sīkākajai šūniņai ir tas, kas glabā sevī pārdzīvotās mokas.

— Jāiet atpakaļ,— viņa teica, strauji pagriezdamās. — Mātei varbūt vajag manas palīdzības.

— Tu izskaties nogurusi.— Rozes Emīlijas gudrajā vadībā uzmanība pret sarunu biedru Neitenam bija kļuvusi par paradumu.

— Vai tu negribētu apsēsties un mazliet atpūsties?

— Nē, es labāk iešu.

Visu ceļu atpakaļ līdz mājai viņi nogāja klusēdami, un, kad lieveņa kāpņu galā Neitens novēlēja viņai labunakti, viņa tik tikko to sadzirdēja.

— Cerams, ka tavam tēvam jau būs labāk.

— Jā, cerams, ka viņam būs labāk.

— Ja es ko varu palidzēt, sūti man ziņu.

— Jā, ja varēsi palidzēt, sūtīšu ziņu.

Iekāpis divričos, viņš pagriezās un sacīja:

— Es raudzīšu vēl šovakar sarunāt strādniekus un rīt no paša rīta jau aizsūtīšu pie tevis.

Kādus strādniekus? Kam viņi vajadzīgi? Kam tas viss vispār vajadzīgs? Piepeši šķita, ka ne vien viņas mīlestība uz Džeisonu — visa viņas dzīve bijusi viena vienīga kļūda. Pat vislabākie nodomi, pat atgriešanās fermā ... «Prātīgāk būtu bijis, ja es būtu izlēmusi citādi,» viņa sevī gurdi noteica, bet, kad viņa gribēja noskaidrot sev šo jautājumu, gribēja izdomāt, ko citu viņa būtu varējusi iesākt, nekas neatradās. Citu — ko gan? Kur? Kā? Cita ceļa viņa sev nesaskatīja un miglaini jauta, ka cita ceļa arī nebūs.

«Es esmu nogurusi, un nogurums dara mani gļēvu. Ar gļēvumu tālu netiksi.» Kādu mirkli šī doma viņu saspa-roja; tad viņa aptvēra, ka turpmākajos gados pastāvīgi būs nogurusi, bet, lai arī cik liels nogurums, gļēvumam paļauties nedrīkst. «Vienalga, kā es jūtos,— jāiet tikai uz priekšu.»

VIII

— Ebenezers Grīns?

— Es!

— Pīters Plamtrijs?

— Es!

— Tobijs Džeksons?

— Es i’ šite, mis Dorinda!

— Rapidens Finlijs?

— Jā!

Dorinda izsauca laukstrādniekus pēc vārdiem un, negaidīdama saraksta beigas, prātā jau novērtēja šīs sejas acu priekšā un sadalīja tās pa grupām. Jā, šos nēģerus viņa pazina it visus. Jau kopš bērnības tie viņai bija apkārtējās ainavas neatņemama daļa; ik dienu viņa tos satika uz ceļa vai redzēja strādājam mazajos sakņu dārziņos pie būdiņām. Verdzība Karalienes Elizabetes apgabalā bija noritējusi vieglāk nekā jebkur citur. Dorindas māte reizēm mēdza aizrādīt: ja cilvēks audzis tādas reliģijas garā, kura liek viņam būt bargam un prasīgam pašam pret sevi, pret padotajiem viņš vienmēr izturēsies taisnīgi. (Kā jebkura vispārēja patiesība, arī šī bija stiepjama, lai derētu dažādiem gadījumiem.) Katrā ziņā Pedlarsmilas apkaimes krāsainie iedzīvotāji nebija ne slinkāki, ne trūcīgāki par saviem tautasbrāļiem citur Dienvidos, un deviņpadsmitā gadsimta beigās pret viņiem nebija sevišķu aizspriedumu — zināms, «saprāta robežās», pēc viņu balto kaimiņu apzīmējuma. Reizēm gadījās, ka viens vai otrs no izlaidīgās «balto nabagu» cilts — Aiks Praids vai varbūt Adams Snīds — izrādīja pārejošu nenovīdību pret Maikedžu Grīnu, kurš, iekopdams nedaudzus akrus pamestas zemes, bija izveidojis lielisku fermu, taču labākie fermeri drīzāk gribēja sev kaimiņos izglītotu nēģeri nekā tumsonīgu balto. Tic abi atradās uz sociālo kāpņu zemākā pakāpiena, un, ja runa ir tikai par lauksaimniecību, nevienam no viņiem nebija īpašu priekšrocību — panākumus guva centīgākais. Nēģeri, šķiet, labprāt samierinājās ar to, ka baltie uzskata viņus par zemāku rasi, ja vien nebija no šiem baltajiem ekonomiski atkarīgi. Par spīti Mehīteblas tantes ietekmei, etniskās kopības apziņa viņiem vēl nebija attīstīta un katrs atsevišķs nēģeris intuitīvi meklēja drošību, pakļaudamies stiprākam spēkam.

— Es tevi labi atceros, Ebenezer, tev ir māsa Mērija!— Dorinda iesmiedamās teica.— Es gribētu, lai viņa nāk man palīgos kopt vistas.— Viņa centās būt jautra, jo zināja — tādai saimniecei, kas smejas un joko, nēģeri strādās divkārt čaklāk,— tomēr smiekli skanēja neīsti, un viņa baidījās, ka arī nēģeri to būs ievērojuši. Raugoties pāri ceļam uz liktenīgo indiāņzāli, gribot negribot bija jādomā, ka ar šo saimniekošanu nekādi joki vis nebūs.

Dodamās atpakaļ uz māju, Dorinda satika māti, tā nāca ar vistu barību — kukurūzas miltu drumstalām māla bļodā. Saule bija tikko uzaususi, visa zeme un zilais debesu jumols izstaroja dzirkstošu svaigumu. Dorinda bija labi izgulējusies, vakarvakara vājums — pazudis bez pēdām. Viņas neapvaldāmā, alkstošā daļa bija gājusi bojā kā nodedzināta zāle; no tumsas nākusi, par tumsu palikusi — tāds bija tās ceļš. Šorīt, bruņojusies ar saprātu, viņa bija gatava stāties pretī reālajai dzīvei, lai uzvarētu to ar reāliem ieročiem.

— Vai tu nezini, kur ir Rūfs?— viņa jautāja mātei. — Nēģeri tūliņ sāks darbu tajā astoņpadsmit akru tīrumā,— es gribēju, lai viņš pašā iesākumā ir klāt.

Misis Ouklija papurināja galvu.

— Nezinu. Viņš bija iesācis art tabakas lauku, domāju, ka šorīt gribēs to pabeigt, bet tūliņ pēc brokastīm aizlikās prom kopā ar Aiku Praidu. Viņi kādā ozolā atraduši bites,— paņēma cirvi, laikam cirtīs nost to koku.

— Ķēms gatavais, nudien ķēms!— Dorinda iesaucās un nozvērējās sevī, ka turpmāk no Rūfa neko neprasīs un negaidīs.

— Vai nu nav zināms, kādi tie vīrieši ir,— misis Ouklija vienaldzīgi atbildēja, it kā atkārtodama neapstrīdamu patiesību.— Katrs iemesls viņiem labs, lai mestu darbu pie malas un kavētu laiku ar blēņām.

— To es zinu. Bet nocirst lielu ozolu medus dēļ! ...

— Rūfs jau ir kārumnieks,— vecā sieviete atbildēja, bērdama zemē drumstalas.

— Tētis arī ir kārumnieks, bet viņš nemeklēja iemeslus, lai slaistītos.

— Zinu. Tavam tēvam darbs bija pirmajā vietā. Tādu vīriešu nav daudz.— To pateikusi, misis Ouldija nopūtās, tomēr sacitais skanēja tā, it kā slinkums būtu pieskaitāms pie visa vīriešu dzimuma dabiskajām vai iegūtajām privilēģijām un šo privilēģiju būtu tik daudz, ka nebūtu nozīmes gausties par kādu atsevišķu gadījumu. Nopūsties un samierināties ir vieglāk nekā celt strīdu, sevišķi, ja cilvēku moka neiralģija un vēl ļaunākas kaites. Dorinda manīja, ka mūžīgās pretimrunāšanas gars ir it kā aizlauzts — droša zīme, ka ar māti iet uz leju. Tik nomācoši bija to apzināties; dažbrīd viņai gribējās, lai māte iebilstu un pukotos tāpat kā senāk.

— Nu tad man jāiet pie viņiem pašai. Viņi jau gan domās, ka sieviete palaidīs darbu vieglāk, bet man japierāda, ka es zinu, ko gribu.

— Meitiņ, es tev palīdzēšu, cik vien spēšu.

— Zinu, māmiņ!— Dorinda juta sirdsapziņas pārmetumus, ka bijusi pret māti tik asa.— Tu man audzēsi lieliskas vistas, un es vēl dabūšu Ebenezera māsu Mēriju tev palīgos. Viņai jau būs kādi četrpadsmit vai piecpadsmit gadi.

— Jā, viņa ir apķērīga meitene,— misis Ouklija gurdi noteica. Visu nakti viņa nebija ne acu aizvērusi, un apķērīgas pusaudzes, pat ja tās solījās būt noderīgas, nespēja viņu iejūsmināt. Pēc brīža, izkaisījusi pēdējās drumstalas cāļu barā, viņa piebilda:— Aiziešu uz dārzu, paraudzīšu rāceņus salātiem.

— Labāk es aiziešu, tu pasēdi pie tēva. Es jau nupat gribēju iet iekšā pie viņa, bet nu man jātiek uz lauku.

Misis Ouklija noliedzoši papurināja galvu.

— Nē, nē, dienas laikā es nevaru tā nekustīgi nosēdēt. Pietiek jau, ka visu nakti jāmokās. Fluvana šorīt nevarēja atnākt, bet viņa atsūtīja savu mazo māšeli Rūbiju. Meitēns tagad sēž pie tēva un dzenā nost mušas. Pašlaik viņam nekas cits nav vajadzīgs.

— Es tomēr ieiešu, parunāšos ar viņu. Pēc tam tūliņ iešu uz lauku.

Misis Ouklija palūkojās uz meitu.

— Tu esi atbraukusi trakoti sparīga, Dorinda,— viņa rāmi sacīja.— Bet tu ilgi biji projām. Tev būs aizmirsies, kā mums te vienmēr ir gājis.— Tad viņa nolika bļodu uz sola un, paņēmusi zilrūtaino, platmalaino cepuri, ko bija

tur atstājusi, ārā nākot, savā nervozajā soli aizgāja uz dārzu.

Tēva istabā Dorinda sastapās ar tumšādainu meitenīti sārtā katūna kleitiņā. Uztupusies uz augsta ķebļa gultas malā un basās pēdiņas aizkrustojusi aiz ķebļa kājas, tā ar palmu lapu vēdekli apvēdināja Džošuas stingo seju; sīkā, brūnā ķepiņa kustējās virs gultas šurpu turpu, un acis — melnas pogas — grozijās tai lidzi.

— Labrīt, Rūbij! Vai mans tētis ir kustējies, kamēr tu te sēdi?

— Brīt. Nav, kundze, ne mazdrusciņ.

Dorinda izņēma vēdekli meitēnam no rokas. Ar mazo vajadzēja aprunāties, bet viņa īsti nezināja, ko lai saka; pēc brīža viņa jautāja:

— Vai tad tev rītos nav jāiet uz skolu?

— Skola nemaz nav.

— Bet lasīt un rakstīt taču jāmācās! Vai tu mācies?

— Mm. Fluvana visu ko māk, viņa mani pamāca.

— Labi, tagad ej paskraidi pa āru, kad vajadzēs, es tevi atkal pasaukšu.

Meitenīte aizskrēja palēkdamās; Dorinda piemetās viņas vietā uz ķebļa un lēniem, plašiem vēzieniem kustināja vēdekli. Tikko viņa bija iegrozījusies uz ķebļa ērtāk, viņu pārņēma kaut kas līdzīgs mātes nervozajai trauksmei — neciešami gribējās celties kājās un pastaigāt pa istabu vai arī iziet ārā, svaigā gaisā. «Kā gan nabaga tētis jūtas, visu laiku gulēdams bez kustēšanās?» viņa nodomāja.

Pēc tās vienīgās reizes pirmajā mājās pārbraukšanas dienā, kad Dorindai bija izdevies ar tēvu parunāt, viņš it kā vairs nepazina meitu. Viņš tagad dzīvoja savā iekšējā pasaulē, tikpat noslēpumainā un nepieejamā kā Amazones džungļi, un ne balss, ne roka, ne arī kāda palīdzēt-griba nevarēja viņu tur sasniegt. Šķita, ka saprāts viņam nav zudis, tomēr ar apkārtējiem sazināties viņš nekādi nespēja. Viņa skatiens bija pastāvīgi pievērsts lielajai priedei. Reiz, kad misis Ouklija bija gribējusi pievērt slēģus, Džošuas piere bija mazliet saraukusies; tikai tad, kad sieva bija atgājusi no loga, atstādama to neaizslē-ģotu, viņa seja atkal bija kļuvusi mierīga un skaidra kā cilvēkam, kas pēc smaga darba cēliena bauda pelnītu atpūtu.

Pie tēva gultas sēdēdama, Dorinda sevī klusu skaitīja iedomātus cāļus — bērnībā Mehīteblas tante bija viņai

mācījusi, ka šādi varot labi sakopot domas. Kamēr viņa vēl skaitīja savu neesošo ganāmpulku, Džošua piepeši atvēra acis un palūkojās tieši viņā — kā satrūcies, ar izbrīna un pārsteiguma pilnu skatienu, it kā gribētu ko sacīt.

— Jā, tēt!— Dorinda iesaucās, pieliekdamās viņam tuvāk.

Tēva lūpas pakustējās, un uz mirkli Dorindu pārņēma ārkārtīgi neparasta sajūta. Sai mirklī tēvs viņai bija tik tuvs, ka šķita — nekad agrāk viņa nav to pazinusi, bet tagad pazīst gluži kā sevi pašu. Likās, tūlīt viņš pateiks dažus vārdus un viss kļūs skaidrs, visas kļūdas un nesaprašanās, kas atgadījušās viņu kopīgajā dzīves ceļa posmā, izzudīs kā nebijušas.

— Jā, tēt!— viņa atkārtoja, sastingusi brīnuma gaidās.

Lūpas atkal mazliet pakustējās, taču balss skaņu

nebija; izbrīna un pārsteiguma izteiksme pamazām izdzisa Džošuas sejā, acis aizvērās, un brīdi vēlāk smagi elpas vilcieni jau liecināja, ka viņš atkal ieslīdzis nemaņā.

«Kad pamodīsies, jautāšu viņam,» Dorinda nodomāja. «Jāpajautā, ko viņš gribēja man teikt.»

Pēc pusdienām viņa vēlreiz mēģināja sameklēt Rūfu, taču izrādījās, ka viņš nav pārnācis mājās.

— Būs droši vien aizdauzījies līdzi Aikam,— māte sacīja.— Pēdējā laikā viņi pārāk bieži satiekas. Tas nav uz labu. Elmaira nesen bija atnākusi, stāstīja — Aiks atkal sācis dzert. Nudien nesaprotu, kā Elmaira viņu pacieš.— Viņa bija noraizējusies un satraukta; sejas nervozā raustīšanās bija vēl manāmāka nekā parasti.

— Ko lai dara, būs jājūdz zirgs pašai,— Dorinda noteica.— Man labā kleita mugurā. Cerēju, ka Rūfs to izdarīs, izvilks arī ratus no šķūņa. Es gribu aizbraukt uz Zaļajām Ārēm.

— Es jau brinījos — zilo kleitu apvilkusi, cepuri uzlikusi —, domāju — plīvurs tak tev traucēs, bet, ja nu tu brauc uz Elgudiem, tad labi vien ir,— māte atbildēja. — Gan jau Fluvana iejūgs zirgu tavā vietā.

Fluvana, iznākusi no virtuves, tūliņ bija ar mieru doties uz ganībām pēc Dana.

— Rokā būs, ku šis paliks! Pirmīt redzēju tepat vēl pie aploka malas.

Ikreiz, kad Pedlarsmilas nēģeru skola pēc ilgāka pārtraukuma atkal bija darbojusies, Fluvana bija to apmeklējusi; viņas valoda bija vienkārša, sulīga, taču viņa vairs

nerunāja īstā nēģeru dialektā kā Mehīteblas tante un citi vecās paaudzes pārstāvji.

— Rokā būs, makans!— viņa vēl uzsauca Dorindai, steigdamās prom pa taciņu.

— Es jau teicu Fluvanai — viņas jautrā daba nav ar zeltu atsverama,— misis Ouklija piezīmēja.— Nekas viņai nespēj sabojāt omu.

— Manuprāt, Fluvana mums būs liels atspaids,— meita domīgi nosacīja. Dorindai patika nēģerietes možā, brūni spīdošam kastanim līdzīgā seja ar pērļaino zobu rindu — tā allaž bija redzama, jo viņa allaž smaidīja.— Ja cilvēkam saprātīgs izskats, tas vien jau ir ko vērts.

— Nu, prāta Fluvanai diezgan. Zināms, viņa arī reizēm šo to izdara pa roku galam, bet sliņķe viņa nav un vienmēr ir žirgta un priecīga. Tīrā laime salīgt tādu strādnieci, kas nestaigā apkārt kā rūgumpods.

Kamēr viņas vēl runāja par Fluvanu, tā piebrauca divričos un izkāpusi pasniedza nodilušos grožus Dorindai.

— Pateicos, Fluvana. Rati gan izskatās tā, it kā veselu gadu nebūtu mazgāti.

Fluvana pavērsa savas spožās acis pret divričiem un tikai tagad ievēroja, ka tie netīri.

— Rīt no paša rīta atnākšu un nomazgāšu,— viņa sacīja.— Uz misteru Rūfu jums nevajag paļauties. Viņš galīgi negrib neko darīt.

Ierīkojusies ērtāk sēdeklī, Dorinda saņēma grožus un lēni, bet noteikti pagrieza Danu prom no zāliena.

«Varbūt agrāk arī viss šeit izskatījās tikpat nožēlojams, tikai es to neievēroju,» viņa nodomāja.

IX

Elgudi dzīvoja otrā Pedlarsmilas malā, trīs jūdzes no dzelzceļa, bet Dans soļoja lēni. Zaļās Āres bija lielākā lopaudzēšanas ferma visā apgabalā, taču Dorindu iespaidoja ne tik daudz tās lielums kā vispārējais izskats — leknās ganības, pļavas ar sulīgu, tumšzaļu zāli, baltās saimniecības ēkas ap sarkano ķieģeļu dzīvojamo namu — dažnedažādas zīmes, kas liecināja par turību.

«Simt gadi man paietu, un ir tad es vēl kaut ko tādu nesasniegtu,» viņa sadrūmusi nodomāja. Viņas plāni, kas no attāluma, no Centrālparka soliņa raugoties, bija likušies tik daudzsološi, tuvumā izrādījās saistīti ar

bezgala daudziem šķēršļiem. «Drīz es ar savām idejām būšu grāvī, tas ir tikpat kā droši. Bet uzsākusi esmu, un man jānoved tas viss līdz galam,» viņa sev sacīja — šajā lēmumā bija krietni vairāk apņēmības nekā drosmes. «Kamēr vien būšu dzīva, neatkāpšos.» Dubļainajos divričos līgodamās augšup pa gludo, glīto mājas ceļu, viņa spītīgi nozvērējās: neviens, vismazāk jau Džeimss Elguds, nedrīkst nojaust, ka viņa zaudējusi ticību savam pasākumam.

Džeimss Elguds todien bija aizņemts darīšanās valdes namā, tomēr Bobs, viņa dēls, jau sēdēja lievenī un gaidīja viešņu. Nesen Bobs bija pārvedis no Baltimoras sievu — maigu, slimīgu būtni, kurai nepatika dzīve laukos. Kad divriči parādījās, viņš aizsvieda sērkociņu, ko tikko bija uzšķīlis pret zābaka zoli, iebāza savu veco rožkoka pīpi kabatā un kāpa lejā no lieveņa, lai saņemtu viešņu. Dorinda zināja, ka Neitens šādā reizē būtu mierīgi pīpējis vai pat zelējis tabaku, taču tagad viņa laucinieciskais prastums dīvainā kārtā bija kļuvis Dorin-dai nesvarīgs. Sājā dzīves posmā viņa augstāk vērtēja vīriešu noderīgumu, nevis smalku uzvešanos.

Bobs sniedza roku sveicienam, un viņa lielajās, rāmajās acīs Dorinda ieraudzīja savu attēlu tik skaidri, it kā tas spoguļotos dzirnavu ezerā. Viņai bija patīkami apzināties, ka ir vērtīgāka, ja arī ne tik pievilcīga kā pirms diviem gadiem, taču ne jau paša Boba Elguda dēļ. Viņa nevēlējās savaldzināt šo smagnējo, valdonīgo fermeri, kurš viņai atgādināja labi barotu, lēnīgu Džersijas bulli, vai, pareizāk sakot, ja arī vēlējās, tad vienīgi tik daudz, lai viņa apbrīna palīdzētu nokaulēt govīm cenu. Vērtējoši noraudzīdamās viņa glītajā sejā, Dorinda atcerējās svētdienas rītus baznīcā, kad bija metusi uz viņu slepus skatienus, dedzīgi ilgodamās, kaut viņš pagrieztos uz viņas pusi. Tolaik Bobam Elgudam ne prātā nenāca paraudzīties pāri dziesmu grāmatai uz Dorindu Ouk-liju — viņa gausās domas droši vien riņķoja ap gaidāmo saderināšanos —, bet tagad viņa instinktīvi juta, ka ar vienu viņas skatienu vai vārdu būtu diezgan, lai vīrietī iekvēlotos kaislības uguns. Dorindai atausa savāda doma. «Viņš man būtu labāk derējis nekā Džeisons, un es viņam būtu labāk derējusi nekā tā sieviete, ko viņš apprecējis.» Tādā veidā augstākā vara laikam vadīja viņus abus uz mērķi, taču viņai tas likās visai kļūmīgs un apšaubāms veids.

— Neitens man sacīja, ka tu gribot pirkt govis,— viņš tikmēr teica. Kā visiem veiksmīgiem vīriešiem viņam piemita taisnvirziena domāšana.— Šorīt es septiņas atlasīju un liku iedzīt mazajā aplokā. Pašlaik tās būs aploka malā, tu varēsi tās apskatīt. Mēs uzskatām, ka labākas par Džersijas šķirni vairs nav, un tādas gotiņas kā šis tu ari diez vai citur atradīsi.

Otrpus aploka kārtīm, kur sēru vītols lieca zarus pār ūdens sili, rindā stāvēja septiņas pirmpienes — zīdainu spalvu, valgām acīm, uzdvesdamas svaigi pļauta siena smaržu. «Kādas skaistules!» Dorinda sajūsmināta nodomāja, uz mirkli aizmirsdama, ka apņēmusies būt lietišķa un kaulēties. Kad Bobs nosauca govju vārdus, viņa atkārtoja tos svētlaimīgā balsi:—Roze, Tulpe, Dālija, Neļķe, Magone, Vijolīte, Vībotne.— Un viņai, kurai nekad nekā nav bijis, piederēs šis brīnišķīgās radības! Pat cena, lai gan tā likās pārmērīgi augsta, nespēja sabojāt viņas prieku. Simt dolāru par govi — tas esot par trešdaļu mazāk, nekā viņš varētu dabūt nākamā rudens tirgū, Bobs paskaidroja.

— Man prieks, ka tu gribi nodarboties ar piensaimniecību,— viņš runāja tālāk.— Es vienmēr esmu teicis, ka mūsu apstākļi ir tai piemēroti, lai gan sākumā jāiegulda vairāk līdzekļu nekā zemkopībā. Pati saproti — govis jau vēl nav viss. Tev būs jāpļauj pašai savs siens un jāaudzē graudi. Aizņemies naudu, ja tev tās pietrūkst, un roc grāvjus, tas tev atmaksāsies. Šaubos, vai tu savos laukos varēsi izaudzēt labu āboliņu, iekams tie nebūs nosusināti. Zināms, tam visam vajadzīga nauda,— viņš turpināja ar kaitinošu precizitāti,— bet tas ir vienīgais veids, kā kaut ko iesākt ar fermu. Tēvs saka — šis esot vienīgais ceļš, kā iemācīties saimniekošanu.

— Zinu.— Dorinda piekrītoši pamāja. Balss viņai bija mierīga, lai gan pa to laiku, kamēr Bobs runāja, viņai bija licies, ka visa Vecās Fermas noplicinātā zeme grūst virsū.

— Un tad vēl mašīnas,— viņš piebilda.— Tēvs pēc kara aizņēmās, lai iepirktu jaunas mašīnas. Kad viņš pārnāca mājās no Apomatoksas*, visas mūsu iekārtas bija vai nu izvazātas, vai kļuvušas nekur nederīgas. Viņš nebēdāja par to, ka iekrīt parādos, un sapirka visus jaunākos izgudrojumus — un no tā brīža ar saimniecību sāka iet uz augšu. Tēvoča Mičela mantojums nāca tikai tad, kad tēvs jau bija krietni iedzīvojies; viņš vienmēr apgalvo, ka

būtu varējis iztikt arī bez šī mantojuma — tiesa, tad viņš nebūtu spējis tik plaši izvērsties.

— Es arī domāju aizņemties,— Dorinda izaicinoši teica.— Mēs vienmēr esam baidījušies iekļūt parādos, bet divus tūkstošus jau esmu aizņēmusies un, ja vajadzēs, aizņemšos vēl. Neitens grib izsolē iepirkt mašīnas, cik vien būs iespējams. Tā mēs tās dabūšot uz pusi lētāk.

Kamēr viņa runāja, Bobs nolūkojās uz viņu ar pētošu, apbrīnas pilnu skatienu, bet šajā apbrīnā nebija nekā personiska. «Gluži tā, it kā es būtu vīrietis,» Dorinda nodomāja, sevī triumfējoši pasmīnēdama. Tas gan nebija uzvarējušas sievišķības triumfs, tomēr izrādījās, ka arī šāda uzvara ir tikpat tīkama, un prieks par to solījās būt ilgstošāks. Bobs jau bija aizmirsis acumirklīgo fizisko patiku, ko bija jutis pret Dorindu pirmajā satikšanās brīdī, un tagad apbrīnoja — kā viņam pašam likās — viņas rakstura stingrību. «Nav jau svarīgi, kāda es īstenībā esmu,» viņa domāja. «Svarīgākais ir, kādu iespaidu es atstāju uz viņa prātu vai jutekļiem. Laikam gan visi vīrieši ir tādi. Viņi nesaprot sievieti. Viņi pat nevēlas to saprast. Vienīgais, kas viņus interesē, ir viņu pašu izjūtas.» Tad piepeši viņa atcerējās, ka šādu vispārinājumu Džeisons kādreiz bija izteicis par sievietēm,— viņa bija tikai atkārtojusi Džeisona vārdus. Cik muļķīgi bija šie vispārinājumi un cik nepatiesi!

— Ceru, ka tev izdosies,— Bobs sacīja.— Man patīk sievietes, kas ņem dzīvi savās rokās un nebaidās darba, kad tas patiešām jādara. Tādas sievietes es cienu!— Seja viņam apmācās, un Dorinda zināja, ka Bobs domās salīdzina viņu ar savu sievu.— Turpretī mana māsa . .. — Skaļi viņš tomēr teica ko citu.— Vienos gados ar tevi, bet caurām dienām gulšņā kā vecs cilvēks.

— Varbūt viņa nav vesela?— Dorinda minēja, paieda-mās uz priekšu.

— Kāpēc lai viņa nebūtu vesela? Mēs visi citi taču esam veseli! Bet ko nu no viņas var gribēt,— Bobs aizrāvies runāja tālāk,— ja jau viņa bija tāda muļķe, ka iemīlējās Džeisonā Greilokā!— Nākamajā mirklī viņš tumši pietvīka; Dorindai šķita, ka redz domas sarosāmies viņa galvā kā zivis dīķī.— Protams, nevar jau sacīt, ka Džeisons pret viņu slikti izturētos. Viņš zina, ka tēvs to nepieļautu,— Bobs pikti mēļoja, sapinies tīklā, ko pats nevilšus bija sev izlicis.— Bet viņš ir šausmīgi slinks! No tās sugas, kuri sēž un gaida, kad ceptas vistas pašas lidos mutē.

— Jā, tā ir,— atteica Dorinda. So laiskumu viņa pazina. Māte to sauca par «dienvidnieku gara diloni».

— Tas slinkums viņam laikam iedzimts,— Bobs turpināja jau miermīlīgāk.— Cilvēkam jau tāpat iznāk ar visu ko nocinīties, un kur nu vēl, ja ir jācīnās pašam pret savu dabu! Panāc šurp,— viņš sacīja, vezdams Dorindu pie cita aploka,— paskaties uz mūsu bulli. Piecas zilās lentes! Vēl mums ir viens — gadu vecs —, cerams, ka tas izaugs vēl varenāks. Skaistulis, vai ne?

Dorinda sajūsmināta raudzījās uz bulli, apskauzdama tā īpašnieku, un bullis par atbildi pavērsa viņai pretī augstprātīgu, neizdibināmu skatienu. «Nez vai man arī kādreiz tāds piederēs?» viņa nodomāja, tad sacīja:

— Viņam tāds izskats, it kā visa pasaule gulētu viņam pie kājām!

Bobs iesmējās.

— Jā, uzpūtīgs viņš ir gan! Starp citu, šīs Džersijas govis vienmēr slaukuši vīrieši. Nemaz nezinu, kā viņas pieradīs pie sievietes rokas. Vai varbūt tu taisies salīgt kādu strādnieku?

— Nē, pagaidām vēl ne. Kamēr nebūsim tikuši uz kājām, es pati slaukšu govis. Varu uzvilkt Rūfa kombinezonu. Un, ja es slaucu pati, tad vismaz zinu, kas ar govīm notiek. Par strādniekiem nekad nevari būt drošs. Neitens saka — viņa govis dodot arvien mazāk piena, tāpēc ka nekad netiekot kārtīgi izslauktas. Un par tīrību nemaz nav ko runāt. Kad es stāstu saviem nēģeriem, ka manas govis tiks mazgātas un sukātas un kāts būs tikpat tīra kā istaba, viņi domā, ka tas ir varens joks.

— Tur jau ir tā nelaime, ka par tīrību mūsu fermeri prot tikai jokus dzīt. Patiesībā tā ir pats pirmais noteikums, ja grib gūt panākumus piensaimniecībā. Tieši tīrība vislabāk pasargā govis no slimībām, sevišķi no infekciozā aborta. Jā, tu esi uz pareiza ceļa. Zināms, šādā veidā jāiegulda daudz vairāk darba, taču beigās tas vienmēr atmaksājas.

— Nu, no darba es nebaidos. Kas cits prātīgs dzīvē vispār ir?

Bobs uzlūkoja viņu ar mirdzošām acīm.

— Ja manai sievai būtu kaut drusciņa tava spara!— viņš sacīja.— Ne jau veselībā vien tā vaina. Tā vien šķiet, ka viņai šeit pie mums, laukos, no visa bail — sākot ar sienāzi un beidzot ar vērsi.

— Viņa jau nav laukos augusi. Tas daudz ko nozīmē.

Bobs nopūtās. I

— Jā, tas daudz ko nozīmē.

— Zēl. Labi, ka man nav nekādu baiļu.

Nedaudz vēlāk, braukdama mājup pāri dzelzceļam un lejā pa nokalni, Dorinda ar vēsu prātu pārdomāja likteņa untumus. Kāpēc šis stiprais, veselīgais vīrietis, šis godīgais laucinieks, kuram prātā tikai govis un āboliņš, saistījis savu dzīvi ar sievieti, kas baidās pat no sienāža? Un kāpēc viņa, kurā dzīvības liesma tik spoža un karsta, bija cietusi tāda virieša dēļ, kas patiesībā ir tikai tukša čaula? Patiešām, galu galā — kāpēc daba ļauj cilvēkam rīkoties tik nesaprātīgi, kad viņš pakļaujas tās dziņām? Un vai šī tukšā prātuļošana beigās tik un tā nenoved atpakaļ pie mācības par iedzimto grēku? «Patiesība laikam ir tāda, ka mēs vienmēr iekārojam to, kas mums neder,» viņa beidzot nosprieda un atmeta šai mīklai ar roku.

Netālu no stacijas—«vecās Heiniju fermas» priekšā viņa satika Viljamu Fērlemu un pieturēja, lai aprunātos par govju un vistu kūts labošanu. Viljams bija garš, sakumpis, vecīga izskata jauneklis ar kūlainiem, linubal-tiem matiem un pelēkām ačelēm, kas šķita tik neizteiksmīgas kā divi pelēki akmentiņi. Izskats viņam bija pamuļ-ķīgs, bet patiesībā viņš bija ļoti gudrs, labākais namdaris visā Pedlarsmilā. Viņš apsolīja Dorindai, ka ķersies klāt govju kūtij, kolīdz būs ticis galā ar darbu pie Ezras Flauera.

— Ja esat nodomājusi turēt govis, vispirms piespiediet dakteri Greiloku, lai viņš salabo savus žogus,— Viljams teica.— Tas melnais bullis jau visiem kaimiņiem apnicis. Cauru ziemu bradāja pa maniem kviešu laukiem. Kauna lieta, nudien, kā Greiloki ļauj savai fermai aiziet postā.

— Jā, tīrais kauns,— viņa atbildēja un paskubināja zirgu. Lai viņa grieztos kurp griezdamās, visur viņu gaidīja ziņas par Džeisonu. «Kaut viņš labāk būtu miris,» Dorinda nodomāja tikpat bezkaislīgi, cik bezkaislīgi pir-māk bija iztēlojusies melno bulli bradājam pa uzartajiem laukiem. «Šķiet, man līdz mūža galam būs jāklausās, kā skandina viņa vārdu.»

Atmiņās par Džeisonu nebija nožēlas — par to viņa jutās pārliecināta —, un tomēr ikreiz, kad viņa izdzirdēja pieminam Džeisonu vai tikai atcerējās viņa eksistenci, labo omu pārmāca nospiedoša tukšuma sajūta. Tādās reizēs vienīgā izeja bija kustēties, darīt kādu darbu. «Un

tā būs vienmēr, līdz viens no mums nomirs,» viņa domāja. Ne mīlestības, ne naida vairs nebija, taču domas par viņu joprojām ssiauda kādā attālā apziņas nostūrī un atmodušās spēja satraukt un saduļķot visu viņas iekšējo dzīvi. Ar prātu viņa jau bija tikusi vaļā no Džeisona ietekmes, bet ķermeņa impulsi nepakļāvās ne prāta, ne jūtu varai — dažreiz īsu brīdi tie lika viņai pat ilgoties pēc Džeisona. Nomodā viņa spēja apslāpēt šīs tieksmes, toties naktī, miegā viņa atkal piedzīvoja visas brīnišķās stundas, kas bija aizvadītas kopā ar Džeisonu. Pagātnes sāpēm, pagātnes nežēlībai sapņos nebija vietas; atgriezās tikai viss skaistais, neaizmirstamā mīlas svētlaime.

Kad viņa izbrauca no meža, saule jau rietēja aiz ceļa sazarojuma un, raugoties uz indiāņzāles klaidu, kur gaismas atspulgi ievizējās un pazuda, un atkal ievizējās gluži kā sīki vilnīši tekošā ūdenī, Dorindai šķita, ka tam pāri virzās svinīga ēnu procesija. Pēc brīža ainavas rāmais gaišums nopalsa un indiāņzāles lauki atkal bija tādi, kādus viņa tos bija skatījusi visu mūžu — vienmuļi, itin kā mēmas pacietības pilni. Arī viņas sirdī gaišums notrīsēja un izdzisa. Enerģijai atslābstot, viņu pārmāca gurdums, bet viņa to panesa tāpat kā apkārtnes lauki — ar pacietību. Viņu neuztrauca atziņa, ka lielāko dzīves daļu viņai turpmāk lemts aizvadīt pelēkā vienmuļībā. Viņa zināja — jūsma ilgs tikai īsu laiku un arī spars drīz vien izsīks; darbaprieks, aizrautība, interese — neviena no tiem viņai nepietiks tik ilgi, cik vajadzīgs. Beigu beigās no visa tā paliks pāri vienīgi pacietība.

Viņas skatiens kavējās pie apvāršņa. Groži bija sasieti kopā ar auklas gabalu un vaļīgi gulēja viņai rokās. Riteņi mala un šķieda uz visām pusēm sažuvušos dubļus, nobārstīdami ar tiem viņas apģērbu. Pagātnē kavēdamās, viņa bija tā aizmirsusies, ka labu brīdi pat nedzirdēja jātnieka tuvošanos, zirga pakavu dobjo klaudzoņu pret akmeņiem. Prāts vēl nebija noskārtis Džeisona klātbūtni, bet satrauktie jutekļi jau nodrebēja viņa tuvuma gaidās. Viņas augums uz mirkli saduga, tad atkal ar rāvienu iztaisnojās kā tērauda stīga. Sastingušu seju un atmiņu vētru sirdī viņa stīvi sēdēja ratos un raudzījās uz ceļa galu tālumā pie nodegušās būdas. Viņa atkal bija tā mirkļa varā, kas ilgst mūžību, tomēr viņas neizteiksmīgais skatiens nepauda ciešanas. Viņas roka nenodrebēja, tā nesažņaudza ciešāk vaļīgos grožus, un, izdzirdusi sava

vārda skaņas, viņa ne ar vienu kustību nenodeva, ka ir klausījusies.

— Dorinda, es gribu ar tevi parunāt! Dorinda!

Viņa novērsa skatienu no ceļa un lūkojās pāri indiāņzā-

les vilnīšiem uz dzeltensārto blāzmu debesmalā. Vēlēšanās ieskatīties viņam sejā, apgriezties un sadedzināt viņu ar savu acu zibeņiem bija neciešami stipra, bet kāda dziļa nojauta liedza viņai tā darīt, jo tad cīņa būtu zaudēta. Atzīt Džeisona eksistenci nozīmētu atkal ielaist viņu — kaut daļēji — savā dzīvē. Nomoda stundās viņš nedrīkstēja vispār būt — tikai tā viņa varēja atgūt brīvību.

— Dorinda, tu esi cietsirdīga. Dorinda!

Tagad viņi jau bija blakus. Ja viņš būtu pastiepis roku, viņš būtu varējis pieskarties viņai. Ja viņa būtu pagriezusi galvu, viņa būtu varējusi ieskatīties viņam acīs. Tomēr viņa nepagriezās, nenovērsa skatienu no apvāršņa; ne muskulītis nenodrebēja viņas sejā, kas pauda nelokāmu nicināšanu. «Lai viņš jāj man blakus kaut visu ceļu līdz mājām, tik un tā es ar viņu nerunāšu,» viņa sev teica. Lai viņš darītu ko darīdams, nemūžam viņa vairs nepagodinās viņu ar vārdu vai skatienu!

Ceļmalas dangas kavēja jātnieku, un, kad viņš atkal nokļuva Dorindai līdzās, viņi abi jau bija sasnieguši nodegušo būdu. Ceļu sazarojumā viņš mirkli saminstinā-jās, it kā gribētu sekot viņai arī tālāk, tad, strauji izlēmis, griezās atpakaļ un nokāpa, lai atvērtu Piecu Ozolu vārtus.

— Mēs vēl tiksimies!— viņš nosauca pakaļ Dorindai.

Kad Džeisons bija nozudis, viņa kādu brīdi sēdēja stīvi

saslējusies, it kā sasalusi nicināšanas ledū. Tad piepeši viņa it kā sabruka; rokas un kājas viņai drebēja, groži izslīdēja un iekrita ratos. Viņa bija līdzīga cilvēkam, kas izglābies no lielas nelaimes un tikai tad, kad briesmas jau pāri, aptvēris notikušo. Kad drebuļi norima, viņa noliecās un pacēla grožus.

— Nākamā reize būs vieglāka,— viņa sev teica — un pēc mirkļa:— gan jau es pie tā pieradīšu. Ja vajag, pie visa var pierast.— Trula sāpe apmigloja domas; viņa nesaprata, vai šī satikšanās viņai nozīmē kaut ko vai nenozīmē. «Nudien nezinu, kāpēc man tik smagi,» viņa domāja. «Es taču nicinu šo cilvēku — kāpēc tad es jūtos tik nelaimīga?»

Vecā Ferma jau bija klāt, un Dans pielika soli; rati nodārdēja pāri tiltam un iebrauca pa vārtiem. Rietumu debesmala bija apdzisuši, un zemais, garais nams bal-snīja mijkrēslī, kas bija nolaidies pār visu apkārtni kā sidrabpelēks mākonis. Dūmu karogs zemu plandīja virs vienīgā skursteņa. Augstu gaisā liekdamies pāri mājai, plaukstošo koku zari šķita kā smalks tīmeklis pret zaļganzilajām debesīm. Rietumu gala logā dega gaisma. Tā viņa visu to bija redzējusi ik vakaru agrākos gados, tā viņa visu to redzēs ik vakaru arī turpmāk — tik ilgi, kamēr dzīvos pasaulē.

Un tad, piebraukusi pie staļļa, viņa ievēroja ēnas kustamies šurpu turpu vienīgajā apgaismotajā logā. Lai gan mājas izskats bija tāds pats kā vienmēr, tās gaisotnē varēja manīt tik tikko jaušamu pārmaiņu. Mirkli Dorinda vilcinājās; kaut kas ļaunu vēstošs bija šajā klusumā un steidzīgajās ēnās. Kakls viņai aizžņaudzās, viņa izlēca no divričiem, un tad durvis atvērās un iznāca Rūfs.

— Viņš nomira pirms dažām minūtēm,— Rūfs teica.

Pirms dažām minūtēm! «Es nekad neuzzināšu, ko viņš man gribēja sacīt,» Dorinda nodomāja. «Lai cik ilgi es dzīvotu, nekad es to neuzzināšu.»

X

Kad pēdējā lūgšana bija noskaitīta un bedre zem lielās priedes kapu kalniņā atkal aizbērta ciet, dzīve fermā turpinājās kā allaž, it kā nekas nespētu mainīt tās vienmuļību. Visu savu mūžu Džošua Ouklijs bija atdevis šiem laukiem, tomēr viņa nāve bija tikai nenozīmīgs notikums — vismaz Dorindai tā likās —, it kā koks būtu nokritis, lai satrūdētu un paliktu par zemi. Pat viņas pašas izjūtās bija vairāk žēluma nekā īstu, dziļu sāpju.

Kad kaimiņi bija cienīgi izbraukuši ārā pa vārtiem, ģimenes locekļi sapulcējās misis Ouklijas «kambarī» un raudzījās pa logu uz kapu kalniņu, gluži kā cerēdami, ka mirušais beidzot tomēr celsies augšā un stāsies atkal pie darba. Viņi zināja, ka pāris algotu strādnieku tagad nevarēs vien sadalīt savā starpā tos pienākumus, ko Džošua bija veicis viens, bet tā arī bija vienīgā gaidāmā pārmaiņa. Ferma vienmēr bija piederējusi misis Ouklijai, turklāt, lai viņas tiesības neviens neiedomātos apšaubīt, Džošua dažus mēnešus pirms nāves bija parūpējies par

testamentu, kurā novēlēja viņai arī visu iekārtu un zirgus. Lai cik atšķirīgi bija dzīvē bijuši Dorindas vecāki, viņus bija vienojusi kāda saikne, ko Dorinda manīja, bet nesaprata. Vai tas bija pieradums vai varbūt atmiņas par tāliem, laimīgiem laikiem, kuras dzīves salnām par spīti vijās ap viņiem kā tīteņi? Džošua bija lepojies ar sievu, kaut arī nebija mācējis to apliecināt vārdos, un Jūdora savukārt bija varējusi paļauties ne jau uz vīra maigumu vien, bet arī uz daudzām citām — pamatīgākām īpašībām. Džošua bija viņai bijis īsts balsts visās praktiskās lietās; vīra zaudējums viņu satrieca tā, it kā viņa būtu zaudējusi roku vai kāju. Pēc Dorindas domām, tas bija vēl viens dzīves daudzpusības pierādījums, vēl viens atgādinājums par to, cik muļķīgs bijis viņas mēģinājums celt savu laimes ēku uz mīlestības trauslā pamata.

— Diezin kā mēs te bez viņa tiksim galā,— ieteicās misis Ouklija. Noplukušajā sēru tērpā, ko bija valkājusi pēc mazo bērnu nāves, viņa izskatījās sevišķi vāja un bāla.

— Tas laikam nozīmē, ka es nekur neaizbraukšu,— Rūfs īgni noburkšķēja.— Un tas darbs, ko Toms Gārliks apsolīja man rudenī Ņujorkā,— tas man aizies gar degunu. Ek, kad neveicas, tad neveicas!

— Nu nē, Rūf, tev nav šeit jāpaliek,— Dorinda centās viņu pārliecināt.— Mēs ar mammu ļoti labi varam iztikt divatā vien. Rudenī tu mierīgi vari braukt uz Ņujorku.

— Klausi nu labāk Dorindu un brauc projām, Rūf,— misis Ouklija runāja rāmā balsī, taču viņas seja bija kļuvusi gluži pelēka, iedomājoties, ka jāzaudē arī dēls.

— Es jau tagad neko nevarēšu jums palīdzēt,— Džozija ierunājās, iepriekš uzmetis paslepenu skatienu sievai — pēc kāzām tā bija izvērtusies par ķildīgu sievišķi ar īsiem, bet vētrainiem augstsirdības periodiem.

— Bet mamma taču katrā laikā var nākt dzīvot pie mums!— teica Elvīra, pakļaudamās šādam augstsirdības uzplūdam, kurš gandrīz tai pašā mirklī jau bija noplacis.— Darba viņai netrūktu — palīdzētu kopt vistas, vientuļa arī nejustos mazbērnu vidū ...

Misis Ouklijai acis bija asaru pilnas. Vecais suns, kam liktenis bija lēmis nodzīvot ilgāk par saimnieku, gulēja viņai pie kājām, un pieliekusies viņa ar drebošu roku to noglāstīja.

— Kā tad es lai pametu fermu?— viņa vaicāja, un balss viņai ietrīcējās.— Te es esmu dzimusi un te gribu nomirt.

— Mēs paliksim šeit divatā — māte un es,— Dorinda paziņoja ar tāda cilvēka noteiktību, kurš radis pieņemt izšķirošus lēmumus.— Ferma pieder mātei, un par abām mēs tiksim ar to galā. Vīrietis nav vajadzīgs,— viņa turpināja skarbā tonī.— Saimniekot sliktāk, nekā to dara šejienes vīrieši, jau nemaz nav iespējams.

Elvīra atviegloti uzelpoja, arī Džozija vairs nelikās tik nobažījies. Rūfam šī saruna bija vienaldzīga — kopš tā mirkļa, kad viņš bija saņēmis atļauju rudeni braukt projām.

— Zināms, vai tad mēs drīkstam mammu piespiest? Lai dzīvo, kur pašai labāk patīk!— Elvīra samierinoši iečalojās, priecādamās, ka augstsirdība izrādījusies veltīga.— Viņa šeit ir saimniece, un mums pārējiem nav it nekādas daļas, ko viņa dara.— Ar ierastu rāvienu — Do-rindu tas kaitināja jau no pirmās dienas, kopš viņa Elvīru pazina,— meiča savilka kleitas jostu un atbalstīja rokas uz strauji briestošajiem gurniem.

— Par mammu neraizējieties,— Dorinda vēsi sacīja. — Gan jau es par viņu rūpēšos.

Viņas vienīgā vēlēšanās patlaban bija dabūt Elvīru un Džoziju laukā no mājas. Pat Rūfa klātbūtne nebija tik nomācoša. Rūfs vismaz bija izskatīgs, bet par šo pāri viņa nespēja domāt citādi kā vien par bezjēdzīgas eksistences atbaidošu paraugu. Džozija viņai šķita dzimis neveiksminieks. Viņš strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, taču viss, ko viņš darīja, tika darīts gluži kā puspamiegam, tūļīgi, it kā viņam būtu pagrūti ar saprašanu. No otras puses, bija jāatzīst, ka viņas neizglītotais tēvs visu mūžu bijis strādīgs un centīgs, bet mātei piemita tāda darbošanās dziņa, kas līdzinājās mānijai. Varbūt visa vaina tomēr bija apstākļos, nevis iedzimtībā, bet varbūt vainīgs bija klimats, kas nomācis radošo garu? Nu, ja viņas vienīgais pretinieks būtu šejienes apstākļi, viņa bija apņēmusies uzvarēt. Dorindas acis zem skarbajām uzacīm raudzījās kā iesprostoti zilgi putni. Mugurā viņai bija melna kalikona kleita, kas agrāk bija piederējusi mis Senai Snīdai, un sēru tērps īpaši izcēla tumšos matus un spilgti sarkanās lūpas.

— Nepūlieties mani atrunāt! Tas ir izlemts,— viņa sacīja.

Pēc stundas, kad Džozija ar Elvīru bija aizbraukuši mājās, Dorinda palīdzēja mātei novilkt melno tērpu un sakārtot lielo guļamistabu, no kurienes bija izvadīts Džošua.

— Es nepanesu šo melno drēbju smaku,— viņa teica, salocīdama plīvuru un novietodama to šķirstiņā.— Kā tu domā — vai man tās tagad jāvalkā?

— Nebūs pieklājīgi, ja tu to nedarīsi,— atbildēja misis Ouklija un pēc brīža ievaicājās:— Ko tu iesāksi ar tām Rūfa virsbiksēm, ko esi ienesusi savā guļamistabā?

Dorinda pagriezās un palūkojās uz māti.

— Tās ir vecās, es gribu tās salāpīt. Vilkšu kājās, kad iešu govis slaukt. Sīs Džersijas govis pieradušas, ka viņas slauc vīrieši.

— Gan jau pierastu arī pie sievietes.

— Varbūt pierastu, bet man vieglāk apvilkt kombinezonu nekā viņām mainīt savu dabu. Un uz lauka tikpat nevar strādāt brunčos.

— Tu tak netaisies staigāt apkārt vīriešu biksēs?

— Ja strādāšana man labāk veiksies ar biksēm kājās, valkāšu bikses.

Misis Ouklija nopūtās.

— Atliek vienīgi cerēt, ka tevi neviens neieraudzīs.

— Tas man vienalga,— Dorinda ietiepīgi atteica. — Slaukšu savas govis, kā pati gribēšu. Paldies dievam, man ir galva uz pleciem, ne tā kā jums visiem pārējiem!

Vecās sievietes sastingusī seja līdzinājās maskai, bet gaišredzīgās acis kavējās pie lielās priedes kapu kalniņā.

— Visu laiku atceros, kā tavs tēvs tur gulēja un dienu no dienas vēroja šo priedi,— viņa nočukstēja.— Tā vien šķiet, ka šis koks viņam bija tuvāks nekā cilvēki.

Dorinda palūkojās uz to pusi.

— Zināmā mērā — jā,— viņa sacīja lēni. Likās, ka pārsteiguma vilnis aizskalotu kādu neatšķetināmu noslēpumu.— Tikai citādi.

Melno krepa lenti rokā turēdama, misis Ouklija raudzījās uz arfai līdzīgo priedes zaru vainagu.

— īsti kristīgi tas laikam vis nav — nodoties tādām domām, bet ko lai dara, ja dvēsele tanīs rod mierinājumu,— viņa pēc brīža noteica.

Kad telpa bija sakārtota un sēru drānas novietotas atpakaļ skapī, Dorinda lūdza māti, lai tā kaut mazliet atlaižas atpūsties, pirms Rūfs ierodas mājās uz vakariņām.

— Es nevaru gulēt, meit, kad prātā visi nepadarītie darbi,— misis Ouklija noraidošā tonī atbildēja.— Atceros — kad ārsts ieteica tavam tēvam kādu laiciņu atpūsties, viņš tikai papurināja galvu un sacīja: «Dakter, es nevaru palikt mierā.» Ar mani laikam tas pats. Es arī nevaru palikt mierā.

— Ja tu pati meklē sev galu, ko es tur varu līdzēt!— Do-rindas balss drebēja bezspēcīgā sašutumā. Viņai šķita — ja māte kaut reizēm uzklausītu prātīgu padomu, viņām abām būtu vieglāka dzīve. Bet vai mātes vispār kādreiz uzklausīja prātīgus padomus?— Aiziešu Udz Papeļu avotam, apskatīšu tos kokus, par kuriem tu man rakstīji vēstulē. Labāk gan būtu, ja mums tie nebūtu jāpārdod.

— Tēvs taupīja šos kokus, lai būtu, ar ko mūs abus paglabāt. Visas maksāšanas par bērēm jau vēl priekšā.

— Jā, zinu! Nabaga tētis! Tie bija viņa vērtīgākā manta, viņš negribēja no tiem šķirties,— Dorinda sacīja, domīgi uzlūkodama māti.— Bet, kas attiecas uz mums abām,— viņas baiss kļuva asāka, rūgtas ironijas pilna,— es ceru, ka manas sviesta naudas bērēm pietiks, un, kas zina, varbūt tavas vistas vēl nopelnīs mums kapa pieminekļus.

— Vai Ņujorka tevi padarījusi par visa apsmējēju, Dorinda?

Dorinda pasmīnēja.

— Ko nu Ņujorka! Par tādu es biju kļuvusi jau Pedlarsmilā.

— Jā, ir pasaulē ļaudis, kuriem nekas nav svēts. Tu taču nedomā staigāt apkārt Metijas Snīdas melnajā kleitā, ko?

— Viņai sēru laiks beidzies, un viņa atdeva to man.

— Nezināju, ka tu pieņem nabagdāvanas.

Bija reizes, kad Dorindai šķita — viņa vairs nespēj elpot mātes stingro principu žņaugos. Izdrāzusies ārā no istabas un mājas — misis Ouklija vēl nosauca viņai pakaļ, lai vismaz bēru dienā uzliekot galvā cepuri, bet viņa neklausījās —, Dorinda pa ceļam jautāja sev, vai šie bezmērķīgie iebildumi ir vienīgais morālais atbalsts, ko viņa nākotnē var gaidīt. Viņa mīlēja māti, taču mīlestība, lai cik tas dīvaini, tuva cilvēka raksturu nedarīja vieglāk paciešamu.

Taciņa uz Papeļu avotu veda gar lauku, kuru Dorinda bija nolēmusi uzplēst, un viņa apstājās putekļainajās

nezālēs, lai novērtētu pēdējās divās dienās paveikto darbu. Lielākā daļa indiāņzāles jau bija nopļauta un sadedzināta, un pārogļojušies prauli gaidīja beidzamo savienošanos ar zemi. «Nebūs viegli ieaudzēt šeit kārtīgu zālāju, bet, ja vairākas reizes iearšu vīķus, ar laiku augsnei vajadzētu kļūt labākai,» viņa domāja. Turpat blakus aplokā zāle bija augsta un lekna, jo pēdējos gados te bija ganījušies tikai Dans un Beršeba. Vienīgā govs, kad ģimenei tā bija, barojās zālienā mājas priekšā, un vasarā misis Ouklija to turpat arī slauca. Pāri ceļam varēja redzēt trūcīgi iežogoto rietumpuses tīrumu, kurā tēvs toreiz bija iesējis ziemas kviešus; raugoties jauno asniņu maigajā zaļumā, Dorindai asaras saskrēja acīs. Viņa atcerējās tēva seju, kad tas bija gulējis zārkā,— bargu, nepieejamu —, tomēr aiz šīs svinīguma maskas varēja nojaust tādu kā izbrīnu un pārmetumu, it kā viņš vēl arvien vaicātu dzīvei, kādēļ tā nodarījusi viņam pāri. «Ferma vienmēr paliks mana, lai arī ko man vajadzētu upurēt tās labā,» domāja Dorinda. «Ari tēvs juta to pašu. Zeme nav cilvēks, tā nenodara sāpes. Tikai cilvēks izposta otram cilvēkam dzīvi.» Raugoties caur sentimentalitātes plīvuru, kas patlaban aizsedza viņas skaidro skatienu, viss likās bezgala vienkāršs. Radniecība ar zerni pārvērtās no jūtas par domu; viņa zināja, ka šī juta radusies, saplūstot kopā žēlumam, atmiņām un kaislei, un neskaidri noģieda, ka tikai ar šo jauno aizraušanos var iegūt ilgstošu brīvību savam garam.

Pagriezusi laukam muguru, viņa devās prom pa taciņu, kas līkumoja caur sīkajām priedītēm lauka malā. Drīz vien tālumā kļuva redzami Papeļu avota neskaidrie apveidi, bet austrumpusē — zemes gabals ar skaistajām, slaidajām papelēm; kopš vecvectēva nāves tās bija izaugušas par īstiem dižkokiem. Jaunā cieņā pret tēvu Dorinda atteicās no domas nocirst šos kokus pārdošanai. «Tā būtu slepkavība,» viņa sev sacīja. «Ļaušu tiem augt tik ilgi, cik ilgi vien būs iespējams.»

Priežu vainagos virs galvas klusi žūžoja vējš, un soļi, kas atskanēja viņai aiz muguras, priežu šalkoņā uzreiz nebija dzirdami. Tad viņa satrūkās, jo sajuta, ka viņai kāds seko, un, pagriezusies atpakaļ, ieraudzīja Džeisonu nākam pār melni rētaino lauku.

— Es zināju — tu negribi, ka es ierodos pavadīt tavu tēvu, Dorinda,— Džeisons sacīja,— bet tas bija vienīgais, ko es varēju darīt, lai apliecinātu savu cieņu pret viņu.

Viņš bija viens no labākajiem cilvēkiem, kādi jebkad dzīvojuši zemes virsū.

Sirds viņai sāpīgi nodrebēja, taču viņa gaja tālāk, it kā nemanītu Džeisona klātbūtni.

— Domāju — varbūt tu biji dusmīga, mani tur ieraudzīdama,— viņš turpināja.

Sai brīdī aizvainojums pārspēja lepnumu, viņa apstājās un pagriežas atpakaļ.

— Tev nebija tiesību tur ierasties. Tu zināji, ka es to negribu!

Skarbie vārdi palika bez atbildes; Džeisons raudzījās tā, it kā viņu būtu pārsteiguši jauni vaibsti Dorindas sejā.

— Sī ir pirmā reize, kad tu uz mani vispār paskaties, kopš esi pārbraukusi,— viņš sacīja.— Līdz šim tu izturējies tā, it kā es būtu dubļu pika tev zem kājām.

Ar vienu roku Dorinda bija atbalstījusies pret priedi; norāvusi kādam zariņam skujas, viņa strauji aizsvieda tās pa vējam. Domu jūkli pazibēja tāda kā nožēlas ēna. «Kaut es tovakar būtu viņu nogalinājusi!»

— Pat tagad tu novērs skatienu,— viņš skumīgi teica.— Ja tikai tu būtu ļāvusi, es visu būtu izdarījis, kā tu gribētu. Bet tu jau man neļāvi. Tu pat neuzklausīji mani.

Dorindas acis, kas bija raudzījušās Džcisonam garām uz apvāršņa malu, iedzēlās viņam sejā.

— Nedomā, ka, staigādams man pakaļ, tu piespiedīsi mani klausīties!

— Ja tu zinātu, ko es esmu pārcietis . ..

Nu viņa raudzījās Džeisonā ar ciešu, vērtējošu skatienu, un šai skatienā nebija žēlastības. Sī radījuma pēc viņa bija izpostījusi savu dzīvi! Tai pašā mirklī viņai ienāca prātā, ka Ņujorkā Džeisons viņai bija šķitis tuvāks nekā tagad, kad viņa stāv Džeisonam pretī, skatīdamās tam acīs. Vakar šim cilvēkam bijusi vara pār viņas sajūtam, rīt viņš varbūt atkal turēs gūstā viņas atmiņas, bet šai brīdī, kad viņi stāvēja tik tuvu kopā un viņa gandrīz juta Džeisona elpu, gan atmiņas, gan sajūtas bija gluži brīvas no senajām mīlas mokām.

— Man nervi vairs netur,— viņš klusi teica, cerēdams Dorindu iežēlināt.— Esmu sācis žūpot tāpat kā tēvs.

Nolūkodamās uz viņu, Dorinda atzina, ka mainījušās tikai viņas jātas pret šo vīrieti, nevis pats vīrietis. Pavirši raugoties, viņš, par spīti pārmērīgajai dzeršanai, bija tikpat pievilcīgs kā agrāk, tomēr šī pievilcība, kas pirms diviem gadiem bija šķitusi neatvairāma, tagad nerada ne vismazāko atbalsi Dorindas sirdi. Kontrasts starp sarkanīgajiem matiem un melnbrūnajām acīm likās it kā panākts mākslīgi, un kaut kas atbaidošs bija zobu baltajā spīdumā caur īsajām, rudajām Ūsiņām. Tieši šie Džeisona izskata sīkumi kādreiz bija Dorindu ļoti ietekmējuši; tagad viņa tos redzēja ar vienaldzīga vērotāja skaidro skatienu.

— Vai tiešām tu nespēj saprast, ka es tevi neienīstu,— viņa spēji sacīja,— tāpēc ka tu man esi... tukša vieta.

— Tātad tevis dēļ es varu vispār nedzīvot zemes virsū.

Dorinda pasmējās. Cik vīrieši gan teatrāli! Un pati

sadzirdēja ļaunumu savos smieklos,— to ļaunumu, kas saēd bojā gājušu mīlestību no iekšpuses kā tārps.

— Kas man par daļu, vai tu dzīvo vai nedzīvo?

— Vārdu sakot, ja es nomirtu no pārdzeršanās tāpat kā tēvs, tev tas būtu gluži vienalga?— Balss viņam trīcēja; Dorinda saprata — viņš, kā jau vīrietis, nespēj samierināties ar domu, ka sievietes mīlestība apdzisuši, kamēr viņa paša jūtas vēl stipras.

— Jā, man būtu vienalga.

— Tu esi cietsirdīga, Dorinda, šausmīgi cietsirdīga.

Viņa uzvaroši pasmaidīja.

— Jā, es esmu cietsirdīga! Ar mīkstsirdību nu reiz ir cauri.— Un, pagriezusi viņam muguru, devās pāri uzartajam laukam uz mājas pusi. Ak, ja sievietes, kas ilgojas pēc mīlestības, zinātu, cik tas ir milzīgs atvieglojums, kad tiek no tās vaļā!

XI

Kādā oktobra pēcpusdienā Doiūnda stāvēja kapu kalniņā zem lielās priedes un noraudzījās lejup uz fermu.

Rudens jau vēsmoja gaisā, un ēnas, kas stiepās no rietumiem, auga arvien garākas. Dorinda zināja, ka Nimrods, ganupuika, drīz atcels vaļā aploka vārtus un septiņas skaistās govis, gausi soļodamas rindā cita aiz citas, pāri ceļam un mauriņam dosies uz kūti. Tikko Nimrods parādītos, viņai bija jādrāžas lejā un jārauj mugurā kombinezons. Kopš pirmās dienas, kad govis bija ieradušās šeit no Zaļajām Ārēm, viņa pati slauca tās

rītos un vakaros; dažreiz viņai ienāca prātā — cik govis viņa tā varētu apkopt, viņa ar Fluvanu kā vienīgo palīdzi? Tikai ar savu pašas darbu, neatlaidīgi sekojot, lai ikviens sīkums tiktu izdarīts rūpīgi, viņa varēja cerēt beigās gūt panākumus. Dorinda zināja — ja viņa kaut reizi aiz vājuma samierinātos ar algotas strādnieces gluži dabisko nevērību, kannas un spaiņi netiktu pienācīgi izplaucēti un piens vairs nebūtu augstākā labuma. Fluvana bija nesalīdzināmi pārāka par daudzām baltajām sievietēm, «viena no tūkstoša», kā Dorinda mēdza sacīt, un tomēr, ja viņai dotu varu pār citām strādniecēm, viņa pati, bez šaubām, palaistos slinkumā. Reizēm Dorin-dai šķita, ka viņas dzimtajos Dienvidos visi inficēti ar kādu īpašu slinkuma bacili. Pēdējā pusgadā viņa pati jau gandrīz bija tam paļāvusies. Paguruma brīžos likās, ka vajadzētu strādāt ātrāk un paviršāk, nevis tik lēni un pamatīgi, bet šo kārdinājumu viņa katrreiz laikus pārvarēja, iekams tas bija kļuvis par nolaidības cēloni. Dažreiz viņa sev jautāja, vai ilgam laikam pietiks viņas pretošanās spējas vai arī tā ieplūdīs un pazudīs vispārējās apātijas purvā?

Pirmais pusgads nu bija aiz muguras; cik smagi šai laikā bija strādāts! Dorinda atcerējās rītus, kad viņa bija cēlusies pirms gaismas, ausmas svīdumā steigšus iekodusi pāris kumosu un tad spožajā vasaras saullēktā slaukusi govis. No brīža, kad siltais piens sāka putot spaiņos, līdz brīdim, kad sviestu saveidoja smaržīgos klučos un katru kluci apzīmogoja ar uzrakstu «Vecā Ferma» un tās simbolu — arfai līdzīgā priedes zaru vainaga apveidu —, neviena, pat vissīkākā darba daļa netika atstāta citu pārziņā. Piena kāšanai, krejošanai — pa vecam, bez separatora —, sviesta ķērņu plaucēšanai — visu šo vienkāršo uzdevumu izpildei sekoja viņas vērīgais skatiens. Kad pirmais sviests bija nosūtīts uz pilsētu, Dorinda gaidīja atbildi nervozēdama un baiļodamās, gluži kā tiesas spriedumu. Pieprasītā cena viņai likās pārmērīga — savam tiešajam noņēmējam, restorānam, viņa bija prasījusi trīsdesmit centus par mārciņu, lai gan Pedlara veikalā sviests nekad nemaksāja dārgāk par deviņiem pensiem vasarā un šiliņu ziemā, rēķinot vecajās angļu naudas vienībās, kuras Karalienes Elizabetes apgabalā vel arvien tika plaši lietotas.

— Traki augsta cena,— māte bija iebildusi.

— Es zinu, bet misis Faradeja ieteica man prasīt vēl vairāk. Viņa teica, ka par sevišķi labu sviestu pienotava dabūjot dolāru mārciņā. Ir ļaudis, kam naudas diezgan, un, ja precei augstāka cena, viņi to augstāk vērtē. Par sviesta ražošanu es Ņujorkā noskaidroju visu iespējamo. Rūpīgāk strādāt neviens vairs nespētu. Garša bija pasakaina.

— Var jau būt...— misis Ouklija šaubīdamās novilka.

Reizē ar čeku pienāca vēstule, un nu Dorinda bija kā

spārnos. Gan viesnīca, gan pienotava bija ar mieru pieņemt no viņas visu preci, ja tā būs tikpat augstas kvalitātes; viņa zināja, ka šie panākumi nav gluži tik nejauši, kā šķita, pavirši raugoties, un daudz neprātoja, vai tie ir vai nav saistīti ar rekomendāciju.

— Ja viss labi izdosies, nākamruden man jau būs divdesmit piecas govis un es vēl pieņemšu Ebenezeru un Mēriju Grīnu Fluvanai palīgos,— viņa cerību pilnā balsī sacīja.

— Tu vienmēr domā tik tālu uz priekšu, Dorinda.

— Tur es neko nevaru līdzēt, tāda es esmu. Ja es nedzīvotu nākotnē, es nespētu paciest tagadni.

Un nu, stāvēdama maigajā pēcpusdienas saulē un elpodama skuju smaržu, viņa izstaipījās veselīgā nogurumā. Lejā, saules kveldētajās pļavās, trinkšķināja sienāžu orķestris. Viņa juta patīkamu miegainību un mieru, fiziskā labsajūta lika aizmirst visas raizes. Viņas miesa bija vājāka nekā jebkad, ar stingriem, elastīgiem muskuļiem, āda — iedegusi bālā dzintara krāsā; skaistās mutes līnijas bija asākas un vairs ne tik valdzinoši sievišķīgas. Vēl daži lauku darba gadi varēja ievilkt viņas sejā skarbus vaibstus, bet pagaidām, divdesmit trīs gadu vecumā, viņa vēl tikai bija ceļā uz nobriedušas sievietes skaistumu. Rokas viņai bija sastrādātas raupjas, nagi — plankumaini un aplūzuši, taču par to viņa nebēdāja. Galvenais — jutekļi bija aptruluši smagajā darbā un sapņi vairs nerādījās. Jau tas vien, viņasprāt, atsvēra maigas ārienes zaudējumu.

Dorindas skatiens pārslīdēja kukurūzas laukam, kur statiņi rindās pacēlās virs nocirstajiem stublājiem, un viņa nodomāja, ka raža bijusi labāka nekā citiem gadiem. Tad viņa paraudzījās gar dārza malu uz jauno govju kūti — Viljams Fērlems patlaban kāpa lejā no jumta — un atpakaļ uz māju, baudīdama tīksmu īpašnieces apziņu. Māte tikko bija izgājusi pa durvīm barot

vistas. Tagad to bija simt piecdesmit; šķita, ka baltās kiukstētājas un cālīši ir vecās sievietes vienīgā laime un prieks. Rūfu viņa vēl arvien dievināja, bet viņš tikai sagādāja mātei aizvien jaunas vilšanās un raizes. Pēdējā laikā viņš vispār vairs nepalīdzēja saimniecībā, augas dienas viņam pagāja medībās kopā ar Aiku Praidu vai Ādamu Snīdu, turklāt Dorindai bija aizdomas, ka viņš sācis pārāk bieži dzert pašbrūvēto viskiju. Viņa aizbraukšanu novembrī uz pilsētu Dorinda gaidīja kā atpestīšanu.

