Vilde Eduards

Kalnaciema piena vedējs

Eduards Vilde

Kalnaciema piena vedējs

Romāns

PIRMĀ NODAĻA

parasti ap pulksten deviņiem kungu nama miegainās parādes durvis nožāvājas un izlaiž kungu ārā, jo šai laikā, tūlīt pēc brokastīm, Ulrihs fon Krēmers uzsāk savas grunts pirmo apgaitu; viņš te mitinās pa vasaru, no Jurģiem līdz Miķeļiem — kā jau vienmēr — gluži viens.

Kalnaciema muižnieka izskats diemžēl gadiem ilgi paliek nemainīgs: tie paši tumšzilie, pirmatnējo veidu zaudējušie, izstaipītie ševiota virssvārki ar izbalējušu sasēdētu asti, līdz spīdumam apdilušām piedurknēm un sāniem, tā pati zilā veste ar jauniem un veciem ēdienu traipiem, pie tam atgādinot, ka Krēmera kunga galdā nekad netrūkst mīksti vārītu olu, tā pati iezaļganā savilgusī apaļā cepure ar nespodri apdeldētu nagu un pāri pierei izblīdušu priekšu un galu galā tās pašas pelēkbrūni svītrotās angļu bikses, kuru ceļgali un apakšmalas zaudējušas ne mazāk skaistuma un veselības kā pats kungs. Par šā cilvēka mantīgumu liecina vienīgi resnais vairogveida zīmoggredzens, kas pārmaukts pār rādītājpirksta milzīgo locītavu, sārti zvlļā dukātu zelta pulksteņķēde virs vestes un tajā savažotais tik reti ieraugāmais Ģenfes zelta hronometrs, par kuru stāsta, ka tas esot senču mantojums un ka «raksti» uz saspaidītā vāka jau sen izdzisuši.

Šis vīrs, kuru tā karikatūriskās līdzības dēļ ar Vācijas valsts kancleru apkārtējā inteliģence iesaukusi par Kalnaciema Bismarku, — šis vīrs pašlaik sasniedzis to nemainīgo vecuma pakāpi, kad lieks ducis jaunu krunku ap acīm un daža jauna rieva pazodē vairs diez kā nepārveido izskatu, tāpat kā viena otra sarmas šķipsna bārdā vai mazliet lielāks kūkums mugurā. Vispār Krēmeri noveco gausi — varbūt tāpēc, ka viņi jau piedzimstot nav jauni.

Kad viņš nonāk lejā pa šaurajām akmens kāpnēm — tām ir tikai trīs pakāpieni — un noliek kāju uz maura — maurs, vienīgi maurs klāj nokalni nama priekšā un sniedzas līdz pašai purvainei, — tad fon Krēmera kungs atbalsta pret gurniem kailās rokas, no kurām viena parasti tur resnu kadiķa spieķi, un sāk gausi, taču neatlaidīgi, kā smagi piekrauts burinieks virzīties apkārt mājai uz dienvidiem. Mājas tuvumā un muižas pagalmā — kā to var apliecināt daži acīgākie ciema ļaudis — viņš gandrīz nekad neraugās apkārt kā saimnieks. Viņa skatiens slīd pa priekšu zābaku purngaliem. Un, ja nu tas tomēr aizmaldās līdz kādai ēkai, tad vecais kungs kaut ko nomurmina, parausta plecus, sapurina vaiga bārdu un pasper trīs četrus garākus soļus.

«Verflixt — der Dalies!»

Kaut kas ir tā, kā nevajadzētu būt. Šis klusums muižā nav attaisnojams ne ar ko. Nerunāsim par lopu

kūtīm un zirgu staļļiem, kuru tuvumā gans vairs pat neuzdrīkstas ietaurēties, nerunāsim par klaušu laiku ļaužu istabu ar salmu jumtu, kas tiešām ir neglīts un nedara godu muižas parādes vārtiem, nerunāsim par muižas ābeļdārzu, kurš jau sen aizgājis bojā tāpēc, ka nav dārznieka un kurā vairs neaug nekas ēdams, vienīgi pāris zustreņkrūmu un satārpojušu aveņceru — tieši dzīvojamā māja ir tā, kas liek Kalnaciema muižniekam nosprauslāties, kaut gan viņš to nedara bieži, jo laiks ir pieradinājis acis pie redzētā, turklāt Krēmera kungs nav nekāds jūtu cilvēks.