Pagriezusies, lai dotos uz māju, viņa pameta skatienu pāri daudzkrāsainajai rudens ainavai uz Piecu Ozolu tālajiem skursteņiem. Cik ilgam laikam vēl jāpaiet, lai, ieraudzījusi šos sarkanos skursteņus pret zilām vai pelēkām debesīm, viņa ikreiz nejustu dūrienu sirdī? Viņas mīla bija mirusi, taču viņa skuma ne tik daudz par to, ka tā sagādājusi vilšanos, kā par to, ka mīlestība vispār ir mirstīga. Nekas nebija pastāvīgs. Viss gāja bojā, sabrukdams pats no sevis. Tāda bija atziņa, ko pieredze viņai bija sniegusi. Ja mīlestība būtu palikusi, ja naids būtu pastāvējis, varbūt tad dzīves garšai nebūtu klāt tik daudz rūgtuma.

Pirmajās nedējās pēc satikšanās ar Džeisonu mežmalā Dorindu bija pārņēmis pilnīgs miers. Pēc tam nemanāmi iestājās pārmaiņa: šķita — jo lielāks attālums šķir viņu no Džeisona reālajā dzīvē, jo viņas iekšējai pasaulei Džeisons nāk tuvāk un tuvāk. Dienām aizritot, brīvība, ko viņa bija iemantojusi Džeisona klātbūtnē, kaut kur pagaisa gluži kā pretsāpju līdzekļa ietekme, un fizisko sajūtu tīkls savilkās ap viņu arvien ciešāk. Patiesībā jau kopš tā laika, kad viņa pirmo reizi bija ielūkojusies Džeisonam sejā, lai apliecinātu sev, ka šis cilvēks viņai vienaldzīgs, viņa nekad nebija izjutusi pilnigu vilšanos — un tā bija viņas nelaime. Tagad viņas iztēle, kā par spīti, nevis rādīja Džeisonu tādu, kādu viņa bija to satikusi, bet uzbūra prātam nepieņemamus iedomu tēlus.

Tālumā aiz laukiem un ceļa saule jau laidās zemup; rietumpuses debesis vizēja nobriedušu augļu krāsā. Raudzīdamās mākoņos, Dorinda atcerējās atvērto granātābolu, ko bija redzējusi kādā Ņujorkas skatlogā, un uzreiz viņu pārņēma ilgas pēc lielpilsētas ainām un skaņām. «Nav jēgas tagad vairs par to sapņot,» viņa sacīja sev, nokāpusi pie pakalna un pa taciņu cauri bumbierdārzam dodamās uz mājas pusi. «Ar šo lielpilsētas dzīvi ir tāpat kā ar visu citu, ko mēs gribam tikai

tāpēc, ka nevaram to dabūt. Kad biju Ņujorkā, man gribējās braukt šurp. Raug, Nimrods jau dzen govis mājās un Fluvana nāk ar piena spaiņiem.»

Sētas puses lieveni māte žāvēja ābolus — raža bija krietna, un pagrabā vairs nepietika vietas.

— Ābolus katrreiz vajadzētu sažāvēt tik daudz, lai varētu lietot līdz nākamajam rudenim,— viņa teica, slaucīdama naža spožo asmeni priekšautā.— Visu laiku, kamēr griežu šos ābolus, man jādomā, kā tavam tēvam garšoja žāvēti augļi, un pagājšgad taču gandrīz visi pagrabā turētie sapuva.— Viņa pacēla roku virs acīm un samiegusies raudzījās uz to pusi, no kuras bija atnākusi meita.— Nevaru saredzēt, kas tur skrien pa kukurūzas lauku, bet tas cilvēks traki steidzas.

Dorinda arī paraudzījās turp.

— Tas ir Rūfs. Tā jož, it kā viņam kāds dzītos pakaļ.

Mātes seja sarāvās «neiralģiskajā» grimasē.

— Viņš apsolīja man, ka līdz vakaram salabos ķērni, bet pēc pusdienām kā gāja, tā pazuda,— misis Ouklija sūdzējās.— Pārāk daudz laika viņš nosit ar sliktiem draugiem. Nu kas viņam par jēgu no Aika Praida vai no tiem Kiteriju puikām — manās acīs tie ir galīgi nederīgi cilvēki.

Dorinda pamāja.

— Es esmu priecīga, ka viņš drīz brauc projām. Jo ātrāk, jo labāk.

— Laikam tikai tagad atcerējies ķērni.— Misis Oukli-jas balsī nebija pārliecības; pēc brīža viņa piebilda: — Bet izskatās gan tāds kā sabijies, vai ne?

— Kas tad šo tā sabiedējis?

Kad brālis tuvojās mājai, Dorinda pamanīja, ka viņš ir pavisam aizelsies un viņa seja, parasti tik veselīgi sārta,— līķa bālumā.

— Kas tev lēcies, Rūf?— viņa skarbi uzsauca.

Taču Rūfs nikni māja, lai viņa apklust. Salmenīcu viņš turēja rokā un, ticis līdz lievenim, pa atvērtajām durvīm iesvieda priekšnamā. Tad, cīnīdamies pēc elpas, paķēra āmuru — tas bija atstāts uz viena no soliņiem mājas priekšā — un, ne mirkli neapsēdies un neatpūties, noliecās pār salauzto ķērni.

— Kas tev lēcies, Rūf?— Dorinda jautāja vēlreiz. Viņa redzēja, kā māte trīc bailēs, gaidīdama kaut ko briesmīgu, un viņā auga negantas dusmas uz brāli.

— Vajadzēja ļaut man pavasarī braukt projām!— tas ķildīgi atkliedza un, atvēzējies ar āmuru pāri galvai, vēl arvien svelpjoši elsdams no trakā skrējiena, šķībi ietrieca naglu ķērnē. Rokas viņam drebēja, un Dorinda ievēroja, ka āmurs vairākas reizes palecas.

— Tu taču nebūsi izdarījis kaut ko sliktu, dēls?— misis Ouklija spalgā balsī noprasīja.

Rūfs pagriezās un raudzījās uz māti, it kā nespēdams parunāt. Viņa glītā seja bija savilkta īgnā grimasē, taču Dorindai bija aizdomas, ka šoreiz īgnums ir tikai izlikšanās, lai slēptu iekšēju nemieru.

— Nesakiet, ka es esmu bijis kur projām, vienalga, kas jautātu,— viņš noburkšķēja.— Galu galā tā nebija mana vaina. Ē — vai tur kāds nāk?

— Neviens, tikai Nimrods ar govīm,— Dorinda pikti atbildēja.— Man jāuzvelk kombinezons.

«Govis jāizslauc, lai notiek kas notikdams,» viņa sevī noteica, iedama iekšā istabā. Sis ikrīta un ikvakara rituāls fermā bija kļuvis par likumu. Cilvēki varēja dzīvot vai mirt, vai izpostīt dzīvi citiem, bet govīm bija jātop izslauktām.

Kad viņa atgriezās no kūts, Rūfs bija nozudis; māte — viņa patlaban gatavoja vakariņas — iesauca Do-rindu virtuvē.

— Es vēl arvien nezinu, kas noticis,— vecā sieviete čukstēja.— Viņš izskatās briesmīgi satraucies, bet nesaka ne pušplēsta vārda. Es tā baidos, tā baidos!

— Viņš droši vien ar kādu saķildojies. Tu taču zini, cik viņš uzpūtīgs.

— Laikam jau es lutinādama esmu viņu sabojājusi.— Misis Ouklijai trīcēja lūpas, viņa ielēja tasītē mazliet kafijas, tad atkal atlēja atpakaļ kannā. — Tavs tēvs reizēm sacīja man, ka es Rūfu mīlot vairāk, tāpēc ka viņš ir visjaunākais. Droši vien tas nebija labi, bet kā es varēju viņu nemīlēt, viņš bija tik jauks puisītis ...

— Kur viņš pašlaik ir?

— Augšā, savā istabā. Es aicināju viņu vakariņās. Viņš atkal pielādējis šauteni, bet laikam negrib, ka es zinu,— iebāzis to aizdurvē.

— Ak, ko nu, neņem to visu tik traki pie sirds, māmiņ. Visdrīzāk tās ir kaut kādas muļķības. Vai palīdzēt tev uztaisīt vakariņas? Tūdaļ būšu atpakaļ, tikai novilkšu šīs bikses. Pēc tam man vēl būs milzum daudz darba ar pienu.

Dorinda uzskrēja augšstāvā pārģērbties un atpakaļceļā, iedama garām Rūfa istabas durvīm, uzsauca:

— Rūf, vai tu vakariņās nenāksi?

Gluži negaidot durvis tūdaļ atvērās, it kā Rūfs būtu stāvējis aiz tām un klausījies; viņš iznāca ārā un padevīgi sekoja māsai uz virtuvi. Šķita, ka lielais uztraukums viņam pārgājis, taču viņa seja joprojām bija nedabiski bāla, acis — asinīm pieplūdušas. «Tas no brāgas dzeršanas,» Dorinda nodomāja, tomēr centās runāt cik iespējams laipni.

— Es tavā vietā jau nākamnedēļ brauktu uz Ņujorku, nemaz negaidītu, kamēr Toms sarunā to darbu,— viņa sacīja.

Rūfs pateicīgi viņu uzlūkoja.

— Jā, pareizi, laikam tā būs jādara.

Viņš bija tik maigs un piekāpīgs, ka Dorindai vienu brīdi uzmācās netīkama sajūta. Tieši tā bija izturējies Džeisons pēdējās nedēļās pirms tam, kad bija viņu pametis, un kopš tā laika — vai nu tas bija taisnīgi, vai nebija — vīriešu lēnprātība allaž radīja Dorindā aizdomas. Viņa jau gribēja jautāt Rūfam, kādā ķezā tas iekūlies, bet tad, sniegdama tam šķīvi ar ēdienu, nodomāja, ka labāk ir likties mierā. Pieredze bija viņai mācījusi, ka vīriešu iztaujāšana nedod nekādu labumu. Ja viņi ko gribēja stāstīt, tad ar laiku paši to pastāstīja, turklāt nereti izpļāpājās vairāk, nekā bija gribējuši. Viņas mātei bija pagājis vesels mūžs, mēģinot pārtaisīt vīriešus pēc sava prāta, un kāds bija šo pūliņu vienīgais iznākums? Tikai strīdi un cietāks apstrādājamais materiāls.

Apsēdusies pie galda, Dorinda gaidīja, ka māte sāks parasto pratināšanu, taču vecā sieviete ļāva Rūfam netraucēti paēst vakariņas. Pat tad, kad pēdējā pankūka bija noņemta no pannas, misis Ouklija, atkritusi krēslā otrpus galdam, vēl arvien klusēja. Viņa pacēla pie lūpām kafijas tasi, kakla dzīslas raustīdamās savilkās, un pēc veltīga mēģinājuma norīt malku viņa atstūma šķīvi neaiztiktu.

«Nabadzīte,» nodomāja Dorinda, vērodama mātes saspringto, pelēkbālo seju un sāpēs piepampušās vēnas deniņos, «vai tiešām viņai nekad nebūs miera?» Viņai uznāca vēlēšanās apskaut mātes izdilušos plecus ar savām jaunajām, stiprajām rokām, sacīt ko mierinošu, taču atturības ieradums bija kā dzelzu pinekļi, no kuriem

viņa nevarēja tikt vaļā. Vienīgi tuva cilvēka nāve spēja atbrīvot no šis iedzimtās atturības, pārvērst to par maigumu. Mīļi vārdi tiecās izlauzties viņai pār lūpām, bet viņa pateica tikai:

— Tu izskaties stipri sagurusi. Vai neiralģija pārāk moka?

— Nē, ne pārāk. Tikai deniņos dur kā ar nazi.

Piecēlusies misis Ouklija iedrupināja mērcē kukurūzas

maizi Rambleram un Flosijai. Staigādama pa virtuvi, viņa grīļojās, taču Dorindas palīdzību noraidīja.

— Es esmu radusi kustēties,— viņa atbildēja.— Jūs ar Rūfu labāk ejiet un dariet, kas jums jādara.

Suns un kaķis glaudās viņai pie kājām; tikko viņa bija uzlikusi tiem barību uz skārda šķīvīšiem un piecēlusies ar tukšo bļodu rokās, ārpusē atskanēja riteņu čirkstoņa pret oļiem. Dorinda, vērodama Rūfu, redzēja, ka seja tam kļūst zemes pelēka — gluži kā virtuves vecais apmetums.

— Nesaki viņiem, ka es pēcpusdienā biju projām, mamm!— viņš aizsmacis čukstēja.

— Ko tu tur mels, Rūf, kā jucis, nudien!— misis Ouklija pikti izmeta, saviebdamās no pēkšņām neiralģijas sāpēm. Spriežot pēc viņas balss, varēja likties, ka viņa ir tikai aizkaitināta, taču rokas viņai tik briesmīgi drebēja, ka bļodiņa nokrita uz grīdas un sašķīda drumslās.— Es taču saku — tie porcelāna trauki nekur neder!— viņa iesaucās, noliekdamās uzlasīt lauskas.

— Nez kas tur tik vēlu braukā apkārt?— Dorinda bezrūpīgā tonī sacīja, pati brīnīdamās par savām izlikšanās spējām.

— Es varbūt iešu . . .— Rūfs ieteicās, celdamies augšā.

— Paliec tepat!— māte viņam asi pavēlēja.

Izgājusi priekšnamā, Dorinda atvēra ārdurvis un ar

lampu nostājās uz sliekšņa. Vakars bija tumšs, jo mēness vēl nebija uzlēcis, un viņa varēja saskatīt vienīgi zirga un divriču neskaidros apveidus. Tikai tad, kad pajūgs bija uzbraucis pa slīpumu augšā līdz mājai un braucējs — drukns vīrs izplūdušiem vaibstiem — uzkāpis lievenī, Dorinda pazina šerifu Eimosu Vigfolu. Ieņemamā amata dēļ Vigfols bija personiski pazīstams ar visiem apkaimes ļaudīm, saviem vēlētājiem, arī Dorinda bija bieži sastapusies ar viņu veikalā; lai gan viņš allaž bija licies draudzīgi noskaņots, tagad meitene nespēja apspiest baiļu trīsas, sniegdama viņam roku. Viņa zināja, ka neviens cilvēks — un laucinieks jau it sevišķi — nebraukā naktī pa dubļainiem ceļiem bez svarīga iemesla.

— Ā, tas esat jūs, mister Vigfol!— viņa jautri iesaucās, cenzdamās rādīties viesmīlīga.— Māmiņ, misters Vigfols ieradies! Cerams, ka varēsi pacienāt viņu ar vakariņām! — Un visu laiku domāja: «Skaidrs, ka Eūfs pastrādājis kādas muļķības. Kā es to uzreiz nesapratu? Nabaga māmiņa!»

Serifs smagā solī ieslāja priekšnamā.

— Es neesmu ieradies uz vakariņām, Dorinda,— viņš svarīgi teica.— Tikai nomieriniet mammu, lai viņa neuztraucas. Manuprāt, tas nav nekas nopietns. Negribējās braukt, bet ko lai dara, tāds amats.

Vēl arvien turēdams meitenes roku, viņš stāvēja spilgtajā gaismā un vainīgi mirkšķināja acis. Neticami uzblīdusī, ļumīgā seja šķita vislabākais apliecinājums honorāru sistēmai, kas to tik treknu bija nobarojusi. Runādams viņš zelēja tabaku un, kad vajadzēja sekot Dorindai uz virtuvi, strauji pagriezās un izspļāva tabakas kumšķi ārā, tumsā.

— Redziet, es esmu ieradies Rūfa dēļ,— šerifs paziņoja, tad piebilda:—Atvainojiet, ka traucēju jūsu mājas mieru, kundze,— tik galanti paceldams un novēcinādams savu veco salmenīcu, ka Dorinda domās nosauca viņu par galminieka karikatūru.

— Laipni lūdzu, mister Vigfol!— atbildēja misis Ouk-lija.— Vai jūs ko minējāt par Rūfu?

— Misters Vigfols teica, lai tu neuztraucoties, neesot nekas nopietns,— Dorinda steigšus paskaidroja. Runādama viņa centās neskatīties uz Rūfu, taču manīja, ka tas piecēlies kājās un caur pieri glūn uz šerifu.

— Vai zināt, draugi, taisnību sakot, es domāju, ka tās ir tīrās blēņas,— šerifs iesāka glaimīgā tonī,— bet šovakar pie Skaļā strauta atrasts Pītera Kiterija līķis, un Džeikobs, redz, ieņēmis galvā, ka tas esot Rūfs, kas viņu nošāvis.

— Tie ir meli!— Rūfs nikni iebļāvās.— Šovakar es ne uz to pusi neesmu bijis! Mamma zina, ka es visu laiku no pusdienām līdz vakaram laboju viņas ķērni!

— Nu, tad ir labi, dēliņ, man par to prieks!— misters Vigfols atbildēja; varēja manīt, ka viņš patiešām nopriecājas un tam nav nekāda sakara ar honorāriem.— Mēs ar tavu tēvu labi satikām, un man nemaz nepatiktu, ja viņa dēls būtu iepinies tādā nelabā lietā. Džeikobs apgalvo, ķa jūs ar Pīteru esot vakarvakarā spēlējuši veikalā kārtis un sastrīdējušies. Bet, ja tu šovakar neesi bijis pie Skaļā strauta, tad jau pats par sevi saprotams, ka tu nevarēji to izdarīt,— viņš ar uzvarošu loģiku secināja.— Vajadzētu, lai Rūfs tagad brauc man līdzi, kundze, ar jūsu atļauju,— viņš pēc brīža piemetināja, pagriezdamies pret misis Oukliju.— Nekas viņam nenotiks, es viņu pieskatīšu un rīt, tiklīdz tiesas sēde būs beigusies, atsūtīšu atkal atpakaļ. Jums patiešām nav ne mazākā iemesla raizēties, kundze.

— Es Pīteru kopš vakarvakara neesmu ne acīs redzējis!— Rūfs piepeši iekliedzās nevaldāmās dusmās un bailēs.— Es neesmu bijis pie Skaļā strauta! Mamma zina, ka es visu vakaru laboju to nolādēto ķērni!

No viņa vārdiem un balss toņa Dorindai pārskrēja ledainas tirpas pār muguru. Kāpēc tas puika nevarēja ciest klusu? Kāpēc daba viņu bija tādu radījusi, ka viņš ļaužu acis kļuvis par pēdīgo dauzoņu un plātīzeri? Pēc šīs negantās taisnošanās viņai vairs nebija ne mazāko šaubu, ka Pīteru Kiteriju nogalinājis Rūfs,— par to viņa bija tik pārliecināta, it kā pati to būtu redzējusi.

Brīdi valdīja klusums, tad atskanēja cita balss — vāja un tomēr tik spalga, ka tā līdzinājās tālam vilciena pūtienam. Dorinda pirmajā mirklī nesaprata, ka runātāja ir māte, un pameta ašu skatienu uz durvīm, domādama, ka šerifam nopakaļ ienācis kāds svešinieks.

— Rūfs to nevarēja izdarīt!— misis Ouklija teica ar svelpjošo pieskaņu.— Rūfs bija te manu acu priekšā no pusdienu laika līdz vakariņām. Es liku viņam salabot veco ķērni, jo Dorindas jaunās negribēju ņemt. Dorinda aizgāja uz lauku paskatīties, ko dara strādnieki,— viņa noteikti turpināja,— bet Rūfs bija te mājās pie manis visu pēcpusdienu.

Beigusi savu runu, vecā sieviete strauji pastiepās pēc krēsla un apsēdās, it kā viņai būtu sagrīļojušās kāja3. Rūfam izlauzās nervozi smiekli — Dorindai tie likās neķītri —, bet šerifs atvieglots skaļi nopūtās.

— Nu, tad rīt atbrauciet un visu šito tāpat izstāstiet tiesnesim,— viņš sevišķi laipni sacīja.— Pēc manām domām, jūsu liecība ir visstiprākā, kāda vien var būt. Ja jūs ko teiksiet, neviena dzīva dvēsele Pedlarsmilā neuzdrīkstēsies to apšaubīt.— Tad viņš uzplāja pa muguru Rūfam.— Ko lai dara, dēliņ, man jāved tevi līdzi, bet tu taču, cerams, neņemsi ļaunā. Nekāda vaina nebūs, ja vienu vakaru pārlaidīsi pie mums,— varēsi nogaršot, kā mana sieva cep griķu pankūkas. Jā — kā jums veicas ar vistām?— viņš vēl piemetināja, pagriezies pret misis Oukliju.— Sieva bija sadomājusi atbraukt un apskatīt jūsu baltās leghornietes.

— Lūdzu, pasakiet viņai, lai brauc, kad vien viņai iespējams, es ļoti priecāšos,— atbildēja misis Ouklija, ar pūlēm celdamās kājās.— Rūf, vai tu nepaņemsi līdzi tīras drēbes, ko rit apvilkt? Tas krekls jau izskatās galīgi savazāts.

Rūfs papurināja galvu.

— Nē. Ja viņiem manis vajag, lai ņem pretī tādu, kāds esmu.

— Kāds tad nu tu esi? Puisis kā bilde!— misters Vigfols labsirdīgā jautrībā iesaucās.— Gaidu jūs ierodamies rit ap divpadsmitiem,— viņš teica, sarokodamies ar misis Oukliju un Dorindu.— Liecieties mierīgi gulēt, kundze, un neraizējieties it nemaz.

Paņēmusi no galda petrolejas lampu, Dorinda izgāja lieveni, lai apgaismotu aizbraucējiem ceļu līdz vārtiem. — Likumā grieziet uzmanīgi!— viņa brīdināja.

Serifs jau bija smagi apsēdies divričos un Rūfs patlaban lika kāju uz kāpšļa, kad no mājas izsteidzās misis Ouklija un iespieda dēlam rokās ar avīzi aptītu sainīti.

— Tur ir tīra apkaklīte un ķemme,— viņa sacīja, ātri kāpdamās atpakaļ.— No rīta neaizmirsti.

XII

Stāvēdama uz sliekšņa un turēdama rokā spožo lampu pret sudrabmelnajām nakts debesim, Dorinda noraudzījās, kā divriči lēni aizbrauc pa nedrošo ceļu uz vārtu pusi. Savāda, auksta tumsa ietina viņas domas. Viņa nespēja no tās atbrīvoties, lai ari centās iestāstīt sev, ka no saprāta viedokļa viņai gan nebūtu nekādas jēgas nodoties izmisumam. «Itin kā saprāts radītu izmisumu,» viņa turklāt sev teica, «vai arī spētu to iegrožot!»

Viņa domāja par mātes mīlestību, cik apbrīnojams spēks tā ir — apbrīnojams un postošs! Mātes mīlestība bija sabojājusi Rufa raksturu, un tagad, kad iznākums bija acīm redzams, tā pati mātes mīlestība bija gatava nest upurus. Misis Ouklija bija ticīga un dievbijīga sieviete, katra viņas mūža diena bija aizvadīta zem nākotnē gaidāmo dieva dusmu draudīgās zīmes, un nu viņa no sava pašas brīva prāta bija devusi nepatiesu liecību, lai šis izlaistais puika nesaņemtu taisnīgu un — kā viņai labi zināms — pelnītu sodu.

«Es neesmu tāda,» Dorinda domāja. «Es tā nespētu izdarīt.» Par spīti radniecības jūtām pret Rūfu, sirds dziļumos tas viss viņu kaitināja — ne tik daudz taisnīguma kā kaut kādas morālas izšķērdības dēļ. Sl melošana viņai šķita ne vien grēcīga, bet, pats galvenais, bezjēdzīga. Galu galā — vai tad Rūfam nevajadzēja pašam atbildēt par saviem ļaunajiem darbiem? Notikušais satrieca Dorindu, par brāļa nodarījumu viņa bija sašutusi un par mātes attieksmi — savādi noskaitusies. Likās, ka mātes gatavība upurēties ceļas nevis no pašaizliedzības, bet no sentimentalitātes; briesmīgais notikums Dorindas acīs bija tikai mātes ieilgušās vājības sekas. Viņai pašai bija gadījies tik cieši saskarties ar realitāti, ka viņa vairs nespēja iecietīgi izturēties pret abstraktu ideālismu. «Laikam gan es kaut kādi atšķiros no citām sievietēm,» viņa prātoja. «Varbūt manī atlicis par maz jūtu, bet varbūt man to jau no dzimšanas par maz piešķirts. Cita sieviete, iespējams, būtu mīlējusi Džeisonu, lai arī kā tas pret viņu izturētos, bet es tā nevaru. Ir kaut kas tāds, kas pieder tikai man pašai un kas man dārgāks par laimi vai mīlestību, vai jebko citu, kas ir ārpus manis. Varbūt tas ir tikai lepnums, tomēr tas man ir pirmajā vietā.»

Divriču apveids bija saplūdis ar tumsu; nolaidusi lampu lejup, Dorinda apgriezās un iegāja mājā. Verot ciet durvis, nopakaļ ielidoja ūpja mēdošais brēciens, un viņai likās, ka pa durvju spraugu uzdveš aukstums. Domās piepeši atdzīvojās visas senās laucinieku māņticības; viņa apzinājās, cik muļķīgi ir šādā reizē to visu atcerēties, taču iztēle nebija valdāma — tā aulekšoja pa priekšu, vilkdama saprātu nopakaļ.

Virtuvē viņa atrada māti noliekušos pār trauku mazgājamo toveri, ar rokām ziepjūdenī.

— Ej gulēt, māt. Es nomazgāšu traukus.

Kā par brīnumu, misis Ouklija šoreiz neiebilda. Pretestības gars viņā bija galīgi satriekts; pagriezusies, lai noslaucītu rokas trauku dvielī, viņa sagrīļojās.

— Būs vien jāiet,— viņa padevīgi atbildēja.— Jūtos tā, it kā varētu pakrist uz līdzenas vietas.

Aplikusi savu stipro, jauno roku mātei apkārt, Dorinda aizveda viņu cauri priekšnamam uz guļamistabu. Uzšķīlusi sērkociņu un iedegusi galda lampu, meitene ievēroja, ka māte trīc gluži kā triekas ķerta.

— Es tev palīdzēšu noģērbties, māmiņ.

— Es pati varu noģērbties, tikai kurpes .. . Pirksti satūkuši, nevarēšu atmest pogas.

— Nebēdājies, es tevi apguldīšu.

Klājot vaļā gultu, nogludinot raupjos palagus un ielāpsegu, Dorindai likās, ka visas nedzīvās lietas, kas ir istabā, glabā sevī tās iemītnieku likteņus. Cik daudz dūrienu bijis vajadzīgs, lai pašūtu šo ielāpsegu — priecīgu dūrienu, bēdīgu dūrienu un bezmērķīgu, neizdevušos dūrienu arī! Acis viņai pieplūda asarām, un viņa steigšus apgriezās. Kas tas tāds bija, kas piemita mājām un to iekārtai un skumju brīdī atdzīvojās, likdams sažņaugties sirdij?

Misis Ouklija lēni vilka nost drēbes, katru nonēsāto, rūpīgi salāpīto apģērba gabalu kārtīgi salocīdama un nolikdama uz ķeblīša pie gultas.

— Kā tu domā — vai Rūfu notiesās?— viņa pēc krietna brīža jautāja, balsij iedreboties.

Matu ciešo mezglu uz pakauša viņa bija atlaidusi vaļā, un Dorindas sapītā plānā, sirmā bizlte tagad nokarājās viņai par pleciem. Bērnišķīgā sasuka piešķīra viņas ēnai uz balsinātās sienas fantastisku izskatu.

— Pēc tavas liecības — nē. Tu taču dzirdēji, misters Vigfols teica — viņš paturēšot Rūfu tikai līdz rītrītam.

Misis Ouklija pagrieza galvu, un ēna uz sienas pagriežas viņai līdzi.

— To es dzirdēju. Ja dievs man rīt dos spēku visu to izturēt, es nemūžam vairs viņam neko citu nelūgšu.

— Labāk met visas domas pie malas un kārtigi izgulies, tad ari dievs tev palīdzēs,— Dorinda runāja vieglā tonī, lai gan patiesībā mātes sejas izteiksme viņu bija galīgi pārbiedējusi.

— Laikam gan šonakt nevarēšu ne acu aizvērt.— Misis Ouklija bija apgūlusies un nekustīgi gulēja zem ielāpse-gas, stīva un taisna kā statuja.— Vai tas nebūtu mierinājums, ja mēs izlasītu kādu nodaļu no bībeles?

Dorinda īsi iesmējās.

— Nebūtu vis. Vienīgais mierinājums, par kādu es tagad sapņoju, ir — nolikt galvu uz spilvena. Rīt no paša rīta man jāizslauc septiņas govis, un tas nav nekāds vieglais darbs.

— Jā, ej vien,— māte negribīgi piekrita un nopūzdamās piemetināja:—Tā vien šķiet, ka mūs gaida kādas lielas briesmas.

— Palikdama visu nakti nomodā, tu tās nenovērsīsi. Lūdzu, necelies rīt augšā agrāk, nekā vajadzīgs. Es izslaukšu govis jau pirms saules un, tikko atnāks Flu-vana, likšu, lai viņa palīdz tev uztaisīt brokastis. Līdz valdes namam tāls ceļš, mums jāizbrauc laikus, lai zirgi nav jādzen. Vai tev vēl ko vajag?— Dorindai gribējās pieliekties un noskūpstīt grumbaino vaigu, taču viņa apspieda šo vēlēšanos, jo zināja, ka šāda neparasta jūtu izpausme viņas abas samulsinātu.— Es nodzēsīšu lampu, labi?

— Nē, atstāj mazu gaismiņu. Tumsā man nav miera, viskautkas rādās acu priekšā.

Dorinda uz pirkstgaliem devās projām, bet, tikko viņa bija izgājusi priekšnamā, istabā atskanēja mīksts būkšķis — māte jau bija laukā no gultas un nometusies ceļos. «Ko es tur varu līdzēt,» Dorinda ar rūgtumu nodomāja. «Viņa pati sevi dzen kapā, es nespēju to aizkavēt.» Visi muskuļi smeldza garās dienas nogurumā, taču viņa nomazgāja traukus un uzkopa virtuvi. Viņa zināja, ka ar kūts darbiem būs jātiek galā jau pirms ausmas, tādēļ nolēma šovakar cik iespējams sarūpēt visu rītdienas brokastīm, jo varēja gadīties, ka Fluvana novēlojas. Pēc tam . .. pēc tam viņai jau bija vienalga, vai Rūfs ir noslepkavojis kādu vai nav,— viņa vairs nespēja.

Nākamajā rītā, atnākusi atpakaļ no slaukšanas, Dorinda atrada māti rosāmies virtuvē — viņa jau bija uzlikusi vārīties kafiju. Fluvana, protams, bija aizkavējusies — tieši tai dienā, kad viņa bija sevišķi nepieciešama.

— Es taču tev teicu, lai tu necelies gatavot brokastis! — Dorindai bija mātes žēl, taču viņa nespēja apspiest īgnumu.

— Teici gan, bet es nevarēju palikt gultā. Ivlan bija dikti bail, ka tu aizgulēsies un mani laikus nepamodi-nāsi.— Misis Oukliju bija apsēdusi nervoza iedoma, ka viņas varētu nokavēt tiesu; jebkurš mēģinājums pierādīt viņai tās aplamību būtu bijis veltīgs.— Sēdies tūliņ pie galda tāpat biksēs un dzer kafiju, kamēr karsta. Es uzcepu olas ar speķi, ieēdīsi, lai būtu spēks.

— Man spēka diezgan.— Nomazgājusi rokas, Dorinda apsēdās pie galda, uz kura viss jau bija salikts brokastīm.— Saule vēl nav uzaususi — vai tad mēs tumsā brauksim ārā no mājas, vai?

— Es gribēju, lai esam gatavas laikus un nav jāsteidzas. Tev tagad uz visu dienu jāpamet govis, vai ne?

— Kas tur sevišķs!— Dorinda moži atbildēja.— Gan jau Fluvana un Nimrods iztiks paši. Es par to galvu nelauzu. Cilvēki vienmēr domā, ka viņi ir neaizstājami, līdz vienā jaukā dienā izrādās, ka tā nebūt nav.

Tomēr velti viņa centās tēlot bezrūpību — māte to nemaz neievēroja. Misis Oukliju bija pārņēmis tāds nemiers, ka viņa vairs nespēja pie galda nosēdēt — ik bridi viņa atrada ieganstu, lai trūktos kājās un skrietu pie plīts vai pie virtuves skapīša. Viņa atgādināja cilvēku, kas visu laiku saspringti gaida atskanam kādu signālu un baidās, ka viena neuzmanības mirkļa dēļ varētu palaist to garām. Viņai jau bija mugurā svētdienas tērps — melnā alpakas kleita, to viņa bija uzvilkusi jau pirms plīts kuršanas un apsējusi zilrūtainu priekšautu, lai nenotraipītos. Dorinda nodomāja, ka māte droši vien būtu uzlikusi galvā arī melnām lentēm greznoto atraitnes aubīti un tādā izskatā rosījusies pie pavarda, bet tam viņai acīmredzot nepietika dūšas.

— Kāds laikam jau brauc pa ceļu?— viņa vaicāja ik reizi, kad Dorinda palūkojās augšup.

— Nē, es nekā nedzirdu,— meita pacietīgi atbildēja. — Mēģini kaut ko ieēst, citādi tev kļūs nelabi.

Misis Ouklija paklausīgi uzdūra uz dakšiņas gabaliņu olas un pacēla pie lūpām, bet tūliņ nolaida atpakaļ.

— Nevaru norit ne kumosa.

— Iedzer vismaz kafiju!— Dorinda lūdzās.

Un atkal vecā sieviete veltīgi izmēģinājās norīt kādu malku.

— Nezinu, kas ar mani notiek, rīkle kā aizžņaugta,— viņa sacīja.

— Nu, tad es paņemšu kaut ko līdzi, ceļā varēsi pa druskai skrubināt. Vēlāk gan jau mūs kāds ielūgs pusdienās. Tagad novākšu galdu, lai varam taisīties uz braukšanu.

Galu galā tomēr iznāca, ka Dorinda palika mājās. Tieši tad, kad satraucošo notikumu iespaidā atžirgušais Nimrods bija atvedis Danu un Beršebu, lai jūgtu ratos, pagalmā strauji ieripoja divriči un no tiem izkāpa Neitens Pedlars.

— Es tā iedomājos, ka varbūt derētu kādam vīrietim aizbraukt līdzi,— viņš paskaidroja Dorindai.— Vakarvakarā šerifs ar Rūfu bija pie manis ienākuši un es apsolīju Rūfam, ka pavadīšu misis Oukliju uz tiesas namu.

Dorinda sākumā šaubījās, bet māte tūliņ ar prieku pieņēma šo priekšlikumu. Par spīti ilgstošai pieredzei ar neizdarīgiem vīriešiem, viņa vēl arvien nebija zaudējusi ticību to spējai būt par stipru balstu dzīves grūtajos brīžos.

— Cik labi, ka jūs varat braukt man līdzi, sirsnīgi pateicos, Neiten!— viņa sacīja.— Tad jau Dorinda var palikt mājās un pieskatīt saimniecību.

— Vai tev neliekas, māt, ka man arī vajadzētu braukt?— Dorinda jautāja, nespēdama slēpt sapīkumu. Viņai šķita gaužām muļķīgi, ka māte šai dienā labāk grib sev blakus Neitenu tikai tāpēc vien, ka Neitens ir vīrietis.

— Diez vai tu viņai būsi nepieciešama, Dorinda! — iejaucās Neitens, arī viņu bija iedvesmojusi satraukuma gaisotne, gluži tāpat kā Nimrodu.— Bet, ja tu domā, ka tev arī jābūt klāt, mēs jau varam iespiesties manos divričos visi trīs.

— Nē, nē, tev nav nekādas vajadzības braukt līdzi!— misis Ouklija viņam piebalsoja.— Dzīvo vien mājās un uzraugi visus darbus!

— Nu labi, tad es nebraukšu,— Dorinda padevās, juzdama slepenu atvieglojumu.— Pieskati viņu, Neiten, un liec viņai ceļā kaut ko ieēst.

Ieskrējusi mājā, viņa ietina salvetē divas maizītes ar sviestu un divas vārītas olas, paņēma arī pudeli kazeņu vīna un, salikusi to visu groziņā, steidzās atpakaļ pie divričiem.

Misis Ouklija ar trīcošiem pirkstiem sēja ciet aubītes lentes.

— Kur mana kampara pudelīte, Dorinda?

— Tepat somiņā. Ja uznāk nelabums, katrā ziņā iedzer malciņu vīna.

Tikai pēc tam, kad divriči uzlecošās saules staros bija izbraukuši pa vārtiem ārā uz ceļa, Dorinda saprata, kāds tas ir atvieglojums, ka nav jābrauc mātei līdzi. «Skaidrs, ka viņa labāk gribēja Neitenu. Neitens taču nezinās, ka viņa dod nepatiesu liecību,» Dorinda domāja, kāpdama augšā pārģērbties vecajās drēbēs.

Kad viņa vēlāk visu to atcerējās, šī diena šķita paceļamies kā kalns no nedēļu un mēnešu miglainās vienmuļības. Palikusi fermā viena — laikam gan pirmo reizi mūžā —, viņa jutās vientuļa un atšķirta no visas pasaules. Viņa nespēja saistīt domas pie veicamajiem uzdevumiem. Nervus kņudināja nemiers, līdzīgs kādai neapjaustai vēlmei. Kad rīta darbi ar pienu bija galā, viņa klīda pa fermu, izrīkodama nēģerus tīrumā un reizēm apstādamās, lai pārmītu kādu vārdu ar veco Metjū Fērlemu un viņa dēlu Viljamu — tie strādāja uz jaunās klēts jumta, Metjū sniedza dēlam augšup šķindeļus. Nedaudz attālāk pacēlās bijušais vergu uzrauga namiņš — kopš vecvectēva nāves to izmantoja par tabakas noliktavu. So namiņu bija paredzēts iztīrīt un salabot, lai tas derētu par mītni Džonasa Velsa ģimenei; par nelielu algu un zināmu daļu ražas Džonass Velšs (cēlies no «Velšu nabagiem») bija piekritis uzņemties fermas pārvaldnieka pienākumus. Misis Ouklija pastāvēja uz to, ka pēc Rūfa aizbraukšanas viņām fermā vajadzīgs kāds baltais vīrietis ar ģimeni; kaut arī vientulība Dorindai bija tīkamāka par šādu sabiedrību, viņa bija piekāpusies, jo tas prasīja mazāk gara spēku nekā mātes atrunāšana. «Lai kāda nevīža tā misis Velsa ir, viņa palīdzēs kopt vistas, un mātei vismaz būs, ar ko vārdu pārmīt,» Dorinda sprieda.

— Nez vai no Džonasa būs kāds labums?— viņa tagad jautāja vecajam Metjū, apstājusies, lai palūkotos meistarīgajā šķindeļu likšanā.

Večuks nenoteikti pagrozīja galvu.

— Varbūt būs, varbūt nebūs . . . Ko es tur varu noteikt.

— Nu, šaut viņš prot,— Viljams ironiski piezīmēja, pieliekdamies, lai paņemtu pretī šķindeļus.— Viņam ir bise un medību suns.

— Man viņš vajadzīgs darbam. Kā citādi no šīs zemes var dabūt ko ārā, ja ne ar darbu?

Metjū dziļdomīgi nokrekstējās.

— Mūsu zemītei, redz, i tāda vaina, ka tā tabaka viņu

pagalam nosūkusi,— viņš sacīja.— A šitādu darīšanu kauc kuru zemi var noplicināt. Klausi, ko es tev saku, Dorinda: rnet to tabaku pie malas. Tu tak viņu

nepīpē — kam tev viņa vajadzīga?

— Nav arī vajadzīga,— Dorinda apņēmīgi atbildēja. — Visus tabakas laukus apsēšu ar vīķiem.

— Es skatos — blakus vecajam laukam tu esi uzplēsusi jaunu.

— Jā. Nokaļķoju un apsēju ar balto āboliņu, un iearu, kad āboliņš bija ziedā. Otrreiz es to nevaru atļauties. Tas bija izmēģinājums, bet zemei nāca par labu.

— Tā i pareizi, meitiņ! Zemītei atdod visu savu sirdi, tā tevi nepievils.

Dorinda pasmaidīja un devās tālāk, pa ceļam apstādamās, lai pie visiu kūts durvīm pateiktu pāris vārdu nēģerietei Mērijai. Viņa apzinājās, ka no šīs bezmērķīgās staigāšanas nav nekādas jēgas, tomēr nevarēja piespiest sevi ķerties pie kārtīga darba. Ikreiz, kad no ceļa puses atskanēja ratu rīboņa, viņa trīcēja bailēs, un ikreiz salēcās, kad pāri galvai aizšvīkstēja putns vai kaut kur blakus paukšķēdama nokrita zīle. Kad pienāca pusdienas laiks, viņa nekūra plīti uguni; ielējusi sev glāzi paniņu un nolauzusi gabalu kukurūzas maizes, viņa izgāja lievenī un ēzdama raudzījās uz ceļu. Vienu bridi viņai gribējās būt pie mātes tiesas namā, otru brīdi viņa priecājās, ka ir palikusi mājās. Viņa zināja — lai kāds būs Rūfa liktenis, māte šo morālo triecienu neizturēs. Pat ja Rūfu attaisnotu, viņas pašas sirdsapziņa mocītu viņu tikmēr, kamēr novestu kapā.

Pret vakarpusi, nespēdama vairs ilgāk palikt mājā, viņa izgāja pa durvīm un Ramblera un Flosijas pavadībā devās caur pagalmu uz vārtiem. Ceļš bija nobiris ar robiniju garajām, brūnajām pākstīm, spīdīgām kā zīds, un, uzmanīgi kāpdama tām pāri, viņa pārgāja pār baļķu tiltiņu un devās augšup pa ēnaino nogāzi starp ganībām un Brēcošo Ūpju meža joslu. Visas septiņas skaistules bija sagājušas upītes malā zem vītoliem; caur tīteņiem apaugušo nožogojumu līdz Dorindas ausīm šad tad atlidoja sidrabains zvaniņa tinkšķis.

Bija krāšņa oktobra pēcpusdiena — debesis spoži zilas, bet mežs ar saviem vīnsarkanajiem un zeltaini rudajiem toņiem radīja īstu karnevāla noskaņu. Vienu brīdi viņai no šī košuma iesūrstējās acis, un, kad viņa tās atkal atvēra, viņai šķita, ka rudens krāsas kā vēja nesta šalle slīd pāri pelēcīgajiem, mūžam nemainīgajiem laukiem. Zemes skarbo vaigu šis zūdošais skaistums nespēja at-maidzināt.

Dorinda gāja tālāk mežam cauri, arvien vēl Ramblera un Flosijas pavadībā, līdz pat ceļa sazarojumam. Novērsusi acis no Piecu Ozolu vārtiem, viņa raudzījās uz vējā viļņojošo indiāņzāli Medusdruvu fermas laukos. Ceļš uz to pusi bija tukšs, un vienīgās skaņas bija kukaiņu vienmuļā dūkšana un zīļu vai dateļplūmju paukšķēšana nobirušajās lapās. Tālumā Vecās Fermas pusē labības statiņi uz pakalna šķita peldam zeltainas gaismas jūrā. «Ja tas viss pastāvētu ilgāk, dzīves grūtības butu vieglāk panesamas,» viņa domāja. «Bet tas ir kā laime. Nepagūsti to ne īsti apjaust, kad tā jau projām.»

Aizgriezusies no šis ainas, jo skaistumu viņa juta kā dūrienu sirdī, Dorinda pasauca Rambleru un devās atpakaļ. Ceļa vidū, zeltainās gaismas apspīdēta, tupēja Flo-sija, un gabaliņu tālāk Dorinda ieraudzīja veco Metjū un Viljamu — viņi atgriezās mājās no darba. Pienākuši tuvāk, abi Ferlemi neapstādamies padeva labvakaru.

— Rit labi agri būsim atkal klāt,— noteica vecais.

— Nez vai šonakt nav gaidāma pamatīga salna?— Dorinda apjautājās.

— Necik stipra jau nebūs. Un kas ta vairs palicis — tik tās puķītes dārzā.— Vaigi vecajam sārtojās kā ziemas āboli, acis spīdēja no dobuļiem kā divas vilkogas.— Не, he! Ja skaidri zini, ka tev nekā nevar padarīt, ta jau i mierīgs prāts!

Dorinda nolūkojās pakaļ aizejošajiem Fērlemiem. Gribējās pavaicāt, ko viņi dzirdējuši par slepkavību, taču viņa apspieda šo vēlēšanos, līdz abi vīrieši jau bija tik tālu, ka nesadzirdētu, ko viņa saka. Tā stāvot un vērojot, kā abas figūriņas tālumā saplūst ar dūmaku, viņai atkal uzmācās sajūta, ka šis ir īpašs, nozīmīgs mirklis,— ja tikai šo nozīmi varētu uzminēt, kamēr vēl tā nojaušama! Sl sajūta viņai pēdējā laikā nez kādēļ atkārtojās bieži. Visu, uz ko viņa raudzījās — brūndzelteno un sarkanīgo lapotni, labības statiņus apvāršņa malā, abu viru auguma aprises ceļa dūmakā,— to visu ietvēra kaut kāda iedomāta noslēpumainība. «Nevajag ļaut nerviem vaļu!» viņa sevi norāja, cenzdamās būt prātīga.

Kamēr Dorinda tika atpakaļ līdz mājai, saule bija norietējusi un vakara drēgnums jau spiedās cauri viņas biezajai šallei. Varbūt, par spīti vecā Metjū pareģojumiem, naktī tomēr bija gaidāma salna; Dorinda priecājās, zinādama, ka it nekas tai nekritis par upuri, vienīgi dažas vasaras puķes mātes akmensdārzā. No abiem skursteņiem cēlās dūmi — tātad Mērija bija iekūrusi uguni gan virtuvē, gan mātes «kambarī». Fluvana ar slaukšanu laikam drīz būs galā. Tā bija pirmā reize, kad Dorinda bija uzticējusi šo darbu Fluvanai un Nimrodam, un viņa cerēja, ka viss tiks izdarīts, kā pienākas.

Pēc divām stundām, kad gan slaukšana, gan piena kāšana bija pabeigta, Dorinda izdzirdēja ārā, tumsā, riteņus rībam un izsteidzās pretī. Divričiem piebraucot pie lieveņa, viņa redzēja, ka māte sēž vidū starp Rūfu un Neitenu, un, vēl neaptverdama, ko tie viņai sauc, jau saprata, ka brālis attaisnots. Tādu iznākumu viņa bija gaidījusi, bet tagad, kad zināja to drošu, smagais nemiers, kas bija mācis viņu visu dienu, joprojām neatkāpās. Uzmetusi acis misis Ouklijas sarukušajam stāvam, Dorinda nojauta, ka par dēla brīvību māte samaksājusi briesmīgu cenu. «Seja viņai pelnu pelēka. Ja pieskarsies — šķiet, viņa sabruks,» Dorinda nodomāja ar rug-tumu. Sirdi uzliesmoja negantas dusmas uz Rūfu. Tad viņa ieraudzīja, ka jauneklis vēl viss dreb no pārdzīvotā uztraukuma, un žēlums pārspēja dusmas. Galu galā — kurš gan te bija vainīgs? Vai vispār kāds ir vainojams par to, ko savā mūžā nodarījis?

— Viss ir labi, Dorinda,— sacīja Neitens. Viņš bija palīdzējis misis Ouklijai izkāpt un veda viņu augšā uz lieveni.— Tava māte turējās lieliski, tikai tas viss, man šķiet, viņai bija par smagu. Viņa ir galīgi nomocījusies.

— Zel, ka tu neredzēji, kā mūsu mamma uzstājās! — Rufs piebilda.— Kad viņa norunāja savu runājamo, visiem bija mute ciet.

«Vai tiešām viņš jau aizmirsis?» Dorinda sevī jautāja, nolūkodamās uz brāli. «Vai tiešām viņš aizmirsis, ka viņa paša māte melojusi, zvērēdama uz bībeles, lai tikai viņu glābtu?»

XIII

Tā bija otrā reize misis Ouklijas mūžā, kad viņa nepretodamās ļāva sevi apguldīt. Nosēdināta krēslā, viņa bija sēdējusi bezspēcīga, aukstiem, ļenganiem locekļiem un ar tukšu skatienu vērojusi bērnu rosību — Rūfs uzkūra kamīnā lielāku uguni, bet Dorinda tikmēr atnesa karsta ūdens pudeles, ietītas oranžajā šallē. Kad pelēkais flaneļa naktskrekls beidzot bija pārvilkts viņai pār pleciem, vecā sieviete ierunājās — pirmo reizi kopš ienākšanas mājā:

— Dorinda, dievs deva man spēku.

«Viņi tevi nomocījuši,» Dorinda nodomāja ar rūgtām dusmām, taču balsī viņa sacīja:

— Tagad tev tikai ātrāk jāliekas gultā.

Misis Ouklija raudzījās augšup uz meitu ar acīm kā diviem akliem logiem. Viņas seja izskatījās plakana un bija piešķiebta uz vienu pusi, it kā tai būtu noņemts kāds milzīgs smagums.— Laikam gan,— viņa gurdenā balsī atbildēja.

— Tev vajadzētu kaut ko ieēst. Fluvana tūliņ atnesīs tēju un grauzdiņus.

— Es neesmu tik slima, lai dzertu tēju.

— Nu tad es tev uztaisīšu krējuma liķieri. Man priekš tevis nolikts pats labākais krējumiņš.

Runādama Dorinda noliecās pār gultu un rūpīgi ievīstīja mātes aukstās, miklās kājas oranžajā šallē, ar šausmām nodomādama, ka tās jau stīvas gluži kā līķim. Ne pudeles ar karsto ūdeni, ne rūcošā uguns kamīnā nespēja sasildīt mātes drebošo augumu.

— Vai pudeļu siltumu var manīt?— viņa apjautājās.

— Jā, es to jūtu, bet man visa miesa tāda kā pamirusi.

— Tūliņ uztaisīšu tev liķieri. Man ir viskijs — noslēpts, kur Rūfs tam nevar tikt klāt. Ja Fluvana pa to laiku atnes vakariņas, vismaz olu pamēģini ieēst.

— Mēģināšu, ja tik neuznāks nelabums,— misis Ouklija padevīgi atbildēja.

Liesmas sprēgādamas šāvās augšup dūmvadā, visas ēnas bija tapušas par priecīgu gaišumu. Kad Dorinda atgriezās ar liķieri, misis Ouklija to kāri izdzēra; viskija spēcināta, viņa spēja piecelties gultā sēdus un apēst vakariņas, ko Fluvana bija sagatavojusi. Nēģerietei jau sen bija laiks iet mājās, taču vispārējais satraukums bija pamodinājis viņā nesavtības jūtas, un viņa piedāvājās palikt pa nakti.

— Paklāšu maišeli tepat jūsu mammas istabā, tas man nieks,— viņa sacīja Dorindai,— un no rīta uztaisīšu misteram Rūfam brokastu, lai viņš var braukt labi agri.

«Tādos brīžos atklājas cilvēka būtība,» Dorinda vēlāk nodomāja par savu kalponi, dodamās uz nojumi, kur glabājās kannas ar pienu. Fluvana ar Nimrodu jau bija pabeiguši darbu, taču Dorinda juta, ka nespēs mierīgi aizmigt, iekams nebūs pārliecinājusies, ka viss kārtībā. Nez vai tas bija tikai tāds «sieviešu kašķīgums», kā .Rūfs mēdza izteikties, vai arī šis nervozais nemiers ar laiku pielipa pat visveiksmīgākajam fermerim?

No tāluma, no tumšajiem laukiem vējš atnesa ugunskura dūmu un trūdošu lapu smaržu, un šis rudenīgais aromāts ietina viņas domas melanholijas miglā. Ne dzestrais gaiss, ne govju maigā dvaša kūtī vairs nespēja izkliedēt apātiju, kas viņu bija pārņēmusi. «Tas ir nogurums,» viņa sprieda. «Sājā pusgadā es esmu pārāk smagi strādājusi, un, tiklīdz brītiņu atvelku elpu, nogurums liek sevi manīt.» Lai arī viņu skumdināja dzīves traģika vispār, par savu pašas neizdevušos dzīvi viņa neskuma — viņai šķita, ka šādas izjūtas jau pieder pagātnei. Viņa gan spēja just līdzi citiem — līdzjūtībai impulsu dod ārēji apstākļi —, taču skaudra personiska žēluma jūtas sen vairs nepazina. To neauglīgo, akmeņaino dvēseles nostūri nekas vairs nespēja sasniegt. Vasaras sausums bija viņu izkaltējis — tā viņa pati reizēm ciniski nodomāja —, un siseņi nograuzuši viņas zaļoksno garu.

Nākamajā rītā Rūfs aizbrauca ar agro vilcienu, un Dorinda, atviegloti nopūzdamās, varēja atkal pievērsties savam darbam. Traģiskie notikumi, šķiet, bija atmodinājuši Rūfu no parastās egoistiskās vienaldzības; varēja manīt, ka šķiršanās no mātes viņu patiesi sāpina. «Man tāda nojauta, ka es viņu nekad vairs neredzēšu,» viņš bija sacījis Dorindai, stāvēdams lievenī un gaidīdams kaimiņu, kas bija apsolījies pa ceļam aizvest viņu uz staciju.

Dorinda paraustīja plecus. Bezpalīdzīga padošanās nelaimei viņu allaž bija kaitinājusi. «To nu nevar zināt,» viņa atbildēja. «Labāk paturi prātā, ko visu viņa tevis dēļ pārcietusi, un papūlies laboties.»

«Varu apzvērēt, ka manis dēļ viņai nekad vairs nebūs jāraizējas!» Rūfs bija izsaucies, bāzdams mutautu atpakaļ kabatā.

Iespējams, ka viņš bija runājis no sirds, taču Dorindai šķita, ka nožēla brālim nāk pārāk viegli — gluži tā, it kā viņš kārtējo reizi būtu ar vieglu roku apguvis kāda jauna amata prasmi. «Kas zina, kā tas beigsies Rūfam, bet māte gan šo triecienu neizturēs,» Dorinda nodomāja, atgriezdamās virtuvē.

Kad rīta cē2iena darbi bija apdarīti un Dorinda bija iegājusi «kambarī» pie mātes, ieradās jaunais valdes nama ārsts — enerģisks, taču gaužām neizskatīgs jauneklis; viņam bija garš, stūrains, neveikls augums un parupja, atklāta seja, kuras vaibstus izķēmoja neglīti vasarraibumi. Ne mazākās līdzības ar Džeisonu! Viņš bija cēlies no nabadzīgiem ļaudīm, un tikai paša apdāvinātība bija palīdzējusi viņam tikt uz augšu, toties tagad, par spīti nepievilcīgajai ārienei un neuzpērkamajam godīgumam, viņam Pedlarsmilā bija daudz vairāk pacientu, nekā viņš bija saņēmis mantojumā no Greilo-kiem. Jaunā ārsta panākumus zināmā mērā sekmēja ari tas, ka viņš stingri raudzījās, lai par vizītēm tiktu samaksāts; ja ārsta padomu gluži par velti nevarēja dabūt, ļaudīm tas likās vērtīgāks — arī Dorinda to jau bija ievērojusi.

Kad ārsts apsēdās pie misis Ouklijas gultas, viņa atvēra acis, taču viņas skatienā nebija pārsteiguma, drīzāk neapmierinātība. Gultas drānas bija gludi saklātas un nevainojami tīras, kājgalim bija pārklāta pāri labākā ielāpsega, un misis Ouklijai mugurā bija jauns, pie kakla cieši sapogāts naktskrekls. Par spīti grumbainajai sejai, bez virsdrēbēm viņa izskatījās pēc vecīgas meitenītes.

— Savu mūžu neesmu dienas laikā gulšņājusi, dakter,— viņa sacīja.— Tikai tad, kad bērni nāca pasaulē.

— Zinu,— ārsts strupi atteica.— Tur jau ir tā vaina.

Pēc tam viņš vairs ne vārda nerunāja un tūliņ ķērās

pie slimnieces izmeklēšanas; kad tā bija pabeigta, viņš tikai paplikšķināja misis Ouklijai pa plecu, tad salika somā instrumentus.

— Kādu laiciņu būs jāpaguļ,— viņš teica, pieceldamies un paņemdams somu.— Es atstāšu meitai zāles, ko jums iedot, bet tās nav galvenais. Jums vajadzīga atpūta.

Viņa pavadīja ārstu ar izklaidīgu skatienu — tajā bija bezgala gurdums.

— Kas notiks ar vistām, nudien, nezinu. Bez manis te visam jāaiziet postā, bet ko es tur vairs varu līdzēt. Strādāju, cik varēju.

Ārsts uz sliekšņa pagriezās atpakaļ.

— Dārgā misis Ouklija, jūs pat gribēdama nepieceltos no gultas. Jūs esat pārpūlējusies.

Vecā sieviete savilka lūpas vēsā, bālā smaidā. Gara enerģija, kas bija devusi viņai spēkus pēdējos četrdesmit gados, nu bija izsīkusi, bija palikusi tikai mehāniska kustība, kas kļuva arvien lēnāka un lēnāka.

— Jā, man nav vairs spēka,— viņa noteica un pagriezās ar seju pret sienu.

Dorinda pavadīja ārstu no istabas sliekšņa līdz divričiem un tikai tad, saņēmusi dūšu, pajautāja:

— Vai viņa ir ļoti slima, dakter?

Izdzirdējis jautājumu, ārsts apstājās un pagriezās pret Dorindu; viņa acis bija kā divi nažu asmeņi.

— Īstenībā viņa nemaz nebūtu nosaucama par slimu. Viņa pati pateica pareizāk: viņai vairs nav spēka.

— Tad jau viņa vairs neatlabs?

— To nekad nevar zināt. Bet es domāju, ka tas ir beigu sākums.— Mazliet pavilcinājies, viņš piebilda:—Varbūt man nevajadzēja jums to uzreiz teikt.

Dorinda noliedzoši papurināja galvu.

— Labāk, ja es zinu. Nabaga māte! Viņai ir tikai sešdesmit divi gadi. Tas viss nāca tik pēkšņi...

— Pēkšņi!— Sis vārds ārstam izlauzās kā lielās dusmās.— Jūsu māte palēnām mirst jau vismaz divdesmit gadus!

Dorinda noskatījās, kā ārsts, lūpas sakniebis, iekāpj divričos un pagriež zirgu uz vārtu pusi. Riteņi aizžņirk-stēja pa ceļa oļiem kā pa ledu ... ledu viņas sirdī. Vai tiešām nekas nespēja atkausēt sarmu, kurā bija ietinusies viņas dvēsele? Vai tiešām viņā nekad vairs nemodīsies dzīvas, cilvēciskas jūtas? Viņu atkal bija pārmākusi pazīstamā tukšuma sajūta. Viņa zināja, ka runa ir par viņas pašas māti, taču vārdu jēga atbalsojās apziņā un noslāpa. Viņa vēlējās, kaut spētu dziļi ciest, taču viņu stindzināja bezkrāsains tukšums, kas bija viņu sagūstījis.

Kad divriči bija nozuduši, Dorinda devās atpakaļ uz māju un iegāja mātes istabā ar smaidu uz lūpām.

— Nu tev vajadzēs atpūsties, māmiņ, gribi vai negribi!

Izdzirdusi Dorindas jautro balsi, vecā sieviete pagriezās un paskatījās uz meitu kā uz svešinieci.

— Diez kā tu viena pati tiksi galā,— viņa atteica rāmi un vienaldzīgi.

— Gan viss būs kārtībā! Neraizējies! Galvenais — tev jākļūst veselai, māmiņ.

Misis Ouklijas sejas izteiksme uz mirkli pārmainījās — it kā sīku vilnīšu ņirba pārskrēja pelēkajiem vaibstiem un pagaisa, neatstājot pēdu.

— Dakteris varbūt nodomāja, ka es nemaz tik slima neesmu, lai šitā gulētu. Es jau zinu, ka tā nav nekāda slimība, bet es jūtos pārāk gurdena. Lai Mērija pieskata vistas, kamēr es atkal varēšu celties augšā.

Pēc tam viņa ieslīga snaudā un pamodās tikai tad, kad Dorinda atnesa pusdienas — vistas krūtiņu ar rāceņiem, viņas mīļāko ēdienu.

— Dakteris teica, ka tev kārtīgi jāēd, māmiņ, lai spēki vairojas.

— Zinu, meit, bet nav nekam garšas.

Un tā dienu pēc dienas, mēnesi pēc mēneša. Rudens un ziema pagāja bez pārmaiņām. Misis Ouklija vēl nodzīvoja veselu gadu, bet augšā no gultas vairs necēlās. Pa lielākai daļai viņa gulēja pussnaudā, klusa un nekustīga, pēc veltīgajiem cīniņiem vienaldzības pārņemta. Viņa nekad nevaicāja pēc Rūfa un, ja Dorinda viņai lasīja priekšā Rūfa vēstuli, tikai mazliet pasmaidīja un drīz aizgriezās, it kā tas viņu vairs neinteresētu. Vecais Ramblers caurām dienām gulšņāja viņai blakus uz grīdas paklājiņa, un kājgalī uz ielāpsegas saritinājusies snauda Flosija. Ja tie abi ilgāku laiku bija projām, viņa sāka nemierīgi grozīties un drīz vien lūdza, lai tos atkal ielaiž. Pēdējos mēnešos tie bija vienīgie, ko viņa vēlējās sev tuvumā, jo tie «netirdīja ar runāšanu», kā viņa reiz paskaidroja. Dorindai traģiska šķita nevis mātes lēnā atvadīšanās no šīspasaules, bet gan viņas pilnīgā padošanās sabrukumam. Pēc vairāk nekā četrdesmit gadiem varonīgas cīņas ar nožēlojamo dzīvi viņa šķita samierinājusies ar diviem galvenajiem pretiniekiem — nabadzību un netīrību. Nekas viņu vairs nespēja satraukt, un, tā kā nekas viņu vairs nesatrauca, mirdama viņa bija laimīgāka nekā dzīvodama.

— Nav jau nekādas jēgas pūlēties,— viņa reiz teica Dorindai, kad tā slaucīja viņas istabu. Un pēc ilga klusuma brīža:— Kamdēļ cilvēks vispār piedzimst pasaulē? Ja tik daudz jāmokās, vai ir vērts dzīvot?

Tomēr bija arī tādas dienas, kad viņas nenoslāpējamā enerģija piepeši uzšķīla dzirksti; tad viņa mēdza piecelties gultā sēdus un sasaukt zem loga savas leghornietes. Viņa pazina savas iemīļotās vistas un sauca tās vārdā, reiz pat lika ienest istabā godalgoto gaili Romeo un turēja to klēpī, bet tas kārpījās un neglīti uzvedās, un tad viņa agrākajā pavēlnieces balsī iztrieca to ārā. Pēdējos mēnešos pirms nāves viņa bieži lūdza, lai pie loga pieved Danu un Beršebu. Asaru pilnām acīm viņa tad raudzījās uz zirgu garenajām, skumīgajām galvām, kas spiedās pie rūtīm, un žēlabaini čukstēja:

— Dzīvnieks jau saprot___Tu tak gādāsi par zirdzi

ņiem, vai ne, meit?

— Jā, māmiņ. Pēc dažiem gadiem, ja nekas nenotiks, laidīsim abus atpūtā, lai ganās savā vaļā līdz mūža beigām.

Misis Ouklija pasmaidīja, it kā būtu to piemirsusi, un pēc gara klusuma brīža sāka moži stāstīt par savu bērnību un vecākiem. Dažu nedēļu laikā visi laulībā un mātes rūpēs aizvadītie gadi pagaisa viņai no atmiņas un domās viņa atgriezās savā agrajā jaunībā, kad bija saderināta ar misionāru. Senais sapnis par tropu zemēm atkal bija atdzīvojies; miegā viņa kaut ko murmināja par palmām, krokodiliem un nēģerēniem.

— It kā es no tiesas būtu bijusi tur, Āfrikā, nudien,— viņa kādu rītu teica.— Vai nav jocīgi, ka sapnis var likties daudz īstāks nekā tas, kas patiesībā notiek.

Vienā no pēdējām vecgada naktīm viņa pamodināja Dorindu un ilgi stāstīja par pagāniem un par pašaizliedzīgajiem prezbiteriāņu misionāriem, kas nesuši tiem kristīgās ticības gaismu.

— Tavs vecvectēvs bija augsti mācīts vīrs, tas prātī-gums tev laikam no viņa. Es domāju, misionāriem jābūt izglītotiem, tad arī grāmatu gudrības viņus stiprina vecumdienās, ne tikai ticība vien.— Ne reizi viņa nepieminēja neko tādu, kas būtu saistīts ar viņas dzīvi laulībā, un šķita pavisam aizmirsusi, ka jebkad pazinusi Džošuu.

Nākamajā pēcpusdienā viņa aizgāja — miegā, kamēr Neitens sēdēja pie viņas gultas. Dorinda uz brīdi zaudēja apvaldu un izplūda asarās — ne tik daudz aiz bēdām kā aiz apziņas, ka no viņas tiek gaidīta šāda bēdu izpausme. Neitens, kurš sēru namā allaž parādīja sevi no vislabākās puses, izpelnījās Dorindas mūžīgu pateicību; uz viņu varēja paļauties tā, it kā viņš būtu vecākais brālis — gudrs, noteikts,— tāds, kāda Dorindai nekad nebija bijis. Tik pašsaprotami, it kā liktenis viņam to jau iepriekš būtu nolēmis, viņš uzņēmās vadību pār mājas darbiem un gatavošanos bērēm. Viņš domāja un rūpējās par visu, un visi viņu uzklausīja. Bēru reizes bija vienīgās, kad ļaudis viņu uzlūkoja ar cieņu, un, lai gan viņš patiesi skuma par misis Oukliju, dienas pirms vecās sievietes bērēm bija vienas no jaukākajām viņa mūžā.

— Nekad neaizmirsīšu, cik tu biji labs,— Dorinda viņam pēc tam teica.— Nemaz nezinu, ko es bez tevis būtu iesākusi.— Sie vārdi viņai bija izlauzušies jūtu uzplūdā, taču Neitena labsirdību viņa patiešām arī vēlāk nekad neaizmirsa. Viņas lepnajai un neatkarīgajai dabai tas bija raksturīgi — neaizmirst nedz tos, kuriem viņa bija pateicību parada, nedz pāridarītājus.

Kad rati ar Neitenu bija aizrībējuši pa ceļu, viņa pievērsās Fluvanai — tā lasīja pa lieveņa grīdu samīdītus krepa lentes gabalus — un vēlreiz sacīja:

— Nudien, nezinu, ko mēs bez viņa būtu iesākušas.

— Izdarīgs vīrišķis, saimniec, tiesa kas tiesa!— Flu-vana atsaucās.— Nupat taisni nodomāju — jūsu māmiņa priecātos, ja būtu redzējusi. Viņai jau dikti patika tādi izdarīgi cilvēki.

— Nabaga māmiņa! Kaut es būtu nopirkusi viņai tās vistas pāris gadu agrāk!— Dorinda nopūzdamās sacīja. — Atceries, cik ilgi viņai nebija govs!

— Bet tad ņēmās ari ar tām vistām, kad bija dabūtas! — Fluvana moži atteica.— Vai esat jau nolēmusi, saimniec, ko turpmāk darīsiet?

— Esmu nolēmusi. Ferma ir mana. Māte man to novēlēja, un mēs turpināsim dzīvot kā līdz šim.

— Mēs abas divas vien? Vai tad jums nebūs garlaicīgi pavisam bez baltajiem ļaudīm?

— Kad Velšs izvāksies no uzrauga mājas, es salīgšu Martinu Flaueru — viņš labāk pieprot zemes darbus, un viņa sieva ari ir prātīgs cilvēks. Mērija varēs pieskatīt vistas, un viņas brālis Ebenezers nāks man palīgā pie govīm kopā ar Nimrodu. Ja šo ziemu aizvadīsim labi, pavasarī jau sākšu veidot īstu piensaimniecību. Tad man vajadzēs vairāk strādnieku un nemaz nebūs garlaicīgi.

— Nu nē, saimniec, tā, kā mēs te plēšamies, garš laiks nekad nebūs, tas nu gan!— Fluvana piekrita.— Neviena vīrišķa neesmu redzējusi tā strādājam, kā jūs strādājat, mis Dorinda. Jūsu māmiņa pirms nomiršanas man sacīja — jūs esot izturīgs cilvēks, mis Dorinda, vienīgā no visas ģimenes, tā viņa teica. Dažs labs gan šaujas uz priekšu ar lielu sparu, bet ko tas līdz — ja cilvēks nav izturīgs, dzīve viņu atkal atgrūž atpakaļ. Bet nu tas viss pieder jums — vai ne, saimniec?— viņa miermīlīgi apjautājās, ievērojusi Dorindas tālumā vērsto skatienu.

— Jā. Tas viss pieder man.

Pagājusies uz priekšu, Dorinda ielūkojās tālo lauku vizošajā mijkrēslī. Atkal viens rudens bija aizvadīts. Atkal viens saulriets ar rubīnsarkanu blāzmu izdzisa debesmalā. Un vējš nesa dūmu un trūdainas zemes smaržu — jau nez kuro reizi. Mūžīgā dabas norišu pasaule, laika ritums, kas cilvēku jūtas nogremdē sevī kā

Гире, Dorindai bridi šķita vienīgā realitāte. Tas viss bija pastāvējis — bez sākuma un gala — jau tad, kad māte bija nākusi pasaulē, un pastāvēs, kad arī viņas pašas vaii's nebūs. Dabas nemainīgajā ainavā cilvēku mūži aizslīdēja un izgaisa kā ēnas.

XIV

Domās pametot skatienu atpakaļ uz gadiem, kas bija aizritējuši kopš mātes nāves, Dorinda nevarēja atcerēties neko citu kā tikai darbu. Atmiņu miglā skaidrāk par skaidru iezīmējās vienīgi daži notikumi — jūdžu stabi viņas ceļā uz turību. Viņa labi atcerējās to rudeni, kad astoņpadsmit akru lielu lauku bija apsējusi ar ganību zāli; pirmo neveiksmīgo izmēģinājumu ar lopbarības skābēšanu; jaunās kūts un pienamājas būvi un to, kā pamazam bija izaudzis ganāmpulks, kas bija sācies no septiņām govīm. Arī daži gadi viņas lauksaimniecības kalendārā bija īpaši. Gads, kurā kukurūzai bija uzkritusi sēnīšu slimība un lopbarību bija vajadzējis pirkt no Džeimsa Elguda; gads, kurā viņa pirmo reizi bija sējusi lucernu; gads, kurā vairākas govis bija gājušas bojā infekciozā aborta dēļ; gads, kurā viņa bija uzplēsusi atmatas aiz Papeļu avota; gads, kura sugas bullim bija piešķirtas trīs zilās lentes. Zeme palēnām atguva agrāko auglību, bet tās saimniece — arī palēnām, pati to neapzinādamās,— bija samierinājusies ar nenovēršamo. Rūgtas ironijas pilnā attieksme pret dzīvi bija pārvērtusies par jautru cinismu — noderīgu čaulu, kas sargāja prātu un sirdi. Visus šos gadus viņa bija strādājusi, muguru neatliekdama, bet šis darbs sagādāja prieku — un visvairāk tāpēc, ka tas it kā no jauna pārradīja visu, kas bija viņai apkārt. Tā — citā, konkrētākā veidā — izpaudās viņas mātes nepiepildītā pasaules pārtaisīšanas dziņa, ko tā bija atstājusi meitai mantojumā.

Aizritējušie desmit gadi — Dorindai tagad bija trīsdesmit trīs — šķita neticami īsi. Visi aukstie, zvaigžņotie rīti, kad viņa bija modusies pirms gaismas, lai ar laternu rokā drebuļodamās aizslīdētu uz kūti pārraudzīt slaukšanu, tagad viņai likās kā viena vienīga salā sastingusi rītausma. Visas drūmās ziemas un tveicīgās vasaras šķita viena vienīga diena; visas novakares, ko viņa bija pavadījusi, miegaini sapņodama kamīna sārtenajā puskrēslā, šķita kā viens pats vakars. Gadalaiki nebija palikuši viņai prātā — tie visi it kā bija saplūduši līdzenā, nepārtrauktā laika tecējumā.

Visus šos desmit gadus, pūlēdamās izvilkt fermu no parādiem, viņa bija taupījusi un krājusi kā īsta sīkstule; nu viņa zināja, ka no taupīšanas ieraduma netiks vaļā visu mūžu. Sviestu viņa neēda, dzēra tikai paniņas, lai viss saražotais nonāktu tirgū. Savas drēbes viņa lāpīja tik ilgi, kamēr daudzie ielāpi vairs neturējās kopā, baznīcā negāja, jo bija par lepnu, lai rādītos tur kombinezonā vai arī kādā no tām izbalējušām katūna kleitām, ko valkāja pa māju. Lai gan viņai vajadzēja algot sievietes, kas palīdzēja slaukt, krejot un kult sviestu, viņa pati strādāja smagāk par jebkuru no tām. Viņa bija apņēmusies nepieļaut ne vismazāko paviršību. Aiz riebuma pret «balto nabagu» bezrūpīgo dzīvesveidu viņā bija attīstījušās nervozas bailes no bezdarbīguma; tās apjauzdama, viņa ne vienreiz vien atcerējās māti. Tikai tad, kad pēdējā mārciņa sviesta bija nosvērta un iesaiņota nosūtīšanai ar rīta vilcienu, viņa devās pie miera, aiz pārguruma vairs neko apkārt nemanīdama, tomēr pirms ausmas atkal bija kājās — pati pirmā, agrāk par visiem citiem. Un tikai Fluvana, kura tagad dzīvoja tepat fermā, zināja, cik bezgala garas stundas Dorinda nosēdēja, lampas gaismā skaitīdama uz tirgu nosūtīto olu dučus un sviesta mārciņas. Vispirms viņa katrā ziņā gribēja atmaksāt bankas procentus un parādus Faradejiem, jo zināja, ka tad beidzot varēs brīvi uzelpot — pirmo reizi mūžā.

Tomēr savu cīņu viņa neizcīnija tikai ar smagu darbu vien — viņai palīdzēja arī drosme un uzņēmība. Vecais Džošua bija strādājis daudz smagāk, nekā viņa to jebkad būtu spējusi,— ziemu un vasaru, dienu un nakti vergojis, pūlēdamies izdabūt no zemes to, ko tā vairs nevarēja dot. Tēvu viņa atcerējās tikai nemitīgi vedam mēslus vai piegādājam lopiem barību — Dorindas uztverē viņš bija visīstākais bezcerīga darba iemiesojums. «Šķiet, ka es drīzāk būtu bijusi ar mieru ciest neveiksmi uzreiz nekā dzīvot tādu dzīvi,» viņa sev tagad teica. «Es biju tik nelaimīga, ka man vairs nebija baiļu, tāpēc arī pietika dūšas riskēt.» Patiesi — izmisuma drosme bija jundījusi viņu un paglābusi no neveiksmes. Bez naudas aizņemšanās, bez drosmes aizņemties naudu viņa nebūtu spējusi panākt, ka ferma dod kaut visniecīgāko peļņu. Lai sasniegtu to, ko viņa bija sasniegusi, nepietika ar centību

vien, bija vajadzīgs arī mazliet pārdrošības, un tā nudien bija pārdrošība — dažādot laika gaitā pārbaudītās saimniekošanas metodes ar riskantiem jaunievedumiem. Vienmuļajā darbā tie iedvesa jaunu sparu.

Dienai Dorindas saimniecībā bija stingrs iedalījums. Visi parastie darbi tika darīti nevis kā agrāk, tēva laikos,— tad, kad tie vairs nebija atliekami,— bet gan pēc pulksteņa. Katrai slaucējai bija sava kūts daļa un savas govis. Pāris reižu izmēģinājusies ar slaucēju mainīšanu, Dorinda no tās atteicās, jo govīm tā acīm redzami nepatika. Viņai bija vajadzējis vēl vienu reizi aizņemties naudu, lai nopirktu pirmo Džersijas bulli, toties šā buļļa meitas vēl tagad deva vistreknāko pienu.

Gadiem ritot, Dorindas paziņu loks bija arvien sašaurinājies; vienīgā saikne ar cilvēkiem viņai tagad bija Fluvanas sabiedrība un Neitena Pedlara apciemojumi — katru svētdienas pēcpusdienu viņš ieradās kopā ar bērniem. Labākajos viņas jaunības gados, kad ne smagais darbs, ne saule un vējš nebija varējuši nodeldēt viņas ziedošo skaistumu, to bija skatījusi vienīgi tumšādainā kalpone, ar kuru kopā viņa dzīvoja. Jau no paša sākuma viņa bija paredzējusi, ka Fluvana būs viņai atspaids grūtā brīdī, un paredzējums bija pārpārēm piepildījies. Tās vairs nebija saimnieces un kalpones attiecības, kas viņas abas saistīja,— šīs attiecības bija kļuvušas par ciešām garīgām saitēm, tādām, kādas saista radiniekus. Ikdienas dzīvē viņas bija viena otras acu priekšā, abas ar sirdi un dvēseli nodevās rūpēm par fermu, abas pilnīgi uzticējās viena otrai. Fluvana dievināja saimnieci, un arī Dorinda bija sirsnīgi pieķērusies tumšādainajai meičai — gan allaž apzinādamās savu pārākumu. Tiesa, viņa vēl arvien nebija atklājusi Fluvanai īsto iemeslu savai bēgšanai uz Ņujorku, bet ne tādēļ, lai tā nenāktu uz pēdām patiesībai,— viņa neapzināti vairījās uzplēst vecās brūces. Kas noticis — noticis, ar to bija cauri uz visiem laikiem, un instinkts viņu brīdināja neaizskart pagātnes pīšļus. Dažreiz ziemas vakaros, kad darbi bija apdarīti un sniga sniegs vai arī lietus brāzmām sitās logā, viņas abas mēdza stundiņu pasēdēt pie iekurta kamīna agrākajā Dorindas mātes, tagad Dorindas istabā. Viņas runāja par govīm un vistām un dažreiz arī draudzīgi apsprieda Fluvanas mīlas dēkas un Dorindas piedzīvojumus Ņujorkā. Kalpone tad mēdza apbērt Dorindu ar dedzīgiem

jautājumiem gluži pareizā literārā valodā, ko saimniece viņai bija iemācījusi:

— Nudien nesaprotu, kā jūs varējāt atgriezties šajā nomales kaktā! Kad tēvs nomira, kādam vajadzēja ņemt saimniecību savās rokās — tā jau ir. Bet, man domāt, atpakaļ jau nu gan vairs nebrauksiet, ko?

— Nē, atpakaļ uz turieni es nebraukšu. Man pietiek ar to pašu.

— Vai tad jums labāk nepatiktu iet pilsētā uz teātri nekā šeit augu dienu skatīties uz govīm un vistām?

Dorinda domīgi papurināja galvu.

— Nemaz ne. Uz savām govīm un vistām es labprāt skatos.

Tāda bija viņas parastā atbilde Fluvanai, nemainīga kā formula, un tajā atklājās pati galvenā viņas rakstura īpatnība. Ferma piederēja viņai, un šī apziņa modināja viņā spēcīgu īpašnieces instinktu. Sargāt, uzlabot, atjaunot un pilnveidot — šai darbā viņa saskatīja sava mūža lielāko sūtību.

Arī ar Neitenu Dorinda runāja par fermu, neko īpaši neslēpjot,— viņš, piemēram, zināja par parādiem, ar kādiem tā savā laikā bijusi apkrauta,— tomēr Neitenam viņa nekad neuzticējās tik pilnīgi un neierobežoti kā Fluvanai. Viņš gan bija daudz palīdzējis, taču tas apstāklis, ka viņš ir vīrietis, turklāt atraitnis, slējās starp viņiem abiem kā neredzama siena — muļķīga siena, kā Dorinda pati sev centās iegalvot. Viņa jau bija ieradusi paļauties uz Neitenu — praktiskos jautājumos, bez jebkādām sentimentālām jūtām, gluži tāpat, kā paļāvās uz pulksteni vai kalendāru. Ja Neitens piepeši pazustu no viņas dzīves, gan stallī, gan laidarā pietrūktu viņa padoma un vispār fermas pārvaldīšana kļūtu krietni grūtāka — to Dorinda atzina. Turklāt Neitenam bija bērni; īpaši tuvs Dorindai bija jaunākais, ar kroplo kāju — Džons Abners. Reizēm Dorinda nodomāja, ka tās ir vienīgās cilvēciskās jūtas, kas viņā vēl saglabājušās — mīļums pret Rozes Emīlijas bērnu.

Ja šis pusaudzis bijis Dorindas pašas dēls, arī tad tas viņai nevarētu būt dārgāks; zēna kroplums modināja Dorindā dedzīgu līdzjūtību — tā izpaudās mīlestība, kādu pieļāva viņas lepnā un diezgan augstprātīgā daba. Kaut gan zēnam bija jau četrpadsmit gadu, ar Dorindu viņam bija vairāk kopīga nekā ar jebkuru citu no

Pedlarsmilas pieaugušajiem. Grāmatas viņš rītin rija, tāpat kā savā laikā to bija darījusi Dorinda, un jau tagad varēja lepoties ar ievērojamām lauksaimniecības zināšanām. Pirms vairākiem gadiem Dorinda bija daudz nopūlējusies, līdz pierunājusi Neitenu aizvest zēnu uz pilsētu, lai kroplo kāju operētu; diemžēl operācija nebija devusi labumu, un tad Dorinda bija panākusi vismaz to, ka Džona Abnera zābaciņi tika speciāli pasūtīti pie kurpnieka. Bērnībā māte bieži bija sacījusi, ka klibi jēriņi Dorindai labāk patīkot nekā veseli, un no cilvēkiem Džons Abners bija vienīgais klibais jēriņš, ko Dorinda savā mūžā bija sastapusi. Par laimi, viņš bija dziļi jūtīgs, kaut arī jūtu izpausmēs atturīgs zēns, un uz Dorindas neslēpto maigumu atbildēja ar tādu pašu maigumu, tikai apvaldītāku. Minnija Mēja, kas pieaugot bija izveidojusies par neizskatīgu, bet spēcīga rakstura meiču, sākumā mocījās ar greizsirdību, taču vēlāk, kad bija jau saderinājusies un taisījās precēties, prātīgi samierinājās ar to, ka Dorindas sirdi viņai nekad nebūs tik liela vieta kā brālim. Pret abiem pārējiem bērniem, kaut ari tie bija glīti un veselīgi, turklāt mantojuši Rozes Emīlijas dzīvespriecīgo enerģiju, Dorinda izturējās gluži kā pret ziemas atkušņiem vai vasaras lietusgāzēm: nekurnēdama pacieta un, kolīdz tie bija projām, vairs par tiem nedomāja. Līnai tikko bija apritējuši septiņpadsmit gadi; tā bija glīta, iedomīga un «menčlga» skuķe, kam «puiši vien galvā», kā Fluvana mēdza izteikties. Otrs zēns, Berts, strādāja pilsētā pie dārzeņu tirgotāja un jau pelnīja labu naudu. Dorindai patika katru nedēļu gaidīt ciemos Neitenu ar bērniem, bet, ja slikta laika vai kāda cita iemesla dēļ tie nevarēja ierasties, Džons Abners bija vienīgais, pēc kura viņa ilgojās. Pirmajos gados viņa savus viesus nebija varējusi cienāt ne ar ko citu kā tikai ar kukurūzas pūslīšiem un ceptiem āboliem vai kastaņiem, bet vēlāk, kad parādi bija nomaksāti un vairs nevajadzēja tik ļoti taupīt, Dorindai kļuva par paradumu ielūgt viņus svētdienās uz pusdienām. Viņai un Fluvanai bija tā iegājies, ka šī svētdienas ēdienreize bija vienīgā īsti sātīgā maltīte visas nedēļas laikā, un abas vienmēr gaidīja to ar lielu nepacietību.

Rūpes par fermu prasīja visus Dorindas spēkus, viņas nervi bija kā aptruluši no smagā darba, un viņai reti ienāca prātā pajautāt sev: vai es esmu apmierināta ar savu dzīvi? Ja šo jautājumu būtu uzdevis kāds cits, viņa droši vien būtu atcirtusi, ka viņai nav laika par tādām lietām domāt. Arēji viņas dienas aizpildīja visvisādi vairāk vai mazāk interesanti darbi, taču dvēselei bija brīži, kad tās dziļumos pamodās senais nemiers, līdzīgs rudens vējam indiāņzāles laukā. Tādās reizēs viņa juta, ka dzīve ir viņu piekrāpusi, un kaislīgi ilgojās pēc kaut kā skaista un cēla — pēc kaut kā tāda, kas viņai pagājis secen. Ne jau pēc mīlestības! Nemūžam viņa vairs negribēja mīlestību, kādu bija to iepazinusi. Viņai bija vajadzīgs cits prieka avots — allaž veldzējošs, nekad neizsīkstošs. Tad atgrieztos dzīves jēgas apziņa, kas viņai bija zudusi. Vienaldzības trulums izklīstu kā migla, un viņa saprastu, kāda nozīme bijusi pagātnes maldiem un ciešanām. Tomēr šīs izjūtas bija tikpat nepastāvīgas kā visas citas, un, kad tās bija pagaisušas, viņu gaidīja nevis mirdzoši apvāršņi, bet gan gluži parasta gara darba diena.

Daudzi gadi bija aizritējuši, un viņa vairs nedomāja par Džeisonu. Nekad neiziedama ārpus fermas robežām, viņa bija pasargāta no nejaušas sastapšanās briesmām un domās tik konsekventi ignorēja bijušo mīļoto, ka pat atmiņa šķita ar to samierinājusies. Pirmos divus trīs gadus pēc atgriešanās viņa bija dzīvojusi pastāvīgās bailēs, ka satiksies ar Džeisonu aci pret aci vai arī ka viņa atmiņu tēls naktīs nedos mieru. Viņa bija baidījusies iemigt, jo sapņos vēl arvien bija Džeisona varā; mīlestība bija mirusi, bet bailes palikušas, tikai tagad tās uzturēja naids. Beidzot arī naids bija izzudis, un viņa atcerējās Džeisonu tikai tad, kad Neitens vai kāda no fermas strādniecēm pieminēja viņa vārdu.

— Dakteris Stauts pārņem Džeisona praksi,— Neitens kādu dienu teica.— Tā, redz, iet, kad grib visiem izdabāt.

— Viņš taču nodzērās,— Dorinda sacīja vienaldzīgi.

— Protams, dzeršana visu to veicināja, bet tas sākās jau agrāk. Atceries, cik bezgala laipns un iztapīgs viņš vienmēr bija — reizēm nevarēja saprast, ko domāt, ko ne. Ļaudīm tas sākumā patika, bet vēlāk tie redzēja viņam cauri. Starp citu, viņa sieva strādājot visādus brīnuma darbus. Stāsta, ka neesot vairs īsti gudra.

— Zinu,— Dorinda īsi atteica, bet sevī nodomāja: «Un es kādreiz ilgojos būt viņas vietā!»

Dorinda atcerējās, kā reiz kādu pēcpusdienu, kad viņa bija gājusi pāri vecam tīrumam, kurā dedzināja indiāņ-

zāli, Džinīva bija piezagusies viņai no aizmugures un satraukti, nesakarīgi stāstījusi par savu laulības dzīvi — cik viņi abi esot priecīgi un laimīgi. «Nav jau tā, ka mēs negribētu bērnu,» viņa bija sacījusi ar smaidu, kas pārvērtās grimasē, «bet visu jau nevar gribēt, un mēs tik un tā esam priecīgi un laimīgi. Priecīgi un laimīgi!» viņa piepeši bija iekliegusies augstā, aizlūzušā balsī. Tai reizē Dorinda bija brīnījusies, bet tagad visu saprata, un viņai bija Džinīvas žēl. Atmiņā atausa Džinīvas seja — zaļgan-bāla, ar nedabiski lielām acīm, kas neatņemdamās raudzījās pretī, un linubaltu matu vainagu,— šis skats lika viņas sirdij atmaigt. «Džinīva jau nu nebija vainīga, tomēr viņa tiek sodīta visbargāk,» Dorinda nodomāja; tas šķita jauns apliecinājums likteņa netaisnībai un nežēlībai. «Dievs pašķīra man citu ceļu,» viņa sevī nosacīja, atkārtodama vienu no mātes izteicieniem, taču šī frāze, kas bija pavīdējusi viņai galvā, patiesībā bija tukša kā gaisa balons. Atcerēdamās savus meitenes gadus, viņa nereti ar nicinājumu nodomāja: «Kā es varēju būt tāda muļķe?» Nezin vai visām meitenēm bija tik maz prāta, vai arī viņa ar savu romantisko naivumu bijusi izņēmums?

Bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma, kad viņa jau gadiem ilgi nebija par Džeisonu domājusi, viņa piepeši kādu nakti redzēja to sapnī. Redzēja Džeisonu nevis tādu, kādam tam tagad vajadzēja būt, bet gan tādu, kādu viņas mīlas pilnās acis to reiz bija skatījušas. Miegā pakļāvusies iztēles visvarenajam spēkam, viņa uz īsu brīdi atkal bija sagūstīta, notverta senās kaislības moku tīklos. Pa bezgalīgiem indiāņzāles klajumiem viņa it kā bēga no kāda neredzama vajātāja. Viņa dzirdēja tā soļu dipoņu sev aiz muguras, gandrīz jau sajuta tā elpu sev uz kakla, tomēr nedrīkstēja paraudzīties atpakaļ. Bēgšana turpinājās vairākas minūtes — tās šķita kā mūžība. Spēkiem izsīkstot, viņa sabruka uz ceļiem, vajātāja rokas apskāva viņu, un, pacēlusi galvu, viņa sajuta Džeisona lūpas uz savām lūpām.

Kad Dorinda atmodās, asinis viņai dunēja galvā. Izlēkusi no gultas, viņa naktskreklā pieskrēja pie loga un atsita slēģus plaši vaļā. Arā zem mākoņainām novembra nakts debesīm pletās sarmoti lauki, un tumšie, asie koku silueti uz pakalna šķita balstām apvārsni. Vējš saldēja viņu caur plāno naktskreklu, mēnessgaismas apspīdētajā tālē iekliedzās pūce. Kamēr viņa tā stāvēja, aiz aukstuma drebēdama, sapņa izraisītais briesmīgais satraukums pamazām norima un viņas dvēseles dzīles atkal pārvilkās ar ledus kārtu.

Desmit gadus Dorinda bija aizvadījusi smagā darbā, sevi netaupīdama, un visu šo laiku viņas sejas un auguma stingro, skaidro līniju skaistums bija palicis nemainīgs. Tad reiz kādā saulainā oktobra rītā Fluvana paraudzījās Dorindai sejā un iesaucās: — Vai dieniņ, mis Dorinda, jūs vēl tik jauna, bet jau vārnu kājiņas pie acīm!

Vārnu kājiņas! Dorinda sarāvās kā dzelta un aizgriezās prom no baltajiem tltarēniem, ko bija skaitījusi. Jā, jauna viņa vēl bija, tikai trīsdesmit trīs gadi, bet dzīves nasta viņu jau pamazām saliec. Jaunība paiet! Jaunība paiet! So vārdu skaņa šķita daudzkārtīgi atbalsojamies nākotnes tukšumā. Nedēļu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša, gadu pēc gada jaunība slīdēja projām, bet dzīves pilnskanības un piepildījuma izjūtu, pēc kuras Dorinda allaž bija tiekusies, viņa tā arī nebija iepazinusi. Pat tagad viņa nezināja, nespēja saprast, kā īsti viņai trūka. Ne jau mīlas vai mātes laimes, nē — šīs ilgas bija dziļākas par dabiskajiem instinktiem, tās sakņojās kaut kur viņas apslēptajā būtībā, dvēseles dzīļu neizdibināmajā tumsā. Visu to viņa apjauta neskaidri, domas neietērpa šīs izjūtas vārdos, un, kamēr viņa tā stāvēja, pievērsusi nekustīgu skatienu balto tītarēnu bariņam, viņa saprata vienīgi, ka viss, uz ko viņa bija cerējusi, kam bija ticējusi, allaž bija viņu pievīlis. Nepaies ilgs laiks, un viņa kļūs tikpat grumbaina un sirma kā māte, bet, kas ir laime, to viņa tā arī nebūs uzzinājusi. Paliks vienīgi no mātes mantota nebeidzamas darbošanās apmātība, kas palīdzēs aizpildīt dienu tukšumu.

— Es strādāju vaiga sviedros, Fluvana, bet kas man no tā tiek?

— Nevajag sevi pavisam aizlaist postā, mis Dorinda!— kalpone atbildēja.— Nav taču nekādas jēgas tik traki vergot un no visa atteikties, kā jūs to darāt. Vajag kādreiz arī izkustēties ārā no mājas, parādīties ļaudīs.

Dorinda iesmējās.

— Tu runā tā, it kā es būtu atraitne.

— Nemaz ar ne, saimniec. Tā, kā jūs dzīvojat, neviena atraitne nedzīvo.

— Tiesa gan. Nu jau desmit gadus neesmu ne sev lāga kleitu nopirkusi, ne kur izbraukusi.

— Jā, un tas ir galīgi aplam! Cik tad vairs ilgi — sažūsiet kā vecs prauls. Kāds labums no jaunības un smukuma, kad to neviens neredz?

Fluvanai bija taisnība. Kāds labums? Visi darbi viņai bija pašķīrušies, nodomātais bija izdevies, taču viņas triumfam nebija liecinieku. Viņa nespēra ne soli ārpus fermas — kaimiņiem viņa nozīmēja vienīgi tikko saredzamu sīku stāvu līdzeno lauku tālumā, kustošu melnumu, kas pazuda starp kukurūzas statiņiem un siena zārdiem, saplūda ar tiem. Pat to nedaudzo cilvēku sabiedrībā, ar kuriem viņa satikās, viņa neieņēma nekādu īpašu, noteiktu stāvokli — tādu, kādu ieņēma, piemēram, Džeimss Elguds. «Varbūt tam bijis pavisam vienkāršs iemesls,» viņa tagad domās sev teica, «es pati neesmu centusies augšup, vienmēr tikai rakušies zemē iekšā kā kurmis.»

— Tev taisnība, Fluvana,— viņa sacīja.— No parādiem esam izkūlušās, saimniekošana arī iet no rokas — nudien būs jāpapriecājas par dzīvi, kamēr vēl esmu jauna.

Kad tītarēni bija saskaitīti, viņa lika Fluvanai izdzīt tos ganībās un, atgriezusies mājā, iegāja savā guļamistabā, lai paskatītos spogulī. Sis spogulis kādreiz bija piederējis mātei, un tagad, raugoties uz savu attēlu stiklā, viņai šķita, ka no spoguļa dziļumiem viņu vēro kāda parādība ar bālu, nervozu seju, dzīslainu kaklu un dzīvē vīlušās sapņotājas salkstošo skatienu. Nu nē — viņa centīsies visiem spēkiem, lai nekļūtu par tādu. Nepieļaus, ka vilšanās saēd viņas mūžu.

Viņa vēl arvien bija pievilcīga. Stingrs sejas ovāls, skaidri, pareizi vaibsti — tie izskatīsies tikpat cēli arī vecumdienās, kad seja kļūs dzeltenīga un plankumaina. Tiesa, ap acīm bija ievilkušās grumbiņas, taču šīs acis bija dzidri zilas kā rudens debesis, un, kaut gan viņas sejas āda pēdējos gados bija zaudējusi agrāko maigumu, vaigos un lūpās vēl arvien rotājās tāda pati dzīvīga, tumša sārtme. Melnie mati bija tikpat biezi un kupli, tikai saules staros kļuvuši nespodri. Par spīti grūtajam darbam vai varbūt tieši pateicoties tam, viņa bija saglabājusi savu stalto augumu, slaidos gurnus un dievietes stāvās krūtis. Viņa nebūt neizskatījās jaunāka, nekā patiesībā bija,— jaunības ziedu svaigums, līdzīgs apriko-zcs pūkām, bija zudis, dodams vietu brieduma stingrajam krāšņumam, taču viņas sejas izteiksme nebija zaudējusi meitenīgo burvību. «Ja apdomā, cik man no visa tā bijis jēgas, tad es būtu varējusi piedzimt ari neglīta,» Dorinda sevī noteica.

XV

Tās pašas dienas pievakarē viņa aizjūdza divričiem priekšā jauno ķēvi Molliju un Reindžera — Ram-blera dēla — pavadībā aizbrauca uz Medusdruvu fermu.

— Man vajadzīga kleita, ar ko iet baznīcā. No labas drēbes, lai varu ilgi valkāt,— viņa sacīja mis Sēnai.

— Tātad tu gribi atkal iet baznīcā? Ir jau ari pēdējais laiks.— Vecajai, reimatisma savilktajai šuvējai šādos jautājumos vēl bija savs vārds sakāms.

— Ceļi ir tik slikti... un darba zirgiem svētdienās jāļauj atpūsties,— Dorinda ar izbrīnu dzirdēja sevi taisnojamies.— Tagad nopirku to bēro ķēvi, varēšu izbraukt, kad pašai vajadzēs, ari uz baznīcu.

— Nu, man prieks, ka neesi vēl kļuvusi par galīgu mājās tupētāju. Kādu drēbi tad tu gribētu?

Dorinda apdomājās.

— Kaut ko smalku. Zīdu... nē, labāk atlasu. Tas ir spīdīgāks.

— Tev vajadzētu pasūtīt pēc kataloga. Man pirksti par stīviem — būs pāris mēnešu, kopš neko nešuju. Tagad jau viss ir katalogos.— Runādama mis Sēna paņēma no žurnālu kaudzes vienu katalogu un atvēra to.— Laikam zilu gribēsi. Tā tev allažiņ bija mīļākā krāsa.

Dorinda pēkšņi sadrūma.

— Nē, zilu ne! Tikai ne zilu.

— Un es domāju, ka zils tev patīk. Vai atceries to kleitu, ko es tev vienu pavasari nopirku, kad tu vēl biji jauna meitene,— tieši tavu acu krāsā! Vai, cik jauki tā tev piestāvēja!

— Ir tak citas krāsas arī.

— Nu, tad ņem brūnu. Žurnālos raksta, ka šogad ļoti daudz valkāšot brūnu. Melns arī ir modē. Melns ļoti labi izceltu tavu sejas krāsu. Es tev saku, pasūti šito. Tas ir pats modīgākais.— Šuvēja norādīja uz kādu tērpu, kurš Dorindai šķita elegances kalngals.— Plisēti ielaidumi un pieguļoši ņieburi ir pēdējais modes kliedziens. Un tev vajadzētu jaunu korseti,— viņa stingri piebilda, noskatījusi Dorindu no galvas līdz papēžiem.— Visam jābūt gludam, citādi šitie fasoni labi nepieguļ.

— To es pasūtīšu.— Dorinda bija gatava pieciest jebkuras neērtības.— Mēteli man arī vajag un cepuri — platām malām, ar spalvu.

— Kā tad, ar sērvītola spalvu*, šinī sezonā tās ir traki modē, un mētelim jābūt plīša, labi garam. Plīšu tagad valkāšot vairāk nekā kažokādas — tā raksta visos modes žurnālos.

Kad modeļi bija izraudzīti un vecā šuvēja ar saviem stīvajiem pirkstiem uzrakstījusi vēstuli, Dorinda brauca mājās; viņu priecināja atklājums, ka sievietei, kura pasūta skaistas drēbes, dažas sīkas grumbiņas pie acīm nešķiet svarīgas. Dīvaini, kā gan tāds nieks — jauna kleita — spēja uzlabot garastāvokli! Tādā pacilātā jutoņā sasniegusi ceļa sazarojumu, Dorinda vakarblāzmas sarkanajā gaismā ieraudzīja kādas sievietes stāvu. Kad viņa piebrauca sievietei klāt, tā izskrēja ceļa vidū un viņa pazina Džinīvu Elgudu.

— Es gribu ar tevi parunāt, Dorinda! — Džinīva iesmiedamās sacīja.— Apstājies brītiņu, paklausies!

Sai aukstajā dienā Džinīvai mugurā bija plāna vasaras kleita; ap vidukli viņa bija apsējusi izbalojušu zilu šalli, tās garās bārkstis raustījās vējā. Viņas seja atgādināja miroņa seju — vaibsti, likās, bija sastinguši nekustīgā maskā. Tikai mirdzošie linubaltie mati bija dzīvi.

— Ir jau vēls, mani gaida vakariņās,— Dorinda atbildēja cik spēdama laipni.— Un tev nevajadzētu staigāt pa āru tik plānā kleitā. Saķersi vēl plaušu karsoni.

Džinīva papurināja galvu, neprātīgie smiekli irdza no viņas lūpām kā strautiņš.

— Man nav auksti! Es esmu tik laimīga, ka man gribas kādam to pastāstīt. Šodien ir mūsu kāzu gadadiena, un man taču gribas kādam pastāstīt, cik brīnišķīgi mēs dzīvojam. Džeisons pēc pusdienām aizmiga un vēl nav pamodies, un es iznācu ar kādu parunāties. Man ir noslēpums, neviens to vēl nezina, pat Džeisons ne. ..

Atkal tas pats! Viņas acis bija tik satrauktas, tik meklējošas, ka likās — tūliņ izsprāgs no pieres.

— Vai tu zini ko? Labāk kāp iekšā ratos, un es tevi aizvedīšu līdz Zosupītei, no turienes tavas mājas vairs nav tālu,— Dorinda atteica jau maigākā balsī — viņai bija žēl šīs sievietes. Lūk, kur to novedusi laulības dzīve ar Džeisonu! Un viņa pati kādreiz bijusi gatava vai dzīvību ziedot, lai kaut uz gadu varētu kļūt Džeisona sieva!

— Cik jauki!— Un Džinīva veikli ielēca divričos. Viņa izskatījās tik vāja, ka visus kaulus varētu saskaitīt, kleitas kakla izgriezums atsedza tumšus dobuļus.— Tad es tev varēšu pastāstīt savu noslēpumu.

— Noslēpumus labāk neizpaust. Man jāuzmana ceļš, es nevarēšu runāt.

Kādu laiciņu Džinīva vēl pļāpāja savā spalgajā balsī, it kā nebūtu dzirdējusi, ko viņai saka. Tad apklusa un pēc klusuma brīža pēkšņi ievaicājās:

— Kāpēc es tev nepatīku, Dorinda? Es jau sen gribu ar tevi draudzēties.

— Tu man patīc. Nudien patīc.

Džinīva papurināja galvu.— Es tev jau agrāk nepatiku, jo tu biji iemīlējusies Džeisonā. Viņš tevi paveda!— Atkal irdzošie smiekli.— Tu to nezini, bet pavešana vēl nav pats ļaunākais.

Dorindas sirdī uzliesmoja dusmas, bet viņa tās apvaldīja.

— Droši vien,— viņa atbildēja, kad bija nomierinājusies.— Bet tas taču ir noticis ļoti sen. Tik sen, ka to nav vērts pieminēt.—«Nabaga slimā sieviete,» viņa nodomāja, «cik mēneši vēl palikuši, līdz viņu aizvedīs uz trakonamu?»

Pēkšņi Džinīva pieliecās Dorindai klāt un sāka čukstēt tik ātri, ka teikto bija grūti saprast:

— Es tev atklāšu savu noslēpumu, tikai nevienam nestāsti! Tad tu zināsi, ka pasaulē ir vēl kas ļaunāks par pavešanu. Man bija bērns, un Džeisons tp nogalināja. Tikko tas piedzima, Džeisons to nogalināja un apraka dārzā. Viņš nezina, ka es visu noskatījos. Viņš domā, ka es gulēju, bet es atradu kapu — taciņas galā, zem ceriņ-krūma. Tagad es gaidu otru bērnu un baidos, ka viņš to arī nenogalina. Tāpēc jau es izliekos tik priecīga un laimīga. Priecīga un laimīga!— viņa spalgā balsī iesaucās, izlēkusi no ratiem, iekams Dorinda bija paguvusi apstādināt zirgu.

«Jā, viņu laikam drīz aizvedīs. Kaut es agrāk būtu bijusi pret viņu laipnāka,» Dorinda nodomāja, pagriezdama bēro ķēvi uz māju pusi.

Nākamajā svētdienā viņa apvaicājās Neitenam, kas jauns dzirdams par Džinīvu. Baismīgā sastapšanās bija izgaisinājusi pēdējās greizsirdības jūtas, un par Greiloku ģimeni viņa tagad varēja runāt tāpat kā par jebkuru citu.

— Šitāds trakums viņai uznāk ik pēc pusgada,— Neitens atbildēja.— Tādas reizēs prāts viņai galīgi aptumšojas, bet mājinieki saka — tas vēl nav tik grūti panesams, ļaunāk ir tad, kad saprašana atgriežas un viņa jūtas nelaimīga.

— Vai tad neko nevar līdzēt?

— Tik un tā viņa būs jāved projām, agrāk vai vēlāk. Viņas tēvs ir visvisādi nopūlējies, lai viņa atstātu Džei-sonu, bet, tikko lēkme pāriet, viņa negrib par to ne dzirdēt. Reiz, kad viņai šitā uznāca, tēvs aizveda viņu uz savām mājām un ieslodzīja istabā ar aizrestotiem logiem, bet, tiklīdz palika labāk, viņa lauzās atpakaļ pie Džeisona. Viņi dzīvo kā suns ar kaķi, un, kad Džinīvai galviņā aptumšojas, viņa staigā apkārt un visiem stāsta, ka viņai bijis bērns un Džeisons to nogalējis.

— Nabadzīte! Man viņa arī to stāstīja,— Dorinda teica.

— Tā viņa dara, kad ir sajukusi. Kad nāk pie prāta, tad neparko negrib Džeisonu pamest.

Labu brīdi Dorinda klusēja. Tad nomurmināja — it kā starp citu:—Cilvēks jau neapjēdz, pēc kā vajadzētu tiekties.

— Es nesapratu, ko tu teici, Dorinda.

— Ak, neko. Skali domāju.

Bija rāma oktobra pēcpusdiena, visapkārt mierīgi dusēja nokopti lauki — tie bija devuši krietnu ražu. Cik vien tālu skatiens sniedza — austrumos, ziemejos, rietumos — visa šī zeme piederēja viņai. Tikai dienvidpusē aiz Zosupītes pelēkzalo vītolu skrajās rindas pacēlās Piecu Ozolu sarkanie skursteņi. Ja nebijis šo skursteņu, Dorinda būtu jutusies tā, it kā viņai piederētu visa pasaule.

— Runā, ka Pieci Ozoli drīz nākšot zem āmura.— Arī Neitena skatiens bija pievērsies sarkanajiem traipiem pie apvāršņa.— Ieķīlāti par tādu summu, kādu tie diez vai kādreiz ienesīs, un Džeisons vairs nespēj maksāt nodokļus.

Dorindai iešāvās prātā traka doma.

— Cenu gan laikam sacels augstu?

— Ja notiks piespiedu utrupe, tā ferma aizies par pusvelti. Zemi neviens vairs negrib pirkt. Eimoss Vig-folds pirms pieciem gadiem nopirka Heiniju fermu — samaksāja dolāru par akru! Bet tas nekas — pienāks laiks, kad dos simtu.

Viņa raudzījās Neitenam acīs, prātā rēķinādama.

— Ja es varētu nopirkt Piecus Ozolus, mana ferma būtu tikpat liela kā Zaļās Āres.

Neitenam paspruka parastie zviedzošie smiekli.

— Dievs žēlīgais, Dorinda, ko tu ar tādu lērumu darīsi?

— Nezinu, ko es ar to darīšu, bet es to gribu. Ja man izdotos iegūt Piecus Ozolus — nudien, par to es būtu gatava atdot desmit gadus no sava mūža!

Neitens vairs nesmējās, tikai apmulsis smaidīja.

— Redz, cik jokaini sanāk — es arī gribu to fermu nosolīt. Tad mana naudiņa būtu drošā vietā.

— Nu tad jau labāk lai tā pieder tev, nevis kādam citam,— Dorinda sapīkusi teica.— Bet es arī iešu uz ūtrupi, un, ja man būs izdevies pārdot savu godalgoto bulli, es arī solīšu. Man bankā ir gandrīz piectūkstoš dolāru.

— Tos nu tu pagaidām neaiztiec. Par to fermu es nedotu ne plika graša, bet, redzi, tā jau tagad pa pusei pieder man. Un kurš cits to pirks? Tad jau pati redzēsi.

— Ko darīs Džeisons?— Dorinda strupi pavaicāja.

— Varbūt salīgs par strādnieku pie Džeimsa Elguda,— Neitens šaubīdamies atteica.— Drīzāk gan ticams, ka nodzersies pavisam. Bet pēdējā laikā ar viņu ejot uz labo pusi. Pagājušā svētdienā viņš bija baznīcā kopā ar Elgudiem — tik žirgts un glīti apģērbies, it kā veselu mēnesi nebūtu dzēris ne pilītes.

Nākamo jautājumu viņa izrunāja ātri, it kā baidīdamās, ka pati sev aizšaus plaukstu mutei priekšā, pirms vārdi būs pasprukuši brivibā:

— Diez kādēļ viņš pēc tēva nāves neaizbrauca projām?

— Ap to laiku viņam droši vien jau bija vienalga. Tā reizēm notiek. Vecais viņu tikmēr mocīja, kamēr izsūca visu dzīvību.

— Bet tas jau ir tik sen.

— Jā, nu jau būs kādi deviņi gadi.— Neitens mirkli apklusa kā citkārt veikalā, kad galvā sarēķināja pirkuma summu.— Manuprāt, ilgodamies tikt projām no šejienes, viņš bija iztērējis visus dvēseles spēkus. Kad beidzot radās izdevība, viņam vairs nebija dūšas to izmantot. Ja tu zinātu, cik bieži es esmu redzējis tā notiekam! — Neitens sacīja nopūzdamies.

Dorinda skatījās kaut kur sāņus; brīdi iestājās klusums. Tad Neitens tā kā svelpjoši ievilka elpu, tā kā iesmējās — pagriezusies pret viņu, Dorinda ieraudzīja viņa sejā izteiksmi, kādu nekad agrāk nebija manījusi.

Pretīgumā sarāvusies, viņa pavirzījās nostāk. «Visi tādi paši, ne uz vienu nevar paļauties,» viņa īgni sevī noteica.

— Es tikai... domāju . . .— Neitens stostījās.

Dorinda uzmeta viņam nosodošu skatienu. Neitenu

taču neviens neņēma par pilnu.

— Es tikai domāju .. .— viņš atsāka,— domāju ... ja mēs sadomātu apprecēties, mūsu zemes varētu salaist kopā.

— Lai es precētos ar tevi?— Dorinda raudzījās uz viņu, it kā neticēdama pati savām acīm.— Vai tu esi prātu zaudējis?

Neitens apjucis iesmējās.

— Tā jau laikam izklausās, bet es ceru, ka tu to apdomāsi un pēc laiciņa tev tas vairs neliksies tik neiespējami. Neesmu jau nekāds tukšinieks. Visā mūsu apkaimē tikai Džeimss Elguds ir bagātāks par mani, un viņš tev ir par vecu, turklāt viņam jau ir sieva. Viena gada gājuma ar tevi mēs gan neesam, tas tiesa, bet par Elgudu es esmu pulka jaunāks. Cik tad mums ir tās starpības — nebūs ne desmit gadi. Un es tevi ļoti cienu. Tu varētu visu darīt pēc sava prāta, tāpat kā tagad, es tavās lietās nejauktos.

Dorinda joprojām raudzījās viņā tā, it kā viņš būtu nenormāls.

— Nudien nevaru aptvert, kā tu esi nācis uz tādām domām!— viņa bargi atbildēja.

Tas bija aplami, gluži neiespējami, lai gan . . . reizēm bija dzirdētas vēl daudz dīvainākas lietas. Viņa pietiekami labi pazina pasauli, lai zinātu —«kādu vīru dievs devis, ar tādu jādzīvo», kā Fluvana mēdza sacīt, un viņai nebija nekādu ilūziju par laulības dzīvi.

Neitens bija sarkans kā biete; viņš uzlūkoja Dorindu ar pazemīgām, lūdzošām acīm — Dorindai viņš atgādināja kucēnu Reindžeru tā skološanas laikā.

— Es tikai domāju, ka Piecos Ozolos tev vajadzēs palīga,— viņš teica kā atvainodamies.— Tu jau laikam to fermu ļoti gribi ... Un bērni arī tev patīk.

Neticīgā izteiksme nozuda no viņas sejas.

— Bērni man patīk gan.

— Tu taču zini, ka es nejaukšos tavās darīšanās. Abas fermas būs tavas, un tu saimniekosi, kā pašai patiks. Kad Pieci Ozoli nāks izsolē, tu tos tūlīt dabūsi.

— Jā ... Abas zemes varētu salaist kopā ... bet varbūt lai paliek atsevišķi.— Viņas prātu nodarbināja Pieci Ozoli, nevis Neitens.

— Tad jau tu varbūt apdomāsi manu priekšlikumu, Dorinda?

Neitena balss tonis lika viņai sarauties; piepeši viņa aptvēra šo vārdu īsto nozīmi.

— Priekšlikumu? Tu domā — par precēšanos? Nu nē, tas nevar notikt. Tur nav ko gudrot.

Neitena sejas izteiksme gandrīz nepārvērtās — tik maz viņš bija cerējis uz Dorindas piekrišanu.— Es negribu tev uzplīties,— viņš pēc brītiņa teica,— bet ja nu kādreiz pienāk tāds laiks ...

Dorinda spēji papurināja galvu.

— Tāds laiks nepienāks, uz to neceri.

Runādama viņa ar bezkaislīgu skatienu aplūkoja Neitenu, un neviļus prātā pavīdēja mazliet uzjautrinošs jautājums: kāpēc doma par precēšanos ar šo cilvēku tomēr nebija viņu galīgi pārbiedējusi? Neitens bija smieklīgs, neveikls, pēdējais vīrietis pasaulē — tā viņa sev domās pārliecināta sacīja —, kurš spētu modināt viņā kaut ko līdzīgu romantiskām jūtām. Tomēr, uzskaitījusi Neitena būtiskās nepilnības, viņa pamazām atskārta, ka tieši romantisku jūtu trūkums ir vienīgais, kas laulību ar kādu vīrieti spētu viņai padarīt kaut cik pievilcīgu. Ja viņa pamanītu kaut vismazāko fiziskas tieksmes izpausmi, katrs viņas nervs nodrebētu riebumā. «Vienīgi tādu laulības dzīvi es varētu paciest,» viņa drūmi domāja, «bez pēkšņām pārejām no lietišķuma uz maigumu, bez izrāvieniem ārpus saprātīgās trīsdimensiju realitātes.»

— Es jau saprotu, ka neesmu īstais,— Neitens strupi teica.— Tu esi skolota, tāda pati, kāds bija tavs vecvectēvs, esi izlasījusi visas viņa grāmatas. Tu zini daudz tāda, ko es varbūt pat dzirdējis neesmu.

Dorinda iesmējās.

— Ir gan man bijis labums no tās grāmatu lasīšanas! — Un domās atkārtoja: «Patiešām, ir gan bijis labums!» — Nav nozīmes par to gudrot, tas nav iespējams,— viņa skarbā, noteiktā balsī atbildēja, pagriezdamās uz māju pusi.

Pēc divām nedēļām kādā sestdienas pēcpusdienā mis Sēna atnesa no pilsētas pienākušo pasūtījumu un Dorinda nosēdēja līdz pusnaktij, jauno atlasa kleitu ieņemdama vidukli un pagarinādama tai apakšmalu. Nākamajā rītā to apvilkusi, klausīdamās Fluvanas apbrīnas pilnajos izsaucienos, viņa atcerējās dienu, kad pirmo reizi bija uzģērbusi zilo muslīna kleitu, lai kopā ar Elmairu Praidu vecajos ratos brauktu uz baznīcu.

— Jūs esat īsta karaliene, mis Dorinda!— Fluvana jūsmoja.— Ar šitām sērvitola spalvām ...

— Ar šīm, Fluvana.

— Ar šim sērvitola spalvām jūs izskatāties tik cēla!

— Jā, tās patiešām ir glītas!— Dorinda piekrita.— Es priecājos, ka pasūtīju melnu. Melns gan dara mani vecāku, bet tā ir vissolīdākā krāsa.

Pēc pāris stundām, rāmi iedama pa baznīcas aili, ne pa labi, ne pa kreisi neskatīdamās, viņa juta, kā pārsteigumā sastingušie baznīcēni blenž, aizmirsdami pat piecelties, lai uzsāktu dziesmu. Pirmo reizi mūžā viņa izbaudīja panākumu reibinošo saldmi. Mājās, fermā, tie nozīmēja labi apstrādātus laukus vai zeltainas sviesta mārciņas, bet šeit, tik daudzu acu apbrīnas lokā, viņa atklāja, ka tiem piemīt vēl kāda īpašība, kas vērtīgāka par taustāmiem labumiem. Izrādījās, ka panākumi — tā bija robeža, kas šķīra viņas pagātni, ko Džeisons bija izpostījis, no tagadnes, ko viņa tam par spīti bija uzcēlusi uz pagātnes drupām. Par spīti viņa nodevībai, par spīti melnajam izmisumam, par ko bija pārvērtusies mīla viņas dvēselē,— viņa, nevis Džeisons, šodien bija dzīves uzvarētāja!

Dorindai tā ejot pa aili savās glītajās vienkārša piegriezuma drānās, viņu varēja noturēt par pašapzinīgu ciema skaistuli, kura bez nožēlām samierinājusies ar aizejošo jaunību. Dorindas vaigos rotājās dzīvīgs sārtums, acis, melno uzacu apēnotas, staroja kā zilas zvaigznes, galvu ar tumšo matu vilni un sērvitola spalvu rotu virs tā viņa nesa augsti paceltu, un atlasa kleitas malas lepnā švīkstoņa bija līdzīga straujai vējpūtai zālē. Tikai sasniegusi solu, kurā kādreiz bija sēdējusi kopā ar tēvu un māti, viņa beidzot nolaida acis uz baznīcēniem — un ieraudzīja

Džeisonu kopā ar Elgudu ģimeni zem rietumpuses augstā loga. Džeisonu tuvumā viņa bija pēdējo reizi redzējusi pirms desmit gadiem tēva bēru dienā, un kopš tā laika — tā Dorindai šķita — viņš bija novecojis vismaz par gadiem divdesmit. Viņa kādreiz veselīgi iedegušajai, sārtenajai sejai tagad bija dzeltenīga nokrāsa. Mati vēl arvien tādi paši kastaņbrūni, bet tur, kur tos apspīdēja gaisma, tie šķita rudi, it kā noplukuši. Pārlieku garo ūsu gali — nelīdzeni, gluži kā apkošļāti — nokarājās pāri zodam; viņš laikam zelēja tabaku — viņš, kurš agrāk bija tik pedantiski kārtīgs! Tiesa, viņš bija labi ģērbies un izskatījās visai glīti, taču Dorindai, kas aplūkoja viņu caur logu krītošā staru kūļa spilgtumā, viņš atgādināja vecu koku, kam dzīvības sulas jau izsīkušas, kaut gan zari vēl pilni ar sausām, pelēkbrūnām lapām.

Negaidot viņš pacēla acis no dziesmu grāmatas, un viņu skatieni satikās ... sadūrās . . . tad viņi abi atkal novērsās, lai raudzītos grāmatā. Sai īsajā brīdī starp viņiem bija uzplaiksnījis kaut kas tāds, ko nebūtu iespējams izteikt vārdos, jo tas bija daiļrunīgāks par vārdiem. Cik uzvaroši, cik augstprātīgi Dorindas skatiens pārslīdēja viņam pāri! Tikai vienu mirkli Džeisona attēls atspoguļojās viņas acīs — cietā, gludā ezera ledū .. . bet šajā mirklī, šausmās nodrebēdama, viņa apjauta, ka pagātne nav mirusi, tā dzīvo un dzīvos viņas apziņā, mūžīga kā vilnis jūrā. Uzplūda atmiņas — negaidītas, spēcīgas, neatvairāmas, un nebija pretspēka, nekādu citu pārdzīvojumu, kas varētu apturēt šo paisuma bangojumu un novadīt to mierīgā pieredzes gultnē. Viņas mūžā bijis tikai šis vīrietis — viens vienīgais. Viņa gulējusi tam uz pleca. Viņš vienmēr paliks viņas būtības nešķirama daļa . ..

Dorinda cīnījās pati ar sevi. Viņas stiprais gars sacēlās pret pagātnes kundzību, pret šo jūgu, kas viņai uzlikts,— visu mužu vilkt līdzi pagājušus notikumus un fiziskas izjūtas ka beigtas zivis tīklā. Viņa raudzījās uz Džeisonu ar skaidrām acīm un redzēja, kāds viņš ir, un nicināja sevi par to, ka mīlas apmiglotais prāts reiz bija iztēlojies viņu citādu. Kad Dorinda ievilka elpu, lai sāktu dziedāt, viņai šķita, ka krūtīs ieplūst senais izmisums. Viņas balss pievienojās korim, un viņa aizvēra acis. Lietus uz dakstiņu jumta . . . lietus uz kailās, mālainās zemes . .. pār nolīkušo lauru krūmu . .. pār netīri baltajiem tītariem . .. Vecā vīra seja, kas parādās istabas zilganajā puskrēslā,— plankumaina, ļumīga, atbaidoša ... Tādas atmiņas ... Sis cilvēks viņai vairs it neko nenozīmēja. Viņa skuma par visu skaisto, kas bija pārvērties pretīgajā ... Par laimi, kas viņai bija nokrāpta.

Dorinda atstāja baznīcu pati pēdējā, un, kamēr viņa pārmija dažus vārdus ar mācītāju un tiem draudzes locekļiem, kuri bija apstājušies, lai ar viņu apsveicinātos, Elgudi jau bija aizbraukuši. Viņa priecājās, ka nevajadzēja vairs sastapties ar Džeisonu, jo, lai arī sirds bija pret viņu vienaldzīga, pār augumu pārskrēja netīkamas nervu šalkas katru reizi, kad Dorinda viņu uzlūkoja.

Neitens ar bērniem gaidīja Dorindu pie baznīcas vārtiem; viņa un Džons Abners aizbrauca pa priekšu, pārējie sekoja Neitena jaunajā karietē ar paceļamo audekla jumtu.

— Tu esi tik skaista kā pasaka, Dorinda!— zēns sajūsmināts teica.— Tev vajadzētu vienmēr tā greznoties.

Dorinda paraudzījās lejup uz viņu un pasmaidīja.

— Tad nu gan govīm būtu brīnumi! Pirms desmit gadiem mani gandrīz vai izdzina no baznīcas, tāpēc ka es strādāju vīriešu kombinezonā, bet tagad, kad ierodos ar strausa spalvu pie cepures, viņi to laikam aizmirsuši.

Neviens cilvēks pasaulē viņu tā necienīja un neapjūs-moja kā šis klibais zēns. Viņš bija krietns zēns, gan ar noslieci uz slimīgu melanholiju, bet Dorindas darbīgajam, dzīvespriecīgajam raksturam tieši tā šķita īpaši pievilcīga. Lielā piere un dziļās, tumšās acis, kurās reizēm kaut kas iedzirkstījās kā zvaigznītes akas dibenā, lauku puišelim izskatījās neparasti, un Dorinda reizēm nodomāja — vai tik šai pusaudzī neslēpjas kas tāds, par ko nevienam vēl nav ne jausmas. Bērnībā viņš bija daudz cietis klibās kājas dēļ, bija vairījies no pārējiem bērniem un to straujajām spēlēm.

— Tev vislabāk patīk darīt lauku darbus, vai ne, Džon Abner?— Dorinda pēkšņi iejautājās.

— Jā, un vēl lasīt. Es priecājos, ka ziema drīz būs klāt, tad varēšu sēdēt iekšā un lasīt.

— Varbūt tu gribētu mācīties pilsētā, internātskolā?

Zēns sarāvās kā pātagas cirtienu dabūjis un papurināja galvu.

— Kopā ar citiem zēniem? Nē, neparko! Es labāk palieku laukos pie tevis, tēta un lopiņiem.

Zēna māka saudzīgi un saprotoši apieties ar dzīvniekiem bija viena no saitēm, kas viņus visciešāk vienoja.

Kopš pašas dzimšanas viņš bija zinājis, kā ir, kad pacietīgi jānes sava likteņa nasta.

— Es cerēju, ka ar jauno zābaku tev būs ērtāka staigāšana. Kā tu jūties?— Dorinda apvaicājās.

— Ja tas nebūtu tik smags. . . Tie visi ir smagi.

Dorindas sirds nodrebēja žēlumā, un viņai izlauzās

nopūta. Džons Abners bija izkļuvis cauri viņas augstprātības bruņām, viņas neskaidrās mātišķās jūtas tiecās zēnam preti. Tieksme aizsargāt vājos vēl arvien nebija viņā apdzisuši.

Mājās viņus sagaidīja Fluvana tīrā priekšautā, kamīnā sprēgājoša uguns un bagātīgs svētdienas pusdienu galds — cepta pile ar ābolu mērci, saldie kartupeļi, sautēti tomāti ar brūno cukuru un visbeidzot rozīņu pudiņš — Neitena mīļākais saldēdiens. Tiesa gan, tā bija nedēļas vienīgā īsti sātīgā ēdienreize, un tomēr, sēžot galda galā un klausoties bērnu priecīgajā čalošanā, Dorin-dai gribot negribot bija jāatceras tēva un mātes pieticīgās svētdienu maltītes un viņa nespēja atturēt asaras, kas riesās acīs. Nu jau viņa bija iepazinusi bagātības apslēpto rūgtumu, kas lika vecām brūcēm asiņot.

Pēc pusdienām, kamēr Dorinda priekšnamā aplika virs atlasa kleitas nonēsātu zilu apmetni, Neitens stāvēja un domīgi raudzījās augšup kāpņu telpā.

— Vai tev neliekas, Dorinda, ka pirmajā stāvā būtu vajadzīga krāsns?— viņš jautāja.— Mājās būtu daudz omulīgāk un pie viena tiktu apsildītas arī augšstāva guļamistabas.

Dorinda pagriezās un platām acīm uzlūkoja Neitenu, kārtējo reizi pārsteigta par viņa lielisko izdomu. Tā nudien bija laba ideja — novietot priekšnamā krāsni; viņa brīnījās, kā viņai pašai tas nav ienācis prātā. Tagad, kad Neitens to bija ierosinājis, viņai šķita, ka jau sen bijis nodomāts tā darīt.

— Zēl, ka neizdarīju to, kamēr māte vēl bija dzīva. Tad neiralģija viņu tik ļoti nemocītu,— Dorinda atbildēja.

— Jā, tur jau ir tā nelaime ar visiem labumiem. Vienmēr jādomā, kā mūsu mīļajiem vajadzējis bez tiem iztikt. Es jau arī tagad esmu nopircis tos paklājus, ko gribēja Roze Emīlija.

«Patiešām, Neitens vienīgais spēj mani īsti saprast,» Dorinda nodomāja un tūlīt sev neticīgi jautāja: bet vai sapratnei ir kāds sakars ar mīlestību? Vai mīlētāji jebkad saprotas? Vai tieši šī savstarpējā nesaprašanās nav daļa no mīlestības dievišķā neprāta?

— To man jau sen vajadzēja izdarīt,— viņa izklaidīgi nomurmināja.

— Ja gribi, es izrakstīšu krāsni no pilsētas. Veikalā man ir katalogs, un es varu to dabūt par zemāku cenu.

Kamēr viņi abi gāja ārā, Dorinda prātoja par Neitena noderīgumu. Viņš allaž atrada veidu, kā padarīt dzīvošanu ērtāku vai ietaupīt līdzekļus, pirms tas ienāca prātā viņai vai kādam citam, un visvisādu salauztu mantu salabošana viņam arī veicās. Viņš bija labsirdīgs, caur un cauri godīgs, vienmēr glīts un kārtīgs apģērbā, cik nu fermerim tas iespējams, un tik nesavtīgs — Dorinda ciniski nodomāja —, it kā nemaz nebūtu vīrietis. Protams, viņam bija daži netīkami paradumi, taču, ar vēsu prātu tos apsverot, Dorinda secināja, ka «visu reizē jau nevar dabūt». Viņai ne prātā nenāca doma, ka laulības dzīvē viņa varētu piespiest Neitenu atteikties no šiem paradumiem, jo viņa bija pietiekami gudra, lai aptvertu, ka ieraduma spēks vīrietī allaž pārspēj jūtu spēku. Dorinda nojauta, ka Neitena noderīguma dēļ spētu izturēties iecietīgi arī pret tādām viņa īpašībām, kas viņai bija netīkamas. Galu galā — vai tad kādam jebkad bija izdevies pārveidot otru cilvēku pēc sava prāta? Četrdesmit gadus viņas māte bija nopūlējusies, cenzdamās atrunāt tēvu no tabakas zelēšanas, tomēr viņš bija zelējis tabaku līdz pēdējam brīdim. Nu nē, šai ziņā viņai nebija ilūziju.

Lai gan Dorinda bija sevī cieti noteikusi, ka nekad nespēs izšķirties par tādu soli kā precības ar Neitenu, un atkārtoja to sev joprojām, daudzi pavisam vienkārši, loģiski argumenti gluži nemanot iedragāja viņas pretestību. Pagātnē viņa bija pārāk daudz cietusi mīlestības dēļ, lai vēl kādreiz vaļējām acīm dotos iekšā liesmās. Mīlestība un fiziska tieksme bija apdzisuši viņā uz visiem laikiem kā izdegusi ogle — par to viņa bija cieši pārliecināta. Taču viņa vēl spēja vīrieti cienīt, un laulība, kas balstīta uz noderīgumu un savstarpēju cieņu, solīja drošu patvērumu no vientulības. Domājot par vecumdienām, viņu biedēja ne jau nāve, pat nabadzība ne — viņu biedēja vientulība tukšā mājoklī.

Viņa gāja, domās iegrimusi, visvisādu šaubu plosīta, un sadzirdēja Neitenu tikai tad, kad viņš jau otru reizi atkārtoja savu jautājumu:

— Vai tu esi padomājusi par manu lūgumu, Dorinda?

Viņa papurināja galvu.— Nav nozīmes par to domāt.

Par atbildi Neitens tikai komiski nopūtās, un pēc ilga klusuma brīža viņa atkārtoja skarbāk: — Nav nekādas nozīmes par to domāt.

Viņas tonim bija kaut kāda slēpta pieskaņa, kas lika Neitenam ātri uz viņu paraudzīties; atkal Dorindu pārsteidza viņa asā uztvere.

— Tu būsi tikpat brīva, kā vienmēr esi bijusi,— viņš sacīja klusā, bet ceribu pilnā balsī.

— Man pretīgi domāt par kaut kādu mīlināšanos.— Saulrieta spožums sārtojās viņas lūpās un vaigos, bet acīs melnēja atmiņu tumsa.

Neitens atkal nopūtās, šoreiz bezcerīgāk. «Nu, kādēļ viņš viscaur izskatās tik nejēdzīgs!» Dorinda sevī pukojās. Mati kā kožu sagrauzta kažokāda, deguns un lūpas — plakani kā klaunam, ūsas atgādina pērnās kūlas kumšķus. Un tomēr, ja ari tā,— viņa zināja, ka visu reizē nevar gribēt. Ja šis vīrietis ārēji būtu pievilcīgāks, tad dvēselē viņš nebūtu tik pieticīgs un pakļāvīgs, bet pieticība un pakļāvība jau nu nebija tās īpašības, kas traucētu mierīgu sadzīvošanu.

— Nav nozīmes par to domāt un runāt,— viņa stingri atkārtoja, bet tagad tā bija izturēšanās, nevis pārliecības stingrība. Katra fermas darbā aizvadīta diena no jauna apliecināja, ka Neitens viņai ir nepieciešams. Bez Neitena palīdzības gandrīz vai vienīgais viņas sasniegums būtu palicis tas, ka viņa, sieviete, uzdrīkstējusies vadīt fermu,— šo kaitinošo stāvokli viņa nemitīgi apzinājās. Viņas dzīve bija tukša — Fluvanas sabiedrība to nespēja aizpildīt, un tuvā pusmūža ēnā vientulības draudi kļuva arvien nomācošāki.

Viņi bija uzkāpuši pakalnā pie kapsētas, un aiz Zosupī-tes vītoliem Dorinda ieraudzīja Piecu Ozolu sarkanos skursteņus. Kāda sāpīga doma pamodās un sāka pulsēt apziņā.

— Es tevi nekad neapgrūtināšu, Dorinda,— Neitens piesmakušā balsī sacīja.

Viņa negaidot pagriezās un paraudzījās Neitenam acīs.— Nav nozīmes par to domāt un runāt,— viņa vēlreiz atkārtoja neizteiksmīgā tonī, gluži tā, it kā būtu iemācījusies šo frāzi no galvas.

Kurā brīdi Dorinda beidzot bija piekāpusies, to viņa vēlāk vairs īsti nevarēja atcerēties, bet pēc trim nedēļām viņi aizbrauca uz Pedlarsmilas prezbiteriāņu baznīcu un tika salaulāti. Līdz pat iepriekšējās dienas vakaram viņa nevienam par to nekā nebija teikusi, tikai Fluvanai, un laulāšanā bija klāt vienīgi mācītāja sieva, pāris fermeru un Neitena bērni. Kamēr viņi abi stāvēja vecā mācītāja priekšā, Dorindu piepeši sagrāba aklas bailes — viņai gribējās pagriezties un bēgt atpakaļ uz Veco Fermu, tās vientulībā un drošībā. «Vai patiešām es to daru?» viņa sev jautāja. Viņai bija tāda sajūta, it kā viņa no malas skatītos, ka Neitens laulājas ar kādu svešu sievieti.

Kad ceremonija bija galā, nedaudzie liecinieki nāca paspiest viņai roku, taču viņu izturēšanās bija mulsa un stīva, pat bērni bija sakautrējušies un jutās neveikli.

— Nu re, labi vien ir, ka tas nodarīts,— Džons Eplsīds sacīja.— Es gan domāju, ka sieviešiem, kam ir sava iztikšana, nemaz nevajadzētu precēties, bet laimīgā kārtā atrodas ļaudis, kam ir arī citādi uzskati.

Džons Eplsīds bija ieradies kopā ar savu plānprātīgo dēlu; Billijs nu jau bija pieaudzis vīrietis, divdesmit piecus gadus vecs, tomēr viņam vēl arvien patika būt tur, kur pulcējas ļaudis un ir trokšņaini. Raudzīdamās viņa trulajā sejā, Dorinda atcerējās Džeisona nesekmīgos mēģinājumus nest gara gaismu un lekciju, uz kuru bija ieradušies tikai Neitens un idiots Billijs. Nabaga Džeisons! Arī viņam bijusi sava traģēdija.

— Nu ko tu, Džon, nu ko tu ķērc kā uz nelaimi!— Viljams Fērlems labsirdīgi rājās.

— Es viņu nemaz neņemu vērā!— Dorinda atsmēja, taču tie bija neīsti smiekli. Viņu bija pārņēmušas šausmas, locekļi viņai trīcēja kā vajātam zvēram, bet seja bija tik stinga un skatiens — tik izklaidīgs, it kā viņa visu laiku klausītos tālīnu mūziku, kas skan indiāņzālē. «Kā es varēju kaut ko tādu izdarīt?» kāda balss atkal un atkal vaicāja.

Mājupbraucienā viņa nezināja, ko lai runā. Parasti viņa bija visvisādu ideju pilna, bet tagad galvā bija viens vienīgs tukšums, un viņa klusēdama sēdēja un raudzījās pāri Neitena jaunās, brašās ķēvītes galvai. Tīrais

nieks — tas, ka groži bija rokās Neitenam,— viņu jau nomāca, lika justies kā sasaistītai.

Kad viņi brauca garām vecajām dzirnavām, no drupām izskrēja Džinīva Greiloka, vēcinādama zilu šalli. Seju nevarēja saskatīt, bet tievā augumiņa un roku asajās kustībās bija manāms drudžains satraukums; zilais zīds plandīja un vijās viņai apkārt kā lente.

— Viņai kļūst ar katru dienu sliktāk,— Neitens teica, uzmetis Džinīvai skatienu.— Drīz jau viņu vedīšot uz trakomāju. Pagājušā svētdienā, kad mācītājs bijis pie Elgudiem pusdienās, Džinīva gājusi apkārt galdam un lējusi visiem melasi zupas šķīvī. Sie jautājuši viņai, kāpēc viņa tā darot, un viņa atbildējusi — lai dzīve būtu saldāka.

— Nabadzīte,— Dorinda sacīja un nopūtās.— Viņa jau vienmēr bija tāda trausla.

Tā bija brūnpelēka oktobra pēcpusdiena ar mākoņainām debesim un dzestru, spēcīgu vēju, kas sanēdams drāzās cauri indiāņzālei. Visas lapas bija nobirušas, un vējš tās bija sadzinis gar aizžogojumu malām. Vienīgās dzīvās radības visā apkārtnē bija maitu ērgļi, kas laidelējās ganībās ap kādu kritušu aitu.

— Vai tu teici bērniem, lai brauc šurp?— Neitens pēc brīža jautāja.

— Jā. Istabas viņiem jau sakārtotas. Šoreiz es tās nevis balsināju, bet izlīmēju ar tapetēm, un izskatās ļoti glīti. Jaunā krāsns tās labi piesilda.

— Es baidos, ka mani bērni tev būs par apgrūtinājumu, Dorinda.

— Nemaz ne. Es tieši priecājos, ka viņi dzīvos pie mums. Man būs jautrāk. Varēsim atkal sākt vakaros lasīt grāmatas.

Ķēve naigi rikšoja, un stindzinošs pretvējš cirtās Dorin-dai sejā.— Kļuvis jau krietni aukstāks,— viņa sacīja pēc ilgas klusēšanas.

— Jā, ja līdz naktij noskaidrosies, būs stipra salna.

Dorinda novērsās no viņa un pacēla seju pret debesīm,

kur vēja pluinīti mākoņu vāli ātri slīdēja uz dienvidiem. Piepeši saules staru šķēps izlauzās cauri pelēcībai, un Dorinda teica lēni, it kā piešķirdama vārdiem īpašu nozīmi:— Vējš laikam mainās.

Viņa allaž jūtīgi uztvēra dabas ainavu, un tagad viņai likās, ka visa apkārtne traucas uz priekšu, bēgdama no vēja. «Diezin vai patiešām tā izskatās, vai es to esmu iztēlojusies?» viņa sevī vaicāja, kad viņi brauca garām ceļa sazarojumam. Protams, tas viss viņai vēl bija kārtīgi jāpārdomā, viņa vēl nespēja ticēt, ka ir apprecējusies, bet, tā kā šo kļūdu viņa bija izdarījusi, būdama pie skaidras saprašanas, atlika vienīgi dzīvot tā, lai notikušais vērstos cik nu iespējams par labu. Neitens ir lāga cilvēks un galu galā . .. visu reizē jau nevar gribēt! Jaunība ar tās trauksmainību un nepiepildītajām ilgām sen pagājusi. Zaļganzilas vakara debesis. Meža vīnogulāju smarža. Sirds dreb kā notverts putns. Kājas nes pretī laimei. .. Jā, Neitens ir lāga cilvēks, un visu reizē nevar gribēt.

Pārbraukusi mājās, Dorinda atstāja Neitenu vienu, uzdevusi viņam iekurt jaunajā krāsnī uguni, un uzskrēja augšstāvā, lai vēl piekārtotu bērniem paredzētās guļamistabas. Viss bija glīts un tīrs, viņa nevarēja atrast it nekāda darba, tomēr kavējās, pabīdīdama taisnāk kādu gravīru vai pārceldama krēslu citā vietā, līdz izdzirdēja ratu riteņu troksni. Pēc tam, noskrējusi lejā un sasveicinājusies ar bērniem — tie jutās tikpat neveikli kā viņa —, aizgāja uz vistu kūti un pie govīm, tad devās uz virtuvi, lai palīdzētu Fluvanai sagatavot vakariņas. Visi smagie fermas darbi, kas citām dienām aizņēma viņas laiku no rīta līdz vakaram, nu piepeši bija apstājušies — gluži kā pulkstenis, kas nositis pilnu stundu.