«Verflixt — der Dailes!» 1

Proti, šī māja, kaut arī neliela un vienkārša, iecerēta atbilstoši muižas zemes platībai, stāv nepabeigta. Jau otro gadu desmitu. Un, ja nenāks labāki laiki, uz ko pagaidām nav ne mazāko cerību, tā paliks nepabeigta. Svešinieks, to uzlūkojot, varētu nodomāt, ka šī ēka ir kokzāģētava, ja vien neatrastos tik tālu no upes pašā kalna galā.

Pabeigts ir vienīgi šās Augšbavārijas zemnieku māju stilā iecerētās villas apakšstāvs, kas celts no akmeņiem; spožie logi baltajā mūrī liecina, ka šī daļa tiek apdzīvota. Taču koka augšstāvs, kam vajadzētu piešķirt celtnei iecerēto staltumu, atgādina bēdīgu graustu: lielās apaļās verandas vietā rēgojas vienīgi balsti, nojumei uzceltas tikai spāres un uzsistas latas, logu un durvju vietas zilganajās, lietū noplukušajās baļķu sienās redeļveidīgi apnaglotas ar nomaļiem. Šogad salāpītais skaidu jumts un svaigi nobalsinātais dūmenis padara noplukušo ēku vēl raibāku un neglītāku. Tā atgādina milzīgu kritušu dzīvnieku, tādu, kam maitu ērgļi jau noplēsuši gaļu.

Taču šī celtne ar savu glītumu varētu izdaiļot visu apkārtni, jo vieta izraudzīta ar labu gaumi: pakalnes pašā virsotnē, kur sākas stāvs noslīpums tieši uz upi. Augšstāvā vienā pusē atklātos plašs skats uz upi, melnu kā darva — tā vijas cauri zaļām purva pļavām; otrā pusē pavērtos noras ar krūmainām apmalēm un aiz tām paceltos baznīca un tālāk ciems. Pa ēkas logiem ziemeļu un rietumu pusē varētu ieraudzīt viļņotu augstieni, kur ozolu birzis mijas ar egļu siliem un zaļoksnējām lazdu un bērzu birzīm — šeit starp tumši raibajiem vilkogu krūmiem atdzīvotos pat bālās un vienmuļās ganības.

Jā, šeit vajadzētu pacelties gatavai, līdz galam pabeigtai ēkai!

Pirms deviņpadsmit gadiem brāļi un māsas Sergverē bija brīnišķā kārtā domājuši vienu un to pašu: Ulrihs dabūs mīļo māju, Ulrihs dabūs māju, ar ko varēs lepoties! Un tagad ...

«Der Dailes, der Dailes — verflixt!»

Šis pretīgais, Baltijas bruņinieku namos samērā reti dzirdētais izteiciens, uz kuru Kalnaciema kungs tagad uzveļ visu vainu, saglabājies Krēmeru dzimtā jau kopš trim paaudzēm. Tas esot atnācis kā mazs puisēns, bet pamazām izaudzis par īstu vīru. Ej nu sazini, kur tāds radies. Uzdzīvotāju un izšķērdētāju šā vārda ļaunākajā nozīmē Krēmeru dzimtā neesot bijis. Tad jau jātic muižas pārvaldnieka izskaidrojumam: liesa zeme, slinka un zaglīga tauta un arī tāda kā pārcenšanās vairojoties — kungu namā esot par daudz meiteņu. Tas, protams, neaizkavēja šiem pārvaldnieka kungiem iekārtoties villā un pēc neilgas uzticīgas kalpošanas sākt nomāt muižas vai iepirkt namus pilsētā.

Tomēr — par kādu Krēmeru dzimtas iepriekšējās paaudzes pārstāvi, kurš bija iztērējis daudz naudas un palīdzējis izaudzēt «dallesu», kaut kas ir zināms. Šis cilvēks jau kopš agras bērnības bijis apveltīts ar gluži neticamu veiksmi kāršu spēlē, tāpēc nolēmuši šo izglītot par diplomātu. Protams, visi cerējuši, ka viņš darīs godu savai dzimtai un tēvijai.

Mēs nevaram pārmest Krēmeriem godkāri. Tās bijis tik maz, ka viņi nekad nav centušies iemantot pat «krietna zemnieka» slavu, un tie nedaudzie dzimtas pārstāvji, kas izmēģinājuši laimi karaspēkā vai valsts dienestā, ar aizkustinošu pašaizliedzību esot ļāvuši citiem paiet sev garām. Nav arī dzirdēts, ka viņi par katru cenu būtu tiekušies iekļūt goda amatos bruņinieku padomē, vēl mazāk kārojuši spīdēt zinātnes un mākslas kalngalos. Ja nu tiešām jau vairākas paaudzes pēc kārtas dzimtā nav parādījies neviens, kas pārstāvētu Krēmeru ģēniju tā sakot koncentrētā veidā, — neviena feldmaršala, ministra, gubernatora, ne aktīvā ģenerāļa, pat ne bruņinieku padomes priekšnieka, un, ja nu pēkšņi rodas bērniņš, kura karjera iezīmējas tik spilgti, mīļais cilvēk, ko tad vēl gaidīt! Un tā šis Krē-mers kļuvis par diplomātu.

Taču drīz vien atklājies, ka trepēm, kas cauri ministriju kancelejām, konsulātiem un sūtniecībām ved pretī cerētajam pēdējam pakāpienam, jābūt apzeltītām ar daudz biezāku zelta kārtu, kā viņa piederīgie tur Sergveres mežos bija paredzējuši. Sūtnis un ministrs in spe [1] Nolādētā nabadzība mūžīgi sūdzējies par naudas trūkumu, kas kaitējot viņa karjerai. Sūdzības kļuva jo žēlabainas kopš tā laika, kad jaunais kungs beidzot tika paaugstināts par atašeju Londonā, kaut gan īsi pirms šā notikuma viņam bija laimējies uzlabot finanses ar izdevīgām laulībām. Vecāki un citi tuvinieki izrādīja gluži neticamu pašaizliedzību, Sergveres un Kalnaciema krājaizdevu kasei paraka apakšā aizvien jaunas mīnas, taču Londonas atašejam šķita, ka materiālais atbalsts nav pietiekams. Un tā viņš arī palicis par atašeju līdz tam brīdim, kamēr kādā angļu toiy klubā, kam tuvi sakari ar galmu, pie kāršu galda lielā naudas trūkumā viņš izdarījis ko tādu, par ko Krēmeru ģimenes vēsture klusē, bet kas tomēr reizi par visām reizēm pielicis punktu Geca fon Krēmera diplomāta karjerai. Proti, diplomāts visu savu dienesta laiku palicis nelokāmi uzticīgs savai bērnu dienu mīlestībai — «velna bībelei».

Vai šīs senās brūces ietekmējušas arī Sergveres un Kalnaciema muižu tagadējos Krēmerus un cik te vainojama viņu jūtu dzīve, par to nezinātājam grūti spriest, un ļoti iespējams, ka arī pašiem Krēmeriem par to nav īstas skaidrības. Tāpēc apmierināsimies ar kailo faktu, ka visi seši Krēmeri, kam pienāktos zināma muižas daļa — trīs māsas un trīs brāļi, — visi ir neprecējušies. Atskaitot Ulrihu, kuru baro mazais Kalnaciems, viņi visi zīž Sergveres tesmeni, kaut gan tikai vecākais brālis Adalberts skaitās muižas faktiskais īpašnieks. Kaut gan Krēmeri dzīvo atturīgi, gandrīz kā sīkpilsoņi, viņiem tomēr nepietiek ar to labumu, ko var izslaukt no šā diezgan prāvā tesmeņa, un tāpēc pats jaunākais brālis Heinrihs fon Krēmers spiests papildināt savus resursus ar kalpošanu komerciālā iestādē — viņš pilda ierēdņa amatu pilsētā, muižnieku savstarpējā kredītbiedrībā. Bez šiem blakus ienākumiem viņš droši vien nespētu nodoties abām savām senajām kaislībām'.- vākt visādus relumus, piemēram, cigarešu iemutes, pelnu traukus, zalvešu gredzenus un kabatas nažus, un vienlaikus nodarbināt lētās kalpones vietā jaunu un skaistu apteksni.