— Vai pudiņam nevajag uztaisīt pārlejamo mērci, Flu-vana?

— Nē, mis Dorinda, liecieties taču šodien mierā, te it nekas nav darāms. Mērci jau mis Minnija Mēja uztaisīja, un viņa man palīdzēja sagatavot arī visu pārējo. Ejiet, sēdiet tik viesistabā un gaidiet, kad es uzlikšu galdā. Es gan nezinu, kas tās par kāzām! Pat vijoles spēlmaņa nav, kas uzčīgā,— kalpone neapmierināta noteica.

Dorinda gāja arī, bet ne uz viesistabu. Iedama caur priekšnamu tai garām, viņa pamanīja, ka Neitens, taisns kā svece, sēž atzveltnes krēslā un pārlapo ģimenes bibeli. Nē, viesistaba viņai nekad nebija patikusi, lai arī visas sienas tai klāja plaukti ar vecvectēva grāmatām. Reizēm Dorinda prātoja, kā būtu iespējams padarīt to mājīgāku un jautrāku, taču sevišķiem pārgrozījumiem viņai pietrūka dūšas. Viņa nevarēja ciest vecās mēbeles un stingo bezdarbības gaisotni, kādā tās šeit dēdēja gadu desmitiem ilgi, tomēr nespēja arī pārvarēt sajūtu, ka šī telpa glabā mūžībā aizgājušo ģimenes locekļu klātbūtni.

Vērdama durvis uz pagalmu — sejā iesitās vēja brāzma un vītušas lapas —, viņa izdzirdēja virtuvē Fluvanu smejamies kopā ar Nimrodu.— Varētu domāt, ka sitās kāzas ir kaimiņiem, nevis viņai!— zēns sacīja. — Ko tu tur ņemies, viņa tak ne degunu uz tās tortes pusi nepagriezīs.— Un Fluvana atbildēja:— Man visu laiku rādās, ka es to torti cepu nevis kāzām, bet bērēm.

«Ak dievs, kā es to varēju izdarīt?» Dorinda vaicāja sev jau nez kuro reizi; viņa iztēlojās visus turpmākos gadus kā bezgalīgu laika tuksnesi, kura vidū Neitens kā svešinieks sēž viesistabā un nemitīgi šķir bībeles lapas. So dienu varēja salīdzināt vienīgi ar to, kurā viņa bija saņēmusi mazo, nemācīto kucēnu Reindžeru,— arī tā bija šķitusi tikpat nebeidzami gara. «Nezinu, kā es to līdz mūža galam izturēšu,» viņa domāja. Jā, šī gan bija citāda kāzu diena, nekā viņa jaunībā bija sapņojusi! Taču viņa bija guvusi no dzīves rūgtu mācību un tagad zināja — sapņiem ir spārni, tie lidinās gaisos un ar dzīves īstenību tiem maz sakara. Patiesībā jau nekas nenotika tieši tā, kā iepriekš izdomāts.

Vakariņas noritēja drūmi. Bērni nervozēja un uzvedās neveikli, un izrādījās, ka pat kāzu torte, kuru Fluvana bija slepenībā cepusi un par kuru bija gaudusies kopā ar Nimrodu, ir sakritusi un glīzdaina. Neitens mēģināja uzlabot galdabiedru noskaņojumu, nemākulīgi izstāstīdams dažas dumjas anekdotes, bet pat Dorinda, kurai bija viņa žēl, piemirsa par tām pasmieties; tad viņš apklusa un tikai raudzījās Dorindā ar biklu, pamuļķīgu skatienu. Beigu beigās Berts — ar Gargantijas ēstgribu apveltīts pusaudzis — tomēr atteicās no piektās nesagremojamās tortes šķēlītes; atlikušo gabalu ietina salvetē, lai paglabātu Billijam Eplsīdam, un visi atviegloti uzelpoja.

— Vai pie jums te katru vakaru būs šitāda izēšanās?— Berts apjautājās, komiski uzplikšķinādams sev pa vēderu.

Dorinda un Neitens iesmējās — pirmo reizi šinī vakarā droši un brīvi, un Dorinda jau cerīgāk nodomāja, ka ar bērniem viņu namā varbūt ienāks gaišums.

— Man šeit patīk labāk nekā mājās. Šeit ir tālu,— Džons Abncrs sacīja.

— Līdz kurienei tālu?— apvaicājās Neitens — viņš centās izturēties rotaļīgi un nepiespiesti.

— Nezinu. Laikam līdz skolai.

— Nē, ja mani līdz ziemsvētkiem katru vakaru baro ar rozīņu pudiņu, es uz pilsētu nemaz nebraucu!— Berts nerimās.

— Ak tu, kārumniek!— Dorinda iesaucās smaidīdama.— Kad kļūsi vecāks, gan jau uzzināsi, ka visu reizē nevar dabūt.

Kad vakariņas bija beigušās, Dorinda apvilka kombinezonu un iededza laternu, jo īsā novembra diena jau sāka tumst; viņa baidījās, ka slaucējas šoreiz nebūs strādājušas diezin cik centīgi.

— Vai tu atkal ej ārā, Dorinda?— Neitens saskumis iejautājās, noskatījies, kā viņa pošas.

— Jā, mēs paēdām vakariņas agrāk, lai Fluvana un Mērija varētu palīdzēt slaucējām, bet tagad es iešu un paskatīšos, ko viņas tur dara. Piens prasa milzumu darba, un nēģeri vēl drusciņ baidās no jaunajām ierīcēm.

Neitens labsirdīgi nosmējās.

— Nu, tad jau es tev varētu palīdzēt. Piens ir tāda manta, kas ilgi negaida.

— Negaida vis. Sviestam rīt jābūt jau iepakotam, lai var aizvest ar agro vilcienu.

— Tas nozīmē, ka tu pirms ausmas jau būsi kājās?

Dorinda nepacietīgi pamāja.

— Tu taču esi pie tā pieradis. Vai tad ziemā jūs neēdat brokastis sveces gaismā?

— Jā, es esmu pieradis. Es tagad iešu, palīdzēšu tev.

— Nevajag, es negribu. Tīrumos tev būs daudz darba, bet manās piena būšanās nejaucies.

Pirmo reizi viņa saprata, ko mātei bija nozīmējis darbs: glābdamies no domām, gars meklēja mierinājumu darbībā. Ja Neitens staigātu viņai nopakaļ arī pienamājā, tas nu vairs nebūtu ciešams.

— Nē taču, es nemaz nedomāju tev traucēt.

Viņš iegāja atpakaļ istabā, un Dorinda, atviegloti uzelpojusi, metās uz jauno kūti; dažas slaucējas vēl nebija aizgājušas, tās pļāpāja par viņas precībām. Kad Dorinda sajuta smago kūts gaisu un govju smaržīgo elpu, kurā dvašoja vasara un pļava, likās, ka viņas nervus apņemtu nomierinošs vīraks.

— Es nemaz nezinu, mis Dorinda, vai jums bija kāzas vai nebija!— Nimrods gaudās.

— Nekāda kāzošanās man netraucēs darbu. Un neviens vīrietis arī ne.

Mērija, daiļa pusaugu mulate, novaibstījās un skaļi ieķiķinājās; par vīriešu traucējošo dabu viņa jau bija uzzinājusi visu iespējamo.— Nē, saimniec, tas nu nebūs, un sirdi jums ar neviens vīriets nesalauzīs! Zēl, ka mēs citas viņiem tā paļaujamies!

Dorinda iesmējās.

— Sirdi? Skaidrs, ka nesalauzīs,— viņa atbildēja, pilnīgi pārliecināta par saviem vārdiem. Viens vīrietis bija izpostījis viņas dzivi, un neviens cits arī vairs nedrīkstēja tanī jaukties. Savu ievainoto lepnumu viņa turēja paceltu priekšā kā vairogu.

Viena no slaucējām, liela auguma melnādaina sieviete, vārdā Sefaira, atzinīgi pasmaidīja.— Jūs i gan brašs sievišķis, mis Dorinda,— viņa iesaucās,— bet tas tak i pret dabu!

Kad slaucējas bija prom, Dorinda kopā ar Fluvanu un Mēriju devās uz pienamāju un nostrādāja gandrīz līdz pusnaktij. Parasti viņa beidza, vēlākais, deviņos, bet tagad atradās visvisādi darbi, kas viņas čaklajām rokām vēl bija jāpadara. Stundām aizritot, viņa kļuva tik neciešami prasīga un skarba, ka noveda abas tumšādainās sievietes līdz asarām.— Paldies dievam, ka nu tās kāzas i beigušās,— Mērija nomurmināja promiedama.

Ap pusnakti, kad itin nekas vairs nebija palicis, ko darīt, un visi muskuļi nogurumā smeldza, Dorinda iegāja atpakaļ namā un aizslēdza ārdurvis. Petrolejas lampa, kas bija pakarināta uz vadža iepretī kāpnēm, dega ar garu, kvēpainu liesmu, un viņa apstājās, lai pagrieztu degli īsāku; Reindžers piecēlās no savas guļvietas pie durvim un pienāca viņai klāt.

— Dorinda, vai tā esi tu?— čukstot iesaucās kāda balss aiz kāpņu līkuma.— Vai tu katru vakaru tik ilgi strādā?

Palūkojusies augšup, Dorinda ieraudzīja, ka uz kāpnēm, acis mirkšķinādama, stāv Minnija Mēja.

— Katru vakaru ne. Mēs atlikām visus darbus, lai Fluvana varētu tikt. . .— Viņa bija gribējusi teikt «uz manu laulāšanu», bet sastostījās un nobeidza:— ... uz baznīcu.

Turēdama sarkano rītakleitu cieši saņemtu uz savām mazajām meitenes krūtīm, Minnija klusi nokāpa lejā. Viņas iesarkanie mati bija sapīti stingrā bizītē, kas nokarājās pār muguru, pierē bija manāmas pāragras rievas. Pieaugdama Minnija bija kļuvusi par meiteni,

kurai «smukuma nav, toties ir tikums», kā Fluvana reiz bija trāpīgi izteikusies.

— Es negāju gulēt, gaidīju tevi, bet tu tik ilgi nenāci, un tētis man aizliedza iet uz pienamāju,— viņa teica.— Bija atbraucis misters Gārliks — pirms vairākām stundām —, viņš pastāstīja par Džinīvu Greiloku, un es domāju, ka tev arī to gribēsies zināt. Šovakar viņa ielēkusi vecajā dzirnavu dīķī un noslīkusi.

— Noslīkusi?— Dorinda pārjautāja neizteiksmīgā balsī.— Viņa māja mums, kad mēs braucām gar dzirnavām.— Runādama viņa atcerējās, kā zilā šalle bija plandījusi ap ārprātīgo sievieti; likās, ka šis skats paliks viņai atmiņā uz mūžīgiem laikiem.

— To es zinu. Džons Eplsīds arī bija viņu redzējis, bet nebija nevienam teicis, un mājinieki nezināja, kur viņu meklēt. Tad Heiniju puika ieraudzījis, ka viņas zilā šalle peld dīķī,— viņš turpat blakus spēlējies pie vecā dzirnu rata. Viņa jau mēnešiem ilgi staigājusi apkārt, visiem stāstīdama, ka Džeisons noslepkavojis viņas bērnu, bet, protams, tās jau bija tikai viņas iedomas.

— Nabadzīte!— Dorinda aizgriezās un piegāja pie krāsns — uguns tajā bija pavisam izdzisusi.— Viņa jau vienmēr bija tāda dīvaina. Pat meitenes gados izskatījās grūtsirdīga.— Caur noguruma miglu gara acu priekšā pavīdēja Piecu Ozolu sarkanie skursteņi. Sis notikums bija varmācīgi atdzīvinājis atmiņas par Džeisonu — tās bija gluži kā veca rēta, kas atkal sākusi sāpēt.— Vai tad tu visu laiku negulēji, Minnij?

— Nē, es klausījos, kad tu nāksi, bet tu ienāci tik klusi, ka es tik tikko sadzirdēju.

— Liecies nu tagad gultā. Brokastis mēs ēdam piecos.

— Tas nekas. Es mostos agri. Tad tikai celšos augšā un palīdzēšu tev iepakot sviestu.

Kad Minnija bija nozudusi, Dorinda atvēra savas istabas durvis un pārkāpa pār slieksni. Kamīnā nesen bija piemesta malka, un silts sārtenums apspīdēja plašo, senlaicīgi mēbelēto guļamistabu, kurā viņas vecāki bija dzīvojuši un nomiruši. Neitens bija kurinājis uguni un gaidījis viņu, bet vientulība un kamīna siltums beidzot bija viņu pievārējuši, un viņš bija aizmidzis uz lielā dīvāna. Viņš bija novilcis svārkus un gulēja izstiepies uz muguras, klusiņām krākdams; žoklis virs celuloīda apkaklītes un sarkanās kaklasaites bija mazliet atkāries. Sī seja izskatījās tik neaizsargāta — tādas miegā ir visas, gan

vīriešu, gan sieviešu, sejas —, ka Dorindas sirds piepeši līdzjūtībā sažņaudzās; viņa saprata, ka šī vīrieša liktenis ir pilnīgi atkarīgs no viņas žēlsirdības, jo viņš mīl, bet viņa ir vienaldzīga, tādēļ vienmēr būs stiprākā. Un atkal viņai bija jādomā par cilvēka dabas dīvainību, par to, kādēļ nevis mīlestība, bet vienaldzība ir tā, kas piešķir varu pār otru cilvēku.

Paņēmusi no gultas kājgaļa veco, pelēko segu, Dorinda pārklāja to viņam pāri — tik viegli, ka viņš pat nepakustējās. Godīgums, ko Dorinda bija nojautusi viņā jau no paša sākuma, bija vienīgā īpašība, ko miegā pauda viņa seja. «Ja es spētu vienmēr paturēt prātā Neitena krietnumu un aizmirst viņa jocīgo ārieni, dzīve būtu daudz, daudz vieglāka,» Dorinda nodomāja.

Viņa bija tā pārgurusi, ka atlaida tikai matus vaļā un ietinās rīta tērpā; pēc tam viņa iekrita gultā un savilka segu līdz zodam. Kamīna liesmu atblāzma sildīja viņas seju, un viņa atcerējās nakti, kad šerifs bija aizvedis Rūfu. Arī tagad, tāpat kā toreiz, Dorinda juta, ka viņas spēki ir galā. «Pat ja es esmu kļuvusi Neitena sieva un Džinīva ir noslīcinājusies — vienalga, es vairs nespēju.»

XVIII

Džona Eplsīda kuļmašīna klētsgalā dūca kā milzīgs maijvaboļu bars. Pēc lietainā pavasara debesis vasaras sākumā bija noskaidrojušās, un jau vairākas nedēļas turējās sauss un silts laiks, īsti piemērots kviešu pļaujai.

Ar vienu roku aizsegusi acis pret sauli, Dorinda raudzījās, kā Neitens nokāpj no kuļmašīnas un nāk mājās pusdienot. Fluvana bija pavadījusi visu rītu, cepdama kviešu maizi baltajiem strādniekiem un kukurūzas plāceņus — krāsainajiem — tie gatavojās ieturēt pusdienu maltīti pagalmā zem robīnijām. Pieci gadi bija pagājuši kopš viņas kāzu dienas, kad Neitens bija aizmidzis pie kamīna, un nekad vēl šajos piecos gados nebija ievākta tik bagāta raža.

Stāvēdama lievenī spilgtajā saules gaismā, Dorinda bija skatāma tieši tāda, kāda viņa patiesībā bija: vēl pajauna, glīta sieviete, kuru dzīves cīņa padarījusi garā stipru, nevis nīgru. Trīsdesmit astoņu gadu vecumā viņas garais, staltais augums bija kļuvis mazliet smagnējāks, melnajiem matiem deniņos bija parādījies sudrabains spīdums, un samtaini sārtajā sejas ādā bija manāmas krunciņas. Brieduma gadi bija atnesuši viņai rāmu pašcieņu un neatkarības apziņu; rieviņas sejā bija nevis pārdzīvojumu, bet gan apņēmīga rakstura zīme. Viņa jau sen bija pārstājusi par tām raizēties. Jaunību viņa tik tiešām gribēja saglabāt, bet — asinsrites un gara jaunību. Dorinda zināja, ka spēj laimīgi dzīvot arī bez vīriešu apbrīnas — viņas cilvēcisko vērtību noteica citi, pastāvīgāki ieguvumi. Viņa bija pierādījusi, ka prot saimniekot tikpat sekmīgi kā vīrieši, tādēļ viņai nebija vajadzīgs nevienu valdzināt ar savu sievišķību. Tomēr reizēm viņa ar pārsteigumu ievēroja, ka, atvairīdama vīriešu tuvināšanās mēģinājumus, ir izvēlējusies vislabāko veidu, kā nodrošināt sev viņu pastāvīgu interesi. Beigu beigās — vai tad viņa nebija vienīgā Pedlarsmilas sieviete, kura nekad nepazemojās līdz meliem un viltum, lai sasniegtu mērķi?

No sava tagadējā drošā stāvokļa pamezdama skatienu atpakaļ, Dorinda varēja atļauties pasmaidīt par raižpilno satraukumu, ko bija jutusi, kļūdama Neitena sieva. Apprecēšanās tikpat kā neko nebija mainījusi viņas ikdienas stingri noteiktajā ritumā. Savas dzīves grožus viņa pārāk cieši turēja rokās, lai atdotu tos kādam citam, un, kā jau viņa savas kāzu dienas vakarā bija paredzējusi, Neitens mīlēdams padarīja viņu pārāku par sevi, jo viņa neatbildēja ar pretmīlu — Neitens viņai tikai patika. Viņai laulība bija sākusies tur, kur citiem tā laimīgi beidzas; mīlēt viņa nespēja, toties bija izraudzījusies labāko mīlas aizstājēju — iecietību.

Pēc pieciem laulības gadiem Neitens vēl arvien Dorindas fermā bija tāds kā priekšstrādnieks, nekas vairāk. Dorinda smaidīja par viņa jokiem, rēķinājās ar viņa apetīti un, runādama ar bērniem, teica «jūsu tētis», bet joprojām viņam nebija it nekādas dalības — nekad nebija bijis it nekādas dalības Dorindas dzīvē. Varbūt tā bija Neitena nelaime, ka, ne uz ko nepretendēdams, viņš apliecināja savu individualitāti vienīgi augstsirdībā. Tomēr, lai arī mājās viņš samierinājās ar gaužām pieticīgu lomu, fermas laukos viņa biklums pagaisa kā nebijis. Sējas vai pļaujas mehāniskā norise atbrīvoja viņa garu no tiem žņaugiem, kādos to turēja mājas dzīve. Saskarsme ar zemi izgaisināja Neitena pazemību, gluži tāpat kā alkohols nojauca visas barjeras Rūfam — iedzēris Rūfs

nebija ne salīdzināms ar Rūfu, kāds tas bija skaidrā prātā,— garlaicīgs, īdzīgs puisis. Lauksaimniecība bija Neitena vienīgā izprieca, jo viņš nedzēra un pedantiski izpildīja savu solījumu neierobežot Dorindas brīvību. Viņai bija dota pilnīga vaļa, viss notika pēc viņas prāta — Neitens to viņai bieži atgādināja —, un tikai savos ieradumos viņš vēl nebija viņai padevies. Tiesa, Dorinda bija panākusi, ka viņš vairs nekošļāja tabaku, atrazdamies telpās, bet kafiju viņš joprojām strēba no apakštasītes un, sēdēdams lievenī, mēdza sacelt kājas uz margu apmales. Tomēr kopumā viņš bija pakļāvīgas dabas, un sievietei, kuru aizvien pieaugošā turība jau darīja augstprātīgu, pakļāvīgs cilvēks bija tieši nepieciešams. Trīsdesmit astoņu gadu vecumā par viņas devīzi bija kļuvusi atziņa, ka «visu reizē nevar gribēt».

Pamesto lauku ielokā bezgaldaudzie iekoptās zemes akri izskatījās auglīgi un bagāti. Tur, kur pirms nedaudz gadiem vēl bija kuplojusi indiāņzāle, tagad viļņojās kukurūza vai arī stiepās nopļauto kviešu rugāju rindas, kas pamazām pārklājās ar tīmeklīgu zaļumu. Ja Dorinda stāvētu lievenī mājas otrā pusē, viņas skatienam pavērtos ganības, kur govis lēnām brida pa leknu zāli, kas sniedzās līdz pat zīdainajām pavēderēm. Šeit viņa redzēja veselu pulku balto vistu, Romeo un Džuljetas tiešo pēcnācēju, centīgi kašņājamies sūrenēs.

Nolaidusi roku, Dorinda atglauda no pieres matu šķipsnu un paraudzījās lejup uz zilibalti rūtaino kleitu, ko bija apvilkusi, pusdienu laikam tuvojoties. Pēdējā laikā viņa bija pasākusi pirms pusdienām pārģērbties tīrās drānās un nopūderēt seju. Dzīve pamazām kļuva par negrozāmu, ierastu nodarbību virteni, par saprātīgu uzdevumu izpildi noteiktās stundās. Reizēm viņa domāja par sevi kā par laimīgu sievieti, lai arī labi apzinājās, ka šai rāmajai labklājībai nav ne mazākās līdzības ar tādu laimi, par kādu viņa jaunībā bija sapņojusi. Varbūt tā bija labāka, tā noteikti bija vienlīdz laba, taču starp to un laimi bija tikpat liela atšķirība kā starp briedumu un jaunību. Veca jau viņa nebija, drīzāk vēl jauna, un reizēm pavasarī viņas rāmumam it kā izšāvās cauri liesmainas bultas. Romantiskās ilgas bija apraktas zem gadu kalna, tomēr reižu reizēm viņa sajuta, ka tās vēl dzīvas.

— Eku nāk!— Nimrods viņai aiz muguras iesaucās, un Fluvanas balss apjautājās, vai neesot jau laiks likt pusdienas galdā.

Viri lēnām nāca pāri laukam — Neitens ar Džonu Eplsidu nedaudz priekšā, citi izklaidus barā viņiem nopakaļ; pašās beigās, krietni atpalicis, kliboja Džons Abners. Neitena lēkājošo gaitu Dorinda pazina lai vai cik tālu, ja vien viņa stāvs bija kaut cik saskatāms, un Džona Abncra klibums allaž sāpīgi atbalsojās viņai sirdi. No visiem četriem Neitena bērniem Džons Abners vienīgais bija cieši saaudzis ar viņas dzīvi. Minnija Mēja bija apprecējusies un kļuvusi pašaizliedzīga māte baltgal-vainu, vārgulīgu bērnu pulciņam; Berts lauza ceļu savai karjerai pārtikas preču vairumtirdzniecībā; Līna bija izaugusi par daiļu, iedomīgu un vieglprātīgu meiču, jau sešas reizes bija saderinājusies, bet ikreiz pēdējā brīdī pārdomājusi. Viņa pievilka vīriešus tikpat dabiski, kā nektārs pievelk bites, un, tā kā ne reliģija, ne morāle viņu neiegrožoja, pamātei atlika viena vienīga cerība — dabūt viņu pie vīra, «kamēr vēl nekas tāds nav noticis». Par Džonu Abneru Dorindai nebija citu rūpju kā vien mātes rūpes un līdzcietība viņa klibuma un trauslās veselības dēļ. Jau no paša sākuma, kopš viņš bija pārnācis dzīvot uz fermu, viņa klātbūtne sagādāja Dorindai prieku, un tomēr, par spīti padēla un Neitena sabiedrībai, viņa joprojām jutās vientuļa. Lai kādu morālu atbalstu laulība spēja sniegt, tās acīmredzot nebija zāles pret garīgu vientulību.

Sasniedzis lieveni, Neitens parakņājās kabatā un izvilka notaukotu papīra lapu.

— Džons Eplsīds atnesa man paziņojumu par Pieciem Ozoliem,— viņš sacīja.— Džeisons nav maksājis nodokļus, un desmitajā augustā ferma tiks pārdota vairāksolīšanā. To lapiņu es redzēju jau vakar veikalā, bet nebija laika izlasīt.— Neitens vēl arvien bija Pedlarsmilas veikala īpašnieks, taču pirms pāris gadiem bija pieņēmis tam algotu pārzini.

Desmitajā augustā! Tas šķita bezgala tālu. Dorinda bija gaidījusi šo notikumu piecus gadus, bet tagad pat desmitais augusts jau likās tālu.' Neitena jaunumi it nemaz nepārsteidza Dorindu, jau mēnešiem ilgi viņa bija zinājusi, ka Piecu Ozolu īpašnieks nespēj samaksāt ne nodokļus, ne bankas procentus un ka ferma drīz tiks pārdota publiskā izsolē, bet tāda jau bija cilvēka dabas dīvainība — saņēmusi gaidīto ziņu, viņa gluži vai satrūkās, it kā atmozdamās no miega. Kamēr vīrieši pie akas mazgāja rokas, viņa vēl pakavējās lievenī, raudzīdamās pāri nokoptajiem laukiem uz pakalna izliekumu, aiz kura tālumā atradās Pieci Ozoli. Miers valdīja visapkārt, arī viņas prātā un sirdī bija miers, taču pagātne bija iezīdusies viņā kā smaka, no kuras nevar tikt vaļā.

— Nu, laikam mēs beidzot dabūsim tos Piecus Ozolus,— Neitens sacīja, kad viņi bija palikuši vieni.— Es gan nevaru saprast, kamdēļ tev tā ferma tik traki vajadzīga, bet, ja sieviete ir ko uzkārojusi, tad lai ne dievs, ne velns nestājas viņai ceļā.

— Ka tikai Džeimss Elguds arī nesāk solīt!— Par šādu iespēju Dorinda visu laiku bija bažījusies. Ja nu bagātais Elguds, kas varēja solīt, cik augstu vien gribēja, stājas viņai pretī!

— Varu derēt, ka Džeimss nekustinās ne pirksta. Kopš Džinīva noslīcinājusies, viņš ienīst Džeisonu — patiesībā jau agrāk ienīda.

— Kad ferma būs pārdota, ko viņš darīs, kā tev šķiet? Es domāju — Džeisons Greiloks.

— Viņam jau vēl paliek tā mājele mežā aiz Vipernokas. Varbūt pārvāksies uz turieni. Zemes tur nav daudz, bet, kopš dakteris meties uz dzeršanu, saimniekošana viņu vairs neinteresē. Sitie divi darbi nav reizē darāmi.

— Viņš kļuvis tieši tāds pats, kāds bija vecais Greiloks,— Dorinda sacīja, aiz riebuma nodrebēdama.

— Jā, laikam gan.— Neitena balsī bija vairāk līdzjūtības.— Pirms pāris dienām Džons viņu redzējis — kopā ar Tomu Snīdu ieklīdis viņa mājās, meklēdams pazudušu kucēnu. Tur esot tāda netīrība, Dorinda, ka tev samestos nelabi. Kaut kāda nevīžīga krāsaino skuķe gatavojusi ēdienu; dārzeņu mizas viņa izsviedusi pagalmā, un priekšnams parādes durvju pusē bijis viss pilns ar žagariem un skaidām.

— Viņš redzējis Džeisonu?

— Jā, šis izdzirdējis troksni un iznācis ārā, un noprasījis, ko viņiem vajagot. Skatā jau vairs daudz netrūkst no vecā daktera, tā Džons man teica.

— Un viņš taču tik ļoti ienīda tēvu.

— Man domāt, tā bieži gadās. Varbūt viņš tieši tāpēc tēvu ienīda, ka juta savu līdzību ar viņu.— Neitens noskurināja galvu, it kā atvairīdams knisli.— Vai zini, ja man būtu jāizvēlas, kurš bijis jēdzīgākais cilvēks no viņiem abiem, es izvēlētos tēvu. Tas vismaz nebija gļēvulis.

Gļēvulis! Dorindai šķita, ka vecais vīrs runā no kapa ar Neitena muti. Pat viņš, dziļi pagrimušais, bija nicinājis Džeisonu par to, ka tas nespēja atklāti atzīt savus netikumus.

Jau gadiem ilgi Dorinda nebija tik tieši runājusi par Greilokiem un tagad juta — kaut kāda cietsirdības dziņa viņas dvēselē tiek pamazām gandarīta.

— Diezin kāpēc viņš ne reizi vairs neaizbrauca uz Ziemeļiem?— Neitens sacīja pieceldamies, lai pārģērbtos tīrās drānās.— Atceros, viņš pirms daudziem gadiem man teica, ka nekā cita nevēloties kā tikai mierīgu dzīvi. Par fermu viņam nospļauties, viņš to nevarot ciest, tā viņš man teica.

Patiešām, tēva fermu viņš allaž bija ienīdis. Un sava rakstura dēļ visu mūžu bijis saistīts tieši pie tā, kas viņam bijis tik nīstams.

Desmitajā augustā Dorinda apvilka savu labāko — tumšzilo fulāra kleitu ar baltajiem rotājumiem; Leona Prinsa, jaunā šuvēja, bija pašuvusi to modernajā «princeses griezumā». Dorinda patlaban gaidīja lievenī, kad Neitens, iegājis iekšā novilkt kombinezonu, pabāza galvu pa logu, lai apjautātos, vai viņi iešot kājām.

— Nē, brauksim ar karieti.— Kāda vārdos neizteikta iemesla dēļ viņa labāk gribēja braukt garāku ceļu ar karieti nekā iet kājām taisni pāri laukiem.— Līna arī grib braukt līdzi.

Neitens pārsteigumā iesvilpās.

— Ko nu atkal sagudrojusi?

Ja Dorinda būtu pasacījusi to, ko tobrīd domāja, atbilde iznāktu visai asa: «Viņa grib braukt līdzi tāpēc, ka tur būs vīrieši.» Bet viņa tikai noteica:

— Līna taču labprāt visur brauc.

— Vai tad kājām iet viņa nevar? Pa taisno ceļu nesanāk ne jūdze.

— Viņai bail no ērcēm. Turklāt viņa grib vilkt puķaino organdīna kleitu.

— Kas tad nu?— Neitens atkal brīnījās. Tad pēc pārdomu brīža loģiski secināja:— Viņa laikam metusi aci uz Elgudu Džimu, bet šoreiz viņai vajadzēs vilties.

Nesen Līna bija pasākusi raidīt savus pavedinošos skatus jaunā virzienā, un Dorinda nu mocījās ar pretrunīgām jūtām: no vienas puses, viņai bija žēl izraudzītā upura — jauka divdesmit gadus veca puiša,' no otras puses, viņa dedzīgi vēlējās, kaut Līna beidzot iestūrētu drošā laulības ostā, lai ari varbūt ne uz ilgu laiku. Tiesa, meičas sparīgā koķetēšana pagaidām it kā vēl nebija spējusi Dzimu saistīt, taču viņa nekad necieta neveiksmi, ja ar visu sirdi ķērās pie šāda pasākuma, un gaidāmais iznākums viesa Dorindā cerības, kaut ari sirdsapziņa viņai nebija gluži tīra. Protams, fermerim viņas pameita bija nederīgākā sieva pasaulē — slinka, niķīga, viltus pilna, turklāt ar bīstami pārspīlētu interesi par pretējo dzimumu; pēdējā laikā viņai bija ieviesies nejauks melošanas paradums, un nebija iespējams noteikt, vai viņa melo sev par prieku vai arī, nepieciešamības spiesta, runā patiesību. Tomēr vīriešu acīs visas šīs morālās nepilnības laikam gan bija tīrais nieks salīdzinājumā ar seju, kas līdzinājās bērnišķas Afrodītes sejai,— tukšu, taču brī-numdaiļu kā gliemežnīcas iekšpuse. «Kāds labs vīrietis izniekos savu mūžu, mīlēdams šādu sievieti,» Dorinda nodomāja. Tomer viņa jau sen bija pārstājusi raizēties par to, kas nav novēršams, un zināja, ka cilvēks palaikam visstiprāk iekāro tieši to, kas viņam vismazāk derīgs.

— Diez vai tas ir Džims,— Dorinda atbildēja stingrā tonī, taču bez pārliecības.— Bet karieti tomēr velc ārā, Līnas kleita ķersies aiz zālēm un krūmiem un, kamēr aiziesim, būs vienās skrandās.

Ja Dorinda runāja tādā balsi, Neitens nemēdza pretī turēties.

— Labs ir,— viņš sacīja.— Es jau palaidu zirgus ganībās, bet iešu vien, varbūt dabūšu rokā.— Un paklausīgi aizgāja, gan noburkšķēdams zem deguna, ka pa īso ceļu caur mežu nesanākot ne jūdze. Lai arī Neitens allaž padevās Dorindas vēlmēm, tas nenotika bez kurnēšanas.

Pagāja krietns stundas ceturksnis, iekams Neitens noķēra zirgus, taču, kad Līna beidzot bija gatava, kariete jau stāvēja pie durvīm.

— Kamēr jūs tūļāsieties, izsole būs beigusies,— Neitens rāmi piezīmēja kā jau cilvēks, kuru brauciena mērķis īpaši neinteresē.

— Man gan šķiet, ka laika ir pietiekami,— Dorinda atbildēja, tomēr steigšus novilka Līnu lejā pa kāpnēm un lika sēsties ratos, nemaz neklausīdamās meitenes iebildumos, ka atzveltnim jāpārklāj pāri sega, citādi kleitas kruzuļi būšot pagalam. Tikai tad, kad zirgi bija uzņēmuši naigu riksi un labs ceļa gabals jau bija aiz muguras, Dorindas sirdspukstu straujums nedaudz pierima. Ak dievs, ja nu šis muļķīgās iedomas un pretošanās Neite-nam beidzas ar to, ka viņa nedabū savā īpašumā Piecus Ozolus!

XIX

Augšup pa garo, ēnaino piekalni; aiz atzarojuma tālāk pa otru ceļu starp krastkaņepju un dzelzszāles klajumiem; pa satrunējušo tiltu pāri pusizžuvušajai Zosupītei, virs kuras šaudās spāru bari; augšup pa grambaino brauktuvi — abās pusēs tai balo pērnās kukurūzas stublāji; visbeidzot gar salauztajiem aploku aizžogojumiem uz pagalmu zem skaistajiem, vecajiem ozoliem, kur vienaldzīgi fermeri sapulcējušies un sasēdušies uz soliem, krēsliem un otrādi apgāztām biskvītu kastēm. Visā brauciena laikā kaut kāda dīvaina dziņa skubināja un kūdīja Dorindu, it kā šajā skaidrajā augusta dienā viņai sejā dzeldēdami sistos slapji zari. Apziņas dziļumos plaiksnīja neatbildēts jautājums. Kāpēc — ja viņa Džei-sonu ne mīlēja, ne arī ienīda — kāpēc viņa tik kaislīgi tiecās iegūt sev viņa fermu? Vai tāpēc, ka Piecu Ozolu nopirkšana būtu viņas morālās uzvaras un viņa sakāves galīgais vainagojums? Vai arī tāpēc, ka tāda mīlestība, kāda viņai reiz bijusi, ir nezūdoša un pārvērstā veidā atgriežas tur, kur pirmoreiz laidusi saknes?

Pagalmā izkāpusi, Dorinda dzirdēja, ka ūtrupnieks Ezra Flauers no lieveņa jau sasaucas ar ēnā sēdošajiem fermeriem. Viņš bija apaļš maza auguma vīriņš ar bārdeli kā nodilušu suku un grozījās sanākušo priekšā, līdzīgs izpluinitam, bet vīzīgam zvirbulim. No viņa piktā toņa Dorinda noprata, ka solīšana pagaidām rit gausi. Zemi nevienam nevajadzēja, zemes visiem bija diezgan, un nekur tā nebija liekama. Kamēr Neitens aizbrauca karieti mājas galā, Dorinda steigšus devās uz krēslu, ko viņai atbrīvoja kāds fermeris, un apsēdās starp Džonu Eplsīdu un Viljamu Fērlemu. Tikai tad viņa ievēroja, ka Līna nav viņai sekojusi; apmetusies pie jaunajiem vīriešiem un zēniem — tie bija sasēdušies izklaidus zālē —, tā jau bez kautrēšanās grozīja acis uz visām pusēm un ķiķināja. Tur nu nekas nebija līdzams! Dorinda bija no sirds centusies izpildīt savu pienākumu pret Neitenu un viņa bērniem, bet neviena pamāte jau nebūtu spējusi

labot tādas meitenes raksturu, kurai rakstura nemaz nebija. Dorindas sejā parādījās skarba izteiksme, lūpas sakniebās, un viņa pievērsa skatienu Ezras Flauera lēkājošam stāvam.

Utrupnieks vārdoja un mudināja fermerus, un šad tad arī dabūja kādu atbildi, īsu kā lamuvārdu. Piepeši Dorinda izdzirda Neitena sauso noklepošanos un viņa lēno, skaidro balsi nosakām:

— Trīstūkstoš dolāru!

Nupat sākās īstā solīšana; Dorindai pārskrēja tirpas pār muguru, un viņa sagrozījās savā niedru krēslā, sakārtodama kuplos brunčus.

Klausoties ūtrupnieka un fermeru balsīs, viņa centās piesaistīt domas visam tam, ko redzēja acu priekšā. Debesis bija neaizmirstuļu zilumā. No tālienes — no saulē mirdzošajiem laukiem skanēja griezīga sisināšana, saplūzdama ar ūtrupnieka dziedošo runu. Pār tuvīno pļavu slīdēja zeltaini putekšņu mākoņi, līdzīgi sīku kukainīšu bariem. Pagalma sulīgi zaļajā zālē rāmi ganījās baltie tītari.

«Kas noticis — noticis,» Dorinda sev iegalvoja, «tā jau ir pagātne.» Par pagātni viņa nevēlējās prātot, ne arī par nākotni. Pašreizējais dzīves mirklis bija vienīgā īstā realitāte. Tikai turēdamās šaurās tagadnes robežās, viņa varēja paglābt savas domas no slīdēšanas atpakaļ un iekrišanas bezdibenī. Ar visu to gadījās brīži, kad atmiņas vilka atpakaļ uz pagātni; tādās reizēs viņu pārmāca nespēka un tukšuma sajūta, līdzīga vārdzinošai slimībai, un negribējās vairs dzīvot. Viņa zināja, ka raudzīšanās atpakaļ nozīmē gara spēku veltīgu izšķiešanu. Viņai bija jāturpina iesāktais, drosmīgi stājoties dzīvei pretī, citu pēc cita pārvarot šķēršļus, kas rodas ceļā, savus spēkus veltījot paliekošu, nevis zūdīgu mērķu sasniegšanai,— tāda bija apņemšanās, ar kuru viņa kā uzvarētāja bija gājusi cauri gadiem.

— Seštūkstoš dolāru!— sauca utrupnieks.— Seštūkstoš dolāru pirmoreiz! Tikai seši tūkstoši! Vai neviens nesola vairāk? Tā taču nav ne ceturtā daļa no īstās vērtības! Vai tiešām par šo lielisko, veco fermu neviens nesola vairāk? Seštūkstoš dolāru otroreiz! Nu, ko? Neviens nesola vairāk? Seštūkstoš dolāru trešoreiz! Pārdots!

Dorinda piecēlās no krēsla un devās uz to vietu, kur stāvēja Neitens kopā ar dažiem kaimiņiem — tie veltīgi pūlējās slēpt, ka uzskata viņu par muļķi.

— Es jau gan domāju, ka zemes tev ir vairāk, nekā vajag,— Džons Eplsīds patlaban sacīja, kad viņa pienāca klāt.— Ko nu tu tagad darīsi ar tiem Pieciem Ozoliem, kad esi dabūjis? Smērēsi uz maizes, vai?

— Ferma nav mana. Es to nosolīju sievas vietā,— Neitens stūrgalvīgi atbildēja.— Viņa to bija tā uzkārojusi, ka es nevarēju atrunāt.

Patiešām, Neitens bija labs vīrs, tur nu nebija vārdam vietas. Juzdamās vienota ar viņu ciešāk nekā jebkad, Dorinda piegāja klāt un ielika roku viņa elkonī.

— Jūs to dabūjāt par pusvelti, tik tiešām, kad es jums saku!— apgalvoja ūtrupnieks.

— Nevaru saprast, ko jūs iesāksiet ar divām fermām, misis Pedlara,— misters Ketldrams sacīja, smīnēdams ūsās.— Viena laikam būs jums un viena Neitenam, lai dzīvo tur, nabadziņš, vientulībā.

Pēc tam slinkie solītāji sakāpa zirgos vai divričos, bet jaunos īpašniekus Ezra Flauers aicināja ienākt mājā.

— Nāciet tik iekšā, sitiet saujā dakterim Greilokam! Viņš tur sēž un gaida, kad varēs parakstīt dokumentus,— ūtrupnieks vedināja Dorindu, kad tā gribēja palikt iepakaļ.

Pamājusi Līnai, lai seko, Dorinda kopā ar Neitenu iegāja priekšnamā. Tikai reizi viņa bija šajā mājā bijusi, bet ikkatrs sīkums bija palicis gluži kā iededzināts atmiņā. Viņa pazina kāpnes, pa kurām vecais vīrs naktīs bija klaiņojis ar pātagu rokā. Viņa nebija aizmirsusi putekļu un drazu pilnos kaktus, šautenes un makšķerkātus aizdurvē, platmaļu kolekciju uz galda un dīvāna, tukšās viskija pudeles, kas sarindotas uz grīdas gar sienu. Visvairāk viņa atcerējās pagrimuma sasmakušo dvaku, kas valdīja visās telpās,— viskija un tabakas dvaku. Astoņpadsmit gadu, un nekas šeit nebija mainījies, pat smaka tāda pati! Sājos astoņpadsmit gados viņas jaunība bija pagājusi, atdodot neauglīgai zemei dzīvību, bet Džeisona nams kāds bijis, tāds palicis — iestidzis netīrībā un nolaidībā.

Priecīgi tērgādams kā zvirbulis, Ezra Flauers izšāvās cauri priekšnamam un atrāva vaļā kādas durvis pa labi — tās pašas durvis, pa kurām reiz negaisa laikā vecais Greiloks bija ievedis Dorindu. Istabā gaidīja Džei-sons; Dorinda ievēroja, ka viņš nostājies tieši tai pašā vietā uz paklāja, kur tajā novembra pēcpusdienā bija stāvējis viņa tēvs.

Kāpjot pār slieksni, Dorindai šķita, ka istaba sakustas un slīd viņai pretī. Viņa dzirdēja Neitenu runājam kaut kādus nenozīmīgus vārdus. Tad Džeisons saņēma viņas roku un palaida to vajā — ļenganu kā novītušu lapu.

— Vai nevēlaties apsēsties?— viņš pieklājīgi aicināja, varēja manīt, ka viņš centies līdz darījuma noslēgšanai palikt skaidrā.— Tātad esat nopirkuši Piecus Ozolus,— viņš turpināja tik vienaldzīgi, it kā runa būtu par kukurūzu vai kviešiem.— Nu, man no šīs fermas nekad nav bijis nekāda labuma, un es nemaz neskumstu, tikdams no tās vaļā. Es tikai nesaprotu, ko jūs ar to iesāksiet. Vai tad vienā fermā jau nav diezgan darba?— Viņš pastūma uz Neitena pusi glāzi ar viskiju. — Sadzersim līkopus.

Jā, nekas šeit nebija pārvērties. Tie varēja būt tie paši putekļi, kas klāja grīdu, mēbeles un sienas. Arī veco avīžu kaudze uz galda varēja būt tā pati. Tauku traips galdautā varēja būt tas pats un istabas kaktā — žurku slazds ar sapelējuša siera gabalu, un vājā gaisma, kas spiedās caur mušu noraibotajām rūtīm. Dorinda nebūtu brīnījusies, ja, pagriezusi galvu, ieraudzītu lietus sīpas, kas plīvo kā aizkars pār nolīkušo lauru krūmu.

Džeisons iesmējās; viņa smieklos skanēja sarkastiska jautrība. Dorindai nekad nebija licies, ka Džeisons atgādina savu tēvu, un tagad viņa centās sevi pārliecināt, ka vājā gaisma vai arī kāda atmiņas dīvainība vainīga, ja Džeisona izskats šķiet paužam to pašu drūmo bezcerību, kas reiz bija vēdījusi ap veco Greiloku. Raugoties uz Džeisonu, pagājībā nogrimušie gadi nevis izgaisa kā nebijuši, bet saritēja kopā cits pie cita. Kāpēc viņa vispār šo vīrieti mīlējusi? Kas viņā bija tāds, kas bija darījis viņu pārāku par visiem pārējiem vīriešiem, ko Dorinda bija pazinusi? Reiz tā bija uzlūkojusi viņu ar sajūsmu un apbrīnu, un bija licies, ka no apkārtējās dzīves truluma viņu nošķir burvju loks. Tagad trulums bija pārņēmis viņu, kā nezāles pārņem pamestu lauku.

Džeisons atzvēlās atpakaļ krēslā, ar gurdu un tumšu skatienu uzlūkodams Neitenu un ūtrupnieku. Viņa seja, kādreiz tik apburoši izteiksmīga, tagad bija kā stinga maska — zemes pelēka, izplūdušiem vaibstiem, smagiem, pietūkušiem plakstiņiem un brūndzelteniem plankumiem zem acīm. Pat matu dzīvīgais mirdzums bija zudis — tie izskatījās nespīdīgi, kā pieputējuši. Jā, indiāņzāle bija dabūjusi pār viņu virsroku.

Brīdi Dorinda gandrīz nedzirdēja, ko viņi cits citam saka; pēc tam sākās darījuma sīkāko jautājumu apspriešana, un viņa piespieda sevi sekot sarunai. Tad Neitens lika viņai parakstīt kādu papīru un viņa pagriezās, lai parakstītos tai vietā, kur Ezra Flauers norādīja. Nolikusi spalvaskātu, viņa pamanīja Džeisonu smaidām sev pretī; vienu mirkli viņa seja bija atguvusi kaut ko no senās pievilcības. «Kaut viņš labāk nebūtu smaidījis,» Dorinda nodomāja. Tad — vēl ar to pašu domu prātā — ievēroja, ka Džeisons smaida ne jau viņai, bet Līnai. Viņa gausais skatiens bija gluži neapzināti uzmeklējis Līnu, gluži tāpat kā cilvēks tumšā istabā pievēršas iedegtai lampai. Sai skatienā nebija valšķības — viskijs, nevis sievietes bija Džeisona aizraušanās —, bet, to ieraugot, Dorindu pārņēma fizisks nelabums.

Viņa piecēlās no krēsla un gaidīja, kad Neitens beigs sarunu. Kā caur miglu viņa dzirdēja, ka Džeisonam jāatstāj ferma pirmajā oktobrī un ka lielākā daļa mēbeļu paliek Neitenam.

— Paldies dievam, ka tieku no tām vaļā,— Džeisons visai laipnā tonī piezīmēja.— Ceru, ka jums ar šo fermu veiksies labāk nekā man. Mani tā galīgi nobeidza. Ja man būtu pieticis apņēmības to pārdot, es tagad nebūtu tāds, kādu jūs mani redzat.

— Jā, jūs neesat radīts fermera dzīvei,— Neitens labsirdīgi atteica un piebilda, gribēdams pajokot (joks, kā vienmēr, iznāca neveiksmīgs):— Ja jūs būtu bijis tik saimniecisks kā mana sieva, lucerna jums augtu griezdamās pat tādā zemē, kur agrāk ne zāles stiebriņš nav izdīdzis.

Pēc šiem Neitena vārdiem Džeisons pirmoreiz uzmanīgi paraudzījās Dorindai sejā, un no šī skatiena viņa noprata, ka Džeisona interese par viņu ir tikpat pavirša kā interese par Neitenu. Sā skatiena iespaidā tā viņas būtības daļa, kurai sakars ar dzimuma instinktu, novīta un atmira, bet kaut kas senāks par dzimuma instinktu nāca talkā — pašsaglabāšanās instinkts, kas jaunībā bija iedvesis viņai, ka neviens vīrietis nedrīkst sabojāt viņas dzīvi. Dzimumu cīņā Džeisons bija uzvarējis, taču, ja viņi nostājās viens otram pretī vienkārši kā divi cilvēki, līdzīgs pret līdzīgu, Dorinda zināja, ka viņa ir stiprākā. Lai arī viņa neapjauta šīs epizodes nozīmīgumu, tā kļuva par pagrieziena punktu viņas dzīvē. Sai mirklī viņa galīgi atvadījās no jaunības maldiem un sajuta pusmūžu

kā drošu pamatu sev zem kājām, kā uzvarošas neatkarības apliecinājumu.

Pa to laiku Džeisona skatiens bija pievērsies Neitenam, un Dorindai šķita, ka tajā pavīd ironija. Dorindu sagrāba dusmas, iedomājoties, ka Džeisons varbūt viņus abus izsmej, un kopā ar dusmām sirdi uzvilnīja dedzīgas biedriskuma jūtas pret Neitenu. Viņa redzēja Neitena trūkumus tikpat skaidri, kā tos redzēja Džeisons, bet viņa saskatīja arī kaut ko vērienīgu un lielisku viņa raksturā, ko Džeisons nemūžam nesaskatītu, jo gara cildenums viņam bija svešs. «Kas par to,» viņa nicīgi nodomāja, «Neitens ir divdesmit tādu Džeisonu vērts.» Un kā sargājot nostājās vīram tuvāk, uzlikdama roku viņam uz piedurknes. Tā bija jau otrā reize šai pēcpusdienā, kad viņa pati no savas gribas bija tā darījusi.

— Es domāju, mums laiks braukt,— Neitens sacīja, vienkāršā labvēlībā sniegdams Džeisonam roku.— Lai jaunajā vietā jums labāk veicas!

— Nekā cita man nevajag kā tikai mierīgu dzīvi,— Džeisons atteica. Kad viņi gāja ārā no istabas, Džeisona skatiens atkal pievērsās Līnai, gluži kā pielipa viņas sejai, it kā viņš nespētu no tās šķirties.— Savu meitu gan pieskatiet,— viņš sacīja.— Skaistākā meitene, kādu es savā mūžā esmu redzējis.

— Jā, viņa ir glīta, bet ne tuvu nestāv savai mātei un Dorindai, kādas viņas bija jaunībā,— Neitens sparīgi atbildēja.

Vairs nesniegusi Džeisonam roku, Dorinda kopā ar Neitenu ātri izgāja caur priekšnamu un nokāpa lejā pa lieveņa kāpnēm. Tikai tad, kad kariete jau aizrībēja pāri Zosupītes tiltiņam, viņa atskārta, ka, uzturēdamās Piecos Ozolos, ne reizi nebija atvērusi muti.

— Ceru, ka esi apmierināta, Dorinda,— Neitens jautri ieteicās.

— Jā, es esmu apmierināta.

— Kad mēs bijām tur, istabā, tu izskatījies tāda kā saīgusi. Varbūt tev prāti mainījušies un tu vairs negribi to fermu?

— Nē, nē, nekas nav mainījies.

— Labi, ka tā. Ar sieviešiem jau nekad nevar zināt. Bet šis, ko domā, metis aci uz mūsu Līnu!

Kaut arī Dorindai bija šķitis, ka viņas dusmas jau aprimušas, tās atkal ar liesmu uzkvēloja kā ogles — tiesa, drīz izplēnēdamas. Pusmūžs kā dvēseles stāvoklis varbūt pasargāja no kārdinājumiem, taču tam piemita arī kāds trūkums — pēkšņas garastāvokļa maiņas.

— Džinīvu viņš laikam jau aizmirsis,— viņa pēc brīža nez kādēļ piemetināja.

Atceroties šo traģēdiju, Neitena jautrība noplaka.

— Vīrieši ilgi nesēro, Dorinda,— viņš atbildēja.

Saule jau slīdēja zemup, un smilšainais ceļa gabals ar

karietes ēnu, kas virzījās viņiem pa priekšu, mirdzēja sudrabains. Vējpūsmas, kas ik pa brīdim iestrāvojās pār dienā sakarsušo zemi, bija sausas kā maizes krāsns dvaša.

— Džons Abners apsolīja, ka aizvedīs mani uz saldējuma svētkiem pie baznīcas,— Līna cerīgi sacīja. Uz viņas baltās pieres spīdēja pērļainas lāsītes, un pār Neitena raupjo seju sviedri lija straumēm.

— Nabaga Džons Abnersl Tādā karstumā! Viņš taču būs noguris,— Dorinda atteica, gan labi zinādama, ka iebildumi ir velti, jo, līdzīgi daudzām vāja rakstura sievietēm, Līna bija ļoti ietiepīga.

— Viņam nav tur jāpaliek,— meitene atcirta.— Gan jau kāds atvedīs mani mājās.— Un klueā pašapziņā pasmaidīja, sakniebusi sārtās lūpas.

Tikko viņi pārbrauca mājās, Dorinda uzrāva mugurā katūna kleitu un aizsteidzās uz kūti. Slaukšana jau bija sākusies, bet, ja viņa pati nebija klāt, tā allaž noritēja pavirši. Gluži tāpat kā ziemā, arī vasarā viņi ēda vakariņas pēc tumsas iestāšanās, un, k«d tās bija paēstas, Dorindai patika brīdi pasēdēt lievenī kopā ar Neitenu un Džonu Abneru. Šovakar Džons Abners bija devies ar Līnu uz saldējuma svētkiem; iznākusi ārā, Dorinda, atviegloti nopūzdamās, iekrita šūpuļtīklā zem Neitena stādītās vīteņrozes.

— Tādu tveici es vēl nebiju pieredzējusi. Nekur nevar atrast vēsumu,— viņa sacīja.

Neitens tumsā sakustējās un izņēma pīpi no mutes.

— Jā, ja šitāds laiks turēsies, lauki stipri cietīs.

— Un mana pienotava arī. Ledus tik ātri kūst, ka nevaru atdzesēt sviestu.

Viņa atlaidās šūpuļtīklā, ieelpodama Neitena pīpes dūmu smaržu. Sargājošais maigums — tik līdzīgs mīļumam —, kas bija pamodies viņas sirdī šodien Piecos Ozolos, vēl nebija gluži izzudis, un, sēdēdama šeit savu domu mēnesnīcā, viņa jutās tuvāka vīram nekā jebkad visā viņu laulības laikā. Pat tai brīdī, kad Džeisons bija smīnējis par Neitenu, viņa nebija jutusi vīru tik tuvu.

Dorinda ilgojās viņam to pasacīt, jo zināja, cik daudz tas viņam nozīmētu, taču nespēja atrast īstos vārdus, kas neuzbāzīgi atklātu, kādu nozīmīgu vietu viņš ieņēmis viņas dzīvē. Prātā bija vienīgi šīsdienas notikumu atbalss: «Viņš ir divdesmit tādu Džeisonu vērts,»— bet tas nebija sakāms skaļi.

— Re, zvaigzne krīt!— Neitens piepeši iesaucās no tumsas.

— Vēl viena,— sacīja Dorinda.

— Diezin kas ar tām notiek,— viņš pēc klusuma brīža turpināja.— Cik jokaini, ja tā apdomā, ka visam reiz pienāk gals. Pasaule sāk likties kā lūžņu čupa.

Piecēlusies no šūpuļtīkla, Dorinda apsēdās uz pakāpiena Neitenam pie kājām.— Tad man nāk prātā tie lūžņi, kas palika Piecos Ozolos. Ko mēs ar tiem iesāksim? Klau, kā tas ūpis brēc — it kā būtu tepat blakus.

— Manuprāt, tai fermai būs jāpieņem pārvaldnieks. Ja gribēsim saimniekot divās vietās uzreiz, nekas prātīgs nesanāks... Šovasar ir tik daudz kokuvaržu kā vēl nekad. Bet siseņi un sienāži — kad tie sāk koncertu, pats savu balsi vairs nevari dzirdēt. Tīri jauki tā pasēdēt, vai ne?

— Jā, tīri jauki.— Dorinda gribēja sacīt kaut ko siltu un mīļu, taču nevarēja neko izdomāt.— Cik patīkami apzināties, ka Pieci Ozoli pieder mums.— Uzsvars uz «mums» bija vienīgais, ko viņa spēja savu jūtu izpausmes jomā, tomēr bija pārliecināta, ka Neitens uztver viņas noskaņojumu un sajūt viņas maigumu.

Viņi nosēdēja līdz vēlai naktij, prātodami par uzlabojumiem, kas ieviešami vecajā fermā, un pārmaiņām, kādas vajadzīgas jaunajā. Tas bija vakars, pie kura Dorindai pēc tam visu mūžu domās patika atgriezties. Ikreiz, kad viņa to atcerējās, tas šķita kā auglīga ieleja viņas dzīves tuksnesīgajā vienmuļībā.

TREŠĀ DAĻA. DZELZSZĀLE

I

Nākamajos gados Dorinda pilnīgi nodevās Pieciem Ozoliem. Tikai atdodama sevi visu darbam, veltīdama zemei savu pāri plūstošo enerģiju, viņa varēja cerēt, ka ferma atzels. Pamesto lauku atgūšana viņai bija pārvērtusies no saprātīga mērķa par nevaldāmu kaislību, kas paņēmusi savā varā prātu un sirdi. Vecajā Fermā tagad saimniekoja Neitens; savas paša mājas viņš bija iznomājis čaklam vācietim un tagad, pēc Dorindas domām, viņš bija brīvs kā putns gaisā. Savu piensaimniecību viņa vēl arvien rūpīgi uzraudzīja — kopš tā laika, kad no Dienvidiem uz Vašingtonu gāja trīs vilcieni dienā, tā bija devusi krietnus ienākumus —, bet ikkatra stunda, ko viņa varēja atlicināt, tika veltīta Piecu Ozolu uzplēstajām atmatām. To ielabošanai viņa nodevās tik fanātiski, cik fanātiski pirmie ieceļotāji droši vien bija strādājuši, lai iekoptu sev zemes stūrīti neskartās dabas vidū. Namā tagad dzīvoja Martins Flauers, taču Neitena priekšlikumu — iznomāt Flaueram fermu uz pusgrauda — Dorinda bija noraidījusi. Sai sakarā viņai ar Neitenu bija izcēlies strīds, vienīgais viņu kopdzīves laikā, un beigu beigās Neitens bija pakļāvies Dorindas ierastajai valdonībai. Kļūdama vecāka, viņa tik modri sargāja savas tiesības uz varu kā karalis, kas negrib atteikties no troņa. Aizritējušo gadu laikā vairākkārt bija gadījies, ka savas augstprātības dēļ viņai bija nogājis greizi, un tad viņa sev jautāja: vai cits vīrs, kuram pazemība nebūtu kļuvusi par ieradumu kā Neitenam, vispār varētu tādu sievu ciest? Un tūlīt pati sev iebilda — ar vieglu rūgtumu, kas vēl arvien pavadīja viņas pārdomas par mīlestību: apprecējusi citu vīrieti, viņa varbūt nemaz nebūtu tik varaskāra.

Maigums, kas bija ielavījies viņas dvēselē tai augusta vakarā, nebija vēl gluži izgaisis, tas kavējās virs viņas vēsā saprāta apvāršņiem kā sārta debesu blāzma, apspī-

dēdama bargu dabas ainavu. Kopš tās reizes viņi nebija kļuvuši tuvāki, taču īpaši atrauties no Neitena viņa arī nejuta vajadzību. Dorinda zināja, ka tajā tālajā, siltajā vakarā viņu savienība bija sasniegusi savu augstāko virsotni, un nekad viņu saprašanās vairs nebūs tik pilnīga kā toreiz. Tomēr pat Dorindas aizraušanās ar Pieciem Ozoliem nespēja saduļķot viņu rāmi draudzīgās attiecības, un, kad pēc sevišķi ilgas vajāšanas un sparīgas gūstīšanas Līna beidzot noprecēja Džimu Elgudu, Vecajā Fermā iestājās tas gaišais miers, ko bieži vien notur par laimi. Lai gan Dorinda nebija laimīga šā vārda vecajā, romantiskajā nozīmē, gadu gaitā viņa bija apguvusi samierināšanās filozofiju. Vēl arvien viņai vismīļākā bija Džona Abnera sabiedrība, un interese par Pieciem Ozoliem viņiem abiem bija kopīga. Dorinda cerēja, ka ar laiku padēls apprecēs kādu meiteni, kuru viņa būs tam noskatījusi, un viņi visi kopā ar mazbērniem dzīvos Vecajā Fermā. Kad viņa pastāstīja par saviem sapņiem Neitenam, tas tikai paklusām nosmējās.

— Ej nu sazini, varbūt sievu viņš tomēr gribēs izvēlēties pats,— Neitens sacīja.

— Tu, protams, domā, ka es esmu pārāk valdonīga.

— Man visviens, kāda tu esi. Bet tev jau vēl palieku es, ko valdīt, tā ka tuvākajam laikam darba pietiks,— viņš piebilda.

— Tas ir tikai tevis paša labā,— atcirta Dorinda.— Tu pārāk visiem uzticies.

— Es jau zinu, mīļā, un nemaz nesūdzos.

Piebāzis pīpi ar tabaku no vecā tabakmaka un piespiedis ar īkšķi, Neitens pacēla acis un uzlūkoja Dorindu, pasmaidīdams savu biklo smaidu.

— Vakar veikalā dzirdēju, kā vīri runā par Džeisonu Greiloku,— viņš sacīja.

Dorinda pretīgumā saviebās.

— Un ko tad viņi teica?

— Neko tādu īpašu neatceros. Vienīgi to, ka viņš kļuvis par slinku, lai atbrauktu pēc avīzēm. Nolīdis tai mājā meža vidū kā āpsis alā, dažreiz paejot vesels mēnesis, iekams atbraucot uz pastu.

— Varbūt viņam nav ar ko braukt.

— Zirgs un divriči viņam vēl palika. Šaubos, vai viņš ir tāds nabags, par kādu iztaisās. Viņš pieņēmis kalponi, Me-heilijas tanti, tā gatavojot viņam ēdienu un kopjot vistas. Ierodoties no paša rīta un paliekot tur līdz tumsai.

— Un tā dzīvo cilvēks, kam piederējuši Pieci Ozoli!

— Laukos grūta iztikšana, ja nav ķēriena uz zemes darbiem. Man domāt, kopš Džeisons atbrauca no Ziemeļiem pie sava vecā, viņam te bijusi īsta elle.

— Kas tad viņu šeit turēja, būtu braucis projām,— Dorinda nicīgi teica.

— Tā ir, bet viņš pārāk visiem pakļāvās. Kā jauneklis viņš bija patīkams, bet vīra gados vajag cietāka mugurkaula.

— Ak dievs, beidz taču!— Dorinda piecēlās un noraisīja priekšautu.— Viņš nav vērts tā laika, ko mēs pavadām, par viņu pļāpādami.

— Apžēliņ, Dorinda! Ne desmit minūtes nav pagājušas, kopš tu te sēdi.

— Desmit minūtēs var pielasīt grozu, kā saka Ebe-nezers. Man jāiet uz Pieciem Ozoliem, tur mani gaida.

Tads bija viņas sirdsmiera noslēpums — nebeidzama darbošanās. Ja viņa bija apmierināta ar savu dzīvi, tad tikai tāpēc, ka nekad neļāva sev ilgi laiskoties un iztēloties to citādu — tādu, kāda viņai būtu labāk patikusi. Kamēr veselība vēl bija laba un spēka pietika, neapmierinātībai gluži vienkārši neatlika laika. Viņa zināja, ka, rakņādamās dvēselē, varētu atrast pietiekami daudz iemeslu, lai justos nelaimīga, tādēļ sargājās to darīt.

Dienu un mēnešu ritumā gadījās brīži, kad vecie sapņi pamodās. Dabas skaistums — pārāk zūdīgs, lai būtu īsts,— vairāk mocīja nekā priecēja viņu. Mēness, kas cēlās augšup pār priedes zaru vainagu, kukurūzas statiņi oranži kvēlojošā rudens saulrietā, ziemas novakara samtainais zilums — kad viņa ko tādu ieraudzīja, pagātne atkal ieblāzmojās nedziestošās atmiņu uguns gaismā. Tomēr līdz ar skaistumu dabā apdzisa arī gaišums dvēselē, un viņa apspieda ilgas kā nosodāmu vājību, «Tu zini, ar ko tas tev beidzās,» viņa tādās reizēs sev bargi sacīja. «Trīs mēneši mīlestības, un tu maksā par tiem visu mūžu.»

Tomēr, ja pavēroja citu Pedlarsmilas sieviešu dzīvi, nevarēja manīt, ka mīlestība tām būtu dāvājusi vairāk laimes nekā viņai. Pat tās nedaudzas, kuras bija apprecējušās ar vīriešiem, ko mīlēja, visu mūžu maksāja par to — vismaz Dorindai tā likās — ar fizisku vergošanu vai vilšanos jūtu dzīvē. Jādomā, ka laulībā bija arī kaut kas labs — kā gan citādi viņas varētu to izturēt —, tomēr starp šīm sievietēm nebija nevienas, ar kuru Dorinda

būtu gribējusi mainīties. Šķita, ka tieši tās, kuru mīlestība bijusi viskvēlākā, piedzīvojušas visrūgtāko vilšanos.

«Jāpateicas dievam, ka ar mani gadījies tieši tā,» viņa sev iegalvoja, mezdamās cīņā ar priedītēm vai indiāņzāli.

Pirmie gadi Piecos Ozolos pagāja vienā ārdīšanā un postīšanā — tā Dorinda izlādēja savu apspiesto enerģiju. Aizaugušie lauki viņas vadībā tika iztīrīti; viņa ar gandarījumu vēroja, kā dedzina indiāņzāli, kā izplēš priedīšu sakņu mudžekli,— likās, ka uguns un dūmi šķīstītu viņu no ilūzijām. Mokošais sapnis — aršana dadžu laukā — bija kļuvis par īstenību, lai arī gadu gaitā tai varbūt bija lemts nogrimt aizmirstībā tāpat kā sapnim. Trīsdesmit gadu vecumā viņa bija gaidījusi četrdesmit gadu slieksni, cerēdama, ka šajā dzīves posmā būs jau tikusi vaļā no veltīgajām ilgām, taču, kad tas bija sasniegts, brīvība vēl arvien šķita neaizsniedzami tālu. «Varbūt ap piecdesmit gadiem man izdosies atbrīvoties,» viņa nodomāja.

Ziema atnāca decembrī ar bargu sniegputeni. Nedēļu pirms ziemsvētkiem Neitens saaukstējās un iegūla slimības gultā; kad slimība atkāpās, izrādījās, ka viņam piedevām sastrutojis zobs. Lai tiktu pie zobārsta palīdzības, bija jābrauc tālu — uz pašu Ričniondu, taču dakteris Stauts ieteica Neitenam braukt iespējami drīzāk. «Jums nebūs nekāda miera, kamēr zobs nebūs izrauts,» viņš sacīja.

Bija jau pagājušas vairākas nedēļas, jo Neitens bija atlicis briesmīgo braucienu līdz divdesmitajam janvārim, kad viņam Ričmondā vajadzēja būt par liecinieku Boba Elguda tiesas prāvā pret dzelzceļu sabiedrību. «Varu taču pagaidīt un tad nošaut divus zaķus uzreiz,» viņš sprieda.

Dažas dienas pirms gaidāmās prāvas zobs atkal sāka neganti sāpēt, un Neitens divas naktis aizvadīja bez miega, mokās staigādams pa istabu šurpu turpu.

— Iedomājies tikai, kā tu priecāsies, kad tas viss būs jau garām,— Dorinda viņu drošināja.

Viņa pārlasīja rozīnes pudiņam; brīdi viņa pārtrauca darbu, lai paraudzītos ārā pa logu, un sarauca pieri. Nesen viņai bija apritējusi četrdesmit otrā dzimšanas diena, tomēr, pa gabalu paraugoties uz viņas skaisto, lepni pacelto galvu — vaigi izskatījās kā salā sasārtuši —, viņu varēja noturēt par meiteni. Uz pieres balsnīja sirma matu šķipsna, taču kopā ar dzidri zilajām acīm šis

priekšlaicīgais sirmums likās mākslīgs, it kā tam nebūtu nekāda sakara ar tuvojošos vecumu. «Tu man izskaties tāda pati kā jaunībā,» dzimšanas dienā Neitens bija viņai teicis.

Ar bažīgu sejas izteiksmi Dorinda novērsās no loga un nolika uz galda bļodiņu ar rozīnēm.— Kad tas sniegs reiz beigsies?— viņa noteica.

Daudzas dienas bija pieturējies dzeldigs aukstums, zem svina pelēkajām debesim kailā zeme bija sasalusi akmens-cieta. Tad kādu vakaru saule bija rietējusi sarkana un nakti bija sācis snigt. Kad piecos no rīta Dorinda izgāja ārā, lai dotos uz kūti, visa apkārtne bija pārklājusies ar mīkstu, baltu segu; pie mājas pakšķiem, ziemeļpusē pie malkas grēdas un pie akas bija sadzītas dziļas kupenas. Vēl bija pavisam tumšs, un viņa virzījās uz priekšu laternas lēkājošās gaismas lokā. Sviests jau bija aizvests uz staciju, uz Vašingtonas vilcienu, kas pienāca pulksten piecos,— Nimrods bija aizgulējies, Neitens bija gājis viņu modināt, un Džons Abners jūdzis zirgu ratos, tomēr Nimrodam bija vajadzējis ņemt brokastis līdzi, lai paēstu stacijā. Ja vilciens sniega dēļ nokavētos, sviests pienāktu Vašingtonā tikai ap dienas vidu.

Visu ritu un visu dienu gaiss bija vējā joņojošu sniegpārslu pilns. Lai gan skaidri nekas nebija saskatāms, Dorinda zināja, ka pūkainie izciļņi mājas priekšā ir nevis aitas, bet gan ceriņu krūmi un puķu dobes. Dzīvnieki un putni jau sen bija nolīduši pajumtē. Kad pārstāja snigt, virs laukiem allaž parādījās vārnas, bet patlaban pasaule izskatījās tik tukša kā nule radīta. Virtuvē, kur Dorinda uztux*ejās, kad pienamājā nekas nebija darāms, viss bija pelēcīgi baltas gaismas apmirdzēts — pat kastroļiem un pannām tā piešķīra neparastu izskatu. Fluvabā, satinusies pelēkā vilnas šallē, bija apsēdusies pie pašas plīts un drebuļodamās kūla miklu pudiņam.

— Laikam gan priecāšos,— Neitens traģiskā balsi atbildēja.— Ilgāk tas vairs nav ciešams.

Brīdi viņš bija pārtraucis skraidelēšanu, nometies uz krēsla un nu sēdēja, rokas bezpalīdzīgi nokāris starp ceļgaliem. Galva viņam bija apsieta ar baltu zīda kabatla-katu, ko Dorinda viņam bija uzdāvinājusi uz ziemsvētkiem; Dorinda raudzījās uz viņu ar līdzjūtību, tomēr nespēdama atturēt smaidu. Cik viņš jocīgs, gluži kā slima aita! Tāds Neitens vienmēr izskatījās, kad viņam kaut kas sāpēja. Neitens bija labs virs, Dorinda bija viņam sirsnīgi pieķērusies, taču nenoliedzami viņš izskatījās pec slimas aitas.

— Tu taču vari braukt no paša rīta, kad ved sviestu. Tad varēsi izraut zobu jau pirms tiesas sēdes.

Vēlāk, atcerēdamās šo sarunu, viņa allaž atcerējās pelnu pelēko gaismu virtuvē. Un tāda šika liksta — zobu sāpes — bija noteikusi cilvēka turpmāko likteni! Tomēr šķita, ka tā arī mēdz būt,— nevis lieli, zīmīgi notikumi, bet tieši nejaušības, visādi sīki atgadījumi pagriež dzīves gaitu citā virzienā. Neitena brauciens uz Ričmondu acīmredzot bija tāds pats nejaušs atgadījums kā Dorin-das satikšanās ar Džeisonu uz ceļa, kā tas, ka šaudama viņa nebija trāpījusi, kā tas, ka Ņujorkas ielā viņu bija aizķērusi kariete. Sīs nejaušības bija kļuvušas par pagrieziena punktiem viņas dzīvē, bet nevienu no tām viņa nebūtu spējusi paredzēt un novērst. Un tikai vienu vienīgu reizi, Ņujorkas slimnīcā, gadījums vai arī liktenis bija mainījis apstākļus viņai par labu.

— Jā, tā es darīšu,— Neitens apņēmīgi noteica.— Ebe-nezers vai Nimrods lai atbrauc uz pēdējo vilcienu man pretī, tad es vēl laikā būšu uz vakariņām.

— Ja tā snigs, nekas šeit nenotiks laikā,— Dorinda piezīmēja.

Kā jau viņa bija paredzējusi, nākamajā rītā viss notika ar pamatīgu novēlošanos. «Tam nav nozīmes, vilciens droši vien arī nokavēsies,» viņa sevi mierināja. Vēl arvien sniga, taču vējš bija aprimis, un mirdzošais baltums klājās visapkārt tik liegs kā gulbju dūnas. Dorinda varēja saskatīt tikai to daļu pasaules, ko ietvēra viņas laternas kustošais gaismas aplis, tomēr iztēlē viņa redzēja sniegoto lauku vienmuļās ainavas skaistumu.

— Es labprāt brauktu tev lidzi, bet ceļš ir galīgi aizputināts, un zirgiem jau tā būs grūti vilkt,— viņa pēc brokastīm sacīja.

— Jā, brauciens nebūs no vieglajiem,— Neitens atbildēja.— Ka tik es neapaukstētu to zobu.

— Es aptīšu tev šalli ap galvu, un mugurā tu vari uzvilkt tēva veco aitādas kažoku. Stiprākas sāpes kā pagājušā naktī tev nemaz vairs nevar būt. Dakteris Stauts saka — tas esot sācies nevis no saaukstēšanās, bet no infekcijas.

Neitens bēdīgi nogrozīja galvu.

— Otru tādu nakti es vairs neizturētu . .. Bet vilcienā būs silts, un pat tagad braucot aukstāks taču nebūs kā šorīt šķūņa galā. Elgudiem kūts ir apkurināma. Nez vai mēs savējā arī nākamgad nevarētu ierīkot kurināšanu? Slaukšana arī diez kā neveicas, kad rokas aukstumā sastingušas.

— Jā, varētu,— Dorinda izklaidīgi atteica, meklēdama zīmuli un papīru, uz kā sarakstīt, kas Neitenam pilsētā jānopērk.— Varbūt kaut ko uzzināsi par to karu Eiropā,— viņa piebilda, cerēdama novērst Neitena domas no zobu sāpēm. Pedlarsmilā Neitens bija vienīgais, kurš cītīgi sekoja kauju gaitai Francijas teritorijā; kopš viņš bija iegādājies milzīgi lielu Eiropas karti un vakarus aizvadīja, atzīmēdams uz tās vācu armijas virzīšanos, pat Dorindai bija sācis likties, ka tas ir par traku, tomēr sacīt viņa nekā nesacīja. Neitens jau bija minējis iespēju, ka arī Savienotās Valstis drīz vien tikšot ierautas karā, taču šis pareģojums, tāpat kā visi citi, bija pārāk tālredzīgs, lai kaimiņi tam ticētu.

Kad pienāca laiks doties ceļā un Nimrods ar ratiem jau gaidīja pie lieveņa, Dorinda apvīstīja ap Neitena galvu savu pelēko vilnas šalli, galus sasiedama mugurpusē. — Stacijā palūdz kādam, lai atraisa vaļā.

Neitens skumīgi pasmaidīja.

— Vilcienā jau nu šitāds nevaru kāpt. Laikam izskatos pēc gatavā ērma.

— Nav svarīgi, pēc kā tu izskaties,— Dorinda atteica, lai gan pati nespēja valdīt smieklus.

Rati aizripoja, ardami sniegu; Dorinda stāvēja, šalli cieši saņēmusi uz krūtīm, paceltā rokā turēdama laternu pretī tumsai. Gaisā zibēja neskaitāmi daudz sniegpārslu, parādīdamās gaismas lokā un pagaisdamas aiz tā. Kad rati nozuda, iestājās tik dziļš klusums, ka viņa pat šķitās dzirdam pārslu joņošanu no tumsā tītās debesu bezgalības. Laternas apspīdēti, priekšā neskaidri melnēja koku apveidi — kā rēgi tie pacēlās pār apkārtnes miglaino baltumu. Tā stāvot, Dorindai likās, ka zeme un debess, un viņas pašas dvēsele tiek šķīstīta un pacelta augšup tīrā, ledusaukstā gara valstībā. Ikdienas dzīve ar ļaužu kaitinošo savstarpējo atkarību un neauglīgajām vēlmēm bija palikusi tālu aiz muguras... bet, kad viņa pagriezās un iegāja atpakaļ mājā, virtuves pelnpelēkajā gaismā ikdienība viņu jau gaidīja, lai atkal sagūstītu viņas domas.

Virtuvē Džons Abners vēl sēdēja pie brokast-galda, bet Fluvana cepa žāvētu gaļu ar olām, priecīgā balsī pukodamās par sniegputeni.

— Vai ar govīm viss kārtībā?— Dorinda apjautājās padēlam. Šādā aukstumā par govīm bija īpaši jārūpējas, un Džons Abners kā centīgs fermeris jau bija tās pabarojis un padzirdījis.

— Jā,— Džons Abners atbildēja,— bet viņas nejūtas labi. Vēl gan ir melna tumsa, bet, jo drīzāk mēs tiekam galā ar slaukšanu, jo labāk. Tādos jūtos strādnieces vienmēr nokavējas.

Dorinda paraudzījās uz pulksteni plauktā.

— Vēl nav pieci. Kad būsi paēdis, sāksim — vienalga, vai slaucējas būs atnākušas vai nebūs. Puteņa dēļ govis nevar gaidīt.

— Cik nejauki, ka tēvam šodien bija jābrauc.

— Varbūt tieši labi, ka viņš bija spiests braukt. Ārsts taču teica, ka viņš nekļūs vesels, iekams tas zobs nebūs izrauts. Visu nakti viņš nostaigāja pa istabu, turēdams viskiju mutē.

Smaids, kas lika iemirdzēties Dorindas acīm, nolūkojoties uz pad61u, padarīja viņu gluži meitenīgu, par spīti vēja aprautajai sejas ādai un grumbiņām, kuras ziemā iezīmējās asāk.

— Pa logu var redzēt laternas,— viņa piebilda.— Slaucējas atnākušas.

Viņa paņēma no aizdurves plato un garo jenotādu kažoku un, to uzvilkusi, aptina ap galvu šalli. Sētas puses lievenī zem sniegā iegrimušā soliņa sameklēja botes, ko vakarā bija tur atstājusi. No rītausmas vēl nebija ne vēsts, tikai laternas kā nosaluši jāņtārpiņi lēni kustējās cauri sniega brāzmām, kas virpuļoja mirdzīgajos gaismas lokos.

Vienā no garajām, zemajām kūtīm, slaucamo govju mītnē, Dorinda atrada dažas jokaini satuntuļojušās slaucējas. Jau no paša sākuma viņa slaukšanā arvien bija nodarbinājusi tikai sievietes, svēti ticēdama — lai arī tam nebija nekāda pamata —, ka tās ir tīrīgākas. Tomēr viņa neaprobežojās ar ticību vien — tīrības jautājums slaucējām allaž tika atgādināts, un, jādomā, tieši tāpēc arī šorīt sievietēm virs dažnedažādajiem siltajiem apģērba gabaliem bija aplikti nevainojami tīri priekšauti

un galvā bija tādas pašas tīras micītes. Kad Dorinda ienāca, laipojot pār sniega un mēslu putru pie sliekšņa, slaucējas sagaidīja viņu, īgnās balsīs sūrodamās par nejauko laiku, bet pēc brīža, darbam sākoties, to īgnums jau bija atkusis viņas personības siltajā starojumā un tās pļāpāja kā strazdu bars ķiršu kokā. Pazīdama šo afrikāņu izcelsmes ļaužu dabu — kā ziedam tiekties pretī saulei —, Dorinda sargājās ierasties uz kopīgo darbu ar skābu ģīmi.

Jau ar pirmo brīdi, kad viņa pakāra uz naglas laternu, zāles smaržas piedvašotajā kūtī viņu pārņēma neparasta, vasarīga noskaņa. Mirkli apstājusies laternas spilgtajā, kailajā gaismā, viņa nodrebēja aiz aukstuma, un viņas gara acīm piepeši pavērās vīzija — Džeisons nāk viņai pretī caur zaļi zeltainu augusta novakari. Dorinda bija novērojusi, ka šīs vīzijas, gluži tāpat kā misionāru sapņi mātei, atkarīgas nevis no garastāvokļa, bet gan no kādām netveramām vietas vai laika niansēm, kas liek tām iznirt no atmiņu miglas. Lai slēptu pretīgumu, kas bija viņu pārņēmis, viņa aizgriezās prom no gaismas un noliecās pār piena spaini.

— Tev pirksti nosaluši, Džesij, palaid mani uz brītiņu.

Pēc vairākām stundām, kad diena jau bija uzaususi un rīta cēliena darbi pienamājā apdarīti, Dorinda atgriezās virtuvē, un pelnpelēkā gaisma ieslīdēja pa durvīm kopā ar viņu. Fluvana rosījās, gatavodama pusdienas, pointera kucēns Pets gulēja zemē pie plīts cieši aizmidzis. Jaunais Reindžers, vecā Reindžera dēls, bija apgūlies uz paklājiņa pie durvīm. Aizritējušos gados bija nomainījušās daudzas Flosiju paaudzes, taču vienmēr virtuvē skraidelēja kāda pelēkbalta kaķenītc ar šādu vārdu, pīdamās pa kājām, ja kāds bija ceļā no plīts uz pieliekamo. Dorindas acīs virtuvei patlaban bija priecīgāks izskats nekā jebkad. Viņa atcerējās, ka māte tā ari nebija varējusi nopirkt aizkarus, un kā Fluvana bija smējusies, kad viņa bija nopirkusi rūtainu muslīnu un pašuvusi aizkariņus ar kruzuļotu malu. «Apžēliņ, mis Dorinda, kam tādi vajadzīgi!» Tomēr beigu beigās aizkari, tāpat kā visi citi jaunievedumi, bija kļuvuši par viņu dzīves sastāvdaļu. Diez kādēļ ļaudis allaž tik negribīgi pieņēma jaunu lietu, jaunu domu? Neitens bija vienīgais cilvēks Pcdlarsmilā, kurš dzīvoja ar skatienu nākotnē, un kaimiņi Neitenu vienmēr izsmēja. Telefons, sviesta mašīna, separators — kādu ilgstošu cīņu viņš bija izcīnījis, lai ieviestu katru no šiem tik vajadzīgajiem izgudrojumiem! Tagad viņš runāja par to laiku, kad fermā strādāšot dinamomašīna, kad govis slaukšot un krējumu iegūšot ar elektrības spēku. Vai tā bija tikai gaišreģa iedoma, vai ari šim sapnim, tāpat kā daudziem Neitena izsapņotiem brīnumiem, bija lemts beigu beigās piepildīties?

Pulksten divpadsmitos Džons Abners ienāca paēst pusdienas; steigšus ticis ar tām galā, viņš atkal izgāja, lai palīdzētu notīrīt sniegu pie saimniecības ēkām. Nekas steidzams nebija jādara, un, apsēdusies savā istabā pie kamīna ar lāpāmās veļas grozu, Dorinda uzmauca uz sēnītes Neitena zeķi. Lāpīšana viņai nepatika, un tieši tāpēc viņa nekad neļāva sev pamest to novārtā. Viņas kaismīgā pretošanās dzimtā novada zemes apātijai ietvēra sevi arī sīkumus. Tikumi, kas līdzēja viņai uzvarēt aizaugušos laukus, bija tie paši, kas pirmajiem ieceļotājiem bija līdzējuši gūt uzvaru dzīves cīniņos.

Istabā valdīja klusums, tikai liesmas sprakšķēja un logā sitās vecās bumbieres zari. Kamīna siltumā sēžot, sniegotā ainava, kas pavērās skatam aiz loga, radīja Dorindā gluži fizisku omulības sajūtu — tā pārņēma viņu kā tas svētvakara miers, pēc kura bija ilgojusies viņas māte. Dorinda pacēla acis no darba un pārlaida skatienu garenajai, ar koka paneļiem apdarinātajai telpai: vienīgās pārmaiņas šeit bija dažādi Neitena sagādāti jaunievedumi, kas vairoja viņas ērtības. Biezais paklājs, mīkstās segas, šūpuļkrēsls, kurā viņa patlaban sēdēja,— kaut māte būtu nodzīvojusi ilgāk, lai baudītu visus šos labumus! Tad viņai ienāca prātā cita doma. Vecāki gan nebija tik pārtikuši, toties garīgā dzīvē viņi bija jutuši tādu drošību, par kādu viņa nevarēja ne sapņot. Viņa bija mantojusi no vecākiem reliģiozu prātu, taču viņai nebija ticīgas sirds, jo dieva bijāšana ar katru paaudzi gāja mazumā. Pārliecība! Vismaz tās viņiem nekad nebija trūcis. Reliģiskas pārliecības kvēle viņos nekad nebija apdzisuši, nebija kļuvusi par remdenu morālu nepieciešamību. Strupie, bargie vārdi vecvectēva grāmatās viņiem nebija tikai tukša skaņa. Dorindas skatiens lēni slīdēja pār nomelnējušo sējumu rindām plauktos, un viņa atcerējās bērnību, kad lietainās dienās, vienkāršākām izpriecām apnīkot, ar izmisīgu spītu bija rakušies sausajā un nepadevīgajā teoloģijas laukā. Un tomēr — vai raža bija tik niecīga, kā tolaik šķitis? Garīga neatkarība, drosme, sava mērķa apzināšanās — varbūt šīs īpašības viņai bija iedzimtas, bet varbūt tā bija uzdīgusi sēkla, ko vecvectēvs sējis savā smagajā vagā. «Kas kļuvis par prezbiteriāni, tāds arī paliek visu mūžu,» māte bija mirdama sacījusi.

Vakaram tuvojoties, nekustīgums jau darīja Dorindu nervozu, gluži tāpat kā kvēlojošā kamīna siltums, kas pēc aukstumā aizvadītā rīta cēliena bija tik patīkams, tagad šķita spiedīgs. Nolikusi veļas grozu malā, viņa izgāja priekšnamā un atvēra durvis uz pagalmu; lejā pie kāpnēm darbojās Ebenezers, šķūrēdams prom sniegu,— galvu viņš bija notinis ar tumšsarkanu vilnas šalli —, un attālāk citi vīri raka eju uz šķūni. Šaurā, notīrītā akmens plākšņu taciņa uz kūti jau bija pārvērtusies par apaļīgu ieplaku starp augstiem sniega krastiem.

Ebenezers, ļoti melns liela auguma nēģeris ar evaņģēlista skumīgajām acīm un tieksmi uz nebeidzamu atpūšanos, padzirdējis durvis veramies, sparīgi atvēzēja lāpstu; strādādams viņš basā kaut ko dūca gluži kā milzīgs bišu strops. Viņam bieži mēdza uznākt sapņainības brīži, kad viņš uz minūtēm desmit pārtrauca darbu, bet Dorinda nelikās manām viņa laiskumu nekā citādi, kā vien laipnīgi apvaicādamās, par ko šis tā domājot.

— Pacenties gan notīrīt to sniegu līdz tumsai, Ebe-nezer,— viņa teica.— Nimrods brauks uz staciju sagaidīt vakara vilcienu, bet viņam jādodas ceļā agrāk nekā parasti.

Atgriezusies tukšajā priekšnamā, Dorinda pārsteigta aptvēra, ka sailgojusies pēc Neitena. Kopš viņu apprecēšanās tā bija pirmā reize, kad Neitens veselu dienu bija pavadījis ārpus fermas, un Dorinda piepeši atklāja, cik patīkami būtu atkal just viņu sev blakus. No šā negaidītā atklājuma viņai kļuva pavisam savādi ap sirdi; pagājusi garām virtuves durvīm, pa kurām varēja redzēt Fluvanu piemetam malku plītī, viņa lēni iegāja savā istabā un palika stāvam, lūkodamās apkārt, it kā visu redzētu jaunā gaismā. Jā — lai cik tas neticami, viņa tiešām ilgojās pēc Neitena! Kaut arī viņa nekad nebija Neitenu mīlējusi, pēc deviņiem laulībā nodzīvotiem gadiem viņa vēl arvien pret to juta dziļas un noturīgas simpātijas. Laikam gan tā bija vērā ņemama liecība par labu viņas vīra raksturam, ja pasaulē, kur viss zūd un mainās, šīs jūtas nebija zaudējušas stiprumu. Nav tādas sievietes, Dorinda sev teica, kas varētu deviņus gadus nodzīvot ar tik labu cilvēku kā Neitens un neiemīļot viņu. Neitena trūkumus viņa saskatīja tikpat skaidri kā jebkad agrāk, taču nepievilcīgajai ārienei un neveiklumam nebija izšķirošas nozīmes, jo viņa cienīja Neitena morālo skaidrību un apbrīnoja tā cēlsirdību. Ar Dorindas skarbo atturību viņš bija samierinājies tādā pašā filozofiskā mierā, kādā samierinājās ar sliktu laiku; mīlēdams un atteikdamies no mīlestibas prasībām, viņš bija izvēlējies visdrošāko ceļu, kā izpelnīties Dorindas cieņu.

Kad viņa atkal izgāja ārā — atgādināt Nimrodam, lai tas pošas uz vilcienu agrāk,— sniegs sniga vieglām pārslām, pārklādams visu ar pūkainu kārtiņu, un aukstums vairs nebija tik kniebīgs. Pret vakaru rietumpusē no blīvajiem mākoņiem izlauzās saules staru kūlis, sašķeldams debesis. Starp šo staru šķēpu un vientuļo jumtu, zem kura viņa stāvēja, pletās sniegota bezgalība.

«Ja noskaidrosies, būs skaista mēnesnīcas nakts,» viņa nodomāja.

Kad pienāca slaukšanas laiks, viņa pirmoreiz ļāva sevi pierunāt un negāja uz kūti.

— Tev taču beidzot jāsaprot, ka neesi neaizstājama,— Džons Abners sacīja pa pusei stingri, pa pusei jokojot. — Nav nemaz daudz tādu darbu, ko pieaudzis vīrietis nevarētu paveikt tikpat labi kā sieviete, un paslaistīties ziemas laikā pa kūti — tas nudien nav ne pats grūtākais, ne sarežģītākais darbs.

— Ja slaucējas nepieskata, viņas kļūst tik nolaidīgas! — aizstāvējās Dorinda.

Džons Abners stāvēja pie kamīna, turēdams garos zābakus pret uguni — papriekš vienu, tad otru —, sniegs kusa stulmu krunkās un tecēja lejup. Lauku smaržas ziemā — ādas, trāna, kūtsmēslu, dūmu un tabakas jauktais smārds kamīna siltumā vēlās no viņa kā mākonis un, kad vējš skurstenī atsita dūmus atpakaļ, izplatījās pa visu istabu. Padēla profils uguns blāzmā atgādināja Dorindai Džeisonu. Patiesībā Džons Abners nemaz nebija līdzīgs Džeisonam, viņa to zināja, taču katrā vīrietī viņa varēja saskatīt kādu iezīmi — līdzīgu sejas izteiksmi, gaitu vai līdzīgas roku kustības —, kas piepeši atkal atdzīvināja atmiņā Džeisona tēlu. Jau divdesmit divus gadus viņa pazina šo cilvēku! Divdesmit divus gadus, kuri bijuši pārpilni citu spēcīgu aizraušanos, tomēr gara acīm viņa redzēja Džeisona seju tik skaidri kā pirmoreiz tanī ritā, kad visapkārt bija kvēlojusi indiāņzāie. Pīšļi un putekļi, nekas cits no tā nebija palicis! Atmiņās par

Džeisonu nebija vairāk dzīvības kā tukšos lapseņu pūžņos, taču šis izkaltušās, tukšās paliekas vēl arvien rēgojās, aplipušas zirnekļu tikliem, kādā attālā domu nostūrī, un viņa nevarēja tikt no tām vaļā. Nedz mīlestība, nedz nožēla nebija palīdzējušas tās saglabāt, bet tās bija pastāvējušas ilgāk par mīlestību un nožēlu.

Vienā rāvienā aizgainījusi kaitinošās atmiņas, Dorinda pievērsa skatienu Džona Abnera klibajai kājai.

— Vai šie zābaki tev ir ērti?— viņa gādīgi apjautājās.

— Ko nu, tikpat ērti kā visi pārējie,— jauneklis pikti attrauca.

Viņš necieta, ka piemin viņa kroplumu, tomēr dažkārt Dorindai gribējās to pieminēt, ievērojot tā svarīgo nozīmi viņa dzīves gaitā. Kroplajai kājai bija lemts noteikt viņa likteni — vai nu labu, vai ļaunu —, gluži tāpat kā satikšanās ar Džeisonu bija noteikusi viņas likteni. Ja nebijis pārmērīgā jūtīguma un gandrīz slimīgās vairīšanās no ļaudīm — tas viss vienīgi klibuma dēļ —, ar savu izcilo apdāvinātību Džons Abners būtu spējis gūt panākumus jebkurā profesijā, ko būtu izvēlējies.

— Paliec vien tepat siltumā un atļauj šoreiz man būt par rīkotāju,— viņš sacīja.

Dorinda pamāja.— Labi, kad viss būs gatavs, es iešu uz pienamāju.

— Es jau varētu pārraudzīt visu darbu līdz galam, ja tu man ļautu.

— Bet es tev to neļaušu,— Dorinda smaidīdama atbildēja. No padēla sejas izteiksmes viņa noprata, ka tas jau ir pietiekami nobriedis, lai spētu cienīt viņu par šo nepiekāpību. Pagaidām vara vēl bija viņas rokās, un viņa turējās pie tās ar tādu pašu spītu, ar kādu bija to izcīnījusi.

Padēls nosmēja vien un izgāja ārā; Dorinda atlaidās šūpuļkrēslā, lai gaidītu brīdi, kad būs jādodas uz pienamāju. Viena no vīriešu neciešamām īpašībām, viņa domāja, bija tā, ka viņiem tik bieži izrādījās taisnība. Skaidrs, ka viņa nevarēja palikt mūžīgi jauna, un četrdesmit divu gadu vecumā, pēc divdesmit sūrā, grūtā darbā aizvadītiem gadiem, viņai jau vajadzēja padomāt par nākotni, mazliet pietaupīt sevi. Lai gan viņa jutās tikpat stipra un enerģiska kā agrāk, tikpat jauna — vismaz spriežot pēc sajūtas locītavās un muskuļos —, viņa saprata, ka laiks palēnām dara savu darbu un arī viņa no tā nav pasargāta. Viņas skatiens pamazām aizklīda līdz kumodes spogulim — šī kumode bija mantota no mātes —, un viņai šķita, ka sārtajā blāzmā sēdošo sievieti apmirdz jaunības burvība un daiļums. Zilās acis pustumsā raudzījās pretī pavisam meitenīgas, tās it kā piešķīra visam viņas tēlam — iesirmajiem matiem, vēja aprautajai sejai, staltajam, spēcīgajam stāvam, kas nebija vairs gluži tik apaļīgs un lokans kā agrāk,— maija rīta zilgmaino svaigumu.

«Varbūt tāpēc, ka savā mūžā neesmu ieguvusi nekā tāda, pēc kā esmu patiesi ilgojusies, es nespēju kļūt veca?» viņa ar pēkšņām izbailēm sev vaicāja.

Kad viņa atgriezās no pienamājas, pulkstenis bija jau septiņi un Džons Abners sēdēja virtuvē, gaidīdams vakariņas.

— Vilciens vismaz pāris stundu nokavēsies, tas ir skaidrs,— viņš teica.— Nav taču nekādas jēgas gaidīt un badoties.

— Patiešām, jāķeras pie ēšanas. Kad tēvs atbrauks, gan es viņam kaut ko uztaisīšu.

— Pirms brītiņa es redzēju misteru Gārliku aizbraucam uz staciju. Viņa meita Mollija ar Boba Elguda sievu vakar bijušas koncertā. Misis Elguda ir liela mūzikas mīļotāja. Vai esi dzirdējusi, kā viņa spēlē vijoli?

— Nē, es jau nekur neeju, arī tad negāju, kad nebiju precējusies. Tas ir jauki, ka viņai iznāk braukt mājās reizē ar tēvu. Tēvam viņa patīk, kaut arī viņa necieš lauku dzīvi.

Kad vakariņas bija galā — Džons Abners bija ēdis ar milzu apetīti —, viņi abi devās atpakaļ uz Dorindas guļamistabu un apsēdās, lai gaidītu Neitenu pārbraucam. Kaut arī Dorinda «nebija no runīgajām», kā Neitens mēdza sacīt, ar padēlu viņai allaž atradās, ko parunāt, un tagad viņi apsprieda ne tikai fermas dzīvi un pavasara sējas darbus, bet arī grāmatas par tālām zemēm un jocīgās ilustrācijas «Misionāru dzīvesstāstos», kurus Džons Abners lasīja jau ceturto reizi.

— Lucerna Pieciem Ozoliem iedvesa dzīvību,— Dorinda sacīja.— 2ēl, ka mans tētis nezināja, kas tā par varenu zāli.

— Nez vai dakteris Greiloks arī kādreiz atnāk un paskatās uz savu veco fermu? Tad nu gan viņš nožēlo, ka ir to zaudējis!

— Viņš to izputināja, viņš un vecais Greiloks pirms viņa. Nekā daudz vairāk par pliku atmatu tur nebija, kad mēs to nopirkām.

Džons Abners noliecās, lai paglaudītu kucēnu.

— Es nespēju nosodīt cilvēkus, kas grib tikt projām,— viņš sacīja.— Tie misionāri tomēr ir bijuši velna puikas. Reizēm viņi man šķiet visīstākie piedzīvojumu meklētāji.— Viņš piecēlās no atzveltnes krēsla un izstaipījās. — Ehē, pulkstenis jau gandrīz desmit! Ilgāk gaidīt nav nozīmes. Rīt jāceļas pirms pieciem, tāpēc iesim tagad labāk gulēt.

— Man šķiet, ka es kaut ko dzirdēju.— Dorinda paliecās uz priekšu un klausījās.— Vai nebrauc pāri tiltam? Nē, laikam tikai kāds zars atkal nokrakšķēja.

— Kad sniegs tik dziļš, riteņu troksni nevar dzirdēt. Es tomēr iziešu ārā un paskatīšos. Re, kāds skaists mēness uzausis.

Viņš atbultēja ārdurvis, un Dorinda ietērpās savā jenotādas kažokā un botēs un pārmeta pār galvu adīto šalli. Pēc brīža viņa jau redzēja Džonu Abneru brienam caur piesnigušajiem kokiem uz vārtu pusi un, uzmanīgi nokāpusi pa kāpnēm, lēnā gaitā sekoja viņam. Kamēr Dorinda vēl bija pusceļa uz vārtiem, viņš jau bija izkļuvis uz apledojušā ceļa un nozudis skatienam.

Ja varētu aizmirst, ka aiz muguras ir apgaismotā māja, viņa būtu varējusi iedomāties sevi gluži vienu šai nevainojami baltajā pasaulē — pasaulē, kurā vēl nav radīta dzīvība. Spožs, auksts mēness kaisīja sidrabainu mirgu pār apkārtnes ainavu — pret tumšajām debesīm tā rādījās caurspīdīga, kā no stikla. Pat māja, kad viņa atskatījās uz to, varēja būt tikai rēgs — tik nereāla tā šķita dīvainajā, itin kā pārdabiskajā sniega gaismā. Tā raugoties, viņai likās, ka vēja, zemes un zvaigžņu kustība apstājusies, viss esošais sakusis kopā un saplūdis Visuma telpā. Neviens pēdas nospiedums neaptraipīja zemes baltumu, neviens mākonis netraucēja augsto debesu mieru, neviena dzīvības skaņa neielauzās cēlajā klusumā.

Kad, brīdi pastāvējusi, viņa piegāja tuvāk pie vārtiņiem, aiz kokiem pavīdēja cilvēka stāvs — Džons Abners; skriedams viņš sauca, ka divriči jau esot redzami.

— Es sagaidīšu viņus un nojūgšu ķēvi,— Džons Abners sacīja.— Nimrods droši vien būs izsalcis un atstās visu pusdarītu.

— Labi, tad es iešu iekšā un gādāšu viņiem abiem vakariņas.

Negaidīdama braucējus, Dorinda steidzās atpakaļ uz māju un piemeta malku plītī. Tad iesita pannā olas un uzlika kafijas ūdeni vārīties, nodomādama, ka Neitenam kāre pēc kafijas ir tikpat stipra kā dažam citam — kāre pēc viskija. Uguns jau bija labi iedegusies un rūca vien, kad durvīs piepeši parādījās Džons Abners. Viņš izskatījās miegains un mazliet noraizējies.

— Tēvs jau nav atbraucis. Stacijā Nimrodam teikuši, ka ilgāk gaidīt nav nozīmes. Viņš bija galīgi pārsalis, un es sacīju viņam, lai iet gulēt. Es tikai apkopšu ķēvi un tad nākšu un tev visu izstāstīšu.

— Nu re, un es jau uzcepu olu kulteni. Tev tas būs jāapēd. Nevar taču labu mantu gāzt ārā.

— Norunāts! Es tūliņ būšu atpakaļ.

Viņš metās ārā, cik ātri vien spēja,— klibā kāja traucēja skriešanu —, bet Dorinda tikmēr saklāja galdu. Ja Neitens nebija pārbraucis, kulteni varēja apēst arī Džons Abners. Ēdienu nedrīkstēja laist zudumā.

Ķēvi apkopis, jauneklis ienāca virtuvē un sāka staigāt šurpu turpu. Pie galda viņš nesēdās, lai gan Dorinda jau bija atnesusi no plīts kūpošo panniņu.

— Kā par nelaimi, telegrāfa līnija esot bojāta,— viņš pēc klusuma brīža ieteicās.

— Mēs taču varam piezvanīt pa telefonu un apvaicāties.

— Telefona vadi arī esot sarauti. Nimrods teica, ka šie tur stacijā nekā daudz vairāk nezinot kā mēs.

— Labi, tagad sēdies un ēd, kamēr kultenis vēl ir silts. Nav ko velti lauzīt galvu.

— Viens no krāsainajiem, īliša Mūdijs, sacījis Nimrodam, ka pēc stundas braukšot mājās. Pa ceļam viņš iebraukšot pie mums un pastāstīšot, kāds pašlaik stāvoklis. Misters Gārliks palikšot stacijā, kamēr sagaidīšot meitu.

— Stāvoklis?— Dorinda brīnīdamās pārjautāja. Tikai tagad viņa apjauta, ka Džons Abners nestāsta visu. — Vai tad Nimrods nezina, cikos vilcienam jāpienāk?

— Neviens to nezina. Vadi ir sarauti, bet Vašingtonas vilciens atgriezies atpakaļ stacijā, jo tālāk uz priekšu esot notikusi kāda avārija. Es nezinu, vai tas gadījies ar Ričmondas vilcienu vai kādu citu, Nimrods visu tā jauca, ka es nekā nevarēju saprast. Viņš spēja pateikt vienīgi to, ka ir kaut kas noticis. Nimrodu visvairāk iespaidojis, ka dzelzceļa strādnieki braukuši uz turieni ar cirvjiem rokā. Visi ar cirvjiem — viņš man atkārtoja vai desmit reižu.

— Cirvjiem?— Domas šķita kā sastingušas. Viņa stāvēja virtuves vidu ar kafijkannu rokā un atkārtoja šo vārdu, it kā tas viņai nebūtu pazīstams. Aiz muguras plīti sprakšķēja uguns, un ģerānijas, ko viņa bija nocēlusi no palodzes, stāvēja uz ķieģeļu klona glītā rindā.

— Laikam jādabū vagoni nost no sliedēm,— Džons Abners nenoteikti atbildēja.— Gan jau īliša pastāstīs, kad atbrauks. Viņam ir vairāk sajēgas nekā Nimrodam, tas jau bija pārbijies līdz nāvei.

— Nimrods būtu varējis paēst vakariņas. Kāpēc viņš nenāca iekšā?

— Viņš teica, ka sieva viņu gaidot, viņš gribot iet uz savu būdu.

Ielējusi kafiju, Dorinda aiznesa kannu atpakaļ un nolika uz plīts.

— Man bailes, ka tavs tēvs tur nepārsalst. Viņam taču zobs izrauts!

Viņu stiprināja nešaubīga pārliecība, ka Neitens arvien pratīs par sevi parūpēties. Viņa raizējās vienīgi par slimo zobu. Lai cik Neitens bija prātīgs, šai jautājumā viņš bija gluži kā bērns.

Džons Abners izskatījās atvieglots, kad varēja tikt pie karstās kafijas.

— Pataupi kafiju īlišam,— viņš sacīja.— Drīz jau viņam jābūt klāt. Vecais priecāsies, ka var iedzert kaut ko kai-stu.

Lai gan viņš ēda un dzēra, it kā būtu izsalcis, no sejas viņam nenozuda bažīgā izteiksme, un viņš pastāvīgi grieza galvu uz loga pusi.

— Diez vai tur kas nopietns var būt,— Dorinda mierinoši teica.— Tad jau mēs to būtu agrāk uzzinājuši.

Apsēdusies blakus padēlam, viņa paņēma tasi ar kafiju un dzēra to maziem malciņiem. Un tad piepeši, lai gan viņa visu laiku bija centusies sev iegalvot, ka nekādas briesmas nedraud, viņa juta piezogamies satraukumu — tas it kā mācās viņai virsū no visām pusēm. Vispirms viņa sajuta vieglus drebuļus — tie noskrēja lejup pa miesu kā zirnekļi —, tad tikko manāmu muskuļu raustīšanos, tad sīkas nervu trīsas — šķita, ka sīki elektrības vadiņi viņas augumā uz visām pusēm raidītu trauksmes ziņu. Piepeši bailes ielauzās prātā un domās, un viņa aptvēra, ka klausās gluži tāpat kā Abners, vai ārā neatskanēs sniega gurkstēšana zem riteņiem,

— Vai tu ko dzirdi, Džon Abner?

— Kāds zars nolūza, citu neko. Iekuršu tavā kambarī kamīnu. Tur būs omulīgāk.

Kad viņš bija aizgājis, Dorinda pabaroja abus suņus un kaķi, nomazgāja traukus un pārsedza kafijkannu ar sildītāju. Iedama ārā no virtuves, viņa ievēroja ģerānijas un pavirzīja podus tālāk no plīts. «Ja plītī visu nakti kurēsies uguns, tām kļūs par siltu,» viņa nodomāja.

III

Guļamistabas kamīnā liesmoja malkas šķilas; Džons Abners stāvēja pie loga, pa kuru varēja redzēt vārtus un ceļu.

— Rūtis tā apsarmojušas, ka nekā nevar saskatīt,— viņš teica, Dorindai ienākot.

Nostājusies viņam līdzās, Dorinda raudzījās ārā pa ceriņkrūma kailo zaru starpām.

— Jā, nelidz arī mēnessgaisma, tikpat neko nevar izšķirt,— viņa atbildēja.— Braucot tagad neganti salst. Diez vai ķēve būs atsilusi?

— Gan jau, es pārsedzu viņu ar segu.— Džons Abners nodrebinājās — no vaļīgajiem loga rāmjiem vilka ledains aukstums.— Vai tev nevajadzētu likties gultā?— viņš sacīja, atgriezdamies pie kamīna.— Ilgi jau vairs nebūs jāgaida.

Dorinda noraidoši papurināja galvu.

— Esmu sadzērusies kafiju, tik un tā nevarēšu aizmigt. Atlaidies uz dīvāna, bet es gaidīšu Ilišu. Slēģi ir vaļā, viņš zinās, ka mēs vēl neesam aizgājuši gulēt.

Kādu brīdi Džons Abners vēl iebilda, miegaini mirkšķinādams acis un ar pūlēm noturēdams žāvas, tad padevās un krišus iekrita platajā, mīkstajā dīvānā.— Man nu gan šonakt kafija nekā nelīdz. Ja es aizmigšu, vai tu mani pamodināsi?

— Jā, ja būs kādi jaunumi. Bet tu jau pats dzirdēsi, kad Iliša iebrauks pagalmā.

Viņš iesmējās aizvērtām acīm.

— Man šķiet, ka es pat pastardienas bazūnes nedzirdētu.

Dorinda noņēma no savas gultas ielāpsegu un rūpīgi — no galvas līdz kājām apsedza Džonu Abneru. Apspraudīdama segu padēlam apkārt, viņa atcerējās savu kāzu nakti, kad bija atradusi Neitenu aizmigušu uz šā paša dīvāna kamīna priekšā. «Ja viņš būtu izturējies citādi, es nebūtu varējusi viņu ciest,» Dorinda nodomāja.

Atlaidusies šūpuļkrēslā pie kamīna, viņa pacēla zeķi, ko dienā bija sākusi lāpīt. Tad, ievērojusi, ka lampas gaisma krīt Džonam Abneram tieši sejā, nogrieza dakti mazāku, salocīja zeķi un ielika atpakaļ grozā. Šūpuļkrēsls klusi čīkstēja; baidīdamās, ka troksnis gulētāju var atmodināt, viņa sēdēja nekustīga, raudzīdamās uz pekankoka šķilām kamīnā, vienu pēdu uzlikusi sunim uz sāna.

Tā sēžot, viņa atkal ieraudzīja vienu no tiem atmiņu uzplaiksnījumiem, kas parādījās tikai šādos bezdarbības brīžos,— ieraudzīja sevi pielijušajā mežā gaidām Džei-sonu, kad tas brauks mājās kopā ar Džinīvu. Tolaik viņa bija meitene, tagad — sieviete, turklāt pusmūža gados, tomēr šādas bezdarbīgas gaidīšanas reizes vienmēr bija mokošas un tāpēc līdzinājās cita citai. «Ja es būtu apprecējusies ar Džeisonu un viņš patlaban būtu tai vilcienā, vai es varētu tā sēdēt?» viņa sev vaicāja. «Ja es būtu Džeisona, nevis Neitena sieva, vai laulības dzīve būtu citāda?»

Jautājums bija bezmērķīgs, un, tā kā Dorinda nebija radusi apgrūtināt savu praktisko prātu ar bezmērķīgiem jautājumiem, viņa piecēlās, apvilka kažoku un gāja laukā; klusi aizvērusi ārdurvis, nokāpa pa apledojušām lieveņa kāpnēm. Vietām sniegs bija nomīdīts gluži slidens. Viņa zināja, ka īlišam izdevīgāk braukt taisni pa ceļu, nevis iegriezties Vecajā Fermā, kur pajūgs varētu iestigt kupenās. Sperdama piesardzīgus soļus, viņa devās uz vārtu pusi, bet necik tālu vēl nebija tikusi, kad ieraudzīja īlišas vecos atsperratus pārripojam pāri tiltam. Aizmirsusi visu piesardzību, viņa skrēja tiem pretī pa slideno celiņu.

— Es visu laiku glabāju tev karstu kafiju, tēvoci Iliša! Ienāc virtuvē kaut ko uzkost.

— Paldies, kundze, es labāk vilkšos uz mājām; ķēvīte pagalam nomocījusies, nevar vien sagaidīt, kad tiks stallī.

— Tu vari nolikt viņu pie mums, stallī vietas diezgan, un pats vari pārgulēt pie Ebenezera.

— Paldies, paldies, mis Dorinda, tā jau gan ir, mums abiem vajg maķenīt atvilkt elpu. Lieta, redz, tāda, ka mans dēls Džespers ar ir tai vilcienā, kas tur apstājies uz sliedēm, un es no rīta brauks atkal uz staciju.

— Vai tad nekas vēl nav zināms?— Dorinda jautāja, soļodama blakus pajūgam, kas virzījās uz staļļa pusi, lēkādams pār kailajām koku saknēm.

īliša noliedzoši pakustināja šallēm aptīto galvu.

— Kā dievs debesīs, mis Dorinda, nekas nav zināms, nekas nav zināms! Tik tas vien, ka Ričmondas vilciens apstājies un nu šie ar visu varas mākti ķersies tam klāt. Ko nu bēdās! Viņiem tak ir cirvji, un, kad mans Džespers ņem cirvi rokā, neviens viņam netiek līdzi!

— Laikam pamatīga katastrofa?— Dorinda nemierīgi apvaicājās.

— Kaut kas ir gan, bet šie stacijā nekā nezina. Vadi esot pārrauti pavisam pušu, un, cik aizbrauc glābēji uz to pusi, tik pazūd kā akā. Kad nu jūs man žēlīgi atļaujat pārlaist nakti šite, rītdien ar dievpalīgu braukšu atkal lūkot.

— Vai tad mums vietas trūkst, tēvoci īliša! Pagaidi, es tūliņ atnesīšu lākturi, lai stallī vari ko saredzēt.— Dorinda iesteidzās mājā un pēc brīža atgriezās ar laternu. — Kad būsi apkopis zirgu, nāc iekšā, es tevi paēdināšu.

Pa ceļam uz virtuvi Dorinda ielūkojās savā istabā un, redzēdama Džonu Abneru aizmigušu, nolēma viņu nemodināt. Kādēļ traucēt viņa miegu, ja nekas noteikts nav zināms? Та nodomājusi, viņa steigšus devās gatavot īlišam vakariņas, un, kad vecais nēģeris ienāca virtuvē, speķis ar olām jau kūpēja galdā. Apstājies drošā attālumā no plīts, viņš sildīja nosalušās rokas un kājas; viņa sirmā galva kā resns kāpurs bija izlīdusi no daudzajām šallēm, kas bija satītas tai apkārt.

— Vai stacijā bija daudz ļaužu?— Dorinda apjautājās.

— Nē, kundze, kur nu šitādā laikā. Misters Džons Gārliks palika pa nakti veikalā un misters Džeimss Elguds arī. Jaunais misters Bobs un viņa sieva abi divi tak ir tai vilcienā.

— Labs ir, paēd nu krietni. Pēc tam vari iet pie Ebenezera. Tur būs silts — redzēju, ka dūmi nāk no skursteņa.

Zinādama, ka vakariņas vecajam vīram garšos labāk, ja viņa nestāvēs klāt, Dorinda devās atpakaļ uz savu istabu — Džons Abners nebija pamodies — un apsēdās pie kamīna. Viņa pagaidīja, līdz izdzirdēja, kā īliša uzsauc: «Ar labu nakti, mis Dorinda!»— un iziet ārā, aizvērdams durvis, tad cēlās un aizbultēja tās. Nogriezusi priekšnama lampai dakti zemāk, viņa devās pie Džona Abnera un pieskārās tam pie pleca.

— Ej gulēt uz gultu. Drīz būs atkal jāceļas.

Viņš pavēra acis, pieslējās sēdus un samiedzies raudzījās uz Dorindu.

— Es varētu gulēt trīs dienas no vietas.

— Tāpēc jau es saku — ej augšā uz savu istabu.

— Vai īliša atbrauca?

— Jā, viņš nolika savu ķēvi stallī un aizgāja gulēt pie Ebenezera.

— Ko viņš tev sacīja?

— Tikai to, ka nekas īsti vēl nav noskaidrots. Tu jau zini, kā ir, kad telegrāfs nestrādā. Misters Gārliks un Džeimss Elguds palikuši gaidīt visu nakti.

— Tad jau tas ir tēva vilciens. Tur notikusi liela katastrofa.

— Laikam gan. Sī neziņa ir tik briesmīga. Kas viss nevar atgadīties, un mēs to uzzināsim tikai rītrītā!

Seja Dorindai bija bāla un saspringta, un runādama viņa nodrebinājās — nevis no aukstuma, bet no nervozitātes. Viņa redzēja Džonu Abneru uzmetam ātru skatienu logam un zināja, ka arī viņu šausmina šī pirmatnīgās atšķirtības sajūta. Kā ļaudis varēja izturēt — tuksnešos, ziemeļu ledājos —, kad viņiem patiešām bija liegta iespēja sazināties ar citiem?

— Nu tu zini, kā bija vecos laikos, kad pie mums vēl nebija ne telegrāfa, ne telefona,— Dorinda sacīja.— Ped-larsmila bija tikai neliela apmetne klajuma vidū, un mana māte varēja nodzīvot nedēļām ilgi, nesaņemdama nekādas vēstis no ārpasaules.

— Agrāk es to tā neiedomājos, bet viņai patiešām bijis smagi. Ceļi — viena vienīga dubļu jūra, un viņa nekur nevarēja tikt, pat ja gribētu.

— Tāpēc jau viņu bija pārņēmusi tā darbošanās mānija. Ja viņa nestrādātu, tad ziemā sajuktu prātā aiz vientulības,— tā viņa teica. Viņai pašai vajadzēja kustēties, lai mājās justu vismaz kādu dzīvību. Dažkārt ceļi bijuši tik slikti,— tā viņa man reiz stāstīja,— ka veselu mēnesi neviens pat neesot pagājis mūsu fermai garām — pat ne misters Gārliks, pat neviens nēģeris ne. Karam sākoties, vilcieni caur Pedlarsmilu vairs negāja, bet pēc tam vairs gāja tikai divi vilcieni dienā.

— Manuprāt, tie, kas dzīvo dzelzceļa otrā pusē, vienmēr bijuši izdevīgākā stāvokli,— piezīmēja Džons Abners.

— Protams, viņi ir tuvāk lielceļam, bet tai laikā, kad māte bija tikko apprecējusies, tas bija gandrīz vienalga. Ceļus pie mums taču tikpat kā nelaboja, vienīgi tad, ja kāds fermeris bija ar mieru dot darbaspēku — vergus vai brīvos nēģerus —, bet tad, kad līgums bija noslēgts, vienmēr kaut kas atgadījās, kas visu izjauca. Kāds nomira, saslima vai zaudēja visu ražu. Tu taču zini, ka rentniekiem nekad netīk godīgi padarīt savu darba daļu.

— Un Pedlarsmilā nebija pat veikala, kamēr mūsu tēvs to atvēra?

— Nekā nebija, tikai dzirnavas. Tās te stāvējušas jau no neatminamiem laikiem, un vienmēr bijis kāds Pedlars par dzirnavnieku. Mūsējie brauca malt graudus un reizēm iemainīja tos pret cukuru vai melasi. Bet vienīgais veikals bija apgabala valdes namā. Fermeri pārdeva pilsētā tabaku un pie reizes ari iepirka visu ziemai vajadzīgo. Visa tabakas nauda izgāja par kafiju, cukuru un drēbēm. Tāpēc jau ari tēvs līdz mūža galam audzēja tabaku.

Džons Abners piecēlās un izstaipījās.

— Paldies dievam, ka es dzīvoju telefona un telegrāfa laikos un varu cerēt arī uz automobili, kad tie kļūs lētāki.— Piegājis pie loga, viņš saliektām plaukstām aizsedza acis pret gaismu un lūkojās ārā.— Viens vienīgs sniegs, neko citu nevar redzēt. It kā mēs zem tā būtu dzīvi aprakti. Kurš rīt vedis sviestu uz staciju — vai es?

— Nē, es pati gribētu braukt. Tu labāk paliec mājās un uzraugi slaucējas.

— Cik nežēlīgi noteiktas gan ir lauku dzīves ikdienišķās norises! Rūpesti var nākt un aiziet, ļaudis var dzimt un mirt, bet govis nedrīkst palikt neslauktas ... — Tikai tad, kad Džons Abners bija uzkāpis augšstāvā, Dorinda aptvēra, ka ir sarunājusies pati ar sevi, jeb kā māte mēdza to apzīmēt, «ar krāsns kruķi». «Grāmatas man jau kļuvušas gandrīz vienaldzīgas,» viņa nodomāja, «bet senāk es taču biju tāda grāmatu lasītāja!»

Ielikusi kamīnā jaunu malkas šķilu, viņa ar visām drēbēm krišus iekrita gultā un gulēja pilnīgi nekustīgi, līdz viņu sagrāba nervu trīsas,— viņa jutās tā, it kā būtu ievilkusi elpu un nespētu izelpot. Pret rītapusi kāds lūstošs robīnijas zars nodārdēja tā, it kā būtu uzkritis uz jumta, un tad viņa saprata — visi viņas jutekļi, saspringti līdz pēdējam, gaida, ka no ceļa puses atskanēs ratu troksnis. Pietrūkusies kājās, viņa atrāva logu vaļā un izliecās ārā, tumsā. Nekā tur nebija. Vienīgi melnbalta nakts un mēness, kas tālē aiz sniega laukiem jau kļuvis viegli iezaļgans.

Četros Dorinda aizgāja uz virtuvi un ķērās pie brokastu gatavošanas priekšdarbiem. Samalusi kafiju, iebērusi to kannā un aplējusi ar ūdeni, izmērcējusi pienā sausiņus un salikusi tos cepamajā formā, viņa atgriezās savā istabā un pabeidza ģērbšanos. Kad Džons Abners nokāpa lejā, lai dotos uz kūti, viņa to jau gaidīja ar cepuri galvā un veselu kaudzi aitādas pārsegu pie kājām.

— Sviestu tomēr vajadzētu aizvest. Fluvana to jau sagatavojusi,— Dorinda viņam teica, vērodama, kā viņš aizdedzina savu laternu no lampas, kas stāv uz brokast-galda.— Ja vilcienu satiksme atjaunota, Vašingtonā to gaidīs.

— Jā, mēģināts nav zaudēts. Teikšu Nimrodam, lai iejūdz zirgu.

Viņi abi runāja tā, it kā katastrofa būtu tikai nenozīmīgs traucēklis, kas tagad novērsts. Dorindai acu priekšā neskaidri parēgojās mātes tēls — kā viņa savā labākajā kleitā bija gatavojusi brokastis pirms brauciena uz tiesu. Viņas seja bija paudusi to pašu izmisīgo optimismu, kas tagad gluži kā maska bija sastindzinājis Dorindas vaibstus.

Kaut gan bija vēl tumšs, ferma jau bija pamodusies. Kad Džons Abners gāja ārā, Dorinda redzēja caur tumsu pavīdam laternu līgojošās zvaigznītes, bet, kad viņš atgriezās virtuvē brokastot, tur jau rosījās Fluvana, cepdama žāvēto gaļu ar olām. Viņi vēl nebija pabeiguši maltīti, kad ienāca Nimrods ar ziņu, ka pajūgs gaida durvju priekšā, un, steigšus piecēlusies, Dorinda uzmeta plecos jenotādu kažoku.

— Mēs braucam,— viņa sacīja.— Fluvana, pabaro tēvoci īlišu ar brokastīm un pasaki viņam, ka Džesperu mēs atvedīsim. Turi katlu uz uguns, lai vari pasniegt kafiju misteram Neitenam, tikko viņš ieradīsies.

Dorinda izsteidzās ārā un iekāpa smagajos ratos, un pajūgs sāka apdomīgi virzīties pa apledojušo slīpumu uz ceļu. Izgriežoties ārā pa vārtiņiem, riteņi nošņirkstēja uz akmeņiem un ieslīdēja dziļajās grambās, kas bija iebrauktas sniegā. Redzēt varēja tikai nelielu laukumiņu ceļa zirgiem zem kājām, un visu laiku šis laukumiņš virzījās viņiem līdzi, ne mirkli neaizkavēdamies un nemainīdams apveidu. Sai apgaismotajā laukumiņā kā burvju zīmes brīžam parādījās, brīžam pagaisa sīciņi putnu pēdu nospiedumi.

Pēc kāda laika, kad viņi jau tuvojās Pedlarsmilai, tumsā, kas biezēja viņiem visapkārt, pavīdēja tikko jaušama atblāzma, līdzīga tāltālas gaismas drebošam atspīdumam melnos ūdeņos. Pēc šīs atblāzmas austrumu debesmalā ievizējās tāds kā dzidrums, kas kāpa augšup, gluži tāpat kā augšup paceļas miglas auts, ja tam tuvojas ar sveci rokā. Šajā dzidrumā iegaismojās apkārtnes ainava — pa daļām, it kā tās būtu polārās nakts debesu zūdošās ainas. Debesis viņiem virs galvas sedza mākoņi, bet, kad viņi jau bija tikuši līdz stacijai, pie apvāršņa veco dzirnavu pusē mākoņu vāli ievizējās, bālas rītausmas apņemti.

— Ja vilcieni iet pēc saraksta, mūsu vilciens ir aizgājis jau pirms veselas stundas,— Dorinda teica; tomēr viņa zināja, ka tas nevar būt aizgājis.

— Uz vakarpusi šitas sals atlaidīsies, tas i kā likts,— ierunājās Nimrods — pirmo reizi kopš izbraukšanas no mājas.

— Jā, šķiet, ka laiks mainīsies.

Stindzinoši aukstajā rītausmas stundā stacija izskatījās tik vientuļa un pamesta kā vēl nekad. No visām pusēm gludenas ledus jūras ieskautas, platforma un vecā noliktava melnēja kā sēklī izskalotas kuģu atlūzas. Pat sārtenā debesmalas svītra šķita padarām ziemas salto vienmuļību vēl saltāku.

Kamēr viņi vēl bija patālāk, Dorinda neredzēja kustamies nevienu cilvēka stāvu, bet pēc tam ieraudzīja nelielu bariņu ļaužu — tie bija sapulcējušies apkārt kaut kam, ko Dorinda no atstatuma bija noturējusi par strupceļā iebrauktu preču vagonu.

Nu viņa redzēja, ka tā ir lokomotīve ar pasažieru vagonu — tikai vienu vagonu, no kura vīri cēla ārā kaut kādas tumšas nastas un lika uz primitīvām nestuvēm, kas bija sarindotas sniegā.

— Vilcieni atkal pienāk,— Dorinda ierunājās aizsmakušā balsī.— Ceļš laikam brīvs.

— Nūja, mums tak jādabū projām sviests,— atsaucās Nimrods,— Nu-ū, kustās, kustās!— Un viņš uzšāva zirgiem.

Dorindai pārskrēja drebuļi, bet to iemeslu viņa neapzinājās, jo galvā nebija nekādu domu. Kad rati jau zvalstīdamies brauca augšup pa nogāzi, apziņā paplaik-snījās tukši skanošas frāzes: «Kaut kas ir noticis. Es jūtu — kaut kas ir noticis.»

— Vai tu tur redzi kādu pazīstamu, Nimrod?

— Nē, kundze, neviena neredzu,— Nimrods atbildēja, bet tūlīt satraukti piebilda:— Paga, viens laikam nāk! Vai nav vecais misters Elguds?

Zirgi pie žoga apstājās un sāka rušināt ar purniem sniegu; Nimrods nolēca zemē, lai izceltu sviesta saiņus. Dorinda piecēlās kājās un dauzīja nosalušās rokas vienu pret otru. Locekļi bija sastinguši gluži stīvi, vienu bridi likās, ka viņa vairs nevarēs kustēties. Nedaudz atžirgusi, viņa izkāpa no ratiem un sekoja Nimrodam uz veikalu. Tūdaļ viņas redzeslokā nokļuva rosīšanās ap vagonu, un viņa nodomāja: «Tekalē kā tītari!» Dorindai tuvojoties, viru pulciņš pašķirās un divi nāca pa sniegu viņai pretī. Viens no tiem bija svešinieks, otrs — Bobs Elguds,— pirmajā brīdī viņa to pat nepazina. «Novecojis,» viņai ienāca prātā, «izskatās gluži kā tēvs!» Veselīgi sārtā seja ar valdonīgajiem vaibstiem bija apdegusi, kvēpiem noziesta, mati, agrāk gaiši un cirtaini,— kā apsvilusi indiāņzāle. Pat acis izskatījās apsvilušas, un viena roka viņam bija pārsieta.

Dorinda apstājās un stāvēja kā sastingusi. Nekādas noteiktas bailes viņa nejuta, vienīgi neskaidras šausmas, kas dauzījās ārpusē aiz apziņas mūriem. «Kaut kas ir noticis. Kaut kas ir noticis. Kaut kas ir noticis.» Viņas gara pasaulei piepeši nebija nekāda sakara ar viņu pašu — ar viņas domām un jūtām. Tā bija tikai tukša telpa — tumša un tukša telpa, ko nākamajā mirklī piepildīja bezdelīgu spārnu švīkstoņa.

Pienācis klāt, Bobs Elguds sniedza viņai veselo roku.

— Mēs ar tēvu taisījāmies nupat braukt pie jums uz mājām, misis Pedlara,— viņš teica.— Gribējās, lai par Neitenu jūs uzzinātu no mums . ..

— Tad jau viņš ir miris,— Dorinda klusi sacīja. Viņa nekad nebija domājusi par to, ka Neitens varētu nomirt. Viņš nebija tik nozīmīga persona. Bet tagad viņš bija miris.

— Viņš gāja bojā kā varonis!— svešais vīrietis, kuru Dorinda nekad agrāk nebija redzējusi, dedzīgi iestarpināja.

— Jā, viņš gāja bojā kā varonis!— Bobs Elguds atkārtoja, it kā nevēlēdamies laist svešo pie vārda.— Mēs gribam, lai jūs to zinātu un justu visu mūžu. Glābdams citu dzīvības, viņš ziedoja savējo. Viņš bija izlīdis ārā no vagona bez vienas skrambiņas un devās atkal atpakaļ. Vilciens bija nogāzies no uzbēruma, tas dega. Sievietes kliedza. Viņš bija stiprs cilvēks, tāpēc devās atpakaļ. Tika iekšā, bet ārā vairs netika.

— Tie kliedzieni! Ak dievs!— svešais izsaucās.— Visu mūžu tie man skanēs ausīs. Man tie būs jādzird tik ilgi, kamēr dzīvošu.

— Viņš bija ārā?— Dorinda muļķīgi pārvaicāja.

— Jā, bet viņš devās atpakaļ. Paņēma no kāda cirvi un devās atpakaļ, jo bija stiprs cilvēks. Viņš cirta degošo vagonu, lai izvilktu ārā kādu sievieti. To sievieti viņš izvilka . ..— Bobam aizžņaudzās balss, bet tad viņš steigšus piebilda:— Kad mēs viņu atradām, viņš jau bija miris . . .

Dorinda raudzījās uz Bobu ar stingu, tukšu skatienu, neredzēdama neko citu kā viņa apsvilušos vaibstus un deguma brūci galvā.

— Vai viņu vedīs uz mājām?

— Ja jūs tā vēlēsities.— Bobam drebēja balss.

— Mums tomēr šķiet, ka pienācīgāk būtu apbedīt viņu kapsētā pie baznīcas.

Dorinda pamāja ar galvu, tik tikko apzinādamās, par ko ir runa. Tātad beidzot Neitens bija pārliecinājis ļaudis, ka ir ņemams par pilnu, kaut arī viņam bija vajadzējis iet nāvē, lai tā notiktu. «Vai bija vērts?» domāja Dorinda. «Vai viņš justos gandarīts, ja to zinātu?»

— Vai varu iet uz baznīcu? Vai viņš jau aizvests uz turieni?

Dorinda ievēroja, ka Bobs saminstinās.

— Diez vai jums vajag uz viņu skatīties,— Bobs pavilcinājies atbildēja.— Mēs gan domājam, ka nāve iestājās vienā mirkli, bet...— Viņš aprāvās, tad ar izmisīgu apņēmību turpināja:— Ja jūs tagad brauktu mājās un uzticētu visu mums . . . Mēs apsolām, ka viss būs tā, kā Neitens to būtu vēlējies. Mēs gribam sarīkot viņam varoņa bēres.

— Varoņa bēres!— atbalsoja Dorinda. Viņa nezināja, nespēja iedomāties, kadas bēres tās īsti ir, bet juta, ka Neitenam tas būtu paticis, ka viņai nav tiesību liegt Neitenam tādas bēres, kādas viņam būtu patikušas.

Par atbildi noliekusi galvu, viņa devās atpakaļ uz ratiem, kur viņu gaidīja galīgi satriektais un rīcības nespējīgais Nimrods. Kaut kāds apstulbums bija kā slogs uzgūlis visām viņas jūtām, un pēc brīža, vadīdama pajūgu uz māju pusi, viņa iedomājās, ka nemaz nespēj just un izturēties atbilstoši šim notikumam — vienam no nozīmīgākajiem notikumiem savā mūžā. Vai vienmēr viņas jūtas būs tikpat nepilnvērtīgas, dzīves prasibām neatbilstošas? Neitena nāvi viņa neizjuta tā, kā vajadzētu izjust, neizjuta tā, kā tas no viņas tika gaidīts. «Liekule!»— tāds bija viņas bargais spriedums pašai par sevi, taču tā bija tāda liekulība, pret kuru viņa bija bezpalīdzīga. Viņu satrieca Neitena traģiskā bojāeja, taču kā dziļu personisku zaudējumu viņa to neapzinājās. Kaut kas viņas dvēselē — tā rāmā, skaidrā liesma, kas bija viņas īstais «es»,— palika vienaldzīgs pret notikušo, tāpat kā bija palicis vienaldzīgs pret visām mūžā pieredzētajām traģēdijām, ja neņem vērā vienu. Viņa pameta Neitenu ļaužu apbrīnai un cieņai, ko viņš bija iemantojis pārāk vēlu,— pameta bez skumjām, tikai ar nožēlu. Kā lai viņa tagad nenovēlētu Neitenam to, pēc kā viņš dzīves laikā bija visvairāk alcis? Patiešām, domādama par Neitenu — ar līdzcietību, taču bez liekuļotas traģikas —, Dorinda bija pārliecināta, ka viņam būtu patikušas varoņa bēres.

IV

Pamodusies agra rīta tumsā, viņa dzirdēja Džonu Abneru nonākam lejā pa kāpnēm un priekšnamā iededzam laternu.

«Jāceļas, jāapskatās, kā iet ar slaukšanu!» Tā bija pirmā ašā doma, pēc tam viņa sacīja sev kā atģizdamās: «Nevar būt, ka Neitens miris.»

Vai viņa jebkad pieradīs pie šīs domas? Vai samierināsies ar šo notikumu, tāpat kā bija samierinājusies ar savu laulību?

— Pasaulē nebija labāka cilvēka par viņu,— Dorinda balsī teica. Šeit, mājās, viņai uzmācās pirmā neskaidrā zaudējuma apjausma. Nejūtīgums, kas bija sargājis viņu stacijā, pagaisa, kad viņa atcerējās Neitena labās īpašības — labsirdību, laipnību, iecietību pret viņas aizspriedumiem. Viņa zināja, ka fermas ikdienas dzīvē Neitena trūks ik brīdi vairāk un ka drīz viņa sāks skumt pēc Neitena — kad būs aptvērusi, ka zaudējusi viņu uz visiem laikiem. Vakardiena bija atstājusi viņas apziņā tukšumu. Kad Dorinda iedomājās garo pēcpusdienu pēc atgriešanās no stacijas, viņa spēja atcerēties vienīgi Džona Abnera mīļumu un Džeimsa Elguda apciemojumu — viņš bija pastāstījis, ka ziņa par notikušo nelaimi tikai nupat sasniegusi Vipemokas otrā krasta fermas un ka pazudušais mācītājs pusnaktī pārradies mājās.

Kad šīs ziņas bija saņemtas — otrajā dienā pēc Neitena nāves —, vienkāršās bēru norises varēja sākties. Pati pirmā — visnomācošākā sēru izpausme jebkurā fermā allaž bija skaļais satraukums nēģeru vidū — tie vairs nedarīja it neko citu kā tikai apraudāja mirušo. Ja pēc nelaimes gadījuma vēl bija palikusi kaut mazākā cerība, viņi spēja veikt Herkulesa varoņdarbus, bet, tiklīdz mājās ienāca nāve, māņticība viņus pilnīgi paralizēja. Protams, govis nevarēja atstāt neslauktas, taču, ja neņem vērā slaukšanu un lopu barošanu, saimniecība tika pilnīgi pamesta savā vaļā līdz tam brīdim, kad nomirušais bija apbedīts. Neitena apdegušais ķermenis atradās Pedlarsmilā, taču sēru noskaņojums izplatījās līdz pat Vecajai Fermai. Džons Abners bija ieminējies, ka varētu aizsūtīt telegrammu uz Vašingtonu viesnīcai un pienotavai un sviestu šoreiz netaisīt, taču doma, ka tik daudz laba krējuma aizies postā, Dorindas taupīgajai dabai šķita nepanesama, un viņa šo ierosinājumu noraidīja, aizrādīdama, ka Neitens neesot varējis ciest nesaimnieciskumu. Tā bija taisnība — nesaimnieciskumu viņš tiešām nebija varējis ciest, taču viņam bija arī patikušas kārtīgas bēres. Dorinda atcerējās mātes nāvi un to, cik lieliski, līdz pēdējam sīkumam pilnīgi Neitens visu bija sarīkojis.

«Vai es esmu pārāk cieta?» viņa sev jautāja. «Vai tad es neredzu, ka viss tik un tā iet juku jukām? Galu galā cilvēks mirst tikai vienreiz mūžā, kā Fluvana mēdz sacīt.» Un ironijas velniņš, kas no viņas nekad neatstājās, pabeidza viņas vietā: «Labi vien ir, ka vienreiz, citādi dzīvajiem neatliktu laika dzīvot.»

Brokastis tikko bija paēstas, kad jau sākās līdzjūtības apliecinājumu plūdi. Dorinda kopā ar Fluvanu bija uzkāpusi bēniņos, lai apskatītos, kādi melnā apģērba gabali viņai palikuši no tiem laikiem, kad vajadzēja apbedīt vecākus; pēc brīža Fluvana paraudzījās pa jumta lodziņu un pārsteigta noelsās.

— Jau nāk, mis Dorinda! Ātrāk velciet mugurā to melno kleitu, citādi ieraudzīs, ka jūs vēl neesat sērās!

Viņa pacēla augšup putekļainu melna bombazīna tērpu, kas bija piederējis misis Ouklijai, un Dorinda ienira tajā ar tādu sajūtu, it kā pati gatavotos gulties zārkā. Viņa jau grasījās kāpt lejā, lai sagaidītu viesus, kad Fluvana izcēla un izpurināja viņas acu priekšā ģimenes relikviju — krepa plīvuru, ko atraitnes bija nēsājušas jau divās paaudzēs. Dorindas vecmāmiņa to bija nopirkusi, vēl turīga būdama, un pēc viņas nāves — viņa bijusi viena no tām dienvidnieku atraitnēm, kas nenovilka sēras visu mūžu,— plīvurs bija salaistīts ar kamparu un satīts papīrā līdz tai dienai, kad pienāca misis Ouklijas reize to aplikt; nu bija Dorindas kārta, un, ieelpojusi vecišķo bēru smaržu, viņa neviļus nodrebēja.

— Pēc bērēm jums vajadzēs gādāt jaunu plīvuru, bet pagaidam bus jāiztiek ar šo pašu veco,— sprieda Fluvana.— Ir jau gan pavisam norūsējis, bet kas tur baznīcā ievēros.

Dorinda tomēr nolika piedāvāto plīvuru malā un, piekodinājusi Fluvanai, lai tā uzvāi'a kafiju — viesi varbūt gribēja atspirdzināties —, steidzās lejup. «Ja varētu atmest šīs pretīgās ceremonijas — tā, lai paliktu tikai nāves svinīgums!» viņa domāja.

Kāpņu galā viņu jau gaidīja mis Sēna Snīda ar melnu sarža kleitu rokās.