Iziedams savās rīta apgaitās, Kalnaciema Krēmers paliek nelokāmi uzticīgs saviem principiem, proti, atturas no visa, kas varētu paātrināt asins ritēšanu, jo viņš grib ilgi dzīvot, bet otrais sirds vārstulis nav īsti kārtībā. Tāpēc Ulrihs soļo lēnā un vienmērīgā gaitā un tiecas izvairīties no cilvēkiem, kas varētu viņu sadusmot — bieži vien pat no muižas pārvaldnieka, kam uzveltas visas saimniecības rūpes, jo šā klusā cilvēka vaigs nespēj noslēpt to, cik muižā vajag jaunu arklu, ecēšu, ratu un daudz citu, vēl dārgāku mantu. Lielo kāri pēc tabakas, ko lietot aizliedzis ārsts, Krēmers remdē ar sausu baltmaizi. Iziedams no mājām, viņš nekad neaizmirst to iebāzt svārku kabatā. Pat savās domās vecais kungs mēģina būt mierīgs, priecīgs un gaišs, tāpēc jo bieži atceras Sergveri. Ziemā Ulrihs Krēmers dzīvo pie māsām un brāļiem, vasarā apciemo tos svētdienās — arī brālis Heinrihs tur pavada savu brīvlaiku — un tā, patiesību sakot, ir visa viņa pasaule.

Protams, neviens neticēs, ka seši prāti šai pasaulē varētu sadzīvot vienprātībā un sešas sirdis pukstēt unisonā. Cilvēki sadalās vairākās grupās, un tad sākas nikni strīdi par problēmām, no kurām nav atkarīga ne Eiropas nākotne, ne arī pašas ģimenes eksistence — piemēram, tāds jautājums: kas vainīgs, ka uzrūdzis māsas Jakobines ievārījums, — cukura trūkums vai silts pieliekamais, uz cik vistām vajadzīgs viens gailis, lai tās būtu dējīgas, un vai kaķi drīkst mazgāt ar ūdeni un ziepēm tāpat kā suni. Viņi sadalās divās vai pat sešās grupās — atkarībā no dienas kārtības un tā, cik daudz saradies klāt jaunas vielas — cīņa parasti beidzas ar to, ka uz kaujas lauka nepaliek neviens cīnītājs: visi cits pēc cita uzlec kājās, pamet galdu, nozūd savā istabā un smagi aizcērt durvis. Un tad pēc zināma laika, kas ilgst no vienas stundas līdz divām dienām, atkarībā no temperamenta, visi atkal pamazām iznāk no savām istabām ar palmas zaru rokā.

Taču pie šādiem satraukumiem Ulriha fon Krēmera sirds vārstuļi jau pieraduši. Tik ļoti pieraduši, ka būtu sliktāk, ja nekas nenotiktu. Šīs sīkās nepatikšanas viņš nemūžam nemainītu pret tām jūtām, kas pārņem sirdi, kad viņš ilgāku laiku neiegriežas Sergverē — tad viņam smeldz un sāp, un reizēm sariešas pat asaras acīs, īpaši klusos vakaros, kad ēnas drūzmējas aiz logiem. Tādos vakaros vecais kungs kļūst sentimentāls un reizēm nododas pat dziļām skumjām.