— Dievs žēlīgais, kas tas tāds tev mugurā, Dorinda? Tas tak izskatās kā šūts pirms grēku plūdiem!— viņa iesaucās, asarām ritot pār laipno, veco seju.— Tikko padzirdēju par nabaga Neitena galu, uzreiz sāku gudrot, kur varētu sadabūt tev pieklājīgu kleitu bērēm. Es ne mazdrusciņ nebrīnos, ka Neitens bijis tāds varonis. Es vienmēr zināju, ka viņš ir daudz vairāk vērts, nekā dažs labs par viņu domā. Un tā nu es sēžu un pūlos atcerēties, kas pagājšgad nomiris, un te uzreiz pagalmā iebrauc Džona Gārlika jaunā sieviņa ar šito kleitu rokās un atraitnes aubīti piedevām. Viņa, redz, esot tā piebriedusi, ka to kleitu vairs nevarot dabūt ciet, un viņa jutīšoties ļoti pagodināta, ja tu būšot ar mieru to valkāt. Aubīti viņa arī atdod, tāpēc ka tā jau patiesībā ir atraitnes aube un viņa tak nevar to nēsāt, kamēr Džons ir dzīvs, un glabāt arī negribas — tad jau iznāk, ka viņa gaidītu, kad varēs likt to galvā. To aubi Džons nopircis viņai Ņujorkā, kad viņai māte bija nomirusi. Ir gan tādam vīrišķim prāts — nopērk sievai aubīti ar atraitnes rišu, kad viņai tak jābērē mātei

— Sakiet, ka es esmu viņai ļoti pateicīga,— Dorinda stīvi atbildēja, izņemdama aubi no kārbas.

— Tu izskatīsies ļoti glīti!— vecā šuvēja viņu mierināja. Vēl raudādama mirušā Neitena dēļ, viņa iztēlē jau bija saposusi Dorindu par elegantu atraitni.— Melns izceļ seju vēl vairāk nekā krāsainas drēbes. Kā mana mammīte mēdza sacīt — melnā kleita ir vienīgā, kas tā īsti parāda sievieti.

Uzvilkusi tērpu mugurā, Dorinda stāvēja guļamistabas vidū taisna un nekustīga, kamēr mis Sāna palaida brunču malu garāku un ieņēma vidukli.

— Reti kurai tavos gados ir tāds augums, Dorinda,— viņa piezīmēja.— Tas laikam tāpēc, ka tu dzīvo pa āru un daudz kusties. Mana mammīte mēdza sacīt, ka pēc trīsdesmit gadiem sieviete var saglabāt vai nu seju, vai augumu, abus reizē nekad, bet tev, redz, izdevies saglabāt abus divus. Ziemā tev vējš par daudz appūš seju, tāpēc arī grumbiņas ir tādas dziļākas, bet, kad tev tik koša sejas krāsa, kas tās ievēro. Tev tagad ir četrdesmit, vai ne, Dorinda?

— Četrdesmit divi. Reizēm pašai grūti tam ticēt.

— Jā, tu esi no sīkstajiem cilvēkiem, kas tik ātri nepadodas. Redz, kā Džinīva, nabadzīte,— cik tur viņai bija tās jaunības, novecoja un sabruka pāris gados.

— Viņai vajadzēja mīlestības, un to viņai nebija lemts atrast,— Dorinda nopūzdamās atbildēja. Tad nodomāja: «Drošākais veids, kā kļūt mīlētai, ir izlikties, it kā tev mīlestības nemaz nevajadzētu.»

— Visi tak zināja, ka vecais Džeimss piespiedis Džei-sonu viņu apprecēt. Mūsu ļaudis bija traki dusmīgi uz Džeisonu, kad viņš tevi pameta. Nebija jau tā, ka dzeršanas dēļ vien viņš savu darbu būtu palaidis,— neviens jau vairs negribēja tādu dakteri, kas nav goda cilvēks. No tās reizes ar viņu sāka iet uz leju, un ar Džinīvu viņi abi dzīvoja kā suns ar kaķi, kamēr šī beidzot noslīcinājās. Tagad šis nav neko prātīgāks par Džinīvu, kāda viņa tai laikā bija. Zināms, vīrišķis jau nu neiedomāsies, ka ticis uz grūtām kājām, bet prāta viņam vairs nav — dzīvo viens pats tur meža malā, labi vēl, ka tā vecā nēģeriete viņu apkopj.— Nometusies ceļos uz grīdas, viņa atsprauda Dorindas brunču malu; adatas viņa ņēma no sarkana, tomātam līdzīga adatu spilventiņa, kas bija piesprausts viņai pie krūtīm.— Tā bija tava laime, ka Džinīva viņu noprecēja. Labi vien ir, ka drusku pagaidīji un apprecējies ar Neitenu. Tagad vari justies lepna, ka esi varoņa atraitne.

Varoņa atraitne! Neitena gars, atbrīvojies no rupjās, traucējošās miesas čaulas, jau bija kļuvis par iespaidīgu spēku, ar kuru jārēķinās. Nāve bija padarījusi Neitenu ievērojamu un pārāku.

— Ja man vēl kaut minūti vajadzēs tā stāvēt, man šķiet, ka es gāzīšos,— Dorinda vārgā balsī sacīja.

Mis Sēna pagalam satraucās.

— Nabaga bērniņ! Nelaime tevi galīgi satriekusi. Ej vien atgulies, es sataisīšu to kleitu, līdz mācītāja atnākšanai būs gatava.

Šuvēja beidzot pārtrauca pļāpāšanu un ķērās pie darba, un pēcpusdienā, kad Elgudi kopā ar mācītāju ieradās, lai darītu Dorindai zināmu paredzēto bēru norisi, viņa jau sagaidīja tos melnā sarža tērpā ar krepa lenti pie kakla. Viesistabas kamīnā dega uguns, apgaismojot divas melnas bazalta urnas uz kamīna dzegas un plankumaino gravīru pie pretējās sienas. Kamēr Dorinda vēl apsveicinājās ar Elgudiem, priekšnamu piepildīja ļaužu straume ar Minniju Mēju un Bertu priekšgalā. Minnija bija paņēmusi līdzi arī bērnus; mazākie tūdaļ nolīda kaktiņā aiz rožkoka dīvāna un sāka spēlēties ar lellēm, bet vecākais zēns ņēmās apskatīt grāmatas, kas klāja trīs istabas sienas.

— Man vajadzētu viņiem to aizliegt, vai ne?— Minnija pēc brīža ievaicājās.— Virtuvē pie Fluvanas viņi tā kā tā jutīsies labāk.

— Pasaki Fluvanai, lai nepiemirst atnest vīnu un kēksu,— Dorinda atčukstēja pretī.

Tikmēr telpa jau bija pilna ar viesiem, un Džonam Abneram vajadzēja atnest no viesu guļamistabas papildu krēslus. Uzklausīdama vecā mācītāja klusinātā balsī izteiktos līdzjūtības apliecinājumus, Dorinda pieķēra sevi nodomājam: «Es ar atraitnes aubi galvā!» Ja visi šie ļaudis būtu aizgājuši projām un devuši Dorindai laiku aptvert notikušo, viņa droši vien būtu ari ko jutusi, taču patlaban, viņos klausīdamās, Dorinda nejuta itin nekā. Lielākā daļa apmeklētāju bija pazīstami, daži no viņiem jau gadu desmitiem ilgi ik dienas gāja pa ceļu gar Veco Fermu turp un atpakaļ, bet bija arī tādi, kuru sejas Dorinda nespēja atsaukt atmiņā. Izrādījās, ka šie svešinieki ir no katastrofā cietušajiem; divas sievietes Neitens bija izglābis, samaksādams par to ar savu dzīvību.

Lai cik slikti bija ceļi, vienīgi tie rentnieki, kas dzīvoja aiz Vipernokas, nebija spējuši ierasties. Vētra bija sapostījusi tiltu un ledus upē atkusis. Veco misteru Ketldramu — viņš bija pametis veterinārārsta amatu un, zirga mugurā sēdēdams, izvadāja pastu — krāčainā straume ar peldošajiem ledus gabaliem gandrīz bija ierāvusi ūdenī, kad viņš bija mēģinājis brasla vietā pārjāt upei pāri. Pat Zosupīte bija uzkāpusi tik augstu, ka straume saārdījusi baļķu tiltiņu. Tomēr ne kupenas, ne plūdi nebija spējuši atturēt kaimiņus no ierašanās. Gan baltie, gan melnie, gan bagātie, gan nabagie — visi bija sanākuši, lai mierinātu varoņa atraitni viņas bēdās. Pat misters Ketldrams, par spīti bīstamajam piedzīvojumam upē, bija sūtījis ziņu, ka atvedīs Dorindai jaunākās avīzes.

«Un tas viss Neitena dēļ!» Dorinda nodomāja, sēdēdama un turēdama sev priekšā avīzi, ko Džeimss Elguds viņai bija iedevis.

VARONIS ZIEDO DZĪVĪBU CITU LABA PEDLARSMILAS SENAS DZIRNAVNIEKU DZIMTAS PĒCNĀCĒJS GĀJIS BOJA, GLĀBDAMS SIEVIETES UN BĒRNUS

vīnam par godu PEDLARSMILA TIKS UZSTĀDĪTS PIEMINEKLIS

Paziņojumam sekoja ziedojumu saraksts; tas sākās ar tūkstoš dolāriem, ko piemineklim bija ziedojusi kāda anonīma persona no Ziemeļiem.

Patiešām, lai cik tas viss bija traģiski, Dorinda nespēja pārvarēt sajūtu, ka piedalās izrādē — kādā uzvedumā uz skolas skatuves, kur dalībnieki deklamē fragmentus no Šekspīra. Neitena varonība viņai šķita gluži tikpat neticama kā notikumu gaita Šekspīra lugās. Viņai bija kauns pašai no sevis. Vai viņa pievīlusi Neitenu, nespēdama atzīt viņa varoņlomu? Ar prātu tas tik un tā nebija aptverams, vienalga, vai viņa kaunējās vai nekaunējās.

«Ja es to spētu aptvert, viss būtu citādi,» viņa sev truli iegalvoja. Tomēr šobrīd viņa bija pārāk apstulbināta, pārāk apjukusi, lai ticētu neticamajam. Traģēdija likās pārāk dižena, lai būtu patiesa.

Mācītājs bija vecs vīrs. Viņš bija pazinis Dorindas māti vēl tad, kad abi bijuši jauni; Neitenu viņš bija pazinis kopš bērnības un tagad sirdssāpēs aizelsās, runādams par viņu. Seja mācītājam bija pelēka un sastingusi kā akmens, un viņa balss Dorindai atgādināja klusi šalcošu strautu. Sirmie mati krita pār pieri plānās šķipsnās, kas galos bija apliekušās uz augšu. Gadiem ilgi Dorinda bija skatījusi viņu tikai kancelē un tagad jutās gluži neveikli, redzēdama viņu stāvam tepat blakus un slaukām acis izdilušā zīda kabatlakatā. Kamēr viņš runāja, Dorinda lūkojās viņam garām uz daudzajiem ļaudīm — vairāki no tiem bija sveši —, kas piepildīja viesistabu — telpu, kura viņai bija tik svēta kā senču kapuvieta. Viņi sačukstējās — bijīgi, it kā pieminēdami mocekļu nāvē mirušus misionārus vai dienvidnieku armijas slavenos ģenerāļus, un Dorinda zināja, ka viņi sačukstas par Neitenu. Viņa ievēroja, ka Džons Abners iziet ārā, lai palīdzētu atbraucējiem novietot ratus, un redzēja Fluvanu nākam no putnu kūts ar kautām vistām rokā. Pretēji citiem nēģeriem, Fluvana šajos apstākļos bija saglabājusi skaidru prātu un sev raksturīgajā tālredzībā gādāja par vakariņām visam šim ļaužu baram.

Vecais mācītājs jau vienreiz bija beidzis, bet nu puķainā retoriskā stilā sāka atkal no gala. «Cik ilgi viņš vēl runās,» Dorinda sevī novaidējās, «un kas vēl gaidāms bērēs?» Viena priekšrocība anglikāņu baznīcai tomēr bija — tā nedeva vaļu garīdznieku daiļrunībai. Kad beidzot viņš apsēdās mīkstajā krēslā pie kamīna, piecēlās Bobs Elguds un ņēmās skaidrot Dorindai iecerētos bēru dienas pasākumus — gluži tā, it kā gribētu viņu pārliecināt, ka Neitenam tiks parādīts pienācīgs gods. Todien bija trešdiena, un publiskās bēres — varoņa bēres — bija paredzētas piektdien, trijos pēcpusdienā. Tad Bobs pasniedza Dorindai zārka nesēju sarakstu; daudzi, kā noprata Dorinda, bija tikai «goda» nesēji, un bija arī tādi uzvārdi, ko viņa nepazina.

— Viņi braukuši tai pašā vilcienā un grib pēdējo reizi apliecināt Neitenam savu cieņu,— Bobs paskaidroja, atbildot uz Dorindas jautājumu. Sie cilvēki arī esot pirmie ziedojuši pieminekļa celtniecībai.— Mēs esam nodomājuši savākt brīvprātīgi ziedotu naudu un pie Neitena kapa baznīcas kapsētā uzstādīt pieminekli. Lai arī nākamās paaudzes atcerētos viņa varonību,— Bobs nobeidza.

Dorindai acīs saplūda asaras. «Nabaga Neitens,» viņa domāja, «kaut viņš šos vārdus varētu dzirdēt!» Vēl nekad Pedlarsmilā nevienam par sabiedrības naudu nebija uzstādīts piemineklis, un Dorindai gribot negribot bija jādomā, kā Neitenam būtu paticis darboties līdzi šādā pasākumā. Patiešām, dažreiz gadījās, ka cilvēks tikai pēc nāves saņēma to, kas viņu būtu darījis laimīgu dzīves laikā.

Kad Bobs Elguds bija apklusis, visapkārt sacēlās balsu murdoņa, un pēc īsa apjukuma brīža Dorinda saprata — katrs cenšas viņai pastāstīt, cik drosmīgs un augstsirdīgs Neitens bijis zēna gados; izrādījās, ka ļaudis to vēl atceras. Vispirms mācītājs savā aizlūzušajā balsī izstāstīja vienu atgadījumu, pēc tam atmiņu stāsti sāka plūst straumē, kas pieņēmās plašumā un spēkā, līdz no visām pusēm skanēja īsts slavas koris. Vai tas bija iespējams, ka Neitens veicis visus šos cēlos darbus un viņa par tiem pat nebija dzirdējusi? Vai tas bija iespējams, ka tik daudzi cilvēki saskatījuši viņā izcilu personību, tomēr sabiedrība, kurā viņš dzīvoja, allaž bija turējusi viņu gandrīz vai par ākstu? Citu pēc cita viņa dzirdēja savus viesus daudzinām: «Es vienmēr zināju, ka Neitens Pedlars ir vairāk vērts, nekā ļaudis domā.»

Sēžot un klausoties šos novēlotos slavinājumus, Dorindai šķita, ka no vārdu jūkļa pamazām veidojas kāda atziņa. Visā savas dzīves laikā Neitens bija palicis nesaprasts. Tagad viņa bija lieciniece tam, kā cilvēks kļuva par leģendu, lai gan īsti nezināja, kurā brīdi apoteoze bija notikusi. Pēc šīsdienas bija jau gluži neiespējami domāt par Neitenu bez pienācīgās cieņas, kā viņa bija domājusi, Neitenam dzīvam esot. Nāve ne tikai bija padarījusi Neitenu pārāku, tā bija pacēlusi viņu nesasniedzamos augstumos. Sai slavas dziesmā nebija ne vismazākās norādes uz Neitena smieklīgumu. Vai tas varēja būt, ka viņa vienīgā nebija spējusi saskatīt gara skaistumu, kas slēpās aiz neglītās ārienes? Vai tiešām viņa vienīgā, Neitenu nesaprazdama, bija viņu savā prātā noniecinājusi? Kaklā sakāpa tāds kamols, ka likās — viņa nosmaks. Tagad, dzirdot pieminam Neitena vārdu, viņa atcerējās vīru kā personību, nevis viņa izskatu.

— Jā, toreiz Neitenam varēja būt kādi astoņi gadi, kad viņu nopēra par vecā Heinija ķiršiem, kaut gan patiesībā vainīgs bija Mūdiju mazais Sems,— ūtrupnieks Ezra Flauers stāstīja dziedošā balsī.— Vēl šodien atceros, kā viņš piecēlās no sola un izcieta pērienu, pat neiekunkstē-damies, un nenodeva vis draugu, lai arī citi puikas viņu kaitināja un apsaukāja par klaunu lauztā deguna dēļ. Jā, kundze.

Siltā istaba, kamīna gaisma, balsu dūkoņa — viss saplūda kopā vienā dūmakā. Aiz loga rūtīm, kurās spoguļojās liesmu sārtums, Dorinda redzēja sniegotos laukus un uz lauku fona — istabas atspīdumu. Sai atspīdumā mācītājs teica lūgšanu, un tā apņēma Dorindu kā vīraka tvaiki. Neatvairāms suģestijas spēks, tikpat tiešs un reizē tikpat izkliedēts kā karstums, kas nāca no kamīna, lika viņai ieraudzīt pagātni jaunā gaismā. «Jā, Neitens bija vairāk vērts, nekā ļaudis domāja.»

Laiks negaidīti mainījās, kā tas Virdžīnijā mēdz notikt, un Neitena bēru diena atnāca jau gluži pavasarīga. Sniegs bija strauji nokusis un ceļi pludoja, un izpostītā tilta dēļ Vipernokai vēl arvien nebija iespējams tikt pāri, bet vējš bija silts kā aprīlī un debesis pār ziemīgajiem tīrumiem — tik maigas, it kā tur, augšā, ziedētu tūkstošiem zilu un baltu hiacinšu. Tie, kas dzīvoja aiz Vipemo-kas, nebija varējuši ierasties uz bērēm, bet ļaudis bija sabraukuši ar vilcienu no pilsētas, un šīspuses kaimiņi bija ieradušies kuplā skaitā visvisādos braucamajos, kas tikai ripoja uz priekšu; mazā baznīciņa bija pilna kā piebāzta. Mācītājs nolasīja īso dievkalpojuma tekstu, tad pats savu garum garo sprediķi par ziedošanās skaistumu. Kad elpu aizraujošā pacilātībā bija nodziedāta pēdējā dziesma un baznīcēni devās ārā uz kapsētu, nesdami ziediem klāto zārku, kuram blakus, sēru tērpā ieslēpusies, gāja Dorinda, traģikas noskaņa pārņēma pūli gluži kā lipīga slimība. Dorinda stāvēja godbijīgi noliektu galvu un centās klausīties tikai mācītāja vārdos, redzēt tikai vaļējo kapu sev pie kājām un svaigi izraktās sarkanās mālzemes kaudzes tam apkārt. Tomēr visi viņas jutekļi šobrīd bija sevišķi moži — tiem piemita nicināms paradums dzīves nopietnajos brīžos šādi uzvesties —, un katrs sīkums spilgti iespiedās viņas apziņā. Dorinda redzēja mācītāja bālo, grumbaino seju — viņš skaitīja lūgšanu aizvērtām acīm, nikni žestikulēdams, it kā cīnītos ar dievu,— redzēja melnās, līganās spalvas pie mis Teksa-nas Snldas cepures un atcerējās, ka Neitens viņu reiz bija nosaucis par līķratu zirgu. Viņa redzēja bērnu pavērtās mutes — mātes satraukumā un steigā bija aizmirsušas tās nomazgāt—, viņa redzēja pat-kādu alkatīgu vistu bariņu, kas bija ielavījies kapsētā un kašņājās virs kapu kopiņām. Pie kājām viņai pacēlās puķu kalni; starp pušķiem, vainagiem un puķu krustiem viņa ievēroja lokomotīvi, kas bija darināta no sarkaniem un baltiem neļķu ziediem, un centās atcerēties cilvēkus, kuru uzvārdi bija lasāmi klātpieliktajā kartītē. Vēlākos gados, kad mācītāja kapa runas vārdi bija jau pilnīgi pagaisuši no atmiņas, Dorinda joprojām atcerējās bezgaumīgo sarkanbalto tvaikmašīnu un vīstošo neļķu stipro smaržu.

Vaļējās bedres malā stāvot, prātā iešāvās un pazuda dažnedažādas atmiņas, gluži kā vēja nestas zāģu skaidas. Pirmais sprediķis viņas mūžā. Vecais mācītājs — viņš runā tik cieši aizmiegtām acīm, ka tās izskatās kā rētas sejā. Kājas viņai nesniedz grīdu. Papīra maisiņā piparmētru konfektes, lai viņa būtu klusa. No mātes nāk ziepju un kampara smarža. Misionāri priekšējā solā. Mazo nēģerēnu glābšana. Viņa žāvājas un staipās... Neitens arī toreiz tur bija — liels zēns ar tik spalgu balsi kā sienāzim —, viņš dziedāja korī. Un Roze Emīlija. Cik viņa bija skaista! Tad Roze Emīlija uz nāves gultas — ar laimīgu mirdzumu acīs, piesārtušiern vaigiem. Divdesmit divi gadi! Lai nu kā, Dorinda domāja, par viņas bērniem es esmu gādājusi pēc labākās sirdsapziņas.

Neitens nu bija apglabāts, tomēr, kad Dorinda vēlāk brauca mājup kopā ar Džonu Abneru, izrādījās, ka leģendārais aizlūgumu un kapa runas Neitens vēl arvien viņus pavada.

— Kaut tēvs būtu varējis dzirdēt visus šos labos vārdus,— Džons Abners piezīmēja ar atturīgu godbijību, it kā runādams par kādu no bībeles svētajiem.— Viņam būtu patīkami uzzināt, cik augstu viņu vērtē.

— Varbūt viņš ir dzirdējis,— Dorinda atbildēja.

Brīdi viņi runāja par šo tēmu, par to, ka pēc nāves

cilvēks reizēm kļūst saprotamāks nekā dzīves laikā, par kapa runu un ziediem, un daudzajiem pavadītājiem.

— Vai ievēroji? Džeikobs Mūdijs arī tur bija,— sacīja Džons Abners.— Viņš strādāja pie tēva, kad mēs vēl nebijām pārcēlušies uz Veco Fermu. Lai tiktu uz bērēm, viņš esot pārpeldējis pāri Vipernokai.

Dorinda izslaucīja acis.

— Kā tas viss Neitenam ietu pie sirds! Es nezinu nevienu citu cilvēku, ko nēģeri tik ļoti būtu ieredzējuši. Varbūt tāpēc, ka viņš vienmēr bija taisnīgs.

— Tieši tā Džeikobs man sacīja! «Misters Neitens bija vistaisnīgākais baltais, kādu es pazīstu,»— tie ir viņa vārdi. Pacel to biezo plīvuru, Dorinda. Tu zem tā no-smaksi. Nu redzi, tā ir labāk. Tava seja ir kā mēness, kas izniris no mākoņiem.

Dorinda pasmaidīja.

— Pat tas vecais vācietis, kas tagad dzīvo Heiniju fermā,— pat tas tur bija. Nez ko viņš tagad domā par savu Vāciju? Tagad jau mēs vairs nekā nezināsim, kas Eiropā notiek. Kā es mēdzu tavam tēvam sacīt — viņš tā uztraucās par katru kauju, it kā tās notiktu šeit, pie mūsu fermas.

— Man jau arī kļuva interesanti,— Džons Abners atzinās.— Tagad vakaros sekošu pēc kartes visam līdzi, tāpat kā tēvs to darīja. Bet ilgi jau tas nevilksies — manuprāt, līdz nākamai ziemai karš būs beidzies.

— Tāda bezjēdzīga līdzekļu šķiešana!— Dorinda izsaucās.

Viņi pārbrauca pāri tiltam un iegriezās pa vārtiem. Dorinda redzēja savu māju taisni priekšā; dūmu vāli plandījās virs skursteņiem kā karogi. Priede pakalnā otrpus mājas liela un tumša iestiepās zilibaltajās debesīs.

V

Lai gan Dorinda ļoti brīnītos, to atklājusi, gadi pēc Neitena nāves bija bagātākie un laimīgākie viņas mūžā. Tie bija saspringta darba gadi, jo pasaules karš tika izcīnīts ne jau bez zemes arāju palīdzības, tomēr šie gadi viņai aizskrēja tik ātri kā vītušas lapas vēja brāzmā. Beigu beigās karš tā arī nekļuva viņai reālāks par tām kaujām, kas aprakstītas vēstures grāmatās. Viņai nebija tādu skaudri spilgtu atmiņu kā mātei, kura bija zinājusi stāstīt par bada laikiem un dienvidnieku degošajām mājām. Tikai labības laukā, nevis kaujas laukā izcīnīta uzvara Dorindai kaut ko nozīmēja.

Iesākumā vācieši viņai likās ne jau īsts, nikns pretinieks, bet gan kāds vispārīgs ļauns spēks, un viņa cīnījās ar to, tāpat kā viņas vecvectēvs būtu cīnījies ar ķecerību vai lipīgu sērgu. Tas, ka cilvēki iznīcināja cits citu, vēl nelikās tik neticami — neticami likās tas, ka viņi paši tīšuprāt iznīcināja savu pūliņu augļus. Ik dienu, ik stundu viņi iznīcināja tās vērtības, par kurām gādājot bija aizritējuši viņas mūža labākie gadi! Vakaros, kad viņa gulēja gultā un visi locekļi tā smeldza, ka viņa nespēja aizmigt, un visas domas bija aptrulušas, augse-kas kultūras uzsāka viņas galva traku riņķa deju. Kartupeļi. Kukurūza. Kvieši. Vīķi. Āboliņš. Lucerna. Un atpakaļ. Lucerna. Āboliņš. Vīķi. Kvieši. Kukurūza. Kartupeļi. Tā aizriņķoja gadi — cits pēc cita. Viņa zināja — jaunība pagājusi, bet, ja jaunība viņai nebija sniegusi nekā tāda, ko vecums spētu atņemt, vai bija vērts to nožēlot? Mati pie deniņiem, agrāk iesirmi, tagad bija kļuvuši gluži balti, sejas āda, par spīti veselīgajam sārtumam, bija raupja un grumbu izvagota, taču acis vēl arvien mirdzēja tikpat dzidri zilas; tiesa gan, sagūstītus putnus tās vairs neatgādināja

Ikdienišķajiem cīniņiem turpinoties, visvairāk manāms bija tas, ka viņas piemērošanās spēja gājusi mazumā. Nepieciešamība pedantiski ievērot visādus sīkumus turēja viņu savā vara, un, ja piemeklēja neveiksme, viņa vairs nespēja no tās atgūties tik ātri kā senāk. Par spīti viņas «lieliskajai miesas būvei», kā doktors Faradejs to bija nosaucis, veselība pēdējā laikā viņai bija sākusi klibot. «To man nodarījis karš,» viņa domāja. «Ja karš maksājis man jaunību, ko gan tas maksājis tiem, kas cīnījušies frontē?» Laikam jau šī iztrakošanas bija cilvēcei nepieciešama, taču viņas saprāts nespēja pieņemt šo nepieciešamību. Varbūt cilvēce savā neapdomībā gribējusi pasteidzināt evolūciju, bet izrādījies, ka civilizācijas kārtiņa ir pārāk plāna, lai noturētu vulkānisku impulsu izvirdumus? Kopā ar doktoru Faradeju aizvadītajos divos gados viņa bija mācījusies uzskatīt vēsturi par bioloģisku procesu. «Turklāt lielākais ļaunums nav pašas kaujas,» viņa domāja, «ne arī tas, ka aplaupa un nogalina vājāko. Ļaunākais ir tas, ka bezgala daudzi cilvēki, gan vīrieši, gan sievietes, sajūsminās par karu, uzskata to par lielisku piedzīvojumu.»

Ja arī Džons Abners būtu devies uz Franciju, karš kļūtu Dorindai saprotamāks, bet klibās kājas dēļ viņam bija jāpaliek mājās. Tā diena, kad Džonam Abneram vajadzēja noskatīties, kā citi Pedlarsmilas jaunekļi aizbrauc uz militārajām apmācībām, bija viņa mūžā vispazemojošākā, un Dorinda to zināja. Viņai bija tik ļoti žēl padēla, ka viņa pat vairs nespēja priecāties par to, ka viņš paliek mājās,— viņa no sirds vēlējās, kaut Džons Abners būtu varējis braukt. «Šeit tava prasme vairāk noderēs,» atce]ā viņa bija mierinoši sacījusi, bet padēls bija tikai mēmi papurinājis galvu un pagriezies, lai noraudzītos pakaļ aizejošajam vilcienam. Ar noderīgumu Džonam Abneram nepietika, tas nu bija skaidrs,— viņš alka slavas.

No jaunekļiem, kurus viņi bija gājuši pavadīt, daži kaujās krita, bet tie bija tādi, kurus Dorinda bija pazinusi tikai pēc izskata. Ari divi no Minnijas Mejas dēliem bija devušies uz fronti; viens bija saņēmis trīs apbalvojumus un pēc tam nomiris no gripas, bet šis zēns tik ilgi bija dzīvojis citur, ka Dorinda viņu nejuta kā tuvinieku. Boba Elguda vidējais dēls bija atgriezies sprādziena kontuzēts, un ikreiz, kad Dorinda redzēja to sēžam Zaļo Āru lieveni un drebošām rokām pinam salmu groziņus, sirds viņai sažņaudzās neizsakāmā žēlumā. Bet pat tad karš it kā neskāra viņu personiski. Vienīgā reize, kad viņa apjauta kara šausmas, bija tad, kad Fluvanas dēls Džūbels bija nomiris kādā franču hospitāli un viņai vajadzēja skaļi lasīt vēstuli Fluvanai, jo tā bija pārāk satriekta, lai kaut ko saburtotu. Džūbels bija uzaudzis Vecajā Fermā, Dorindas acu priekšā, un viņa bija mācījusi zēnam lasīt. Tai dienā, kad abas sievietes bija saņēmušas sēru ziņu, viņas strādāja līdz pilnīgam pagurumam. Darbs vienmēr bija Dorindas glābiņš. Tagad tas glāba viņu no kara, tāpat kā agrāk bija glābis no atmiņām par Džeisonu.

Iestājoties mieram, Dorinda cerēja, ka fermas dzīve ieies atpakaļ vecajās sliedēs, taču jau pirmajā gadā viņa saprata, ka mierlaika dcmoralizācija būs pārciešama vel grūtāk nekā kara neprāts. Neviens vairs nejuta patriotisku dedzību, kas mudinātu uz varonīgiem pūliņiem. Pasaule, kas bija pārcietusi iznicināšanas draudus, tagad, likās, nespēja pārciest uzdzīvi. Vispārējās izlaidības viļņi atplūda pat līdz Pedlarsmilai. «Kas nu ir palicis pāri no histēriskā patriotisma?» Dorinda pikti vaicāja un pati sev atbildēja: «Tikai vispārēja dārdzība un riebums pret darbu.» Lielās algas, kas bija jāmaksā vienkāršo lauku darbu strādniekiem, draudēja fermerus izputināt; nēģeri, kas bija saņēmuši no valdības sešus dolārus dienā, vairs negribēja staigāt pakaļ arklam par to naudas mazumiņu, ar kuru Dorindai bija pieticis, lai uzplēstu Piecu Ozolu atmatas. Viņa redzēja rentnieku tīrumus citu pēc cita aizaugam ar vārpatu un dzelzszāli. Fermā viņa varēja izlīdzēties ar abiem traktoriem, ko bija iegādājusies, taču ceļi nu atkal bija gandrīz neizbraucami, jo nevarēja atrast nevienu, kas gribētu tos labot. Viņa nolīga vairākus vīrus, kas salaboja posmu starp sazarojumu un baļķu tiltiņu, taču sliktākajās vietās ceļa segums, vienalga, bija tik neizturīgs, ka braukt varēja vienīgi ar fordu, smagāka mašīna netika pāri. Tomēr ari šie gadi, kuru gaitā Dorindai šķita, ka viņas turībai drīz pienāks gals, beidzot bija pagājuši.

Kaimiņu fermeri — vīrieši — patiesībā bija cietuši lielākus zaudējumus nekā viņa. Džeimss Elguds tālākos laukus bija aizlaidis atmatā, jo nebija varējis sadabūt darbarokas, kas tos apstrādātu. Vecais Džons Eplsīds bija atteicies no dārzeņu audzēšanas, jo vienu rudeni, kad viņš bija gulējis slims, visa raža bija aizgājusi bojā. Šais grūtajos apstākļos Dorindai palīdzēja kāda īpašība, kura agrāk nebija likusies tik noderīga,— viņas prasme «satikt» ar nēģeriem. Atšķirībā no Džeimsa Elguda, kurš reizēm mēdza izturēties pret melno rasi visai neiecietīgi, Dorinda bija saglabājusi mātes nodibinātās draudzīgās attiecības ar krietnākajām Pedlarsmilas nēģeru dzimtām. Laikā, kad visi citi fermeri cieta no darbaspēka trūkuma, Mūdiji piegādāja Dorindai tik daudz strādnieku, cik viņai bija vajadzīgs. Mūdiju, Plamtriju un Grīnu ģimenes bija izkaisītas pa sīkiem zemes gabaliņiem plašā teritorijā, kas sākās no Plamtriju pirmās apmešanās vietas un aizsniedzās otrpus Vipernokas, tomēr šo ģimeņu locekļi visi kā viens bija saistīti asinsradniecības saitēm ar Mehīteblas tantes pēcnācējiem. Tanī ziemā, kad ceļi bija apledojuši un plosījās briesmīgā gripas epidēmija, sen mūžībā aizgājušās Grīnu māmiņas radinieki sūtīja Dorindai žēlabainus lūgumus pēc palīdzības, un viņa neskopodamās deva no saviem aprikozu brendija un kazeņu vīna krājumiem, ko bija saņēmusi mantojumā no mātes. Nebija gandrīz nevienas būdiņas, kuru ļaunā slimība nebūtu skārusi, bet, lai kur tā parādījās, visur tai nopakaļ sekoja Dorinda, sēdēdama mugurā Pārslai — lielam, baltam zirgam ar plīvojošām krēpēm un bizītēs sapītu asti, kas nekad netika apcirpta. Tā bija drausmīga ziema. No novembra līdz martam Pedlarsmilas apkaime šķita spokaina ēnu valsts — tā atgādināja Dorindai kādu no Dorē gravīrām mātes bībelē. Dakteris Stauts vēl nebija atgriezies no Francijas, un Pedlarsmilā nebija neviena cita ārsta kā tikai Džeisons Greiloks. Reizēm Dorinda viņu sastapa ceļā, jādama pie kāda smaga slimnieka vai atgriezdamās mājās, bet likās, ka Džeisons viņu vairs nepazītu vai arī būtu aizmirsis viņas vārdu. Stāstīja, ka skaidrā prātā viņš vēl esot gluži labs ārsts, bet diemžēl viņš bieži esot tik piedzēries, ka nekā nesajēdzot. Viņš izskatijās pēc veca vīra — zem acīm violeti, nokārušies maisiņi, sejas āda sausa un grumbaina, ar sarkaniem asinsvadiņu plankumiem.

Tai laikā, kad epidēmija bija izplatījusies visplašāk, Dorinda vienu dienu satikās ar Džeisonu pie kādas nabadzīgas nēģeru būdiņas durvīm — viņa piejāja klāt tieši tai brīdī, kad viņš nāca ārā.

— Tev nevajadzētu tur iet,— Džeisons strupi teica; beidzot reiz viņš bija skaidrā.— Divi bērni nupat nomira no pneimonijas, un pārējie visi ari ir slimi. Smagākais gadījums, kādu esmu pieredzējis.

Sēdēdama savā baltajā zirgā gluži kā nobriedusi, pusmūža gadu Zanna d’Arka, Dorinda noraudzījās lejup uz Džeisonu. Viņas seja bija vienaldzīga, ja neņem vērā parasto nelokāmās apņēmības izteiksmi. Viņa domāja: «Beidzot es esmu spiesta ar viņu runāt, bet man vienalga, vai runāju ar viņu vai ne.» Gadsimta ceturksnis bija pagājis kopš tās februāra pēcpusdienas, kad viņa bija braukusi mājup kopā ar Džeisonu. Gadsimta ceturksnis, un viņa vēl nebija aizmirsusi! Jā, kad vienīgā izprieca ir vientulība, atmiņas dzīvo ilgu mūžu!

— Es nebaidos,— Dorinda vēsi atbildēja, nokāpusi un piesējusi zirgu pie koka.— Bet tu? Baidies?

Dorinda ievēroja, ka ārsta lomā Džeisons nebūt neizskatās nožēlojams; kamēr viņš to turēja kā vairogu sev priekšā, viņā varēja jaust pat zināmu pašcieņu. Varbūt tās bija tikai pašcieņas skrandas, tomēr viņš nebija tik neaizsargāts pret Dorindas izsmieklu, kāds būtu, satikdamies ar viņu kā izbijis mīļākais.

— Es? Nē,— viņš atteica.— No kā man jābaidās?

Dorinda pasmīnēja; viņas balss bija griezīga kā naža

asmens.

— Vienmēr taču no kaut kā var bīties, vai ne? Kaut vai no tā, ka reiz esi sabijies.

— Tātad tu domā, ka es vienmēr esmu bijis gļēvulis?

Jā, patlaban viņš bija skaidrā, un skaidrā viņu noturēja tas, kas viņam vēl bija palicis pāri no ārsta atbildi-bas — vienīgās atbildības, ko viņš savā mūžā bijis gatavs uzņemties.

Viņa iesmējās.

— Es par tevi jau divdesmit piecus gadus vairs nedomāju.

— To es zinu.— Šķita, ka Dorindas vārdi viņu iespaidotu.— Beigu beigās tu tomēr dabūji pašu labako viru. Neitena bija daudz tāda, ko ļaudis neprata novērtēt.

— Tagad jau visi to saka.

— Un tomēr tā ir patiesība, lai ari visi to saka. Tavs virs bija krietns cilvēks.

Bija pienācis viņas triumfa bridis, bet, gluži tāpat kā viss pārējais viņas mūžā, tas bija pienācis pārāk vēlu. Gadsimta ceturksnis gaidīšanai ir pārāk ilgs laiks. Senā sāpe bija mirusi un senais naids tāpat. Uzvarai vairs nebija nozīmes. Lai ko Džeisons tagad teiktu vai darītu, tam ari nebija nozīmes. Gan mīla, gan naids gadu ritumā bija pagaisuši. Visas jūtas pret viņu bija pagaisušas, palicis tikai pretīgums. Dorinda atcerējās pēdējo ainu Piecos Ozolos, un viņas mute riebumā savilkās.

— Jā, mans virs bija varonis,— viņa atteica un domās piemetināja: «Ja Neitens varētu mani dzirdēt!»

— Tu tomēr izveidoji savu dzīvi veiksmīgu — man par spīti. Es par to priecājos.

Dorinda atkal iesmējās. Cik maz vīrieši saprata sievietes! Pat Neitens, viņu mīlēdams, nekad nebija redzējis viņu tādu, kāda viņa bija patiesībā.

— Jā, tev par spīti.

— Diez vai tu jebkad spētu saprast, kāpēc mana dzīve veidojusies tik neveiksmīgi. Es taču nebiju nekāds brunču mednieks. Es nemaz negribēju, lai notiek tā, kā tas viss notika. Es nemaz nebiju domājis tevi pamest. Es nemaz nebiju domājis precēt Džinlvu. Es nebiju domājis izpostīt dzīvi ne tev, ne viņai. Es nebiju domājis, ka palikšu dzīvot šai nomales kaktā. Es nebiju domājis, ka palaidīšos dzeršanā. Visu to es nemūžam nebiju domājis darīt, tomēr izdarīju visu pēc kārtas. Bet tu jau nekad nesapratīsi, kā tas iespējams.

Viņa papurināja galvu.— Tam vairs nav nozīmes. Nav vērts par to runāt.

— Un tomēr es vēlētos, lai tu saprastu, ka es nepavisam nebiju cilvēks, kas būtu bijis noskaņots ko tādu darīt. Es biju pavisam citāds. Bet tas, kāds es biju, nekad nebija tik stiprs, lai pastāvētu pret to, kāds es nebiju. Protams, tu to nekad nesapratīsi. Tu, vienalga, domāsi, ka vainīga mana samaitātā daba. Varbūt tev taisnība. Es nezinu. Es pats to nesaprotu.

Dorinda raudzījās viņam cauri un viņam pāri tukšo lauku brūnganajā vienmuļībā. Izbrauktie ceļi mirka kūstošā sniega ūdenī, krūmi bija kā slapjas lupatas, mitrums krājās uz koku mizas un smagām lāsēm ritēja lejup. No izžulgušās zemes cēlās garaiņi un kā indīgi miasmi peldēja nekustīgajā gaisā.

— Tādus kā tevi vajadzēja sūtīt uz fronti,— viņa noteica.

— Mani neņēma. Es esmu par vecu, turklāt palaidies dzeršanā.

— Jādomā, ka pie tā atkal ir vainīgs kāds cits?

— Nē, es nevienu nevainoju. Es vispār nespēju nevienu vainot. Vismazāk jau sevi pašu. Gluži vienkārši tā tas viss ir sanācis. Varbūt tev liksies dīvaini, bet es vienmēr gribēju to labāko. Ja tēvs būtu agrak nomiris, mana dzīve būtu varējusi izveidoties citādi. Taču viss notika pārāk vēlu. Indiāņzāle mani pārauga, un es vairs netiku projām.

Vienu mirkli Dorindā spoži iekvēlojās uzvaras prieks, tad tas apdzisa un kļuva par pelniem.

— Tu aizlaidi postā Piecus Ozolus, bet es tos izglābu,— viņa teica.

— Jā, ar to fermu tev ir veicies.

Divdesmit pieci gadi sūra, grūta darba, un beigās tikai: «Ar to fermu tev ir veicies!»

— Tas rāda, cik daudz var panākt pat uz nabadzīgas zemes, ja ar visu sirdi ķeras tai klāt,— Džeisons piebilda.

— Nevis ar sirdi, bet ar prātu!— Dorinda asi atcirta un, paspraukusies viņam garām, iegāja būdā.

VI

Kad atnāca pavasaris un epidēmija vairs neplosījās, Dorinda bija ieguvusi daudz uzticamu draugu nabadzīgāko balto rentnieku un nēģeru — zemes īpašnieku — vidū, taču viņai pašai možuma un izturības bija palicis krietni mazāk nekā jebkad.

Fermas mašīnas nevarēja strādāt bez cilvēku palīdzības, pat traktors kādam bija jāvada. Viņa bija iegādājusies dinamomašīnu un, kur vien tas bija iespējams, roku darba vietā izmantoja elektrību. Sākumā viņu bija biedējušas augstās izmaksas, taču visai drīz viņa saprata, ka nauda, kas bija ieguldīta, lai dabūtu sev palīgos šo noslēpumaino spēku, nav izšķiesta velti. Elektrība darbināja separatoru pienamājā. Pietika nospiest pogu, un nokrejotais piens pa caurulēm plūda uz teļu kūti vai cūkaploku. Ūdens sūknēšanu, piena trauku mazgāšanu, sviesta kulšanu, gaisa dzesēšanu vasarā un sildišanu ziemā — visus šos smagos uzdevumus atviegloja neredzamā strāva; tā bija tikpat čakla kā cilvēks, bet tai nebija nervu, kas cilvēka darbīgumu turēja pastāvīgā atkarībā no savām kaprīzēm.

— Nez ko mans tēvs teiktu, ja redzētu — tik daudz govju un visas slauc ar mašīnām?— viņa sacīja Džonam Abneram pēc pirmā mēģinājuma izmantot elektrību govju kūtī.

— Vai tu domā, ka šādi darbs labāk veiksies?

— Ar laiku tā var būt. Tiesa, jaunās govis pieradīs, bet vecās mēs pie tā nemūžam nepieradināsim.

— Nu, tad līdz tam laikam, kad jaunās nomainīs vecās, mums būs jāizmanto jebkurš darbaspēks, ko varēsim salīgt. Govis jāslauc katru dienu divas reizes, bet neviens melnais biežāk kā trīsreiz nedēļā negrib strādāt.

— Viņi vēl arvien dzīvo no karalaika algām. Ja es šai fermā saimniekotu tā, kā mūsu valstsvīri saimnieko valstī, mēs jau būtu līdz ausīm parādos. Varbūt tad, kad nēģeri būs iztērējuši visus ietaupījumus, viņi atkal ķersies pie darba.

Džons Abners pasmīnēja.

— Varbūt. Bet kad?

— Vajadzēs aprunāties par to ar Fluvanu,— Dorinda atbildēja bez smaida. Viņa apjauta, ka šī problēma būs visai nopietna. Ja strādniekus nevarēs nolīgt, abu fermu lauki, ko viņa ar neizmērojamiem pūliņiem bija iekopusi, atkal pārvērtīsies par atmatu.— Jā, noteikti jāaprunājas par to ar Fluvanu,— viņa atkārtoja.

Un beigu beigās tā tiešām bija Fluvana, kas ar Mūdiju, Grīnu un Plamtriju dzimtu patriarhu atbalstu piespieda vieglprātīgos dzīves baudītājus atkal ķerties pie arkla. Raugoties uz šo brūnādaino sievieti ar apaļajiem vaigiem un spožajām, ieslīpajām acīm, tik možu, smaidīgu, labestīgu, Dorinda bieži vaicāja sev, ko gan viņa fermas darbā būtu iesākusi bez Fluvanas. «Dievs vien zina, kā man būtu klājies, ja es neprastu satikt ar nēģeriem,» viņa domāja. Pateicībā par Fluvanas draudzīgumu un palīdzēt-gribu, par viņas neizsīkstošo jautrību un apsviedigumu Dorinda labprāt piecieta ari vienu otru paviršību.

Tie bija grūti gadi, taču sirdi Dorinda jutās mierīgāka nekā jebkad agrāk. Mokošo gaidu laiks bija nogrimis pagātnē, un rimušas bija neskaidrās ilgas, ko senāk ikreiz modināja plaukstošo koku smarža pēc pavasara lietus vai vēja sanēšana rudenīgajā indiāņzālē. Pat mūžīgā ilūzija, ka nākotne kaut kad nesīs pārmaiņas, sapnis par laimi, kas gaida aiz apvāršņa,— sapnis, kurš viņai bija licies tikpat nemirstīgs kā cerība,— ari tas bija zudis, kā malduguns nozūd purva miglā. Tagad viņa zināja, ka dzīve nekad nekļūs citāda. Gluži tāpat kā mīlestība, tā nekad nespēja sniegt cilvēka dvēselei to, ko no tās gaidīja. Cik nepilnīgs tās devums ir šodien, tik nepilnīgs tas būs ari rīt un parit; tomēr šī atziņa šķita nevis satraucoša, bet nomierinoša. Kara gadu nemiers un saspringtais darbs bija viņu garīgi nogurdinājis, un viņa gaidīja to laiku, kad dzīve kļūs rāma un laiska, jo tajā vairs nebūs itin nekādu pārmaiņu. Kopš Neitena nāves viņu vairs nemocīja sajūta, ka liktenis viņu piekrāpis. Tiesa, dzīve bija pagājusi bez mīlestības, bet, tikko pamodās nožēla, viņa papurināja galvu un atgādināja sev, ka «visu reizē nevar gribēt» un ka tas tomēr kaut ko nozīmē — apprecēties ar varoni. Neitena slavas pilnā bojāeja bija aizpildījusi sāpīgo tukšumu viņas sirdi. Cilvēkos viņa bija vīlusies, bet heroiska leģenda viņu papilnam apmierināja.

Kļūdama vecāka, viņa dažreiz domāja par to, ka vīriešiem kā vīriem un mīļākajiem ir tikpat daudz nepilnību kā pašai mīlestībai; vienīgi tie, kas veltījuši savu dzīvi kalpošanai ideālam, vīrieši varoņa lomā, viņasprāt, bija pelnījuši to nekritisko dievināšanu, ar kuru sievietes viņus tik bagātīgi apveltīja. Divdesmit gadu vecumā, ilgodamās laimes, viņa bijusi nelaimīgāka par citām sievietēm, toties piecdesmit gadu vecumā jutās daudz laimīgāka. Atšķirība bija tāda, ka jaunībā viņas laime bija atkarība no mīlestības, bet tagad tā bija atkarīga vienīgi no viņas pašas un no zemes. Zemei viņa bija atdevusi savu prātu un sirdi — atdevusi tik nesavtīgi, ar tādu uzticēšanos, kas jebkuras attiecības cilvēku starpā — par to viņa bija pārliecinājusies — spētu novest līdz traģēdijai. «Kaut ko es esmu palaidusi garām, bet vēl vairāk ieguvusi,» viņa domāja, «un to, ko esmu ieguvusi, neviens man nevar atņemt.»

Dažreiz viņa pārdomāja, kādi gan būtu bijuši viņas pusmūža gadi, ja nebijis Džona Abnera — šis jauneklis viņai nozīmēja daudz, lai arī ne tik daudz, kā viņa reiz bija cerējusi,— un sirdi stiprinošo atmiņu par Neitenu. Tiesa, Džons Abners bija garastāvokļa cilvēks, pēdējā laikā viņš staigāja apkārt drūms un igns, jo bija vilies mīlestībā, bet, lai ari ar viņu nebija viegli sadzīvot, Dorinda zināja, ka jauneklis savā īpatnējā veidā ir viņai stipri pieķēries. Ar Neitenu bija citādi. Gados, kas bija aizritējuši kopš viņa nāves, viņš bija spējis apveltīt Dorindu ar to vienīgo vērtību, kas spēj darīt laimīgu pusmūža sievieti: tā ir romantiska pagātne. Suģestijas spēks, kam jūtu dzīvē lielāka nozīme nekā jebkurai citai ietekmei, viņas iztēlē bija radījis ap Neitenu mirdzošu oreolu. Neviens vairs Dorindai neatgādināja Neitena neglītumu un neveiklību, ne arī to, kā visi viņu vienmēr bija apsmējuši, tieši otrādi: iedama uz baznīcu, viņa ikreiz redzēja masīvo pieminekli, ko godbijīgā sabiedrība bija uzstādījusi virs viņa kapavietas. Katram karavīram, kurš devās uz fronti no Pedlarsmilas, oratori dedzīgās runās atgādināja: karalaika varoņiem jābūt mierlaika varoņu cienīgiem. Katrs Sarkanā Krusta aicinājums bija izpušķots ar Neitena vārdu. Laika gaitā Neitena leģenda, kas sākotnēji bija cēlusies no vienkāršas labestības, apauga ar tradīciju kārtiņu, kā akmens apaug ar sūnu. Jā, tik tiešām, Dorinda iegalvoja savai dumpīgajai sirdij, būt varoņa atraitnei — tas tik tiešām bija ko vērts.

Sājos gados viņa būtu varējusi atkal apprecēties, taču nepatika pret laulības dzīves fizisko pusi atturēja viņu no šāda soļa. Gadu pēc sievas nāves ap viņu bija sācis lakstoties Bobs Elguds, izrādīdams savu uzmanību, kā šeit, laukos, bija parasts — iksvētdienas autobraucienos pie viņas uz fermu. Iesākumā Dorinda bija gluži vienkārši jutusies glaimota, vēlāk tas viņu satrauca, un beigu beigās viņa jau sāka apsvērt dažādas iespējas. Kādā aprīļa pievakarē kopā ar Bobu staigādama pa ganībām, viņa skumīgi nodomāja, ka šis arī ir viens no tiem labumiem, ko viņa savā dzīvē ieguvusi pārāk vēlu. «Pirms trīsdesmit gadiem, kad vēl nebiju satikusi Džei-sonu, es būtu varējusi viņu iemīlēt,» viņa domāja un atcerējās svētdienas rītus baznīcā, kad bija sapņaini apjūsmojusi Bobu sānskatā un vaicājusi sev: «Varbūt šis galu galā ir īstais?» Iztēles tīkls, ko neremdināmās dzīves alkas piepeši bija noaudušas, tobrīd bija apvijies ap Bobu; ja Bobs būtu pievērsies viņai, viņa to būtu iemīlējusi, viņa nebūtu iemīlējusi Džeisonu un nākotne, kas tagad bija pagātne, būtu veidojusies gluži citāda. Taču tolaik viņa Bobam nebija bijusi vajadzīga; vispirms viņam bija vajadzējis neveiksmīgi apprecēties, bet tagad, kad viņš bija aptvēris savu kļūdu, bija jau par vēlu sākt visu no gala. Ak, šie līkumainie dzīves ceļi!

— Kāpēc gan mēs nevarētu apprecēties, Dorinda? — viņš piepeši vaicāja, palaizdams vaļā aploka kārti un strauji pagriezdamies viņai pretī.

Satrūkusies no tik tiešas valodas, Dorinda steidzīgi meklēja prātā kādu iemeslu, kurš neliktos aizskarošs vīrieša patmīlībai. Vai iemesls vispār bija? Vai viņai bez savas apņemšanās bija vēl kāds iemesls, un vai pretīgums bija tāda pati fizisku norišu izpausme kā pirmā mīlestība? Jaunībā viņa bija jūsmojusi par Boba pievilcību — viņš bija kā jauns, gaišmatains milzis —, tagad viņš bija drukns un smagnējs, viņam bija sarkana seja, dubultzods, skausts kā bullim un jostasvieta strauji pieauga resnumā. Arī šīs pārvērtības bija absurdās dzīves daļa. Tomēr, brīdi līdzjūtīgi noraudzījusies uz Bobu, Dorinda ievēroja, ka šādā nepievilcīgā pusmūža izskatā viņš jūtas tikpat brīvi un dabiski kā tajos laikos, kad bija spējis valdzināt jaunu meiteņu sirdis; šķiet, viņš pat neapzinājās, ka viņa āriene varētu būt par traucēkli attiecībās ar Dorindu.

«Ja nu es tāda izskatītos?...» viņa nodomāja, tad domās piebilda: «Varbūt sievietes tagad ir izvēlīgākas nekā senāk, bet vīrieši to vēl nav atklājuši. Bet varbūt īstais iemesls ir tas, ka esmu patstāvīga un nodrošināta un apgādnieks man nav vajadzīgs,— varbūt tāpēc es varu atļauties but tik klīrīga un noraidīt preciniekus?»

— Nu, vai esi izdomājusi, kas par vainu?— Bobs vēlreiz apjautājās. Viņš smaidīja, raudzīdamies uz Dorindu, un vienu brīdi viņai šķita — vai ari tā bija tikai viņas iedoma?— ka Boba acis iespīdas, tajās uzdzirkst divas zvaigznītes — gluži kā viņas godalgotajam sugas bullim. Viņa seja bija Dorindai tik tuvu klāt, ka likās — viņš grib skūpstīties. Tikai ne šo skatienu! Dorindas sirds iekliedzās. Nekad, nemūžam šo skatienu!

Dorinda pagriezās, un viņi gāja tālāk.

— Nudien nezinu,— viņa atbildēja.— Nekādas vainas nav. Tikai man tas viss jau pāri.

Bobs itin nemaz nesamulsa.

— Es atbraukšu atkal. Nav taču jāsteidzas.— Par spīti saviem piecdesmit pieciem gadiem, viņš tik tiešām nesteidzās.

— Tam nav nozīmes,— Dorinda atbildēja cik spēdama stingri.— Tam nav ne mazākās nozīmes.

— Nekas, es atbraukšu.

Beigu beigās Dorinda tomēr nebija spējusi viņu pārliecināt, kaut arī bija runājusi skaidri un noteikti. Tas bija noticis pirms diviem gadiem, un joprojām Bobs savā lielajā limuzīnā ik svētdienu ieradās viesos. Viņš nesteidzās, kā jau bija Dorindai sacījis,— viņa uzmanības apliecinājumi bija tikpat rāmi un mierīgi, cik rāmas un mierīgas bija viņa smagnējā ķermeņa kustības.

Lai gan Dorindai šķita, ka gadu gaitā ir kļuvusi gudrāka, viņai nekad neizdevās pilnīgi atbrīvoties no veltīgajām pārdomām par savas dzīves jēgu. Bija daudz tādu brīžu, kad likās — vārajam dzīves tīmeklim nav noteikta zīmējuma; tomēr tā morālā šķiedra, kas svētajiem mocekļiem līdzēja nesabrukt zem grūtību nastas, bija ieausta arī viņas raksturā, ja arī ne viņas reliģiskajos uzskatos. Veselais saprāts, kas bija paglābis viņu no neauglīga ateisma, bija pasargājis arī no nekritiskas reliģiozitātes. Ne jau reliģija vai filozofija, ne arī kas cits ārpus viņas pašas bija atpestījis viņu no ļauna. Tērauda stīga, kas bija balstījusi viņu visos dzīves pārbaudījumos, patiesībā bija tikai instinkts, vecāks par viņu pašu, stiprāks par apstākļiem, dziļāks par jūtu mainīgo slāni,— instinkts, kas reiz bija sacījis: «Es netapšu

salauzts.» Lai gan Derības vārdi tagad bija citādi, senais kaujas spars nebija zudis.

Dažu labu ziemas vakaru dziestošas kamīna uguns priekšā viņa domās no jauna pārdzīvoja jaunības romantisko trauksmi un nepiepildītās cerības. Tad caur gadu tālumu, kas šķita bezgalgarš, viņa aplūkoja būtisko atšķirību starp rīcību un raksturu. Savā pašas dzīvē viņa nevarēja saskatīt nekādu loģisku saikni starp to, kāda viņa īstenībā bija, un to, ko viņa bija darījusi. Viņa uzskatīja sevi par godīgu, kārtīgu sievieti (viņa nekautrēdamās būtu sacījusi, ka nav daudz tādu sieviešu, kas labākas par viņu), tomēr jaunībā viņa nebija pratusi glabāt meitenes godu un tikai nejaušības dēļ nebija kļuvusi par slepkavu. Vai tie abi nebija noziegumi, ko nosodītu jebkāda morāle? Viņa pati būtu nicinājusi sievieti, ar kuru kaut kas tāds varējis notikt, tomēr atmiņu gaismā šie atgadījumi likās tikpat neizbēgami kā viss pārējais viņas dzīvē, no pagātnes mudžekļa viņa tos nevarēja ārā izšķetināt. Tagad viņa arī saprata, ka jūtu spēks, kas bijis postošs viņas dzīves laimei, ir tas pats spēks, kas viņai līdzējis uzcelt savu dzīvi no drupām. Pārgalvīgā drosme, ar kādu viņa bija metusies savas jaunības apšaubāmajā piedzīvojumā, bija pārtapusi nelokāmā izturībā, tāpēc viņa kā uzvarētāja tikusi pāri šā piedzīvojuma bēdīgajam iznākumam. Labais un sliktais, pareizais un nepareizais — viss bija savijies kopā. «Kā gan es varu pateikt, ko būtu darījusi,»— tā viņa mēdza sev jautāt, «ja es nebūtu bijusi es pati?»

VII

Dorinda lēni jāja lejup pa ceļu, kurš veda no Pieciem Ozoliem uz Zosupīti, un vēroja aitas plūcam zāli oktobra novakares mijkrēslī. Tālāk aiz ganībām, stiepdamās pretī zilganajam apvārsnim, sidrabainos viļņos līgojās dzelzszāle. Visam pāri — pār pļavām, pār nelielo, nolaideno pakalnu austrumos, pār rudo ceļu līkločiem — gaisā bija jūtams vārs, caurspīdīgai dūmakai līdzīgs strāvojums, netverams kā sastingstošu kukaiņu vispē-dējā sakustēšanās. Baltais zirgs ar jātnieci mugurā rāmi soļoja krāšņā, rudenīgā saulrieta blāzmā. Kad Zosupītes baļķu tiltiņš bija sasniegts, Dorinda devās tālāk uz ceļa sazarojumu; atgriezdamās mājup, viņa bija izvēlējusies garāko ceļu, lai apskatītu Viljama Fērlema ieliktos jaunos vārtus. Visapkārt trīsēja neredzamais strāvojums —• pa pusei māns, pa pusei īstenība —, palēnām izgaisdams gluži tāpat kā aizejošās dienas spozme. Tā bija vasaras dzīvība, kas pēdējoreiz nodrebēja, juzdama beigu tuvumu,— daba, ieslīgdama miegā, puķes, sabirzdamas putekļos, sienāži, sairdami pīšļos, un saulrieta gaišums, saplūzdams ar tumsu. Un viņas pašas domas, veidodamās no miglainiem tēliem un ainām.

Kopš kara beigām bija pagājuši pieci gadi, un šajos piecos gados viņai bija atgriezusies gan ticība saviem spēkiem, gan labklājība. Abām fermām draudošās nelaimes bija pārslīdējušas pāri kā meža zosu kāsis. Elektrības un benzīna izmantošana bija pat ļāvusi daļēji atrisināt darbaspēka jautājumu. Viņas vārds bija labi pazīstams štata fermeru vidū: viņa bija atkarojusi nezālēm divas mazražīgas fermas. Seklajā augsnes kārtiņā — viņas tēvs bija aris tikai sešas collas dziļi — viņa tagad izaudzēja bagātas ražas. Viņa zināja, ka viņai pieder viena no vislabāk nostādītajām piena fermām visā apgabalā. Piena produkti ar uzrakstu «Vecā Ferma» un tās simbolu — priedes zaru vainagu uz iesaiņojuma — tika pārdoti par visaugstākajām cenām. Tagad, kad viņas ražoto sviestu Vašingtonā pirka par dolāru mārciņā, viņa varēja pasmaidīt par savu agrāko nedrošību — kā viņa sākumā bija pieticīgi prasījusi par mārciņu tikai trīsdesmit centus. Tas īpašais apdomības un neapdomības sajaukums, ko viņa apzīmēja ar vārdu «raksturs», bija viņai ļāvis vilšanos pārvērst par apmierinātību un neveiksmi — par panākumiem.

Tas, kurš redzētu Dorindu jājam caur sidrabainajiem atspulgiem, ko meta viļņainā dzelzszāle, nodomātu, ka aizvadītajos grūtajos gados viņa sasniegusi pilnbriedu. Viņas augums brūnajās korda biksēs un vestē gan bija zaudējis jaunības slaidumu, tomēr joprojām bija glīts un samērīgs. Sejas āda bija sausa un raupja, līdzīga granātābola mizai, bet košais sārtums vaigos nebija izbalojis, un acis zem sirmo matu viļņa vēl arvien bija zilas kā sīļa spārns. Viņa neizskatījās jaunāka par saviem piecdesmit gadiem, tomēr izskatījās tā, it kā šie gadi būtu uzvarām vainagoti.

Kad Dorinda atvēra jaunos vārtus un, izjājusi tiem cauri, pagriezās, lai tos aizvērtu, viņas uzmanību piesaistīja riteņu rīboņa, un tūlīt arī viņa ieraudzīja mistera Ketldrama ābolaino zirgu un grīļīgos ratus, kas parādījās no ceļa ieplakas. Kad viņš piebrauca tuvāk, viņi abi apstājās, lai parunātos, kā jau lauciniekiem parasts; vecais pastnieks tikko bija atgriezies no savas divdesmit sešas jūdzes garās «apgaitas» un sparīgos izteicienos attēloja ceļu slikto stāvokli.

— Viņnakt vējš nogāzis pāri Vipernokas ceļam trīs lielus kokus, un nu tie tur gulēs, kamēr sapūs, ja vien turienes fermeri tos nesacirtīs malkai,— viņš stāstīja.

— Pagājušā nedēļā pie mums ieradās valdības inspektors un izbraukāja ar mani kopā visu iecirkni. Viņš teica — tik briesmīgus ceļus visā savas darbības laikā neesot redzējis.— Drebelīgajā balsī ieskanējās lepnums.

— Tieši tā — visā savas darbības laikā!

— Cerēsim, ka viņš kaut ko arī darīs, lai tos salabotu. Galu galā nodrošināt pasta piegādi laukos ir valdības pienākums.

Misters Ketldrams noliedzoši papurināja galvu.

— Es gan neceru, ka te kas uzlabosies, manas acis to noteikti neredzēs. Sūtīt inspektorus un piedevām labot ceļus — to tak valdība nevarēs atļauties, un kas nu tie par ceļiem, kur demokrāti vien braukā. Bet tas tomēr ir labs joks — ka šis tik briesmīgus ceļus neesot redzējis visā savas darbības laikā!

— Es gribu nolīgt dažus nēģerus, lai vismaz šo ceļa posmu līdz ziemai salabo. Vienīgā izeja ir tā, ka fermeriem pašiem jātur kārtībā savi ceļi. Valdība iesāka labot ceļu no Pedlarsmilas uz Tērkijas staciju un cita nekā neizdarīja kā tikai nocirta ceļmalas kokus visus līdz pēdējam. Paēnas vairs nav nekādās.

— Kā tad! Vai nu es to nezināšu,— atsaucās misters Ketldrams. Par ceļiem viņam allaž patika runāt, tāpat kā dažiem cilvēkiem patīk runāt par slimībām.— Cik neesmu tur braukājis pašā pusdienas karstumā!— Tad viņa seja saskuma, tanī parādījās atturīgas līdzjūtības izteiksme kā parasti vīriešiem, stāstot par citu bēdām. — Kad es šorīt biju taipusē, redzēju, kā aizved Džeisonu Greiloku — aizved prom no tas meža būdas, kur viņš dzīvoja,— un es parunāju ar viņu dažus vārdus. Viņš bija tik vārgs, ka nespēja atbildēt, tikai mazlietiņ pamāja, it kā apsveicinājās ar mani. Ja ir kāds cilvēks, kas savu dzīvi pa niekam aizlaidis, tad tas ir viņš, goda vārds! Un bija tik gaišs jauneklis! Bet tas viņam bija iedzimts, un pašam arī nebija tāda rakstura, ka varētu turēties pretī.

— Uz kurieni tad viņu aizveda?— Dorinda vienaldzīgi apjautājās un pagriezusies paraudzījās atpakaļ pāri rudenīgajiem tīrumiem uz Piecu Ozolu sarkanajiem jumtiem — tur tagad dzīvoja fermas pārvaldnieks Martins Flauers. No viena skursteņa kāpa dūmu stabs.

— Es domāju . . .— misters Ketldrams nokremšļojās, tad turpināja:— ka jūs jau varbūt zināt. Misters Vigfols man sacīja — viņi gribot jūs lūgt, vai jūs nevarētu paņemt Džeisonu uz Pieciem Ozoliem. Sie domā, ka jūs, redz, to fermu esot lēti nopirkusi un tā jums ienesot lielu peļņu . ..

Dusmās Dorindai pietvīka piere, acis iezibējās.

— Es viņam nekā neesmu parādā!— viņa teica.— So fermu es nopirku publiskā izsolē, nolaistu līdz pēdējam, un tā nebija pat tās naudas vērta, ko mans vīrs par to samaksāja. Ja tagad tā dod peļņu, tad tikai tāpēc, ka es rāvos melnās miesās, glābdama to, ko Greiloki bija aizlaiduši postā.— Viņa apklusa un strauji ievilka elpu, it kā būtu skrējusi, bēgusi pati no sevis. Tad ievēroja vecā pastnieka pārsteiguma pilno skatienu.

— Nu, protams, cienītā, piedošanu, ka es tā runāju. Skaidrs, ka jūs pati esat visu nopelnījusi, par to nevienam nav šaubu. Es tieši domāju, braukdams šurpu, kāds jūsu tēvam gan būtu prieks, ja viņš varētu redzēt visus sitos šķūņus un kūtis, un vēl tās smukās vējdzirnavas, un visas elektriskās ietaises!

Dorinda nopūtās.

— Nabaga tētis! Zēl, ka viņš nepieredzēja, ka esmu tikusi pie turības. Viņš strādāja smagāk nekā es, bet viņa pūliņi nekad nenesa augļus. Man darbā pagāja trīsdesmit gadi, kamēr es tiktāl tiku.— Patiešām, tagad viņai bija piecdesmit — darbā bija pagājuši trīsdesmit gadi.

— Jūs esat saglabājusi māju tādu pašu kā vecā Grei-loka laikos. Man arī labāk patīk skaidu jumts — uguns gan tādā ātrāk iemetas, tiesa kas tiesa, bet tie šīfera jumti, ko dažs labs tagad liek, tie man liekas tādi nedzīvi. Bezdelīgas zem tiem negrib vīt ligzdas, un man tā patīk, kad vakaros virs mājas šaudās bezdelīgas.

— Jā, šīfera jumts ir gandrīz tikpat nejauks kā skārda jumts.— Ar vienu roku plikšķinādama pa Pārslas kaklu, Dorinda brītiņu domīgi raudzījās vecajā vīrā. Saules stari, spīdēdami caur ugunīgi kvēlojošu platānas zaru, sāniski apgaismoja viņas seju, un, ja misters Ketldrams būtu bijis apveltīts ar iztēli, viņš ievērotu, ka zilo acu dzīlēs kaut kas nodreb — gluži tā, it kā tie būtu divi sagūstīti putni.

— Kas tad vainas dakterim Greilokam?

Misters Ketldrams gluži apjuka no negaidītā jautājuma; viņa domas šūpojās patīkamu atmiņu viļņos, turklāt viņš bija jau krietni pāri tam dzīves posmam, kad cilvēks spēj domāt par divām lietām uzreiz.— Kā jūs teicāt, cienītā?— viņš atsaucās, pielicis vienu sarepējušo roku pie auss.

— Es jautāju, kas dakterim Greilokam vainas.

— Ak par dakteri Greiloku! Nu kā tad, tur jums taisnība, kundze, jūs viņam nekā neesat parādā.

— Es viņu jau piecus gadus neesmu satikusi,— Dorinda lēni, kā apdomādamās sacīja.— Domāju, ka viņš vēl arvien dzīvo tajā mājelē pie Vipernokas.

— Kā ta, līdz pat šorītam, tā jau šie man teica. Izrādās, ka veselu pusgadu neviens par šo nekā nav zinājis — kopš tās dienas, kad Plamtriju vecā Meheilijas tante vairs negāja pie šā strādāt, jo šim vairs nebija naudas, ar ko samaksāt viņai algu. Ļaudis stāsta, ka dakteris Greiloks atdevis visu savu naudiņu, cik nu šim tur bija, kādiem blēžiem — tie itin kā uz savu roku uzgājuši Meksikā naftu, un tad tās ieriktes vai nu plīsušas, vai gaisā uzsprāgušas — kas to lai zina, bet varbūt nekādas naftas nepavisam nav bijis. Nodokļus arī viņš nemaksāja — visi jau to zināja, bet tai meža būdai tak nav nekādas vērtības, un inspektors tai lietai vienkārši atmeta ar roku. Tā nu viņš tur viens pats dzīvojis, neviena neapkopts, kamēr dilonis viņu galīgi sabeidzis. Vakar-dien Aiks Praids taipusē medījis vāveres; iegājis paskatīties, kā dakteris dzīvo, un atradis šo pavisam nesamanīgu, un ēdamā visā mājā ne kripatiņas. Mājā, vistu kūtī, visās malās tukšs kā izslaucīts — tā Aiks man stāstīja. Tad nu Aiks meties uz savām mājām un atvedis sievu, un šī aprūpējusi viņu kā nu mācēdama, kamēr sadzinuši rokā šerifu. Džeisons esot pārticis no viskija un datelēm, ko salasījis pa zemi. Vairākas nedēļas šis tā nodzīvojis.

Asinis atplūda Dorindai no sejas; likās, ka viņa piepeši būtu novītusi. Zēlumu viņa nejuta — tās bija šausmas, kas gāzās virsū kā mākonis un apmigloja skatienu. Viņa pacēla roku un pārvilka ar to pār acīm, aizgainīdama šausmu miglu. Priekšā nekā nebija. Nekā cita kā vien garās ēnas uz ceļa, kukurūzas statiņi saulrieta blāzmā un meža sarkanzeltaino krāsu raibums. Sī ainava nevarēja iedvest šausmas, tomēr piepeši tā it kā atdzīvojās un metās viņai virsū kā čūska.

— Es jau nu nebūšu tā, kas viņam jutīs līdzi,— Dorinda skarbi teica, tad piebilda:— Vai tad Džeimss El-guds nevarētu viņu pieņemt?

Misters Ketldrams pašūpoja galvu it kā atvainodamies.

— Elguds gan to nedarīs! Džeisonu viņš ienīst kā nezin ko. Varbūt tur ir arī sava taisnība, ka Džeisons esot pataisījis viņa meitu traku,— bet es tai lietā nejaucos. Vispār Elguds ir mīkstas dabas cilvēks, bet, kad tādam ko nodara, tad tas vis neaizmirst. Nē, Džeisonam cita ceļa nav kā tikai uz nabagmāju. Tur vecenes varēs viņu apkopt, ja vajadzēs.

— Protams, Elgudam to nevar pārmest. Cik man zināms, Džeisons Greiloks visiem bijis tikai par postu,— Do-rinda atbildēja.

Viņa bija apņēmusies neieslīgt jūtelībā par Džeisona likteni tādēļ vien, ka viņš jau ir uz nāves sliekšņa. «Katram reiz jāmirst,» viņa sev norājoši teica, «un es neesmu no tām, kas šķiedis asaras par cilvēku, kurš nav to pelnījis.» Notikušo tas nevarēja padarīt par nebijušu, ja Džeisons nodzeras līdz nabagmājai vai pat līdz zārkam. «Notikušo nevar padarīt par nebijušu,» Dorinda sev atkārtoja, tomēr viņa vairs neredzēja pagātni, jo tagadne to bija aizsegusi. Ne jau mīlestība vai naids — nabagmāja bija šodienas realitāte.

— Briesmīgs liktenis — nomirt nabagmājā,— viņa teica.

— Tiesa gan,— atsaucās misters Ketldrams. Bijušais veterinārārsts pats visu mūžu bija taupījis, lai vecumdienas varētu aizvadīt ar godu.— Bet viņš jau reti ir pie skaidras sajēgas, ko viņš daudz sapratīs. Un, ja ari sapratīs,— viņam tas, vienalga, nebūs tik smagi kā vienam kārtīgam cilvēkam,— misters Ketldrams savas taisnības apziņā turpināja.— Man domāt, viņš savā mūžā ir nodzēris vairāk naudas, nekā būtu vajadzīgs pašām lepnākajām bērēm, tāpēc jau tā ir.

— Jā, un tieši tas ir visnejēdzīgākais. Nav patīkami palīdzēt cilvēkam, pret kuru jūti vienīgi nicināšanu.— Viņa pajāja dažus soļus uz priekšu, tad atkal pagrieza zirgu atpakaļ.— Ja jūs satiekat stacijā misteru Vigfolu, pasakiet, ka esmu ar mieru apgādāt dakteri Greiloku ar visu viņam nepieciešamo, bet uzņemt viņu Piecos Ozolos gan nevaru.

— Nūja, pateikšu,— misters Ketldrams atbildēja, tad ne no šā, ne no tā piemetināja vienu no saviem gausajiem spriedumiem:— Jus savos gados vēl esat gluži labi saglabājusies — neņemiet ļaunā, ka es tā saku.

Dorinda pasmaidīja.

— Tas tāpēc, ka es par saviem gadiem nedomāju. Sievietes parasti sapņo par aizgājušo jaunību, bet es gan savējo ne par kādu maksu negribētu vēlreiz piedzīvot. Sliktākie gadi man, paldies dievam, ir aiz muguras un labākie — priekšā.

— Taisni tā jūs arī izskatāties,— vecais vīrs piekrita, tad nezin kāpēc nopūtās.— Atceros, kāda jūs bijāt pirms trīsdesmit gadiem — kā pavasara rīts, tā visi teica. Tagad arī jūs esat glīta sieviete, nav vārdam vietas, bet ar mums, večiem, jau ir tas posts, ka gribas kavēties pie aizgājušiem laikiem, atcerēties sejas, kādas tās bijušas jaunībā ... Pirms trīsdesmit gadiem jūs bijāt kā ziediņš, kam vēl nav nobirusi neviena lapiņa .. .

Un viņš aizbrauca, skumīgi galvu šūpodams, bet Dorinda Pārslas mugurā lēnā riksī jāja mājup. Rieta atblāzma uz kukurūzas statiņiem bija jau tik vāja, ka viņas acu priekšā pārvērtās par ēnu. Meža zosu bariņš slīdēja kā dūmu grīste tumstošajās debesīs. Krēsla apņēma Dorindu no visām pusēm, līdzīga skumjām atmiņām; viņa raudzījās pazīstamajā ainavā — uz robīniju sīkajām, zeltītajām lapiņām, uz vējdzirnavu siluetu aiz mājas un kamīna uguns lēkājošo gaišumu logā. Turīga ferma — tāds šodien varēja būt kāda svešinieka vērtējums, bet pietika Dorindai atcerēties tēvu, lai dzimtās mājas viņas acīs iegūtu parasto skumjo izskatu.

Uzvaras prieks par Džeisona mūža nožēlojamo iznākumu bija viņā noplacis, pārvērties par bezpersonisku žēlumu. Viņa bija ilgojusies, kaut Džeisons reiz tiktu sodīts par tā nodevību, gadiem ilgi bija nīdusi to, līdz atklājusi, ka naids ir gara enerģijas veltīga izšķiešana, bet nekad viņas atriebības sapņos nebija parādījusies nabagmāja. Ja arī Džeisonu vajadzēja sodīt, nabagmāja tomēr bija pārmērīgi bargs sods. Dorindā bija neiznīdējami iesakņojušās mūžīgās bailes no pagrimšanas galīgā nabadzībā, kādās dzīvo trūcīgi, bet lepni ļaudis, un viņa zināja, ka iespēja vecumdienās kļūt atkarīgiem no svešu ļaužu labdarības daudzus viņas kaimiņus biedē gluži kā saslimšanas iespēja baku epidēmijas laikā. Tik tiešām, lai ko Džeisons bija pelnījis, bet nabagmāju gan ne. Džeisona briesmīgais liktenis nespēja mazināt viņai nodarīto pārestību, tomēr kaut kādas dīvainas domāšanas alķīmijas dēļ visas cilvēciskās kaislības tas padarīja par neko. Kāda nozīme pārejošām jūtām, ja cilvēks nonācis nabagmājas durvju priekšā?

Kaut gan Dorindas pirmais — prezbiteriāniskās audzināšanas nosacītais impulss bija uzskatīt Džeisona pagrimšanu par dieva sodu, lai arī nedaudz novēlotu, viņas neuzveicamais veselais saprāts tomēr norādija, ka augstākā vara savās izpausmēs reti ir tik loģiska. Nē,

Džeisons nebija nonācis līdz nabagmājai tāpēc, ka bija pievīlis viņu, Dorindu. Tieši otrādi — par nodevēju viņš bija kļuvis sava vājā rakstura dēļ, un šis vājais raksturs būtu novedis viņu pie katastrofas arī tad, ja viņš būtu pats tikumības iemiesojums. «Tas, ka viņš mani pievīla, ir tikai gadījums,» Dorinda domāja. «Arī dzeršana nemaz nav tik būtiska. Ja viņš būtu bijis stiprs cilvēks, viņš būtu varējis dzert un pievilt mani un nekādu sodu nebūtu saņēmis.» Jo ne jau grēciniekus sodīja šaisaulē vai viņā saulē — sodīja neveiksminiekus. Tikumīgs vai netikumīgs neveiksminieks — tam nebija nozīmes, daba tiecās atbrīvoties gan no viena, gan no otra. «Nabaga Džeisons,» viņa sevī teica ar nicīgu žēlumu. «Viņš nebija ne īsti labs, ne īsti ļauns, un tā bija viņa nelaime.»

VIII

Tiklīdz Dorinda uzkāpa lieveni, durvis atvērās un iznāca Džons Abners kopā ar Eimosu Vigfolu un Semjuelu LārČu — rentnieku, kas dzīvoja Pedlarsmilas otrā malā. Izskats Džonam Abneram bija drūms, taču kopš vilšanās mīlestībā viņš tagad vienmēr tāds staigāja, tādēļ viņa drūmums satrauca Dorindu mazāk nekā šerifa pieglaimīgā sejas izteiksme.

— Es te šo to apskatījos, apbrīnoju jūsu jaunievedumus,— šerifs teica, kad bija sasveicinājies ar Dorindu. — Kopš tiem laikiem, kad jūsu tēvs un māmiņa vēl bija dzīvi, ferma ir gluži pārvērtusies.

Dorindas acis notvēra šerifa izvairīgo skatienu un turēja to ciet.

— Es satiku misteru Ketldramu, un viņš nodeva man jūsu ziņu.

Šerifa ļuņiīgā seja saspringa.

— Manu ziņu?

— Par dakteri Greiloku. Es neesmu ar mieru pieņemt viņu pie sevis Piecos Ozolos. Man nav pret viņu nekāda pienākuma.— Mirkli vilcinājusies, viņa piebilda, uzsvērdama katru zilbi:— Man nav pret viņu nekāda pienākuma, bet es maksāšu jums, cik vajadzīgs, lai viņam nebūtu jādzīvo nabagmājā.

Misters Vigfols tā kā nokremšļojās, tā kā nozviedzās.

— Visā apkaimē nav otras tādas sievietes, kas tik daudz būtu darījusi trūcīgo labā kā jūs,— viņš iztapīgi sacīja.— Ja jūs atsakāties kādam palīdzēt, tad tam, jādomā, ir dibināti iemesli.

— Es taču neatsakos palīdzēt dakterim Greilokam,— Dorinda pikti attrauca,— bet kam vajadzīgas šīs muļķīgās runas, it kā es būtu viņam kaut ko parādā tāpēc vien, ka viņš aizlaida savu fermu postā un es to izglābu?

— Patiešām, kundze, šādas runas nevienam nav vajadzīgas,— misters Vigfols piekrita aizdomīgā padevībā.

— Serifs domā, ka mēs varētu ļaut viņam mitināties vienā no tukšajām piebūvēm,— paskaidroja Džons Abners.— Protams, tas nozīmē, ka mums vajadzētu viņu ari uzturēt, bet, kā jau tu teici, patiesībā mēs taču neesam šim nabaga vecajam dzērājam it neko parādā.

— Redziet, ir paklīdušas runas, ka viņš no dzeršanas kļuvis traks, tāpēc neviens viņu negribēs pieņemt, lai vai cik mēs maksātu. Bija tikai divas izejas — ievietot viņu vai nu apgabala cietumā, vai nabagmājā, un, ņemot vērā viņa stāvokli, likās, ka nabagmāja būs piemērotāka. Tur viņu varēs apmeklēt dakteris Stauts un vecenītes pa kārtai varēs viņu kopt,— stāstīja šerifs.

— Ja viņš vēl arvien nav pie pilnas saprašanas, diez vai Martins Flauers būs ar mieru, ka viņam ļauj dzīvot Piecos Ozolos,— Džons Abners ieminējās.

— Nē, nē, tagad viņš atkal ir prātīgs!— Semjuels Lārčs metās starpā, iekams šerifs paspēja atbildēt.— Es biju pirmais, kas ieraudzīja dakteri pēc Aika Praida, tad gan viņš bija pavisam sajucis. Bet vai nu viņš varēja kādam ko pāri nodarīt — nevarīgs kā zīdainis! Tikko mēs viņam iedevām dažas karotes buljona un mazliet brendija, viņš uzreiz atžirga, un pēc pāris dienām, kad bija kārtīgi ēdis, jau runāja tīri saprātīgi. Dakteris Stauts domā, ka dažus mēnešus viņš vēl varētu izvilkt, ja dzertu daudz piena un ēstu svaigas olas.

— Nu, nabagmājā viņu ar svaigām olām vis nebaros,— Džons Abners piezīmēja ar savu sarkastisko smīnu.

— Protams, mums nav ne mazākā iemesla viņam palīdzēt,— Dorinda atkal uzsvērti sacīja, it kā pazemīgais šerifs būtu ko iebildis. Mirkli valdīja klusums, tad viņa piebilda skarbākā tonī: — Bet nevar taču ļaut viņam nomirt nabagmājā!

Ilgajos gados šerifa amatā misters Vigfols allaž bija juties kā autoritatīva persona, tādēļ pašreizējais stāvoklis viņu mulsināja; viņš mīņājās pa taciņas granti un lauzīja pirkstos cepures malu.

— To nevar,— viņš atbildēja cik spēdams cienīgi up pēc brītiņa atkārtoja skaļāk:—To nu nevar!

Dorinda paraudzījās viņam pāri uz Džonu Abneru.

— Tas ir necilvēcīgi!— viņa iesāka, tad aprāvās un turpināja apdomīgāk:— Tas nav kristiešu cienīgi — ļaut, lai cilvēks nomirst nabagmājā tikai tāpēc vien, ka viņš zaudējis visu, kas viņam bijis.

Abi vīri nenoteikti pamāja, vienīgi uz Džonu Abneru viņas kristīgā žēlsirdība, šķiet, nebija atstājusi nekādu iespaidu.

— Patiešām, misis Pedlara, tas nav kristiešu cienīgi! — misters Vigfols nez kādēļ uzreiz piekrita.

— Viņš taču tur nesaņems pienācīgo kopšanu,— Dorinda turpināja, it kā nebūtu tikusi pārtraukta.

— Nē, misis Pedlara, to viņš nesaņems.

Brīdi Dorinda svārstījās. Kaut arī viņa saprata, ka jāpieņem būtisks lēmums, viņa jutās tik tālu no visa tā, it ka šā lēmuma pieņemšana būtu kāda no aizritējušā kara kaujām, kuras bija izmaksājušas viņai tik dārgi, tomēr notikušas tūkstošiem jūdžu tālumā. Viņai pat ienāca prātā — kara laikā viņa bieži to bija iedomājusies —, ka vīrieši tikai tad jūtas labi, kad sagādā citiem nepatikšanas. Skaidrs, ka Džeisonu nevarēja atstāt nabagmājā. Enerģiska rīcība bija kļuvusi Dorindai par paradumu, un tagad viņa dusmojās, ka šie tūļīgie lauku varasvīri nespēj aptvert, kas viņiem būtu darāms.

— Nav nekādas vajadzības apgrūtināt Martina Flauera sievu,— Dorinda sacīja.— Viņa jau pati ir slimīga, un piedevām pie visiem mājas darbiem vēl rūpēties par smagi slimu cilvēku, pat tad, ja šis cilvēks nebūtu dzērājs,— tas būtu pāri viņas spēkiem. Jums vajadzēs atvest dakteri Greiloku uz šejieni — pagaidām, kamēr izdomāsiet ko citu. Ir pilnīgi skaidrs, ka mums pret viņu nav itin nekāda pienākuma,— viņa asā tonī turpināja, — tomēr pie mums ir piens un olas, un pāris nedēļu viņš šeit var padzīvot.

Aiz pārsteiguma šerifs palika kā uz mutes sists, tikai noelsās vien. Kaut gan viņš bija dedzīgi vēlējies, lai debesis atpestītu viņu no rūpēm par vēl vienu trūkumcietēju, turklāt tādu trūkumcietēju, kas pieredzējis labākus laikus un piedevām ir alkoholiķis, viņš tomēr nemūžam nebija cerējis — pazīdams augstākās varas gausumu —, ka viņa vēlēšanās tik drīz tiks izpildīta. Viņš mēmi raudzījās Dorindā, un viņa seja tik nepārprotami pauda atvieglojumu, it kā viņš izkliegtu to pilnā balsi. «Šerifs priecājas, ka ticis no viņa vaļā,» Dorinda nodomāja, tad domās piebilda: «Kurš gan nepriecātos?»

— Jūsu labie darbi ir visiem zināmi, misis Pedlara,— Lārčs ierunājās, aizsmacis no satraukuma.— Nav otra tāda cilvēka, ko sabiedrība vērtētu tik augstu kā jūs. Kā mana sieva mēdz sacit — no ārpuses jās esat cieta, bet, ja ielūkojas dziļāk, sirds jums ir jūtīga un atsaucīga.

Dorinda pasmaidīja, taču viņas acīs bija gurda izteiksme, un krunciņas sārtajā sejā iezīmējās asāk. Ja viņi zinātu! Ak, ja viņi zinātu! Vai daudz bija tādu cilvēku, kuru reputācija bija balstīta uz leģendas, kam, par laimi, nebija nekāda sakara ar īstenību?

— Pasakiet savai sievai, ka ciets asmens tik ātri nenodilst,— Dorinda atbildēja.— Galu galā kādam šī nasta ir jāuzņemas, un man tā ir vairāk pa spēkam nekā jums visiem citiem ... ja neņem vērā varbūt Džeimsu Elgudu,— viņa vienaldzīgi nobeidza.

— Tik tiešām, misis Pedlara! Man liels prieks, ka jūs uz šo lietu raugāties tik prātīgi,— šerifs sacīja, beidzot atguvis valodu.— Pie mums visi zina — ko jūs lemjat, to jūs vienmēr izlemjat taisnīgi.

Taisnīgums! Neitena iecienītais vārds. Viņa dzirdēja Neitenu sakām — tik skaidri, it kā viņš stāvētu tepat blakus: «Katram cilvēkam, Dorinda, ir tiesības pieprasīt taisnīgu lēmumu.» Cik dīvaini, ka Neitena izteicieni, kuros viņa, Neitenam dzīvam esot, tikai pa ausu galam bija klausījusies, tagad allaž nāca viņai prātā dzīves grūtajos, izšķirošajos brīžos! Tikai pēdējos gados viņa bija aptvērusi, cik ļoti viņa garīgajā dzīvē balstījusies uz Neitenu.

— Tad mēs viņu rītvakar varētu atvest šurp,— Dorinda dzirdēja Semjuelu Lārču sakām.— Jums pašiem nav nekādas vajadzības braukt to tālo ceļa gabalu līdz nabagmājai. Varbūt Fains aizdos mums savu kravas autobusiņu.

— Ko nu, es rīt no paša rīta aizbraukšu ar savu mašīnu viņam pakaļ. Ja ko dara, tad dara līdz galam — tā es esmu radusi,— Dorinda noteica.

— Jā, tā ir, tā jūs esat radusi!— mādams ar galvu, atsaucās pateicīgais šerifs.

Kad abi ciemiņi bija nozuduši, Dorinda ar vainīgu izskatu pagriezās pret Džonu Abneru. Padēls tikpat kā nebija piedalījies sarunā, jo vispār nebija nekāds lielais runātājs, taču viņa sejā atspoguļojās enerģisks nosodījums.

— Nebija taču nekādas citas izejas, vai ne, Džon Abner?— viņa jautāja ar biklu godbijību — šādu toni viņa turēja rezervē konflikta situācijām. Tas gan negadījās bieži, ka Dorinda nolaidās no saviem augstumiem, lai tēlotu pakļāvīgo, bet šajās retajās reizēs vīrieši jutās sevišķi glaimoti un viņa panāca daudz vairāk, nekā spētu panākt sieviete, kas pakļāvīga pēc dabas.

— Man gan šķiet, ka tevi apcēla par muļķi,— Džons Abners īgni attrauca, tomēr, klausoties Dorindā, viņa seja pamazām noskaidrojās. Galu galā jaunekļa lielākais gandarījums bija, ja viņa gudrību atzina ne vien lauksaimniecības, bet arī cilvēcisko attiecību jautājumos. Tas, ka viņš dzīvoja kā vientuļnieks un galīgi nekā nezināja no pasaules, nebūt netraucēja viņam uzskatīt sevi šajos jautājumos par neapstrīdamu autoritāti. «Cik vīrieši gan bērnišķīgi,» Dorinda nodomāja, «un visbērnišķīgākie tie ir, kad kļūst pašapzinīgi un dižojas.» Kopš jaunībā piedzīvotās briesmīgās vilšanās viņa vairs nespēja domāt par vīriešiem bez nicīgas ironijas; viņai tas vairs nelikās tikumisks pienākums — uzturēt vīriešos ilūziju par viņu pārākumu, un viņa nojauta, ka tieši šis apstāklis īstenībā ir tas, kas viņas attiecības ar vīriešiem padara saspīlētas. Kaislīgi mīlošai sievietei šāda piekāpšanās, jādomā, nebija nekas grūts, bet viņai, kas bija uz visiem laikiem atsacījusies no mīlestības, iegūdama vīlušās sievietes vēso spriešanas spēju,— viņai tas viss reizēm šķita stipri kaitinoši.

Ieķērusies Džonam Abneram elkonī, Dorinda kopā ar viņu iegāja mājā.

— Protams, savā ziņā tev taisnība,— viņa sacīja,— ir jau tā, ka viņi piespiež mūs darīt to, kas mums nav jādara, bet mēs taču nevarējām galīgi atteikties viņiem palīdzēt.

Bija skaidrs, ka pēc Dorindas nāves gan Veco Fermu, gan Piecus Ozolus mantos Džons Abners, un tomēr, par spīti padēla mīļumam, Dorindā dažbrīd modās nepatīkamas aizdomas, ka jau tagad viņš labprāt gribētu kļūt par pilntiesīgu saimnieku abās fermās. Nebija jau tā, ka viņš īgņotos vai skaistos par pamātes valdonību, turklāt viņa sajūsmai par Dorindu nebija piejaukts klāt žēlums, kas traucēja Dorindai sajūsmināties par viņu; patiesība bija tāda, ka viņam, tāpat kā visiem vīriešiem, kuri nav lupatas, piemita instinktīva tieksme pakļaut sev pretējo dzimumu.

— Ja kādam te ir pienākums palīdzēt, tad tas ir Elguds,— viņš iebilda.

Dorinda pasmīnēja, saraukdama taisnās, nosirmojušās uzacis.

— Džeimss Elguds gan laikam neuzskata to par savu pienākumu — un pareizi vien dara. Džeisona dēļ viņa meita sajuka prātā, un viņš to Džeisonam nemūžam nepiedos.

— Var jau būt, bet nav tāda likuma, pēc kura Džeisonu varētu sodīt.

— Tur jau tā lieta, arī Elguds to saprot, un, manuprāt, viņam taisnība. Ja runa būtu tikai par sodu...

— Tu domā, ka runa ir par ko citu?

— Tu taču arī tā domā, vai ne?— Dorinda jau zināja, ka, iemudžinot kailo patiesību filozofijas tīklos, viņai vienmēr izdodas pārliecināt Džonu Abneru par sava viedokļa pareizumu.— Es uzskatu, ka mūsu gadījumā runa ir par vienkāršu cilvēcību.

— Tu gribi teikt, ka mūsu cilvēcība ir svarīgāka par viņa sodīšanu?— Padēla tonī vairs nebija dusmu.

— Jā, tieši to es gribu teikt. Tu pats tā bieži esi teicis.— Dorinda zināja — šis pēdējais arguments pieliks punktu Džona Abnera pretestībai, un bez viņa pretestības dzīve fermā nākamajās divās vai trīs nedēļās būs krietni vieglāka.

— Bet vai tas neradīs lielas neērtības?— Džons Abners jautāja.

— Laikam gan. Protams, ja viņam kļūs labāk, viņš var pārcelties uz Pieciem Ozoliem, un vispār šerifam jāgādā, lai viņa uzturēšanas jautājums tiktu kaut kā nokārtots. Mēs taču nevaram atvērt šeit nespējnieku patversmi.— Viņas balsī ieskanējās atmiņu rūgtums, tad viņa ātri turpināja:— Pagaidām iekursim kamīnu viesu guļamistabā, iesildīsim un sagatavosim to. Ja ārsts sacīs, ka viņam jāuzturas svaigā gaisā, iznesīsim viņa gultu sētas puses lievenī.

Džons Abners īgni saviebās.

— Man jau viņa žēl, vecā dzērāja, lai arī viņš sievu pataisījis traku, bet es nudien nesaprotu, kāpēc viņa dēļ visa māja jāapgriež otrādi. Mums pret viņu nav nekāda pienākuma, pat nabaga radinieks viņš mums nav.

— Viņš nevienam nav nabaga radinieks, tur jau ir tā nelaime.

— To nu nevar zināt!— Dažreiz Džons Abners izteicās netīkami tieši.— Aidebelas jaukteņus vēl tagad nevar dabūt prom no Pieciem Ozoliem.

— Ko likums neatzīst, ar to tas laikam arī nerēķinās.

— Labi, tā nav mana darīšana,— Džons Abners beidzot negribīgi teica.— Ja tu vēlies vest viņu uz šejieni, protams, tev uz to ir tiesības. Tikai, lūdzu, viņu kopdama, nesabeidz pati sevi. Tādās lietās tu nezini mēra. Pagājš-ziem Pārslas slimošanas laikā tu jau vairs neizskatījies pēc cilvēka.

— Pārslas dēļ es būtu ar mieru paciest daudz vairāk,— Dorinda atbildēja.— Bet es nedomāju kopt viņu pati. Sarunāšu Fluvanas māsu Mirandu. Viņa jau ir krietni gados un labi prot apieties ar slimniekiem,— tiesa, no govīm viņa nekā nejēdz.— Apklususi Dorinda skaidri dzirdēja kādu iekšēju balsi sevī jautājam: «Kāpēc es to daru? Kāpēc man jāuzņemas šīs rūpes?» Atbildes nebija. Viņa labprāt būtu izgudrojusi kādu attaisnojumu savai rīcībai, kādu ideju, kuras vārdā viņa izliktos visu to daram, bet nekas nenāca prātā. Pirms trīsdesmit gadiem viņa bija pārstājusi Džeisonu mīlēt, kaut kad vēlāk bija pārstājusi viņu nīst, viņa pat bija aizmirsusi, ka Džeisons vispār dzīvo pasaulē, tomēr nespēja ar mierīgu sirdi Jaut viņam nomirt nabagmājā. Acīmredzot tās nebija viņas jātas pret Džeisonu vai šo jūtu trūkums — nabagmāja, viņas bailes no nabagmājas bija tās, kas izšķīra Džeisona likteni.

— Man būs jābrauc tev līdzi. Tu viena pati netiksi galā,— viņa dzirdēja Džonu Abneru sakām.

— Jā. Es gribētu, lai tu brauc līdzi. Ja izbrauksim tūliņ pēc pusdienām, uz slaukšanas beigām mums vajadzētu būt atpakaj. Ceļš gan laikam ir vienās grambās. Vajadzēs paņemt līdzi spilvenus.

— Ja viņam pašlaik ir slimības uzliesmojums, varbūt dakteris Stauts neļaus viņu pārvietot,— Džons Abners cerības pilnā balsī ieminējās.

— Nu tad pa ceļam iegriezīsimies pie daktera. Tādēļ jau es gribu izbraukt laikus.

Tovakar, kad visi darbi bija apdarīti, viņi sēdēja Dorindas istabā pie kamīna un runājās, kā bija runājušies, kad Džons Abners vēl bija dzīves neievainots zēns. Viņu domas bija vērstas nākotnē, nevis pagātnē, un

Dorindas iztēlotās ainas bija pilnas optimisma — tā avots bija ne tik daudz agrākos gados gūtā pārliecinošā pieredze kā viņas pašas sīkstā izturība. Tieši savu trūkumu dēļ Džons Abners labi derēja Dorindai par sarunu biedru; viņa īgno klusēšanu ta neparko nebūtu mainījusi pret Pedlarsmilas jaunā mācītāja gludo vārdu plūdiem. Padēla personība Dorindai šķita pievilcīga, jo tajā bija jaušamas neizsmeļamas gara speķa rezerves; jaunekļa īgnums nevis radīja vēlēšanos kļūt tikpat īgnai, bet gan ar savu netīkamo paraugu atturēja no tā, un šāda ietekme galu galā bija vislabākā, ko viņa varēja vēlēties.

— Kopumā ņemot, mēs ar savu dzīvi varam būt apmierināti, cik tas vispār iespējams,— Dorinda sacīja, kad Džons Abners piecēlās, lai dotos augšā uz savu guļamistabu.— Ja tu neapprecēsies, mēs abi kopā varēsim vadīt patīkamas vecumdienas pie kamīna.

Džons Abners īsi iesmējās, jo šoreiz bija visai labā garastāvoklī. Lūkodamās uz viņu, Dorinda nodomāja, ka viņa izskatam — kalsnās, garenās sejas vaibstiem, bālajai ādai ar iezilgano ēnu uz zoda, piemiegtajām acīm un melnajiem matiem, kas taisnās šķipsnās krīt uz pieres,— piemīt īpatns šarms.

— Tu pati vēl vari apprecēties,— viņš noteica.— Tāda skaistule jau vairs neesi, kāda biji agrāk, tomēr tu, vienalga, esi pievilcīgāka par jebkuru citu.

— Pievilcīgāka — ar sirmiem matiem un grumbām?— Dorinda neticīgi nogrozīja galvu.

— Raugoties tevī, saskati nevis sirmos matus un grumbas, bet gan ko citu. Es nevarētu pateikt, ko īsti, bet tā tas ir,— Džons Abners atbildēja, pagriezās un izgāja no istabas.

Nākamajā rītā viņa atmodās un jutās izmisusi. Miegā viņu bija vajājušas šausmas, un tās neatkāpās vēl tagad, kad acis viņai bija vaļā. Kāpēc viņa vakar bija padevusies šim kļūmīgajam impulsam? Kāpēc bija ļāvusi tiem diviem vīriem uzspiest viņai savu gribu? «Tas tāpēc, ka es esmu sieviete,» viņa nodomāja. «Ja es būtu vīrietis, viņi to nemaz nebūtu iedrošinājušies.» Jā, Džonam Abne-

Iram bija taisnība (vēl viens gadījums, kad viņam atkal bija taisnība)— šie lauku varasvīri bija ļaunprātīgi izmantojuši viņas vājumu.

I!

— Ielaidušies esmu, tagad jārauga, kā tikt ar to galā,— viņa sev balsi teica, izkāpusi no gultas, un sāka ģērbties.

Pie brokastgalda Dorinda centās ēst, taču nevarēja norit ne kumosa, jo rīkle bija gluži kā aizžņaugta, un viņa atcerējās māti, kā tai bija klājies pirms brauciena uz tiesu.— Man vēl trūkst tikai melna plīvura un ar kamparu sasmaržināta kabatlakatiņa,— viņa teica un iesmējās.

— Ko tu tur runā, Dorinda?— Džons Abners brīnīdamies vaicāja.

— Atcerējos māti. Nabaga māmiņa! Viņa vēl tagad būtu dzīva, ja rūpes un raizes nebūtu viņu sabeigušas.

— Nu tad viņai tagad būtu jau ap simt gadu, vai ne? Nesāc tikai tu raizēties. Tev varbūt slikts garastāvoklis, tāpēc ka ļāvi tiem abiem sevi apvārdot?

— Nezinu. No rīta viss izskatās citādi. Nesaprotu, kāpēc es ar viņiem ielaidos.

— Es dzirdēju, kā viri šķūnī sarunājās. Martinām Flaueram kāds to bija pastāstījis — laikam šerifs —, un viņš izteicās, ka tu esot krietni pārsteigusies un drīz to nožēlošot.

Dorinda pietvīka dusmās.

— Viņam jau nu es padomu neprasīšu!

Mirandai bija nosūtīta ziņa, un, kad viņi bija paēduši, vecīga nēģeriete jau stāvēja ārpusē, gaidīdama rīkojumus. Tie bija: jāizberž viesu guļamistabas grīda un jānotīra visas koka daļas, matracis pamatīgi jāizvēdina, tikai tad var klāt gultu, kamīnā jāiekur uguns un uz dvieļu pakaramā jāuzkar mātes damasta dvieļi, ko viņa bija glabājusi, gaidīdama ciemos draudzes vecāko. Un, visbeidzot, Mirandai jāgādā par to, lai katlā uz vara trijkāja dienu un nakti būtu karsts ūdens.

«Nez kādēļ es tā cenšos?» Dorinda sev jautāja. Vai tiešām aiz bezpersoniskas līdzjūtības, kā viņai pašai bija šķitis? Vai ari tāpēc, ka pirmā iemīļotā tēlu — vienīgi tāpēc, ka viņš bijis pirmais,— viņas dvēseles atmiņa neapzināti glabājusi visus šos gadus? «Nē, Džeisona dēļ es to nedaru,» viņa sev atbildēja. «Pat ja es nekad nebūtu viņu mīlējusi, es nevarētu pieļaut, ka cilvēks, kam piederējuši Pieci Ozoli, nomirst nabagmājā.»

— Pirms mēs atvedam viņu šeit, varbūt tomēr brīdini Mirandas tanti, ka tuberkuloze ir lipīga,— Džons Abners

teica ar sarkastisku smaidu.— Droši vien viņš mums te būs kā krusts kaklā. Bet tu jau laikam tā rīkotos pat tad, ja viņam būtu bakas.

Dorinda paraudzījās viņā ar neizdibināmu skatienu.

— Es nekad neesmu baidījusies, ka man kas varētu pielipt.

— Bet šis Greiloks tev pat nav simpātisks.

— Simpātisks? Kuram viņš ir simpātisks? Kāds tam sakars ar nabagmāju?

Džons Abners piemiegtām acīm paraudzījās uz Do-rindu pāri galdam, un šajās acīs bija sevišķi reta izteiksme — maigums.

— Tu esi diža sieviete, Dorinda, nudien, kaut arī reizēm neciešama. Šķiet, ka tevī ir kāda papildu dimensija.

Lai gan Džona Abnera uzslavas Dorindai sevišķi glaimoja, viņa zināja, ka nespēj izbaudīt šo brīdi tā, kā vajadzētu. Ikreiz, kad laime ieradās pie viņas, viņa bija vai nu par trulu, vai par gausu — vismaz tā viņai pašai likās —, lai spētu to pilnīgi apjaust, pirms tā jau projām. Vēlāk viņa priecājās par atmiņām — tā, kā nekad nespēja priecāties īstajā brīdī.

— Tu esi tik labs, Džon Abner,— viņa atteica. Sie gan nebija īstie vārdi, bet viņa zināja, ka ierastā atturība neļaus pasacīt neko vairāk.

Vairākas stundas viņa nostrādāja ar tādu centību, kāda viņai allaž bija raksturīga garīga saviļņojuma reizēs. Tikai tad, kad mašīna jau stāvēja pie durvīm un Fluvana steigšus nesa ārā segas un spilvenus, viņa atļāvās pamest savus ikdienas darbus un ieiet istabā, kas bija paredzēta Džeisonam. Jā, viss bija kārtībā. Grīda un sienas bija tīras, logi pēc vēdināšanas aizvērti, un vecajā kamīnā spoži liesmoja uguns. Pat lielais katls jau sīca uz trijkāja. Ziepju traukā uz mazgājamā galdiņa bija ieliktas ziepes, gulta bija saklāta mīkstām, siltām segām, uz naktsgaldiņa stāvēja zils termoss, tam blakus — mātes bībele, pat sarkanā, izšūtā grāmatzīme vēl bija iekšā, kur māte bija atzīmējusi kādu iemīļotu vietu.

«Jādomā, šeit izskatās patīkami — pēc nabagmājas,» viņa sevī noteica.

Izgājusi ārā, viņa redzēja Džonu Abncru jau sēžam pie stūres un Fluvanu kārtojam spilvenus aizmugures sēdeklī.

— Varbūt tu pati gribēsi braukt, Dorinda?

— Nē, bet es sēdēšu tev blakus. Kad brauksim atpakaļ, vienam būs jāpaliek pakaļējā sēdeklī pie viņa, un es labāk gribētu, lai tu to dari.

IX

Garā brauciena laikā viņi runāja maz. Džons Abners bija aizņemts ar mašīnas vadīšanu, bet Dorinda, ietinusies apmetnī, raudzījās tikai taisni uz priekšu — uz līkumaino ceļu un daudzkrāsaino, vieglā dūmakā tīto oktobra ainavu. Pār laukiem, kas bija aizauguši ar dzelzszāli, slīdēja mirdzošu spilviņu mākonis; žogmalas krūmi atspīdēja oranži un vīnsarkani; tālumā zem zilās debesu velves kā krāsainu plankumu jūklis raiboja mežs.

Valdes nama tuvumā apkārtne bija biezāk apdzīvota; baskājaini bērni pulciņos skrēja mašīnai līdzi, piedāvādami asteru un lapsastu pušķus. Ceļmalas tīrumos strādāja arāji, dažiem bija zviedru un vāciešu flegmatiskās sejas. Kad limuzīns aizšūpojās garām, tie pārtrauca darbu un, pagriezuši galvu kā rāmi dzīvnieki, ziņkārigi nolūkojās mašīnai pakaļ. Visam pāri klājās oktobra zilganā dūmaka un dzelzszāles sidrabainie putekšņi.

Nokļuvuši pie doktora Stauta jaunā, zaļibalti krāsotā namiņa — apkārtnes rudenīgajā rāmumā tas izskatījās nenopietns kā taurenītis —, viņi uzzināja, ka ārsts jau devies uz nabagmāju.

— Viņš bija tā satraucies, ka visu pagājušo nakti nevarēja gulēt,— stāstīja misis Stauta, skaista, apaļīga sieviete sarkanbalti rūtotā kleitā ar cietinātu priekšautu.— Viņš nevar samierināties ar domu, ka dakteris Greiloks, kuram šeit bija visplašākā prakse, sagaidīs mūža galu nabagmājā. Stāsta, ka viņš esot bijis ļoti daudzsološs jauns ārsts, kad šeit ieradies, un viņa ģimenei Pedlarsmilā piederējusi liela ferma. Tā dzeršana pie visa vainīga, tā es domāju, un, redz, kā nu tagad ir — jukušu cilvēku neviens savās mājās negrib ņemt. Es arī viņu nevaru šeit ielaist, man ir bērni, viens vakar vēl saslima ar masalām. Bet es domāju — valdībai taču kaut kā jāgādā par slimiem cilvēkiem, arī tad, ja viņiem prāts aptumšojies, nav taču uzreiz jāsūta viņi uz nabagmāju. Un tagad, kad nabagmājas visur likvidē, tādiem ļaudīm drīz nekur citur vairs nebūs vietas kā tikai cietumā.— Misis Stauta bija ļoti runīga, taču beidzot tās vārdu plūdi

apslka un viņi varēja braukt tālāk pa ceļu, kuram abās pusēs slējās noputējušu krastkaņepju saaudzes.

— Vai tas tiesa, ka dakteris Stauts esot piedzimis nabagmājā?— Dorinda pēc brīža jautāja.

— To neviens nezina. Bet nebūtu nekāds brīnums.

— Un tagad Džeisons aizvada tur savas pēdējās dienas. Nezin vai tā ir nejaušība, ka viss tā noticis, vai ari viņa raksturs pie tā vainīgs?

— Varētu būt gan viens, gan otrs,— atbildēja Džons Abners.— Es esmu daudz lasījis par to, kā liktenis salauž godīgus cilvēkus, un neticu, ka ar labiem tikumiem vien dzīvē var ko sasniegt,— protams, ja nerunājam par izvēli starp nabagmāju un cietumu.

— Tā tur laikam būs!— Dorinda iesaucās, rādīdama uz kādu ēku ceļa labajā pusē.— Vai mēs griezīsimies iekšā pāri tam grāvim?

— Cita ceļa es neredzu. Nost! Ej nost!— viņš uzkliedza noklīdušam dzeltenraibam medību sunim.

Pa gabalu no ceļa — aiz sakritušas dēļu sētas bija redzama zemā, garā nabagmāja — tā atgādināja saulē izbalojušu dzīvnieka skeletu, kam maitasputni noknābājuši pēdējo gaļas clpsliņu. Gan sienas, gan jumts bija nokaļķoti balti, kaļķu kārtiņa klāja arī apaļos akmeņus, ar kuriem bija norobežota taciņa uz durvīm, un nīkulīgie ciedri mājas priekšā bija nokaļķoti līdz pat augšējiem zariem. Sētas pusē vējš plandīja izžautus apģērba un veļas gabalus — rupja auduma skrandas, un daži izģin-duši vecīši klāja slapjās drēbes uz krūmiem.

Līdzīgi daudzām citām strauji aizejošā laika relikvijām, apgabala nabagmājai piemita savi novecojuša iestādījuma trūkumi un savas priekšrocības. Septiņi vecie nabagi un viena jaunā māte gan bija pamesti savā vaļā, toties brīvības viņiem netrūka. Kur nav sistēmas, tur nav ari reglamentācijas. Rupjie apģērba gabali gan bija izdiluši, toties tikpat dažādi kā to valkātāju raksturi un noslieces. Ēdiens bija nožēlojams, toties sūdzēties par to drīkstēja pēc sirds patikas. Nabagam ir grūta dzīve, vecam nabagam — sevišķi grūta, bet, ja šiem deviņiem nabagmājas iemītniekiem (pieskaitot pie tiem ari vienu nedēļu veco zīdaini) būtu ļāvuši izvēlēties starp disciplīnu un brīvību, viņi droši vien būtu devuši priekšroku nabagmājas rupjajām skrandām, nevis glītam gūstekņa tērpam. Dorinda gan neievēroja neko no šīm nekārtības un nolaidības priekšrocībām, viņa redzēja tikai nožēlo-

jamo graustu un balti kaļķotos ciedrus, kas atsauca atmiņā baltos kaulu žogus ap Etiopijas cilšu vadoņu būdām, kā tās bija aprakstītas «Misionāru dzīvesstāstos».

— Viss tik pliks kā delna,— viņa balsī noteica.

Ārsta fords stāvēja durvju priekšā ar vienu riteni

peļķē, otru drazu čupā; kad viņi piebrauca klāt, viena no vecenītēm, kas žāva veļu uz krūmiem, nolika to zemē un tecēja šurp, lai viņus sagaidītu. Viņa bija tik veca, ka viņas sejas āda atgādināja červeļainu koka mizu; mute ar bezzobu smaganām bija sakļauta cieši kā riekstkodim, mazo, apsarkušo ačeļu plakstiņi šķita pavisam sadiluši. Vervelēdama savu labdienu, viņa slaucīja kūpošās, slapjās rokas priekšautā.

— Vai tev nav līdzi kas salds, meitiņ?— viņa iedīcās, bet tad durvīs parādījās ārsts un ar mājienu aicināja viņus paieties aiz mājas stūra, kur spīdēja saule.

— Sīm apgabalu nabagmājām jāpazūd — par to vairs nav šaubu,— viņš teica, kamēr viņi gāja pa nomīdīto celiņu, kas veda apkārt mājai.— So astoņu iemītnieku uzturēšana apgabalam izmaksā apaļus divus tūkstošus gadā. Ievietot viņus pilsētas nespējnieku patversmē galu galā iznāktu lētāk, un tur vismaz ir kaut kāda kārtība.— To visu viņš izrunāja autoritatīvi un skaļi, it kā gribēdams, lai viņu dzird, tad klusāk turpināja:— Bijām spiesti atvest dakteri Greiloku uz šejieni, jo bez uzraudzības viņu nevar atstāt, bet nēģeri no viņa bēg pa gabalu. Par viņu sastāstītas briesmu lietas, kaut gan patiesībā viņš ir pilnīgi nekaitīgs. Vienu otru reizi prāts viņam gan aptumšojas, bet viņš ir tik vārgs, ka pat gribēdams nespētu kādam pāri nodarīt.

— Un kāds stāvoklis ir pašlaik?

— Šorīt viņš ir pie pilnas apziņas un tik rāms, ka rāmāku vairs nevar vēlēties. Vai tur, Piecos Ozolos, ir kāds, kas varētu viņu kopt?

— Mēs nevedīsim viņu uz Pieciem Ozoliem. Tur viņam nav vietas. Bet kopēja man jau sarunāta — Mūdiju vecā Mirandas tante. Viņa prot apieties ar slimniekiem, gan jau tiks galā arī ar šo.

— Ko nu, ar viņu tagad jebkurš tiks galā,— ārsts nomierinoši teica.

Dorindai uznāca vājuma mirklis; viņa juta, ka ceļgali un elkoņi trīc, ausīs skanēja savāds troksnis. Vai tas bija Džeisons, par ko viņi te runāja? Nē, tas nevarēja būt Džeisons — viņai likās, ka Džeisons sen miris, tik sen, ka

pagaisis no atmiņas. Viņa stāvēja pie nabagmājas sienas, un iekšā aiz šīs sienas mira kāds nabags — svešs cilvēks, tāds, ar kuru viegli tikt galā. Viņa aizmiedza acis, lai neredzētu brūno miglu, kas cēlās augšup no pļavām, bieza kā degošu lapu dūmi. Kad viņa atkal atvēra tās, saules apspīdētās sienas baltums viņu apžilbināja. Ak, ja viņa būtu zinājusi! Ja viņa to būtu varējusi paredzēt! Vasaras novakares pirms trīsdesmit gadiem — un šis rudens rīts pie nabagmājas sienas! Balti nokaļķotie ciedri, izbrauktais ceļš, vienmuļā tāle, uzartie tīrumi, kur gausi kustas cilvēku stāvi... un visam pāri dzelzszāles vizošo spilvu plīvurs.

— Viņam jādzer pēc iespējas vairāk piena, jēlas olas arī,— Dorinda dzirdēja ārstu sakām.— Ik pēc divām stundām viņam jāsaņem kaut kāda barība, trīs vai četras reizes dienā — viskijs ar olas dzeltenumu un cukuru. Viskijs jādod, bez tā viņš vairs nevar iztikt. Man ir pudele, to jūs paņemsiet līdzi. Varbūt kāds malks būs vajadzīgs jau pa ceļam, ja redzēsiet, ka viņam zūd spēki.

Dorinda pamāja.

— Jaunībā es strādāju Ņujorkā pie kāda ārsta, tur es šo to iemācījos, bet tagad pēc kara jau viss ir mainījies. Vai jūs rītdien atbrauksiet?

— Es pie jums iegriezīšos katru reizi, kad būs kāds izsaukums tai pusē. Ja viņa stāvoklis strauji pasliktinās, zvaniet man. Man viņam jāpalīdz — esam taču vienas profesijas pārstāvji.

Vājuma brīdis bija pāri, viņa atkal jutās drosmīga un spēkpilna, it kā jaunas asinis būtu iestrāvojušas dzīslās. Spēkam un pašpaļāvībai atgriežoties, atgriezās arī viņas vēsā apņēmība. Nu bija darīšana nevis ar pagātni, bet ar tagadni, un augstprātīgā pašapziņā viņa stājās tai pretī.

— Vai jūs domājat, ka viņu drīkst pārvietot?

— Pat ja tas saistīts ar zināmu risku . . .— Dakteris Stauts atklāti paraudzījās viņai acīs.— Vai var būt vēl kas ļaunāks par nomiršanu šinī vietā?

Dorinda piekrītoši pamāja. Tad, paiedamās uz priekšu caur nīkulīgajiem rožu krūmiem, vaicāja aizžņaugtā balsī:— Viņš jau ir gatavs braukšanai?

— Viņš gaida sētas puses lievenī. Tur spīd saule.

— Mana mašīna ir vaļēja, jūs jau zināt, bet Džons Abners uzcels jumtu.

— Svaigs gaiss viņam nebūt nekaitēs. Jūs droši vien esat paņēmuši līdzi segas, un spilveni arī vajadzīgi.

— Par to ir padomāts. Pakaļējais sēdeklis ir nolaižams, viņš tur gulēs kā gultā. Protams, mēs brauksim ļoti lēni. Bet nu ir laiks,— viņa lietišķi turpināja, paraudzījusies augšup uz sauli.— Mums abiem ar Džonu Abneru šodien fermā vēl daudz darba.

Ārsts pievērsa Dorindai apbrīnas pilnu skatienu, kurā tā varēja lasīt viņa domas: «Prātīga sieviete! Nekādas muļķīgas tērgāšanas un vaimanāšanas!»

— Dakteris Greiloks ir gatavs braukt,— viņš sacīja skaļi.— Viņš mēdz būt ļoti mazrunīgs, bet, ja cilvēks jau ir nonācis līdz visļaunākajam, viņam nav nekā daudz, ko teikt. Man tomēr šķiet, ka viņš priecāsies, tikdams no šejienes projām.

— Tad jau redzēsim,— Dorinda atteica. Iedama ārstam pa priekšu, viņa nogriezās ap stūri un ieraudzīja Džei-sonu guļam piesaulē uz piebāzta kukuruzas lapu matrača. Pagalvī viņam bija salikta vesela kaudze kokvilnas maisiņu, kas piepildīti ar spalvām un galos aizsieti. Pāri bija pārsegtas vairākas ielāpsegas; Dorindai tuvojoties, viena no nabagmājas vecenītēm patlaban apsedza viņam kājas. Acis Džeisonam bija ciet, un, ja arī viņš dzirdēja soļus, viņš to nekādi neizrādīja. Viņam pāri klājās ēnu virkne, ko meta uz auklas izžautā veļa,— šīs caurspīdīgās važas šķita viņa vienīgā saikne ar dzīvo pasauli. Dorinda raudzījās lejup uz Džeisonu un juta, ka jebkurš sakars starp viņu un šo cilvēku, ko viņa reiz mīlējusi, ir pilnīgi pārtrūcis, tāpat kā piepeši bija pārtrūkusi ēnu virkne, jo vējš bija sašūpojis auklu.

Viņš gulēja zem raibajām segām taisni izstiepies un nekustīgs, pār segas malu rēgojās tikai galva ar stingajiem, sažuvušajiem, it kā nedzīvajiem sejas pantiem,— šķita, ka tur guļ mūmija, kas no pieskāriena sairs pīšļos. Acis ar aizvērtajiem plakstiņiem bija dziļi iegrimušas dobuļos, lejāk iezilganos vaigus izraiboja dzeltenīgi plankumi. Zoda kauls zem īsajiem bārdas rugājiem bija izspiedies, it kā draudēdams pārdurt sažuvušo ādu. Tā nebija Džeisona Greiloka seja. Tas, ko viņa redzēja acu priekšā, bija tikai izkaltis vieplis, kuram nabadzība un slimība atņēmusi visu cilvēcisko un personisko. Novērsusi skatienu, Dorinda kā caur miglu ieraudzīja drebelīgo vecenīti grābājamies gar matraci un klātpienākušo nabagmājas pārzini — sirmu, apātisku večuku, kura gara spēkiem jebkurš cits amats būtu bijis par grūtu.

— Jums atbraukuši pakaļ. Mēs jūs vedīsim projām no šejienes,— dakteris Stauts teica māksloti mundrā balsī. Tad viņš pagriezās pret Dorindu.— Stimulanta iedarbība jau beidzas. Pirms došanās ceļā viņam vajadzēs ko stiprāku.

Pēc šiem vārdiem Džeisons atvēra acis un paraudzījās taisni augšup debesīs.

— Dodiet dzert,— viņš nosēca, un viņa roka bezmērķīgi pakustējās, pirkstiem savelkoties kā putna nagiem. Ja arī viņš redzēja atnācējus, tad tie viņam acīmredzot neko nenozīmēja. Viņš bija noslēdzies no ārpasaules kādā tumšā labirintā, kur paša fiziskās sajūtas bija vienīgā realitāte. Viņu vērojot, Dorinda satriekta aptvēra, ka pēdējais, kas vēl paliek dzīvs mirstošā cilvēkā, ir ne jau domas, ne jau gars — pēdējās paliek sajūtas.

Viena no vecajām sievietēm, kurai te laikam bija noteikšana, atnesa glāzi ar zilganu pienu, un, izņēmis no kabatas plakanu pudeli, ārsts pielēja tam klāt viskiju. Tad, pacēlis Džeisona galvu, pielika glāzi tam pie lūpām.

Pēkšņi Dorindai šķita, ka visi pašreizējie iespaidi pagaist, kā dzīvsudrabs izlīst viņai no apziņas. Ne viņa vairs ko redzēja, ne domāja — viņu bija sastindzinājusi kāda izjūta, kurai nebija nekā kopīga ar žēlumu, lai gan savā būtībā tā bija skumju kvintesence. Aizvērusi acis, viņa gaidīja skaņu vai pieskārienu, kas atgrieztu viņai palēnām gaistošo saprātu. Kāpēc viņa šeit stāv? Kas no tā visa var iznākt? Ko tas viss nozīmē?

Tad viņa dzirdēja pusaizžņaugtu balsi iesaucamies:

— Man sāp!— un, palūkojusies apkārt, ieraudzīja, ka ārsts un Džons Abners nes Džeisonu projām, lai novietotu mašīnā.

— Tūliņ jums kļūs labāk,— ārsts mierinoši teica.— Es jums iedošu kaut ko pret sāpēm.

Kā uzvilkts mehānisms viņa sekoja tiem, iekāpa mašīnā un apsēdās Džeisonam blakus pakaļējā sēdeklī. Atpa-kaļbraucienā viņa bija gribējusi pati sēdēt pie stūres, bet tagad juta, ka nespēs vadīt lielo mašīnu. «Kādam jāsēž te aizmugurē pie viņa,» ārsts bija teicis, un Dorinda bija klusēdama paklausījusi.

— Es pabāzu pudeli zem pārklāja,— ārsts vēl sacīja.

— Tikko būsiet apguldījuši viņu gultā, dodiet viņam olas dzeltenumu ar viskiju un cukuru.

Mašīna sāka lēni kustēties; tikai tad, kad viņi jau bija nobraukuši dažas jūdzes, Dorinda saņēma dūšu un palūko-

jās uz segām pārklāto augumu sev blakus. Sedatīva apdullināts, Džeisons laikam atkal maldījās sajūtu melnajā labirintā — viņš stīvi blenza sev priekšā, nemanīdams ne rudens saules spožumu, ne vienmuļo ainavu, ne Dorindas klātbūtni. Sejas izteiksme viņam bija kā cilvēkam, kas sasniedzis pasaules malu un palūkojies tai pāri. Tā nepauda sāpes, arī izmisumu ne — tā pauda veltīgumu. Galva viņam bija aptīta kā mūmijai ar pelēku vilnas šalli, un tās ēnā viņa vaibsti šķita sakrituši. Dorinda nodomāja, ka viņš neizskatās ne jauns, ne vecs,— viņš izskatījās savu mūžu nodzīvojis, kā kaut kas tāds, ko laiks nolietojis un pametis. Un šis cilvēks viņai bija svešinieks! Nekad viņa nebija to mīlējusi; tikai šodien viņa to bija ieraudzījusi. Uz sirds viņai gulēja tāds smagums, ka viņa tikko varēja paelpot. Atkal viņa nodomāja: «Kāpēc es esmu šeit? Ko tas viss nozīmē?» Tāpat kā tēva pēdējās dienās, nevis nāves, bet dzīves traģika bija tā, kas satrieca viņu visvairāk.

Viņi brauca klusēdami, bet šis klusums dārdēja viņai ausīs kā pērkona grāvieni. Viss bija pagājis, un nekā nebija bijis. Ceļš aizvijās starp rudenīgiem laukiem un raibām krūmāju un koku skupsnām. Tāluma zilganā dūmaka peldēja uz upes pusi. Viņi pabrauca garām tiem pašiem skrandainajiem bērneļiem, baltiem un melniem, kas turēja paceltās rokās tos pašus novītušos puķu pušķus. Tie paši vīri strādāja tīrumos, tāpat nolīkuši pār arklu. Kad viņi brauca garām kādai mājai attālu no ceļa — žogā bija balti vārtiņi, uz tiem veda šaura, līkumaina taciņa —, Dorinda iedomājās sevi soļojam pa šo taciņu, atveram vārtiņus un ieejam citā dzīvē.

Padēls atskatījās.

— Vai es nebraucu pārāk ātri? Viņš jau klepo tā, it kā būtu aizrijies.

Dorinda pievērsās Džeisonam un pabāza viņam zem galvas izslīdējušo spilvenu. Džeisona zābaki ar sarkanas mālzeme3 pikām bija stīvi saslieti uz paklājiņa, un šie novalkātie, dubļainie zābaki Dorindu tik bezgalīgi aizkustināja, ka acīs viņai sariesās asaras. Džeisons mitējās klepot, un Dorinda uzrunāja viņu skaļā balsī, it kā viņus šķirtu attālums:

— Vai tev vēl sāp?

Varbūt viņš dzirdēja Dorindu, taču nekā neatbildēja. Raugoties uz Džeisonu, Dorindai likās, ka viņus patiešām šķir attālums, jo viss ap viņu bija gājis bojā, palikusi

tikai fizisko ciešanu čaula, kurā viņš bija ieslodzīts. Diezin vai viņš atcerējās Dorindu, vai arī viņas tēls jau bija iekritis šai aklajā tukšumā kopā ar visu citu, kas reiz bija veidojis viņa dzīvi? Spriežot pēc viņa vienaldzības, Dorinda viņam laikam gan nenozīmēja neko vairāk par jebkuru no nabagmājas iemītniecēm. Viņai pārskrēja drebuļi, it kā viņu būtu aizskārusi miroņa roka. Jaunība, skaistums, aizvainojums, atriebība — ko vērti visi šie jēdzieni uzvarošā laika priekšā?

Jā, laiks bija viņu atriebis. Ja arī viņa būtu palikusi mierā, nebūtu ne pirkstiņa kustinājusi, lai palīdzētu, arī tad laiks būtu viņu atriebis, jo laiks vienmēr atriebj,— to viņa tagad zināja. Viņa atcerējās tās tālās oktobra pēcpusdienas smacējošo izmisumu. Lietus lāšu rīboņu uz jumta. Mitro zāli zem kājām un tās smaržu. Nomākušās debesis. Zarus, kas sitas sejā.

Viņi pabrauca garām stacijai — tikko bija aizgājis vilciens —, pabrauca garām vecajai Heiniju fermas vietai — tagad tur tīrumā ara jauns rentnieks, vācietis,— pabrauca garām Medusdruvu fermai un ceļa sazarojumam, kur agrāk bija stāvējuši zibens saspertais ozols un nodegusī būda. Vārti tagad bija jauni, bet aiz tiem smilšainais ceļš tāpat aizvijās starp sūreņu un dzelzszāles saaudzēm kā senāk. Piecu Ozolu sarkanie skursteņi, tāpat kā senāk, slējās pret debesīm. Mašīna līgani noripoja lejā pa nokalni, vislēnākajā gaitā nobrauca baļķiem izlikto ceļa gabalu un, aiz tiltiņa nogriezusies, piebrauca klāt pie Vecās Fermas lieveņa.

— Nu tā, būsim viņu atveduši,— Džons Abners teica, atviegloti nopūzdamies.

Kad viņi par abiern cēla Džeisonu laukā no mašīnas, Dorindai likās, ka tam no viņas tvēriena sadrups kauli. Viss notiekošais viņai atgādināja murgainu sapni, viņa nebūtu jutusies necik pārsteigta, ja piepeši būtu atmodusies. Pat klusā, it kā pacietīgi gaidošā māja šķita savāda.

Miranda — paveca, spēcīga liela auguma nēģeriete (viņa bija kā radīta slimnieku kopējas darbam, bet pārāk vēlu apjautusi savu īsto aicinājumu, lai vēl gūtu no savām spējām kādu sevišķu labumu)— iznāca ārā viņiem palīgos, un visi kopā viņi ienesa Džeisonu viesu guļamistabā un noguldīja gultā. Viņa drēbes bija tik netīras un saplīsušas, ka Džons Abners uzkāpa augšā un atnesa dažus no saviem siltajiem apģērba gabaliem. Dziļajā kamīna mutē rūca liesmas. Degošā malka un priežu zari

vāzē uz kamīna dzegas piesmaržoja visu istabu. Ienācējus uzreiz apņēma miers, siltums un omulība.

Kad Džeisons gultā bija noģērbts un silti sasegts, Dorinda atnesa olu ar viskiju, un Miranda, pabāzusi roku zem spilvena un pacēlusi Džeisona galvu, turēja glāzi Džeisonam pie lūpām, kamēr viņš to izdzēra. Mokpilnā izteiksme viņa sejā bija nozudusi, tajā pavīdēja tāda kā smaida atblāzma.

— Tas bija labs,— viņš teica, kad glāze bija izdzerta, un aizvēra acis.

— Vai tu ēdīsi vakariņas?

— Jā, es ēdīšu vakariņas.

— Vai tagad tev nesāp?

— Nē, man tagad nesāp.

Viņš runāja kā reibonī, līdzīgi bērnam, kas atkārto vārdus, tos nesaprazdams. Vai viņš bija aizmirsis, ka pazīst Dorindu? Vai arī viņš jau bija sasniedzis tādus dziļumus, no kuriem raugoties visām atmiņām tikpat niecīgs svars kā sniegpārslām lidojumā? To viņa nezināja. Iespējams, nekad arī neuzzinās. Viņai pat nebija vēlēšanās to uzzināt. Tam vairs nebija nozīmes, vai viņš bija mīlējis viņu vai nebija mīlējis vai atcerējās viņu vai neatcerējās. Tai brīdī pie nabagmājas sienas agrākais Džeisons bija nogrimis pagājībā un izzudis, un tā vietā radies cits Džeisons, kurš bija svešinieks. Nevis trīsdesmit gadu laikā, bet vienā brīdī viņa bija Džeisonu zaudējusi. So jauno Džeisonu — bez atmiņām, bez emocijām — apņēma vienīgi dzīves neizteicamās traģikas aura. Cik veltīgs, cik nevajadzīgs tas viss bijis — viņas mīlestība, viņas ciešanas, viņas rūgtais aizvainojums!

Viņš atvēra acis un paraudzījās uz Dorindu.

— Es neesmu Piecos Ozolos?

— Nē, Vecajā Fermā.

— Vecajā Fermā? Tās jau Oukliju mājas. Vai es te palikšu?

— Paliksi, kamēr atveseļosies.

— Kamēr atveseļošos,— viņš atkārtoja.

— Vai tev tagad ir labi?

Džeisons atkal aizvēra acis.

— Jā, man ir labi.

— Mazliet vēlāk es tev iedošu veronālu, un tu varēsi gulēt.

Viņa seja ieguva citu izteiksmi, un viņš nopūtās.

— Jā, gribas gulēt.

Dorinda atkāpās no gultas un pagriezusies izgāja no istabas. Patiešām, tilts starp jaunību un briedumu bija sabrucis uz visiem laikiem.

X

Naktī viņa izdzirdēja, ka Džeisons klepo; apvilkusi flaneļa rītatērpu, viņa iegāja virtuvē un sakūla olas dzeltenumu ar pienu un brendiju. Kad viņa aiznesa to Džeisonam, izrādījās, ka viņam ir drudzis un viņš grib veronālu.

— Bet kopā ar brendiju tas neiedarbosies,— viņš mehāniski piebilda. Seja viņam bija pietvīkusi un roka, kad Dorinda to pataustīja, kvēloja kā ugunīs.— Vai rīts jau tuvojas?— viņš apjautājās.

— Nē, pulkstenis ir tikai viens. Es domāju, ka tu esi aizmidzis.

— Biju, bet klepus mani uzmodināja. Tā man iet katru nakti nu jau mēnešiem ilgi.

Dorinda iedeva viņam veronālu, tad pacēla viņa galvu augšup, kamēr viņš dzēra.

— Ūpis brēca tik skaļi, ka es domāju — tas sitas logā,— viņš teica, uzlūkodams Dorindu pāri glāzes malai.

— Viņš sēž lielajā priedē. Tu būsi sapņojis.

Uguns kamīnā bija izdegusi, palikušas tikai dažas oglītes, un arī tās apdzisa, kad Dorinda gribēja tas uzrušināt. Lampa bija nolikta zemē aiz krēsla un aizklāta, un tās vājā gaisma atstāja gultu un Džeisona seju ēnā.

— Vai tu jūties labāk?— Dorinda vaicāja aizgriezdamās.

— Jā, labāk.— Viņa skatiens no ēnas sekoja Dorindai kā neizteikts jautājums.

— Es nolikšu tev pie gultas spieķi.— Viņa izgāja priekšnamā un atgriezās ar vienu no Džona Abnera pekankoka spieķiem.— Ja tev kaut ko vajag, ja jūties nemierīgs, piedauzi pie sienas. Man ir caurs miegs, un Miranda ari guļ tepat — istabiņā aiz virtuves.

Viņa gaidīja atbildi, taču Džeisons neatbildēja. Vai viņš bija sapratis vai arī šobrīd vairs nevarēja apjēgt balss skaņu nozīmi? Tā viņai atkal likās viena no dzīves savādībām — ka Džeisons, kas reiz bijis tik runīgs, mūža beigās vairs ne vārda nevar dabūt pār lūpām. Viņa

zināja, ka Džeisons cenšas viņu apgrūtināt iespējami mazāk, tomēr nespēja paust savu attieksmi vārdos.

Pirms aiziešanas viņa vēlreiz mēģināja uzrušināt ogles, bet pagales, ko viņa uzsvieda tām virsū, neaizdegās. Kad viņa atkal piegāja pie gultas, Džeisons gulēja aizvērtām acīm. «Ilgi viņš vairs nebūs dzīvotājs,» Dorinda bezkaislīgi nodomāja.

Zeltainās, dūmakainās oktobra dienas rāmi slīdēja prom cita aiz citas, pret vakaru iekvēlodamās saulrieta spožumā. Sai sausajā laikā, pēc badošanās saņemot pienācīgu uzturu, Džeisons šķita atveseļojamies. No bēniņiem nonesa veco stumjamo krēslu, ko bija lietojusi Roze Emīlija, un, ja pēcpusdiena bija skaidra, Džeisons, satīts vairākās segās, pavadīja to zālienā mājas priekšā. Ēstgriba viņam bija laba, lai gan pats viņš ēdienu nekad neprasīja. Dažreiz pēc mokošas klepus lēkmes viņš apjautājās, vai drīz varēs saņemt olu ar viskiju, taču nekad nelūdza atnest to agrāk. Divreiz viņam bija smaga asiņošana, un Dorindai likās, ka viņš mirs, taču abas reizes viņš atlaba un pēc tam atkal sēdēja zālienā. Tā viņš nosēdēja dienu pēc dienas — kluss, nekustīgs, it kā noslēdzies savā pasaulē, kuru šķita sargājam nepārvaramas atturības bruņas. Tomēr Dorinda instinktīvi jauta, ka tā nav atturība. Tas bija kaut kas vājāks, nenoteiktāks, kaut kas netverams kā ēna. Beidzot kādu dienu viņa saprata, kas tas ir,— garīgs tukšums. Viņš klusēja, jo viņam nekas vairs nebija sakāms. Viņš bija vienaldzīgs, jo bija zaudējis jebkuru saikni ar savu apkārtni un tajā notiekošo, ar materiālās dzīves norisēm. Aplikts ar spilveniem, viņš sēdēja krēslā starp puskailajiem ceriņu krūmiem un «akmensdārzu»— portulakiem, ko misis Ouklija bija apstādījusi apkārt vecam celmam; dažbrīd galva viņam noslīga uz segas un neko neredzošais skatiens pievērsās ceļam un vizošajiem dzelzszāles klajumiem. Aizmugurē bija lievenis un garais, tumšpelēkais jumts, ap kuru riņķoja bezdelīgas. No mājas galos augošajām robīnijām lēni bi:ra mazas, dzeltenas lapiņas; tikai vienreiz tās apgriezās gaisā — kad notrūka no zara, pēc tam lēni slīdēja lejup, noklādamas zāli un plakaniem akmeņiem izlikto taku. Džeisona salīkušais, segās ievīstītais augums Dorindai šķita saplūstam ar apkārtnes ainavu. Viņš bija tikpat nekustīgs kā tīrumi un koki. tomēr viņa klātbūtne padarīja vientulību vēl dziļāku un rudenīgo melanholiju — vēl smeldzīgāku. Viņa vaibsti izskatījās stīvi savilkti, it kā liesmas skarti — tāda seja ir cilvēkam, kas izlauzies no meža ugunsgrēka,— tikai Džeisona seja šķita paužam nevis uzvaru, bet sakāvi. Likās, ka viņš gaidītu — bez bailēm un bez cerībām gaidītu, kas nu nāks. «Tik daudz cilvēku es jau esmu redzējusi nomirstam,» domāja Dorinda. «Piecdesmit gadu laikā daudziem jānomirst.»

Šovakar viņa bija atgriezusies mājās mazliet agrāk nekā parasti; vēl nenovilkusi jātnieces tērpu, viņa stāvēja lieveņa pakājē un raudzījās uz nekustīgo augumu stumjamā krēslā. Acis Džeisonam bija atvērtas, bet nevarēja saprast, vai viņš redz Dorindu vai neredz. Viņa stingie vaibsti bija tik neizteiksmīgi, it kā pārklāti ar plēvi; viņš raudzījās taisni uz priekšu, it kā meklēdams tālajos dzelzszāles laukos un ceļa līkumos kaut ko tur neatrodamu. Lai gan Džeisona bezpalīdzīgums bija vienīgais, kas saistīja Dorindu pie viņa, arī tas jau šķita neizturams. Ja viņš vismaz runātu! Ja žēlotos! Ja pateiktu, kas tas ir, ko viņš meklē! Bālajā saulesgaismā — zem nebeidzamā lapu lietus viņa tēls it kā ieguva dziļāku nozīmi, jaunu vērtību. To ietvēra skumju oreols. Uz mirkli atmiņas par Džeisonu, kādu Dorinda viņu bija pazinusi senāk, pārslīdēja viņam pāri kā dziestošs saules stars. Dorindai likās, ka, šim spožumam izgaistot, Džeisons kopā ar to nozūd kādā ārpuszemes telpā, kur viņa nevar tam sekot. Laikam gan tā bija dzīvības un nāves mūžīgā mīkla, kas atkārtojas ar katru cilvēcisku būtni, sensenā mulsinošā jausma par Visuma dižo noslēpumu, par būtisko zem virspusīgā, par to zināšanu, kas ir dziļāka par jebkuru izzināšanu. Pat viens cilvēks jau ir 3evī noslēgusies pasaule; ikkatrs cilvēks ir sevī noslēgusies pasaule. «Par ko viņš tagad domā?» Dorinda sev jautāja un zināja, ka nekad to neatminēs. Vai Džeisons toreiz viņu mīlējis, vai arī tā bijusi tikai miesiska dziņa? Vai viņš būtu palicis viņai uzticīgs, ja nebūtu iejaukušies stiprāki spēki? Kas bijis īstāks — viņa mīlestība vai viņa nodevība? Kad tas viss bija beidzies, vai viņa bija tikusi izstumta ārpus Džeisona domu un jūtu loka vai arī palikusi tanī, pastāvīgi to ietekmēdama? Vai viņš bijis labāks vai sliktāks, nekā viņai licies? To viņa nekad nebija zinājusi un tagad saprata, ka nekad arī neuzzinās. Patiesība mūžam paliks tumsā tīta. Viņa neizdibinās Džeisona noslēpumu no šis - tukšās cilvēciskās čaulas,

neaprēķināmas kā jūra. Tā bija mokoša mikla — mīkla, kurai lemts palikt neatminētai.

Viņa gribēja jautāt: «Cik daudz es tev esmu nozīmējusi?»— bet vienīgi dzirdēja sevi muļķīgi prasām:— Vai tev nesāp?

Džeisons tikai papurināja galvu, uz viņu neparaudzīda-mies. Viņa skatiens apstājās pie baļķu tiltiņa, pēc tam aizslīdēja tālāk — miglainā, sapņainā tālumā.

— Vai tu jau gribētu olu ar viskiju?— Viņai bija tik ļoti jāsavaldās, lai balss skanētu brīvi un dabiski, ka pat asaras saskrēja acis.

Beidzot viņa bija Džeisonu kaut kādi ieinteresējusi. Ēstgribai pamostoties, viņa seja noraustījās un viņš novērsa skatienu no ceļa; acis bija tumšas no sāpēm.

— Vai jau laiks?

Tas bija mērķis, kura dēļ viņš tagad dzīvoja,— olas dzeltenums ar viskiju un pienu ik pēc četrām stundām.

— Šķiet, ka jā. Es iešu paskatīties.

Kad viņa vēl arvien kavējās, vieglās ieinteresētības izteiksmi Džeisona sejā nomainīja nepacietība un viņš satraukts pārjautāja:— Tu iesi paskatīties?

— Tūliņ. Vai ārsts bija?

— Neviens te nav bijis. Daži cilvēki pagāja garām pa ceļu, bet iekšā nenāca.

— Ārsts būs kaut kur aizkavējies. Gan jau viņš rītdien atbrauks.

— Tam nav nozīmes. Es pats esmu ārsts.

Viņu vērojot, Dorindai kaut kas iešāvās prātā.

— Vai tu labāk negribētu atrasties Piecos Ozolos? Es to varētu nokārtot.

Džeisons noliedzoši papurināja galvu.

— Nav vajadzīgs. Tu šeit esi tik laba pret mani. Nezinu, kāpēc.— Runāšanu pārtrauca čerkstošs, dobjš klepus, kas izklausījās kā āmura dimdieni. Pēc brītiņa, kad klepus lēkme bija pārgājusi, viņš atkārtoja — tik neizteiksmīgi, it kā vārdi būtu tikai lupu kustība:— Nezinu, kāpēc.

Kopš Džeisons bija atvests uz Veco Fermu, viņš pirmoreiz ko tādu pateica, un, to klausoties, Dorindas domu pasaulē pēkšņi uzplaiksnīja žilba gaisma, it kā uz tumša ceļa kāds būtu negaidot pavērsis pret viņu laternu. Tā apgaismoja atmiņas dziļumus. Notikumi, ko viņa bija aizmirsusi, parādības, ko viņa kādreiz bija tikai miglaini apjautusi, straujas dziņas, slepenas vēlēšanās, gaistoši iespaidi kā putna atspīdums rāmā ūdeni — visi šie neno-

teikto ilgu tēli piepeši spilgti parādījās no pagātnes mijkrēšļa. Gaismas lokam paplašinoties, viņa ieraudzīja Džeisonu, kādu bija viņu pirmoreiz skatījusi tanī ziemas rītā,— viņa kastaņbrūnos matus, viņa melnbrūnās acis, viņa jautro, apburošo smaidu, kas visiem staroja pretī vienlīdz draudzīgi. Laiks bija apstājies šai brīdī. Bija tikai šī spožā vīzija un vēl robīniju lapu lēnā krišana — tās bira lejup kā zelta nauda, kļūdamas rūsainas un nespodras, tiklīdz sasniedza zemi. Tad, tikpat pēkšņi kā parādījusies, vīzija nozuda un gaisma apdzisa. Palika tikai svešinieks, sakucis zem daudzajām segām stumjamā krēslā, un klusā, melanholiskā oktobra pēcpusdiena.

— Ļaudis taču reizēm palīdz cits citam,— Dorinda atbildēja.

īsais možuma brīdis Džeisonam nu bija pāri. Likās, ka viņš jau aizmirsis savus vārdus, tiklīdz tie bija izrunāti. Skatiens viņam atkal bija stings un sāpju pilns; pievērsies vientuļajam ceļam, tas kaut ko gaidīja ... gaidīja ... Seja, iekšējas uguns izkaltēta un apsvilināta, šķita izklaidīga, it kā viņš pūlētos saklausīt kādu skaņu, kam jānāk no tāluma.

— Tūliņ atnesīšu olu,— Dorinda ātri noteica un iesteidzās mājā. Viņai bija neveikli savas lieliskās veselības dēļ, mulsināja pretstats starp pašas vingro, spēkpilno augumu un Džeisona sarukušo stāvu. Tomēr viņa zināja, ka šai tukšajai čaulai viņas līdzjūtība būtu vienaldzīga.

Nedēļām aizritot, viņai kļuva par paradumu ar acīm uzmeklēt Džeisona krēslu, kad bija atgriezusies no lauka darbiem. Viņa neraudzījās turp ar dedzīgu interesi, pat ar bažām ne — viņai tikai gribējās zināt, vai vēl atradīs Džeisonu sēžam bālajā saulgozī un vērojam ceļu, un gaidām kādu, kas nenāk. Ja viņa tur nebūtu, nez vai Dorinda izjustu viņa trūkumu, tomēr diezin kāpēc viņa stumjamais krēsls padarīja zālienu vai — lietainās dienās — telpu kamīna priekšā mājīgāku. Liela prieka gan nebija no tāda sagaidītāja kā Džeisons, bet vismaz šis cilvēks bija atkarīgs no viņas līdzcietības.

Tad kādā novembra pievakarē, atjājusi mājās savā baltajā zirgā cauri saulrieta liesmām un ēnām, Dorinda ieraudzīja, ka stumjamā krēsla nav parastajā vietā. Viņa nokāpa no zirga, noskatījās, kā to ieved stallī un apkopj, tad lēni devās uz māju. Miranda skrēja viņai pretī, bet, vēl nesastapusies ar Mirandu, viņa jau zināja, ka Džeisons miris.

— Visu vakaru viš sēdēj ārā,— Miranda aizelsusies stāstīja,— sēdēj tāpat kā citām reizām, un es akai ņēmos a gludināšanu. Ka nu i laiks nest viņam to sakulto olu, es a sakuļ to tā labi kārtīgi un nes ārā uz to krēslu; skatos — vai manu dieniņ!— šis guļ augšuņēdu atgāzies un neelpo vairs nemaz, un sega un zāle vienās asinis. Viš tak vienā acumirklī bij nomirs, ne jutis, ne zinājs, kas nāks. Dies i mans liecinieks — tā nebi mana vaina, mis Dorinda! Es tik ņēmos a to gludināšanu, kā jau jūs, kundze, man likāt.

— Nē jau, tā nebija tava vaina, Miranda. Vai tu izsauci ārstu?

— Jā, kundze, Fluvana uzreiz piezvanij dakterim. Mēs viņu ienesām iekšā un noguldījām gultā. Nedod dies tā izbīties — šis uzreiz beigts un pagalam!

Dorinda aizgriezās projām no viņas un gāja uz viesu guļamistabu. Uguns kamīnā bija apdzēsta, mēbeles un gleznas, godinot Mehīteblas tantes ticējumus, pārklātas ar baltu drānu. Logi bija plaši vaļā. Kapsētā uz pakalna kores lielā priede dižena slējās pret dziestošajām debesīm. Kaut kur pļavā blēja noklīdusi aita, un Dorindai šī skaņa šķita piepildām Visuma telpu.

Nu viņš beidzot bija miris. Viņš miris, un viņa nekad neuzzinās, ko viņš glabājis atmiņā. Viņa nekad neuzzinās, cik daudz vai cik maz viņa tam nozīmējusi. Un vēl traģiskāka par noslēpumainību, kas saistīta ar viņa pēkšņo aiziešanu, būs apziņa, ka ne šai noslēpumainībai, ne viņa nāvei vairs nav nekādas nozīmes. Mīlestība, kas pirms trīsdesmit gadiem bija izpostījusi viņas dzīvi, šodien nenozīmēja viņai neko, galīgi neko. Viņa nepriecājās, ka Džeisons miris. Viņai nebija žēl, ka viņš miris viens.

Pacēlusi palaga malu, Dorinda palūkojās uz Džeisona seju. Tā vairs nepauda izmisumu. Savilktie, it kā liesmas skartie vaibsti bija nobāluši un atslābuši, un tajos bija miers. Nāve, izlīdzinājusi gadu ievilktās zīmes, uz mirkli radīja žilbu jaunības ilūziju. Viņš gulēja aizvērtām acīm, un viņa sejas izteiksme bija labestīga un cēla, it kā viņš būtu pārtraukts kādas augstsirdīgas rīcības mirklī. Tā nāve pārvērta cilvēku. Viņš bija izniekojis savu dzīvi, sabojājis viņai jaunību, bet nāve pāris stundās pārklāja viņu ar diženuma mantiju.

Dorinda tā nostāvēja krietnu brīdi, līdz ienāca Džons Abners, pabeidzis slaukšanu, un nostājās viņai blakus.

— Ak tu nabags,— viņš sacīja.— Manuprāt, tas ir labākais, kas ar viņu varēja notikt.

— Jā, tas ir labākais.

— Vai ir kāds, kam vajadzētu to paziņot?

— Cik man zināms, ne. Draugu viņam vairs nebija.

— Vai ārsts viņu apskatīja?

— Vēl ne, bet Fluvana viņam zvanījusi.

— Tad jau rītdien mēs varam rīkot bēres. Atlikt nebūtu nekādas nozīmes. Visus šos mēnešus viņš taču bija tikpat kā uz nāves sliekšņa.

Tik tiešām — visus šos mēnešus Džeisons bijis tuvu nāvei, tomēr viņa aiziešana bijusi viņai trieciens — Dorinda to tikai tagad saprata. Lai gan šis brīdis jau ilgi bija tuvojies, likās, ka tas būtu pārsteidzis viņu negaidot, ka viņai nebūtu bijis pietiekami laika sagatavoties.

— No mums taču nevar gaidīt, lai mēs nez kā sērotu,— Džons Abners prātīgi sacīja, un viņa izklaidīgi nomurmināja:

— Nē, to no mums nevar gaidīt.

XI

Nākamajā dienā, stāvēdama zem nemierīgām debesīm Piecu Ozolu vecajā kapsētā, Dorinda brīnījās, kā šajos trīsdesmit gados viņa varējusi kļūt tik nejūtīga.

Naktī bija lijis, laiks bija mitrs un ziemīgs, un no tālajiem mežiem un laukiem reizēm atskrēja negantas vēja brāzmas. Starp saplakušajām, ar kapu mirtēm aizaugušajām kopiņām bija sadzītas slapju rudens lapu kaudzes, kurās kājas grima kā sūnā. Zedeņu žogs bija satrunējis un nogāzies, un nezālēs, kas iezīmēja kapsētas robežas, kašņājās baltie tītari. Mitrums vēlās no koku zariem kā pelēka migla. Kad jaunais mācītājs atvēra muti, lai runātu, garaiņu mākonīši ķērās un baltoja viņam ūsās. Tomēr, par spīti nejaukajam laikam, līdzjūtība vai varbūt ziņkāre bija sapulcējusi Piecos Ozolos tuvējo fermu iedzīvotājus; bariņš vīriešu un sieviešu, kas bija pazinuši Greiloku ģimeni labākos laikos, tagad noskatījās, kā Džeisonu atdod zemei. Tikko uzartajā tīrumā aiz kapsētas robežas stāvēja Miranda un Fluvana, viņām apkārt ziņkārīgu balto un krāsaino bērnu bars.

Pirms trīsdesmit gadiem ... Vairāk nekā trīsdesmit gadu pūliņu un pašaizliedzības... Kādēļ? Vai tiešām bijis kāds nepiepildīts mērķis, vai ari tas bijis tikai viens no cilvēka dzīves maldiem? Vējš gaudodams metās uz vītušajām lapām un viļņainās vērpetēs dzina tās pāri laukam, pāri ceļam, vaļējā kapa bedrē. Dorindai šķita, ka šis rudens vējš, gan straujāk, gan lēnāk brāzdamies, gan brīžiem aprimdams, dzen ari viņu iekšā kapā. Viņa nevaldīja pār savām atmiņām, nevaldīja pār savām domām. Tās traucās un virpuļoja tikpat bezmērķīgas, tikpat nedzīvas kā vītušās lapas. Atmiņas, kas bija saglabājušās ilgāk par sajutām, domu skrējiens izrāva no to slepenajām kapavietām un nežēlīgi vandīja šurpu turpu. Visādus sīkus niekus, ko viņa bija aizmirsusi. Sīkus niekus, kuri notikuma brīdī nav svarīgi, bet liek sirdij lūzt, kad tos atceras. Viņai nebija žēl Džeisona. Džeisons neko nenozīmēja, arī agrāk nebija nozīmējis — savas zaudētās jaunības viņai bija žēl. Viņa skuma nevis par to mīlestību, kas bija atnākusi un aizgājusi, bet par to mīlestību, kuras viņai nekad nebija bijis. Atmiņu tēli vīdēja viņas domās — ātri, neskaidri, bez satura un bez satvara ...

No šā virpuļojošā domu un tēlu haosa piepeši kā marionete iznira Džeisona seja. Tikpat ātri, kā radusies, tā izgaisa, lai no jauna parādītos ar Neitena vaibstiem, tad atkal izgaisa, lai kļūtu par Ričardu Bērču, Bobu Elgudu vai jebkuru no vīriešiem, ko viņa savā mūžā bija vairāk vai mazāk pazinusi. Tie visi neko nenozīmēja. Nekādas jēgas nebija šīm gaistošajām sejām, tomēr tās riņķoja un vērpās kā lapas, iegaismodamās un nozuzda-mas viņas domu tumsā. Sejas . .. sapņi. . . cerības ... vilšanās ... Līdz galam neizjusti jūtu uzbangojumi... Pusapjaustas, nekad nepiepildītas dziņas ... Viss, kas viņas mūžā varējis būt un nebija bijis.

Mācītājs beidzot apklusa. Džeisonu viņš nebija pazinis un tādēļ, apliecinādams varbūt zināmu neapdomību, bija paļāvies uz fantāziju, un nu Dorinda brīnījās, kā viņš spējis tik daudz pateikt par dzīvi, kas bijusi tik tukša. Viņa nolieca galvu lūgšanā un pēc brīža izdzirdēja zemi būkšķam pret zārka vāku. Sarkanā mālzeme, tumša un smaga, pēc rudens smaržojoša, krita no lāpstas blīvās pikās; pikas nesadrupa, nesašķīda, un to dobjie būkšķi skanēja Dorindai ausis kā likteņa zvans. Veselu mūžību viņa klausījās zemi krītam uz zārka vāka. Tad atkal ieskanējās mācītāja balss; Dorinda gluži kā apmāta ar skatienu sekoja Džonam Abneram: viņš atnesa no uzartā

tīruma malas divus plakanus akmeņus un novietoja kapa galvgalī un kājgalī.

Viņa pagriezās un devās projām, bet pēc mirkļa apjauta, ka mācītājs seko viņai, kaut ko runādams.

— Bēdīgs notikums, misis Pedlara,— viņš sacīja un nokremšļojās, jo, Dorindas neizteiksmīgo seju ieraugot, sakāmā otra puse pagaisa viņam no prāta.— Bēdīgs notikums,— viņš sastostīdamies atkārtoja.

— Visas bēres ir bēdīgi notikumi,— Dorinda atsacīja un piebilda:— Vai neatnāksiet uz mūsmāju iedzert tasi kafijas?

Dorinda cerēja, ka viņš atteiksies, un pēc nelielas vilcināšanās viņš tā arī darīja. Dienas gaisma jau dzisa, un viņam vēl tepat netālu bija jāapmeklē slimnieks. Turēdams Dorindas roku savējā, mācītājs aizrautīgi runāja par viņas cēlo sirdi. Lai ietu kurp iedams, visur viņš dzirdot ļaudis stāstām par Dorindas labajiem darbiem. Sis gadījums esot Dorindas daudzo tikumu uzskatāma izpausme, viņš sacīja un beidzot cerību pilnā balsī vēl atgādināja, ka visu tikumu tikums esot līdzcietība pret nabagiem.

Tad viņš savā fordā aizbrauca, bet Dorinda palika stāvam, kur viņš to bija pametis, gluži kā ieaugusi miklajās kapmirtēs.

— Tik ass vējš! Iesim projām,— Džons Abners mudināja viņu, saņēmis aiz elkoņa.— Bēres vienmēr ir nomācošas, bet tu taču darīji visu, ko spēji.

Tā bija taisnība. Viņa bija darījusi visu, ko spējusi, un zināja, ka arī tam nav nekādas nozīmes.

Pēc tam viņa lēni vilkās projām, jo izrādījās, ka ceļgali kļuvuši gluži stīvi. Brīdī, kad viņa spēra soli uzartā lauka irdenajā zemē, viņa piepeši sajuta savu dzīvi sadrūpam kā izdedžu kalnu un gāžamies virsū. Viņa smaka nost, viņa bija aprakta dzīva zem šā milzu veltīguma, visu pūliņu nolieguma, pret kuru viņas jaunības traģēdija šķita vai rada laimei. Ne jau vilšanās vai sāpes — visa darītā bezmērķīgums bija tas, kas viņu satrieca. Nu viņa bija iepazinusi mūža norieta kluso izmisumu, kad jaunības ciešanas, skatītas no trīsdesmit gadu tālumā, šķiet gandrīz vai apskaužamas. Viņa saprata — jaunībā cilvēks nekad nevar iepazīt visļaunāko, jo visļaunāk ir tad, kad no dzīves vairs nav ko gaidīt.

Pelnos smakdama, viņa aizgāja uz vecajiem divričiem un apsēdās uz bukas. Pēc brīža viņi jau brauca garām šķūnim, pie kura viņa toreiz būtu nogalinājusi Džeisonu, ja roka nebūtu sadrebējusi, garām mājai, kur viņas sirds reiz bija sažņaugusies dzīvnieciskās bailēs no vecā, ļaunā vīra, cauri mežam, kur slapjie zari bija situšies viņai sejā. Lietus. Lietus. Lietus šalkoņa, kas spokojas viņas atmiņā. Lietus uz skaidu jumta kā mazu, kailu kājiņu dima. Lietus pār nolīkušo lauru krūmu ar baltajiem tītariem. Lietus uz smilšainā ceļa. Lietus ceļa sazarojumā, uz samītām lapām, kas smaržo pēc rudens. Viss viņai tolaik vēl bija priekšā. Jaunībai nav nolemtības. Dorindai likās, ka viņa labprāt atdotu visu savu nākotni, ja tikai varētu atgriezt atpakaļ pagātni un nodzīvot to citādi. Cik niecīgs laika sprīdis šķita viņas mūžs, ja uz to paraudzījās tāluma šaurajā perspektīvā! Tagad bija par vēlu, jaunība bija pagājusi, bet tieši tāpēc, ka bija par vēlu un jaunība neatgriežami zaudēta, likās, ka vienīgais, kā dēļ ir vērts dzīvot, ir mīlestība, kādas viņai nebija bijis, un laime, kādu viņa nebija pazinusi.

Mājās pārbraukusi, viņa klusēdama iegāja savā istabā un noslīga uz dīvāna, it kā iegrimdama nebūtībā. Pēc kada laika Fluvana viņu tur atrada, palīdzēja noģērbties un tad devās pateikt Džonam Abneram, ka jāizsauc ārsts. Dorinda dzirdēja viņas balsi gaitenī, taču nepūlējās saukt, kaut ko iebilst. Ārstam nebija nozīmes. Slimībai nebija nozīmes. Nekam nebija nozīmes, vienīgi tam, ko dzīve viņai bija nokrāpusi.

Gulēdama kamīna uguns apspīdētās istabas mijkrēslī, viņa dzirdēja vēju brāžamies gar mājas pakšķiem un gaudojam vecajos skursteņos. Viņa redzēja ceriņu melnās, ķeburainās ēnas logā un gaidīja caur vētras niknajām elsām atskanam lūstošu zaru klusos brākšķus. Istaba bija gaiša un silta, tomēr aukstums spiedās viņai caur miesu līdz pat sirdij. Drebinādamās kamīna kvēlē, viņa savilka sev apkārt segu.

Durvis atvērās, ienāca Džons Abners.

— Vai tu vakariņas neēdīsi, Dorinda?

Viņam aizmugurē, gaiteņa lampas apspīdēta, stāvēja Fluvana ar paplāti rokās. Baltā fajansa tējkanna ar zilo zīmējumu — Rebeku pie akas — nošūpojās Dorindai pretī.

— Nē, es nevaru norīt ne kumosa.— Tad viņa pārdomāja, piecēlās sēdus un lūdza tēju. Kad viņai to ielēja, viņa izdzēra trīs tases.

— Tu esi saaukstējusies, Dorinda. Kapsētā bija auksts un mitrs.

— Jā, es esmu saaukstējusies,— viņa piekrita, bet viņa domāja izmisuma aukstumu.

— Vējš pieņemas spēkā. Šķiet, ka gaidāma pamatīga vētra. Laikam vajadzēs vēlreiz iet ārā un visu pārbaudīt.

Viņš aizgāja, bet Dorinda palika drebināmies zem segām, pievērsusi skatienu zemajiem griestiem, kur liesmas meta trīsošus atspulgus. Arā vējš kļuva stiprāks. Tagad tas skanēja attālāk, gaudodams kā vilku bars pļavā. Viņa dzirdēja tā iekaucienus, joņojot gar jumta dzegām, un smilkstēšanu pie durvju stenderēm. Visu nakti vēja brāzmas drebināja jumtu un skursteņus, un visu nakti viņa nogulēja vaļā acīm, raudzīdamās liesmu trīsošajos atspulgos.

Un jaunība, kuras viņai nebija bijis, jaunība, kāda tā būtu varējusi būt, atausa atmiņā tirdīdama un kaitinādama. Bija tā, it kā visas dzīves izsmējīgās, mokošas varas, kam drīz bija jānogrimst tumsā, vēl pēdējoreiz būtu iemiesojušās viņas sapņu brīnišķos tēlos. Viņa atcerējās pagātni — nevis tādu kā īstenībā, bet tādu, kādu reiz bija sev iztēlojusies. Viņa redzēja Džeisonu — nevis tādu, kādu bija to redzējusi vakar vai pirms gada, bet tādu, kādu bija to skatījusi mīlēdama. Lai gan viņa centās atcerēties Džeisonu salauztu, pagrimušu, pretīgu, kaut kādu atmiņas untumu dēļ tas atgriezās pie viņas, senās vasaras gaišuma apstarots. Atgriezās jauns, dedzīgs, ar laimē mirdzošām acīm un smaidu — savas jaunības skumju un noslēpuma smaidu lūpās. Sai atmiņu naktī trīsdesmit gadi darba piepeši vairs nebija nekas, īstenība nebija nekas. Panākumi, veiksme, uzvara pār likteni — tas viss bija bez nozīmes salīdzinājumā ar nemirstīgo ilūziju. Mīlestība bija vienīgais, kas dzīvi darīja dzīvošanas vērtu, un mīlestība bija zudusi viņai uz mūžiem.

Pret rītu viņa iemiga, bet, kad atmodās, vējš bija apklusis un istaba — dzidras gaismas pilna. Arī vētra viņas sirdī bija rimusi. Dzīves vilnis bija pārvēlies viņai pāri, kamēr viņa gulējusi, un viņas domas atkal nodarbināja ikdiena. Piecēlusies no dīvāna, viņa nomazgājās un apģērbās, tad izgāja pa durvīm pretī saullēkta tīrajam spožumam.

Visapkārt svaigi smaržoja zeme. Pēc vētrainās nakts ausa diena — skaidra, auksta, bez vēja, ar salnas gaišumu pamalē. Koki viņai virs galvas bija kaili, miklās lapas — brūnas, dzeltenas, spilgti sarkanas un vīn-krāsā — sabirušas uz akmens plātņu celiņa un zālē. Lielā priede lepni slējās pret rītausmas debesīm, zeltaina mirdzuma apņemta.

Lēni pagriezusies, Dorinda devās uz vārtiņiem, aiz kuriem tālumā baltās ugunīs dega dzelzszāle. Nakts ar tās vētru un lietuvēna sapņiem bija aizvadīta, un fermas lauki, ko viņa bija piemirsusi, gaidīja, lai atkal paņemtu viņu savā varā. Izturība. Zemes spēks. Dzimtās zemes dvēsele ieplūda viņā, un viņas pašas dvēsele, atjaunota, spēcināta, atkal tiecās pretī dzīvei. Viņa bija atradusi savu īsto, paliekošo būtību. Lūk, kas pastāvēja pēc tam, kad gadi bija notraukuši ziedu svaigumu. Viņa atkal būs laimīga. Tā būs nevis tāda laime, pēc kādas viņa reiz ilgojusies, bet mierīga prāta skaidrība, kas pārāka par nepiepildītu ilgu trauksmi. Vecie sirdēsti vēl var mosties, bet, gadiem aizejot, tie modīsies arvien retāk un nebūs tik sāpīgi. «Zemītei atdod visu savu sirdi,» vecais Metjū bija viņai sacījis. «Tā ir vienīgā, kas tevi nepievils.» Jā, zeme viņu nepievils. Dorindas skatiens pārslīdēja no apvāršņa līdz apvārsnim. Viņa juta sevī tuvību ar zemi — visdziļākās no jūtām, kuras mīla bija pārmākusi tikai uz īsu brīdi un dzīve beigu beigās tā ari nebija spējusi noslāpēt,— dzīvības saikni ar mālaino velēnu sev zem kājām. Dorinda zināja — kamēr vien pastāvēs šī zeme, kamēr pēc ziedošā pavasara nāks auglīgais rudens, kamēr vien turpināsies mūžsenais, labdarīgais sējēju un pļāvēju gājiens pāri laukiem, tikmēr viņai nekad netrūks mierinājuma un nevajadzēs ļauties izmisumam.

Brīnums, kā līdz ar saullēktu viņai bija atgriezusies drosme! Viņa saprata, kā bija naktī sapratusi,— dzīve nekad nav tāda, kādu cilvēks to izsapņojis, tā reti ir tāda, kādu cilvēks to vēlētos, tomēr rosīgam prātam un možam garam nākotne vienmēr šķitis pilna apslēptu dārgumu un aizraujošu piedzīvojumu. Lai ari liktenis bija viņu savā ziņā piekrāpis, jo nebija dāvājis viņai tās balvas, ko viņa bija gaidījusi, tomēr viņas neveiksme piederēja pie tām sakāvēm, kuras patiesībā ir uzvaras. Brieduma gados viņa raudzījās nākotnē ar skaidru skatu — to vairs neaizplīvuroja romantikas migla. Šādi raugoties, viņa saprata, ka dzīves labākā daļa vēl priekšā. Viņa redzēja citus rudeņus, tādus pašus kā šo — dūmakainus, ražas-smagus — caur zilganu apvāršņa mirgu pārtopam ziemas saulrietu sārtumā; redzēja, kā izplaukst pavasara rožainie ziedi, vēstīdami par atnākošās vasaras pārpil-nlbu; redzēja, kā virs lielās priedes zariem parādās zeltdzeltena kviešu mēness maliņa. Viņa vēl atcerējās to laiku, kad dabas skaistums bija sāpējis kā dūriens sirdī, bet tagad zināja — kamēr šis skaistums pastāvēs, redzīga dvēsele nekad nebūs vientuļa.

No mājas atskanēja sauciens, un, vārtos pagriezusies, viņa devās pretī Džonam Abneram, kas kliboja šurp pa nobirušajām lapām. Garā, melnā ēna slīdēja viņam pa priekšu, un likās, ka viņš dzītos pakaļ savam bezmiesī-gam attēlam.

— Nu tu atkal izskaties pēc sevis pašas,— viņš teica, nonācis Dorindai blakus.— Vakarvakarā tu mani galīgi pārbiedēji. Man likās, ka tu esi smagi saaukstējusies.

— Naktī tas pārgāja. Vējš man neļāva gulēt, bet uz rīta pusi aprima.— Pirms padēls paspēja ko sacīt, viņa pēkšņā jūtu uzplūdā piemetināja:— Paciet vēl pagaidām manus untumus, Džon Abner. Kad manis vairs nebūs, abas fermas piederēs tev.

— Man?— Džons Abners raudzījās viņā un smējās. — Tu taču vēl vari apprecēties. Pedlarsmilā klīst baumas, ka Bobs Elguds to vien gaidot, lai tu viņam pamet ar pirkstu.

Dorinda pasmaidīja — rāmu, ironisku, mazliet gurdu smaidu.

— Nu nē, tas viss man jau pāri. Paldies dievam, tas viss man jau pāri.

PĒCVĀRDS

19. gadsimta 90. gados Amerikā strauji attīstījās rūpniecība. Ziemeļu uzvara pār Dienvidiem deva iespēju izveidot neiedragājamu štatu savienību. Likās, ka Amerikā iestājies īsts uzplaukuma laikmets. Tomēr izrādījās, ka netiekošais ir tikai šķietamība. Arvien lielāku ietekmi sabiedrībā guva Ņujorkas un Čikāgas rūpniecības un finansu dūži. Jau 70. gados par sava veida kredo kļūst materiālie panākumi, kam šajā zemē bija senas tradīcijas. Vecās demokrātijas principus, ko mantojumā bija atstājuši tās «tēvi — pamatlicēji», nekaunīgi mina kājām jaunbagātnieki, piesavinādamies valsts materiālos resursus. Monopolu nemitīgi pieaugošā vara, cenu palielināšanās, fermeru izputēšana, pastāvīgi nospiedošā nedrošība par rītdienu, jūtamais amerikāņu buržuāziskās revolūcijas daudzsološās demokrātijas bankrots — tas viss tautā radīja ilgas pēc sociālām pārmaiņām.

Jau amerikāņu literatūras romantiķi sūrojās par to, ka «dzīšanās pēc naudas» Amerikā kļūstot gandrīz vai par pilsoņa pienākumu. Romantiķu laiks, protams, pagājis, bet kritisko attieksmi pret «visvareno dolāru» (V. Irvings) kā stafeti pārņēmuši rakstnieki reālisti. 90. gados visai ietekmīga kļuva literāri publicistiskā «netīrumu aizvā-cēju» kustība, kas atsedza «pilsētu kaunu»— masu nabadzību un nežēlīgo kapitālistisko ekspluatāciju. Daudzi neatzina «zelta laikmeta» atnākšanu. Radās M. Tvena pretimperiālistiskie pamfleti, V. Houelsa vēlīnās daiļrades sociālutopiskais romāns «Ceļinieks no Altrūrijas», F. Norrisa triloģija par kviešiem, Dž. Londona romāni «Mārtiņš Idens» un «Dzelzs papēdis», E. Sinklēra publicistika.

Tomēr 90. gados un 20. gadsimta pirmajos gadu desmitos netrūka arī populāras masu literatūras, kas būtībā bija vienaldzīga pret pārmaiņām valsts sociālajā un garīgajā dzīvē. Mietpilsoniskajam lasītājam itin labi gāja pie sirds kovboju romāni un sacerējumi par labiem, «progresīviem» kapitālistiem, arī melodramatiski mīlestības romāni, kuros viss bija «tīrs» un «pieklājīgs» un kuros meitenes, nokļuvušus «spiedīgos materiālos apstākļos»— tā izvairīgi un klīrīgi tika dēvēta nabadzība —, agrāk vai vēlāk laimīgi apprecas. Sīkburžuāziskā gaumē ideāla jaunava vai sieviete bija attēlota 90. gados populārā mākslinieka U. Gibsona zīmējumos. Apburoša būtne piemīlīgu sejiņu, ģērbusies

«vienkāršā, bet elegantā» tērpā ar rišām un volāniem. Viņa izšuj vīram bikšturus, bet sev — mazus, pērlītēm apdarinātus maciņus, viņa mazliet dzied, muzicē, cep ābolu pudiņu un ir tik tikumīga, ka vasarā kūrortā kautrējas peldēties pat ciešā apģērbā, kas sargā no jebkura nekaunīga skatiena.

Tāpēc S. Kreina romāns «Megija — meitene no ielas» («Meggie, a Girl of the Streets», 1893), ko rakstnieks laida klajā par saviem līdzekļiem, izraisīja svētuļu asu reakciju. Pēc viņu domām, galvenā varone bija izvirtule, jo sēnalu literatūra taču «mācīja», ka viņai pienācās doties laimīgā un izdevīgā laulībā. Bet nabadzība un pilsētu graustu atbaidošā vide noved šo sievieti līdz traģēdijai.

Buržuāziskajā sabiedrībā klaju neapmierinātību radīja Teodora Dreizera «Māsa Kerija» (1900). Pārpilna godkāres jūtu un cerību uz romantisku mīlestību — Kerija Mibera dodas iekarot lielo pilsētu un baudīt «jaunu», interesantu dzīvi. Atšķirībā no Megijas Kerijai paveicas — pasaulē, kur visaugstāk tiek vērtēti materiālie panākumi, viņa izdevīgi pārdod savu skaistumu un talantu. Dreizera Kerija ļoti tāla Gibsona bezbēdīgajai bikšturu izšuvējai, bija spēcīgs trieciens salkanajai buržuāziskajai moralizēšanai. Starp citu, sentimentālās beletristikas cienītāju vidū bija arī Teodors Rūzvelts, kas sieviešu žurnālā «Lady's Home Journal» nepieciešamību pēc izklaidējošas literatūras izskaidroja tā: «Dzīvē ir pietiekami daudz drūmības, šausmu, atbaidošu netīrumu, ar ko cilvēkam jāsastopas; kad pievēršos literatūras pasaulei, negribu tajā redzēt ciešanu ainas .. . Lai es izlasītu romānu, kurā Viņš neapprec Viņu, tam nemaz nav jābūt ārkārtīgi interesantam, tomēr arī tādā darbā gribētos saskatīt mūsu vēlmju piepildīšanos.»

1913. gadā Amerikā par pirmklasīgu bestselleru kļuva rakstnieces Elinoras H. Porter es (1868—1920) romāns «Polianna» («Polly anna*). Tā galvenā varone, vienpadsmit gadu veca meitene, dzīvo pēc tēva izvēlētās «optimisma programmas». Viņa tiek iesaistīta spēlē, kurā galvenais noteikums — visā saskatīt tikai labo un par visu priecāties, lai kas arī atgadītos. Sis viltus optimisms bija krasā pretrunā laika garam un daudziem amerikāņiem tomēr lika kritiski vērtēt dzīves īstenību, par ko liecināja arī literatūra. Arvien vairāk radās darbi, kurus caurstrāvoja talants un domas dziļums un kurus buržuāziskā kritika sākumā resoriski iekļāva pieklājīgā «sieviešu» literatūrā, piemēram, pazīstamās rakstnieces Edītes Vortonas (1862 —1937) romānus. Taču kritika bija dziļi maldījusies. Viena no galvenajām tēmām Vortonas daiļradē ir personības deģenerēšanās «jaunbagātnieku» pasaulē. Mākslinieciski spēcīgākajā romānā (darbība risinās 90. gados) «Zemes paraža» («The Custom of Country», 1913) rakstniece apstrīd gan buržuāzijas lielos panākumus, gan tradicionālo, sentimentāli dramatisko sievietes atveidojumu literatūrā.

Gadsimtu mijā aizsākas Elenas Glāzgovas (1873—1945) daiļrades ceļš. Viņa ienāk literatūrā kā amerikāņu romāna «Dienvidu» skolas pārstāve, taču vienlaikus kritiski novērtē apgabala tradīciju. Viņas pirmie romāni «Pēctecis» («The Descendant», 1897) un «Zemākās planētas fāzes» («Phases of an Inferior Planet», 1898) liecina par «lielo pilsētu poēzijas» ietekmi uz rakstnieci — to spēku ietekmi, kas lika amerikāņu jaunatnei atstāt klusos, provinciālos nostūrus un to ikdienas ierastibu mainīt pret pilnīgi atšķirīgu dzīvesveidu — kā šiem bēgļiem šķita —«brīvu», «neatkarīgu» un «radošu». Ne velti Glāzgovas agrīno romānu darbība norisinās Ņujorkā. Kā jau vecas dienvidu «aristokrātijas» dzimtas pēctece, kas jaunību pavadījusi Ričmondā (Virdžīnijas štats), viņa bija tipiska «Dienvidu skaistule» (Southern belle). Bet Glāzgova ne tikai guva panākumus ballēs — viņa daudz lasīja, gandrīz vai no galvas zināja C. Darvina «Sugu izcelšanos», labi pazina arī dzimtās pilsētas graustus un to iemītnieku smago likteni. Viņa bija pat fabiāņu sociālisma ideju piekritēja. Elena Glāzgova šo savu «sociālistisko aizraušanos» aprakstījusi autobiogrāfiskajā grāmatā «Sievietes iekšējā pasaule» («The Woman Within», 1954): «Tolaik biju pilnīgi nobriedusi revolūcijai, taču es gribēju revolūciju, kas saceltos pret necilvēcību vispār, bet ikviena pagātnes sociālā revolūcija bija vērsta tikai pret vienu — īpašu tās aspektu ...» Taču Elenas Glāzgovas sociālās programmas nenoteiktība netraucēja ar ironisku un asu prātu apveltītajai rakstniecei saskatīt idejiski vājāko vietu fabiānismā: «Es saucu sevi par fabiānieti — sociālisti, līdz pamanīju šīs sabiedrības kūtrumu un nevarību, ko radīja tās nemitīgā nosliece uz kompromisu».

E. Glāzgovas «radikālie» uzskati bija subjektīvi — it kā ārpus laika. Viņa rakstīja: «Ja vēsture vispār kaut ko pierāda, tad vienu gan — nav šaubu, ka revolūciju upuru asinis nekad nav varējušas nomazgāt no cilvēces sirdsapziņas neiecietības, alkatības un nežēlības traipus.» Šāda nevēsturiska, buržuāziski liberāla pieeja sabiedriski politiskajām problēmām reizēm liedza uztvert notiekošā patieso būtību, tomēr deva iespēju E. Glāzgovai skaidri, bez aizspriedumiem saskatīt sociālo netaisnību. Rakstīt pirmo romānu rakstnieci mudināja urdošas pārdomas: «Es gribēju zināt, gribēju saprast — kāds spēks spiež nabadzīgos samierināties. Es pilnīgi noraidīju agrīnās kristietības principu — ka nabadzība ir svētība.»

Glāzgovu kā rakstnieci interesē ne tikai sabiedrības kontrasti. Viņu nepatīkami pārsteidz arī stāvoklis 90. gadu amerikāņu literatūrā: «Es jutu: deviņdesmito gadu garīgajā noskaņojumā ir kaut kas nelāgs. Idejas, tāpat kā amerikāņu literatūra, kļuvušas pārāk delikātas. Pasaule, laiks prasīja to izpēti un reālistisku izpratni... bet literārā doma centīgi nopūlējās ap romāniem, kas izplēnēja, nesasnieguši literāro briedumu. Gan kritiķi, gan lasītāji kāri tvēra visneticamākos romantisko notikumu aprakstus, kas risinājās neesošās zemēs. Šķita, ka amerikāņu literatūra pārvērtusies par bērnudārzu. Romantiskos sacerējumus grūda laukā trakā straumē. Un visi bija laimīgi. Bet dzīve taču tāda nav — es domāju — dzīve nekad tāda nav bijusi un nebūs.»

Rakstniece ne tikai atklāj sekas, bet atrod arī cēloņus. Nelaimes sakni viņa saskata amerikāņu nācijas nemitīgā materiālā «bruņojuma» pieaugumā, kam, pēc rakstnieces domām, tomēr nav nekā kopēja ar Amerikas tikumisko un garīgo briedumu.

Elenai Glāzgovai, protams, bija izveidojies ne visai objektīvs priekšstats par situāciju amerikāņu literatūrā. Amerikā deviņdesmitajos gados dzīvo un raksta Marks Tvens, arī Kreins un Noriss, strādā «netīrumu aizvācēji*. Taču E. Glāzgovas nostāja labāk saprotama, ja atceramies, ka viņa balstās uz Eiropas literatūras autoritātēm: Flobēru, Mopasānu un pirmām kārtām uz Tolstoju un Cehovu. Viņa lasa «Karu un mieru», «Annu Kareņinu», Cehova stāstus un nonāk pie secinājuma, ka mākslinieka galvenais uzdevums ir patiesi attēlot dzīvi, cilvēku raksturus un sabiedrības vēstures gaitu. Uzticība humānisma idejai, patiesīguma un vēsturiskuma principiem arī radīja rakstnieces konfliktu ar sava apgabala literāro vidi.

Kā Elena Glāzgova izprata apgabala rakstnieka «sūtību»? Varbūt līdzīgi viņas vecākajam laikabiedram un draugam, ražīgajam romānistam Tomasam Nelsonam Peidžam (1853—1922), kurš pretēji vēsturiskajai patiesībai uzsvēra Dienvidu īpašo attīstības ceļu, elēģiski apraudāja zaudēto? Peidža romānos allaž varēja lasīt par veciem ziedošu magno-liju dārziem ap greznajām savrupmājām, par to, kā plantācijās priecīgi strādā nebrīvie melnie cilvēki, bet viņu kungi, Virdžīnijas kavalieri, vienmēr saglabā īstu džentlmeņa stāju. Nē, Elenai Glāzgovai derdzās šī literārā maskarāde. Viņa centās raudzīties dzīvē ar skaidru skatienu — visā lokālajā, vietējā, provinciālajā atklāt vispārcilvēcisko.

Lai to īstenotu, vispirms vajadzēja pārvarēt «Peidža tradīciju» — Dienvidu idilliski gleznaino tēlojuma manieri: sentimentalitāte nav savienojama ar dzīves un mākslas patiesību.

«Jau sākumā nolēmu rakstīt par Dienvidiem nevis elēģiskā tonī kā par uzvarētu apgabalu, bet gan reālistiski — kā par pasaules daļu ar tās reālo lomu dzīvē. Tolstojs man atklāja to, ko līdz tam tikai miglaini nojautu: atsevišķais gluži vienkārši ietver arī vispārējo un pētāms, neatraujot vienu no otra. Lai kādā veidā pieskartos dzīvei — es domāju, izlasījusi «Karu un mieru»,— vienmēr būs jāsaskaras ar vispārējo, protams, nezaudējot dzimtās zemes izjūtu.»

Nonākusi pie atziņas, ka nepieciešama plaša, «universāla» pieeja Dienvidu problēmām, E. Glāzgova gluži likumsakarīgi risina svarīgu tēmu, meistarīgi un dziļi atklāj sabiedriskos konfliktus. Romānā «Tautas balss» («The Voice of the People», 1900) atainota štata gubernatora, kādreiz nabadzīga fermera, Nikolasa Berra cīņa ar Dienvidu aristokrātiju. Nikolass nolēmis nodot tiesai Jūdžinijas — savas bijušās mīļotās — brāli, kurš iejaukts krāpšanā. Kad Jūdžinija ierodas pie Nikolasa, cieši apņēmusies mīkstināt viņa sirdi un, kā teicis Dons Kihots, «lauzt tiesas spriedumu*, Berrs, sašutis par šādu rīcību, viņas lūgumu noraida. Beigu beigās Nikolass iet bojā kā varonis, aizstāvēdams kādu nēģeri pret linčotājiem. «Viņš bija liels cilvēks,»—tā skandināja tie, kas Berra dzīves laikā negribēja viņu atzīt par sev līdzīgu.

No darbiem, kurus Elena Glāzgova sarakstīja līdz Pirmajam pasaules karam, viņai pašai vistuvākais bija romāns «Virdžīnija» (« Virginia*, 1913). Grāmata sākas ar autores priekšvārdu, no kura uzzinām, ka Glāzgovu interesējis ne tikai kādas vienas sievietes liktenis, bet gan sievietes liktenis buržuāziskajā sabiedrībā ar tās ieražām, uzskatiem, morāli un reliģiju. Virdžīnija — ģimenes pavarda sargeņģelis, uzupurēties spējīga sieviete un māte, kuras tēls tiek vulgarizēts sieviešu masu žurnālos. E. Glāzgova mēģināja atklāt šīs «ideālās» sievietes pretrunas un guva lieliskus panākumus. Taču romāns ir par kādu citu Virdžī-niju — par Elenas Glāzgovas dzimto štatu, kam bija svarīga loma, nostiprinot Amerikas Dienvidus un radot mītu par Dienvidu cildenumu un pārākumu. E. Glāzgova, būdama uzticīga savam principam — atsevišķajā rast vispārējo, tiecas sievietes individuālajā liktenī atklāt Dienvidu dzīvesveida, domāšanas — visa apziņas kompleksa — likumsakarības. Varones neveiksmīgo dzīvi rakstniece saista ar Dienvidu vēsturisko neveiksmi — sakāvi pilsoņu karā. Kā apgalvo E. Glāzgova, cēlonis abos gadījumos ir viens —«piekāpīgais ideālisms», nevēlēšanās redzēt un saprast patiesību, un tas ir vienlīdz liktenīgi gan atsevišķam cilvēkam, gan sabiedrībai kopumā.

E. Glāzgova, būdama arī sieviešu līdztiesības aizstāve, 1916. gadā publicē romānu «Dzīve un Gabriela* («Life and Gabrielian), kura varone ir «jaunā sieviete». Gabriela izraujas no savas Dienvidu patriarhālās vides un aizbrauc uz Ņujorku. Būdama gudra un lietišķa, sapņodama par neatkarīgu dzīvi un «karjeru», Gabriela sasniedz visu iecerēto, tikai vienu ne. Viņa negūst personīgo laimi.

Jāatzīst, ka atšķirībā no Sinklēra Luisa varonēm, piemēram, no Unas Goldenas romānā «Darbs* («The Job*, 1917), E. Glāzgovas varonēm nesniedz laimi mīlestības fiziskā izpausme, vēl vairāk — tā tfiņām šķiet pazemojoša un izraisa riebumu, piemēram, Gabrielā, kuras laulība ilgusi tikai pusgadu. Elenas Glāzgovas pieeja mīlestības fizioloģiskajai pusei acīmredzot izskaidrojama ar divu literāro tradīciju vienlaicīgu ietekmi uz viņas daiļradi: joprojām neatmestā «aristokrātiskā* skola, pēc kuras Dienvidu skaistule tika uzskatīta par lepnas nevainības iemiesojumu, un puritāniskais «ieraugs», ko rakstniece mantojusi no saviem senčiem — skotu protestantiem. Sājā attieksmē pret mīlestību zināmā mērā izpaudās ari rakstnieces personiskā pieredze, kas E. Glāzgovu jau agri pārliecināja, ka pār cilvēku jāvalda

nevis «kaislei, bet likumam*— pienākumam un morālai atbildībai par savu rīcību. Gabriela ir līdzīga arī Glāzgovas romāna * Celtnieki» (*The Builders*, 1919) varonei Kerolainai, kuras devīze—«būt vīrišķīgai, nevis baudkārai*.

Laiks no Pirmā pasaules kara beigām līdz 1929. gada ekonomiskajai krīzei amerikāņu kritiskajā reālismā bija samērā ražīgs. Divdesmitajos gados savus spēcīgākos un nozīmīgākos darbus uzraksta T. Dreizers, S. Andersons, Dž. Doss Pasoss, S. Luiss, satīriskās noveles meistars R. Lārdners, savu radošo darbību sāk F. S. Ficdžeralds, V. Folkners, E. Hemingvejs. Nekad vēl amerikāņu rakstnieki reālisti nav tik skaidri apzinājušies buržuāziskās dzīves pretrunas, to postošo ietekmi uz saprātu un cilvēcību.

Vērtību devalvācija, pastāvīgi mainīgā pasaule vieš neticību un naidīgumu arī E. Glāzgovā. Dienvidu kapitālistiskā deģenerēšanās izraisa ne vien elēģiskas skumjas, bet saasina arī rakstnieces kritiski atmaskojošo attieksmi pret dzīvi.

Romānā «Vienīgais savā laikā» («One Man in His Time*, 1922) Glāzgova reālistiski attēlo demagogu, «politisko darboni» Gideonu Vetču, kurš spējīgs uz visu, lai Dienvidu sabiedrībā ieņemtu to valdošo stāvokli, kas agrāk piederēja aristokrātijai. Sājā romānā Elena Glāzgova samērā ironiski izsakās par mūsdienu amerikāņu buržuāzisko demokrātiju un uzskata, ka tā ir «visaptverošas viduvējības» valstība un «pelēcības apoteoze». Parazitējošo šķiru morālajam pagrimumam rakstniece pretstata ar zemi un darbu saistīta cilvēka iekšējo spēku. Tāpēc viņas pazīstamā romānā «Kailais lauks» («Barren Ground», 1925) varone Dorinda Ouklija ir garīgi stipra, mīl zemi un prot strādāt.

Enerģiskās, ar gribasspēku apveltītās «zemes meitas» tēls amerikāņu lasītājam jau bija pazīstams no rakstnieces Villas Keteras (1873—1947) darbiem «Pirmatklājēji* («Oī Pioneers*, 1913) un «Mana Antonija* («Mi/ Antonia*, 1918). Viņas savdabīgajā daiļradē apvienojas divas galvenās amerikāņu literatūras tendences — satīriskā un «ideālā*, kas amerikāņu dzīves īstenību apcerēja tradicionālajā demokrātisko «ilgu» garā. Tāpēc arī romānā «Pirmatklājēji» (kas, starp citu, atgādina Vitraena tāda paša nosaukuma dzejoli) atkal un atkal tiek runāts par brīvību, neierobežotajām cilvēka iespējām, par uzvaru pār atmatām. V. Ketera labprāt rakstīja par enerģiskām, ar gribasspēku apveltītām sievietēm, kas ir sirdsdāsnas, tic cilvēkiem, spēj mīlēt un ir līdzcietīgas. V. Keteras varones Aleksandra Bergsone un Antonija Simerda nestrādā tādēļ, lai kļūtu bagātas, viņu darbs ir jauncelsme, savās fermās viņas rada paradīzi, jaunu Ēdeni. Nosodot plēsonīgo naudasmaisu, skopuļu un svētuļu pasauli, V. Ketera savos pirmajos romānos visai lielas cerības lika uz Amerikas fermeriem, jo viņa toreiz uzskatīja, ka vienīgi šī vide spēj radīt patiesi cilvēciskus raksturus.

E. Glāzgova izvēlējās grūtāku ceļu. Galvenā tēma «Kailajā laukā» nav tikai zemi mīloša cilvēka nesavtīgais darbs; te atklājas arī briesmas, kādas rada «stipras gribas» attieksme pret dzīvi, tas grūtais ceļš, kurā cilvēkam jāpārvar mantrausības kārdinājums.

Pēc pilsoņu kara fermeru Oukliju ģimenei draud izputēšana, Dorin-das tēvs un brāļi no ausmas līdz tumsai strādā tabakas plantācijā, tomēr tikai ar grūtībām spēj savilkt galus kopā. Lauki pamazām pārvēršas par neauglīgu zemi un aizaug ar dzelzszāli. Nav mašīnu, nav darba roku, nav naudas, lai pārveidotu novecojušo saimniecību. Kā savā laikā Kerija Mibera, arī Dorinda Ouklija bēg no mājām uz lielpilsētu, bet ne tāpēc, ka alktu jaunas, interesantākas dzīves, viņa vēlas aizmirst neuzticīgo mīļoto Džeisonu Greiloku, kurš atstājis Dorindu pirms abu kāzām un apprecējis citu. Džeisons mīl Dorindu, taču apstākļi — līgavas nabadzība —, kā izrādās, ir stiprāki par mīlestību, un Dorinda paliek viena, gaidot bērnu.

Pilsētā Dorinda sākumā nevar atrast darbu. Ņujorkā viņa sastop vēl nomācošāku nabadzību nekā mājās, vēl lielāku bezcerību. Nelaimes gadījums — viņu notriec garām braucoša ekipāža — kļūst par pagriezienu viņas dzīvē. Dorinda nonāk klīnikā, ar operāciju izdodas viņu glābt, bet tā prasa viņas vēl nedzimušā bērna dzīvību. Dorinda to nenožēlo: bērns būtu varējis kļūt līdzīgs Džeisonam, kuru viņa neieredz. Dorinda ne tikai zaudē mīlestības jūtas pret Džeisonu. Viņu pārņem vienaldzība un atsvešinātība, arī viņas dvēsele pārvēršas par «kailu lauku». Do rindai zūd interese par cilvēkiem. Vienīgais balsts viņas dzīvē ir darbs, un strādāt viņa prot. Viņa kļūst par priekšzīmīgu palīdzi ārstam Faradejam, kurš izglābis viņai dzīvību.

Paiet divi gadi, saslimst Dorindas tēvs, un viņa atgriežas mājās. Visvairāk viņa baidās atkal sastapt Džeisonu. Dorinda nespēj aizmirst, kā gandrīz nogalināja Džeisonu, uzzinājusi par viņa kāzām: laime, ka neapzināti raidītais šāviņš netrāpīja. . . Kādreizējie mīlētāji atkal satiekas, bet tagad Dorinda jūt vienīgi nicinājumu: viņa nespēj saprast, kā varējusi iemīlēt tik gļēvu cilvēku. Nicinot un neieredzot Džeisonu īstenībā, Dorinda nespēj atvairīt sapņos atmiņas par zudušo mīlestību. Tāpēc jo enerģiskāk Dorinda strādā savā nezālēm aizaugušajā vecainē, ko apņēmusies pārvērst auglīgā tīrumā. Un vēl viņa stingri nolēmusi izbeigt «ar visu to», kā viņa nicinoši tagad dēvē mīlestību. Vai tad mīlestība nav tiekšanās neredzēt lietas, «kādas tās ir»? Vai tad dzīve nebūtu vienkāršāka, ja cilvēks samierinātos ar īstenību un nesapņotu par neiespējamo? Nē, tagad viņa vairs neļausies ilūzijām, tagad viņa īstenos tikai vienu, visreālāko mērķi: palīdzēs atdzimt savai noplicinātajai zemei un, guvusi materiālos, tas ir, «īstos» panākumus, savu sakāvi pārvērtīs uzvarā.

Dorinda strādā kā apsēsta. Par naudu, ko aizņēmusies no ārsta Faradeja, viņa izveido ienesīgu piensaimniecību, izmantojot nēģeru lēto

darbaspēku, un pēc desmit gadiem Veco Fermu nevar ne pazīt. Tā ir ziedoša saimniecība un modina viņā nevaldāmas īpašnieces jūtas. Paiet vēl daži gadi, un Dorinda gūst arvien jaunus panākumus. Vientulība viņai nedraud: viņa iziet par sievu pie gudrā un labā Neitena Pedlara, taču nav laimīga. Dorinda nemīl Neitenu, un reizēm viņai šķiet, ka dzīve viņu tomēr apmānījusi, ka pastāv cita — spilgta un skaista esamība, kas viņai liegta.

Dorindas bagātība aug, un piepildās viņas karstākā vēlēšanās: viņa nopērk nolaisto fermu Pieci Ozoli, kas agrāk piederējusi Džeisonam Greilokam. Kādreizējais mīļotais ir pavisam nolaidies — kļuvis par nožēlojamu dzērāju, kura sieva beigusi dzīvi pašnāvībā. Kādreiz lietpratīgais ārsts zaudējis visus pacientus, bet zemi viņš nekad nav mīlējis; un vienīgi Dorindai ar savu nevaldāmo enerģiju ir pa spēkam atjaunot saimniecību. Viņa atkal strādā kā pirmatklājēja, lai šo tuksnesi pārvērstu auglīgā zemē. Kāda tagad ir viņas attieksme pret Džeisonu, kad viņa visu aizturēto kaisli atdevusi darbam un guvusi panākumus?

Reiz, vēlēdamās pati sev pierādīt savu neatkarību, viņa neaizgāja uz satikšanos ar Džeisonu. Tā bija viena no tām uzvarām, «kas vairāk gan atgādina sakāvi». Tā ari tagad — uzvara pār zemi, pār jūtām pret Džeisonu viņai šķiet kā sakāve: nevar dzīvot, nocietinoties pret cilvēkiem un domājot tikai par materiālajiem panākumiem. Nesavtīgā un pašaizliedzīgā «sava dārza» kopšana ir bezjēdzīga, ja cilvēka dvēsele pārvēršas par kailu lauku. Nebūdama vēl ne veca, ne garā salauzta, Dorinda atdzimst jaunā mīlestībā. Līdz šim viņu it kā vadījušas atriebības alkas un viņa krājusi bagātību tikai tādēļ vien, lai varētu iegūt Džeisona fermu. Bet atriebe zaudē jēgu tagadējās Dorindas acīs, viņu neiepriecina arī materiālā labklājība. «Dorindai likās, ka viņa labprāt atdotu visu savu nākotni, ja tikai varētu atgriezt atpakaļ pagātni un nodzīvot to citādi. Cik niecīgs laika sprīdis šķita viņas mūžs, ja uz to paraudzījās tāluma šaurajā perspektīvā! Tagad bija par vēlu, jaunība bija pagājusi, bet tieši tāpēc, ka bija par vēlu un jaunība neatgriežami zaudēta, likās, ka vienīgais, kā dēļ ir vērts dzīvot, ir mīlestība, kādas viņai nebija bijis, un laime, kādu viņa nebija pazinusi.»

Mīlestība un līdzcietība — galvenās vērtības dzīvē: kopš šā brīža Dorinda veltīs savu dzīvi vienīgajam tuvajam cilvēkam, kas viņai palicis,— audžudēlam Džonam Abneram. Tomēr — par kādu ilūziju domā Dorinda un kāpēc rakstniece, būdama naidīgi noskaņota pret melīgo sapņainību un padevīgo ideālismu, pēkšņi liek savai varonei sacīt, ka īstenība nav bijusi nekas? Ar šādu romāna finālu E. Glāzgova it kā dod atbildi uz šo jautājumu: tieksme dzīvot tikai uzņēmumam un panākumiem augļus nenes un ir iluzora. Agrāk vai vēlāk cilvēks atklāj, ka nav iespējams dzīvot tikai sev. Tam, kas reizēm šķiet iluzors un trausls, piemēram, mīlestība, piemīt cildenums un vērtība, tāpēc ka šis

iluzorais un trauslais stājas pretim privātīpašnieciskajam egoismam, kas pārmāc itin visu,— par to pārliecinās arī Dorinda. Tāpēc viņā pamostas cieņa pret vīru, kas aizgājis bojā vilciena katastrofā, glābjot citus, tāpēc viņa nožēlo zaudēto mīlestību, tāpēc viņai atkal atgriežas senie sapņi, kuros viņa skata Džeisonu tādu, kādu reiz iemīlēja,— labsirdīgu, uzmanīgu, maigu. Jā, viņš bijis gļēva rakstura, nav spējis aizstāvēt savu mīlestību, iespēju iet izvēlēto ceļu, nebaidīties no apstākļiem. Tagad viņš kļuvis par neveiksminieku panākumu pasaulē, un viņam draud nabagmāja. Bet Dorinda to nepieļaus: Dorindas rīcība ir kā piemiņa visam labajam, kas bijis starp abiem, kad viņa dod pajumti mirstošajam Džeisonam.

«Kailais lauks» ir mākslinieciski visvairāk izstrādātais, spēcīgākais un humānistiskākais Elenas Glāzgovas darbs, turklāt lieliski uzrakstīts. Šeit jūtama franču vecmeistaru auglīgā ietekme — rakstniece tik ilgi slīpē savu prozu, līdz tā iegūst harmoniju un precizitāti, kad ik vārds piesātinās ar domu. Romānā atklājas arī lieliskā cilvēka dvēseles pazinēja Tolstoja skola, piemēram, epizodē, kur Dorinda vēro ierasto apkārtni, bet vairs nepazīst priekšmetus ap sevi. Viņas skatiens brīnišķīgi pārveido tos, jo viņai sākusies jauna dzīve. Sī epizode atgādina kņaza Andreja dvēseles stāvokli, kad viņš nejauši dzird Natašas un Soņas sarunu mēnesnīcas naktī Bogučarovā.

Kopumā «Kailais lauks» ir optimistiska grāmata; tā uzrakstīta četrus gadus pirms ekonomiskās krīzes, kas Glāzgovā radīja vilšanos, skepticismu un ironiju attieksmē pret kapitālistisko Ameriku 20. gadu beigās. Grūti paredzēt, kāds būtu romāna fināls, ja autore būtu to rakstījusi dažus gadus vēlāk. Taču Glāzgovas sarūgtinājums izpaudās «traģikomiskajā» triloģijā: «Romantiskie komedianti» («Romantic Comedians», 1926), «Viņi piekāpās neprātam» («The Stooped to Folly*, 1929) un «Ērtā dzīve» («The Sheltered Life*, 1932).

Triloģijas galvenā tēma — laime ir nesasniedzama un neiespējama. Rakstniece it kā saka: pagātne satriekta drupās. Nākotne ir neskaidra un nedroša. Kā dzīvot šajā svešajā pēckara pasaulē? «Pielāgojoties apstākļiem,» izlemj romāna «Viņi piekāpās neprātam» varonis, kurš svētu tur «Dienvidu goda» jēdzienu. Glāzgovas kritiskais un asais prāts ļauj viņai precīzi atklāt šā varoņa nejēdzīgās, liekulīgās rīcības cēloņus, kas liek pakļauties «jaunajiem apstākļiem».

Pēdējie Glāzgovas romāni «Tērauda stīga» («The Vein of Iron*, 1936), «Sājā mūsu dzīvē» («In This Our Life*, 1937) un nepabeigtais romāns «Aiz sakāves robežām» («Beyond Defeat») bija iecerēti kā triloģija, ko caurstrāvo dziļš pesimisms. Uz visiem laikiem aizgājusi Amerikas «slavenā pagātne», pirmatklājēju ēra. Tas bija skarbs laiks, bet tas radīja cilvēkus, kuri prata saglabāt pašcieņu vissarežģītākajos apstākļos. Tagad — secina Glāzgovā — sabiedrību pārņēmusi cietsirdība un gļēvums. Pēdējo romānu drūmās, bezcerīgās filozofijas zem-

teksts veidojās no rakstnieces naidīgās attieksmes pret mūsdienu buržuāzisko Ameriku, kas, pēc 20. gadu amerikāņu kritiķa Henrija Mankena trāpīgajiem vārdiem, savā karogā ir ierakstījusi dolārzīmi un drīzāk šķirsies no savas konstitūcijas nekā no «forda».

Tāpat kā citi amerikāņu reālisma pārstāvji, kas atmaskoja «komerc-attiecības» starp cilvēkiem, arī E. Glāzgovā meklēja, kur varētu veldzēties mūsdienu cilvēka dvēsele, bet neko citu neatrada kā vienīgi skeptisku stoicismu.

Elena Glāzgovā spējusi līdz galam saglabāt garīgu neatkarību, humora izjūtu, neiecietību pret kompromisiem. Viņa bez šaubīšanās atteikusies no vilinošākajiem komercionālajiem piedāvājumiem, ja tie bijuši pretrunā ar viņas izpratni par mākslinieka misiju. Smagās 1929. gada ekonomiskās krīzes laikā viņa noraida žurnāla «Good, Housekeeping* («Prasmīgā mājsaimniecība») piedāvāto lielo honorāru par romānu «Ērtā dzīve», lai to publicētu turpinājumos. Glāzgovai nepatika mājsaimnieču žurnāla virziens. Viņa nevēlējās pieskaņoties to lasītāju gaumei, kuri gaidīja tikai «laimīgas beigas». Elena Glāzgovā nevarēja pieļaut, lai ar viņu kāds izrīkotos pēc sava prāta. Viņa atzina tikai vienu autoritāti literatūrā — Ļevu Tolstoju. Visu savu radošo mūžu viņa ievēroja Tolstoja galveno principu — cilvēka personīgo likteni, viņa dvēseles «karu un mieru» saistīt ar sabiedrības vēsturisko attīstību un stingri balstīties uz reālismu. Pirmām kārtām tas attiecas uz romānu «Kailais lauks», kas, runājot Glāzgovas vārdiem, viņai kļuva par «visa mūža bagāto ražu». Pārdomās par Dorindas Ouklijas likteni atklājas lielas mākslinieces un humānistes rūpes par savas dzimtās zemes nākotni.

M. Tuguševa

PIEZĪMES

8. lpp. 10. lpp.

10. lpp.

20. lpp.

28. lpp. 37. lpp.

40. lpp.

95. lpp. 203. lpp.

215. lpp. 265. lpp.

Kara laika ...— Runa ir par ASV Ziemeļu — Dienvidu Pilsoņkaru (1861 — 1865).

.. .no Virdžīnijas ielejas augšgala ieradās Senandoas apkaimē.— Virdžīnijas ielejai ir vairāki atzari, lielākais no tiem — Senandoas upes ieleja.

.. .pēdējais no lielajiem prezbiteriāņu romantiķiem ...— Šeit domāti skotu izcelsmes prezbiteriāņi, resp., puritāņi. Skotu prezbiteriāņu kopienām 19. gs. bija raksturīga īpaša reliģisko uzskatu stingrība, kas robežojās ar fanātismu, barga pašdisciplīna, askētisms.

Ielāpsega — bieza gultas sega, kuras dekoratīvo virsu veido mākslinieciski kopā sašūti vai satamborēti dažādu audumu gabaliņi. Ielāpsegu darināšana ir ASV populārs rokdarbu veids.

... nupat ieguvu medicīnas doktora grādu . ..— Medicīnas doktora nosaukumu ASV parasti iegūst līdz ar medicīnas augstskolas absolvēšanu.

Tadeušs — angļu rakstnieces Džeinas Porteras (1776—1850) romāna «Varšavas Tadeušs* varonis, tā prototips — poļu nacionālās atbrīvošanās kustības vadonis Tadeušs Kostjuško (1746—1817). T. Kostjuško piedalījies arī Ziemeļamerikas Neatkarības karā, bijis Dž.Vašingtona adjutants.

Džons Nokss (1505—1572)— Skotijas prezbiteriāņu baznīcas dibinātājs.

Svētā zeme — Palestīna.

___viens no buļļiem dabāja zilo lenti.— ASV šķirnes

lopu izstādēs izcilākos eksemplārus apbalvo ar atzinības zīmi — zilu lenti.

Apomatoksa — apdzīvota vieta Apomatoksas upes krastā, vēsturiski saistīta ar ASV Pilsoņkaru. Šeit 1865.g. pēdējās dienvidnieku armijas daļas ģenerāļa Lī vadībā kapitulēja ziemeļniekiem.

Sērvītola spalva — angliski willow plume, franciski — pleureuse, strausa spalva, īpaši maiga un lokana.

SATURS

I. UGUNSSMILGA 5

II. PRIEDE 147

III. DZELZSZĀLE 299 Tuguševa M. PĒCVĀRDS Tulk. R. Keiša 388

398

LisekaT. PIEZĪMES

Эллен Глазгоу БЕСПЛОДНАЯ ЗЕМЛЯ Роман

Рига «Лиесма» 1988 На латышском языке Перевела с английского Т.Лисека Художник А.Егерс

ИБ №4654 Elena Glāzgova KAILAIS LAUKS

Redaktore L. Rambeka. Mākslinieciskais redaktors I. Zva-gūzis. Tehniskā redaktore I. Soide. Korektore Z. Vectīrele.

Nodota salikšanai 07. 08. 87. Parakstīta iespiešanai 03. 12. 87. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Skolas garnitūra. Augstspiedums. 21,0 uzsk. iespiedi.; 21,42 uzsk. krāsu nov.; 24,02 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks Pasūt. № 1262-5. Cena 2 rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma» 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 82/32839/D-1077.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja S. Balode.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tiogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Glāzgova E.

G1 270 Kailais lauks: Romāns / No angļu vai. tulk.

T. Liseka.— R.: Liesma, 1988.—399 lpp.

ISBN 5-410-00379-9

4703000000—82 G--------

87—88

84.7 Amer-44

M801(ll)—88

1

Pedlar's Mill — Pedlara dzirnavas (angl.).

Content

Glāzgova Elena Kailais lauks

PIRMĀ DAĻA. UGUNSSMILGA

II

III

XIII

OTRA DAĻA. PRIEDE

VII

XII

XIII

TREŠĀ DAĻA. DZELZSZĀLE

III

PĒCVĀRDS

PIEZĪMES

1