Uzsākot savu rīta pastaigu, fon Krēmera kungs vispirms iziet pa vārtiem un aizsoļo līdz smēdes slieksnim, pēc tam krustcelēs izraugās pašu garāko ceļa gabalu — to, kas ved uz lopu muižu. Šīs ceļš — slikti bruģēts, kā jau visi ceļi Kalnaciemā, ar dzijām grambām, akmeņains un mālains — ved gar augstienes vienu malu cauri vairākiem krūmājiem, šur tur pēkšņi izvīdamies klajā laukā, no kurienes var pārskatīt visu muižu kalna piegāzē un druvas ielejā. Un tad smilšu paugurā sākas parets priedulājs un beidzot kļūst redzama lopu muiža kailā kalna virsotnē, kuras viens vaigs ir pavērsts uz kūdras purvu, bet otrs pret mazo ciematu un pelēkajām būdelēm, kas izkaisītas gar druvmalām un ganībām.

Iedams pa šo ceļu, vecais kungs bieži apstājas un atpūšas. Tad nosēžas uz ciņa vai noguļas zālītē, izstaipa kājas un savicina spieķi, kaut ko dungo savā nodabā, žāvājas un tīksminās ar apziņu, ka viņš vēl dzīvo un eksistē. Un ne jau tikai eksistē, bet eksistē kā Kalnaciema kungs. Viņš ir cilvēks, kam vēl pieder maza daļiņa no šās zemes virsmas, kam zem sāniem paša īpašums, neapšaubāmi paša, un kas vēl var rīkot un pavēlēt. Un viņu vēl respēktē. Bet viņš nebaidās ne no kā. Zāle aug, labība nobriest, un govis dod pienu. Saimnieki maksā renti, bet muižas vaļinieki padara visus darbus. Jā-jā-ah-ā! Kalnaciema muižas īpašnieka žāvas izteic visu — gan sistēmu, gan programu.

Bieži vien fon Krēmera kungs apstājas pie ganāmpulka, ja tas pagadās ceļā, un tad viņa acīs parādās tēvišķa izteiksme un laipni sakustas pat garās ūsas. Jo, lūk, tur tie simt četrdesmit pupi — pagaidām vairāk nav, un tie paši nepieder labai šķirnei, — tās ir saimniecības dzīvības āderes, viņa kundzības un neatkarības galvenais balsts; tālu aiz govīm paliek kartupeļi un vēl tālāk pārdodamā labība, ja tās nepietrūkst pašu vajadzībām. Kalnaciema muižnieks pakasa Raibaļai un Brūnaļai starp ragiem, pasniedz Sarķei gabalu maizes un laipni un gādīgi aprunājas ar ganu Tomu. No Toma viņš nebaidās. Tas neapdraud sirds vārstuļus. Mazais vīrelis ar piesarkušām acīm uzlūko saimnieku, it kā pats sirmais dieviņš būtu nolaidies no mākoņiem. Pat cepuri gans noņem tikai pēc tam, kad kungs jau uzgriezis muguru. Viņš ne par ko nesūdzas un neko nelūdz.

Un, kad nu vecais kungs brītiņu aplūkojis lopu muižu (tāds kopīgs apzīmējums dots muižas rijai, mūra siena šķūnim un divām kūdras nojumēm — no šejienes nav redzama neviena no jaunākām kaut cik pieklājīgām ēkām) — un kad nu viņš te kalna nogāzē, laiku pakavēdams, nogaršojis kādu zemenīti, izbaidījis krūmos ezi, paķircinājis ķirzaciņu vai zalkti, tad viņš uzgriežas uz cita ceļa un dodas gar pļavmalu atpakaļ un pārnāk mājās izsalcis un iepriecina pavāru ar tik labu apetīti, ka pat neizšķir, vai uz galda nolikts garšīgs vai negaršīgs ēdiens.

Glāze ne visai dārga portvīna remdina ne vien slāpes, bet piešķir kungam uz pāris stundām arī labu zemnieka miegu.

Otru, nedaudz mazāku līkumu fon Krēmera kungs atsāk pēcpusdienā. Pēc tam nāk dienas kārtības pats interesantākais punkts: govju slaukšana pie kūtīm. Prieks noskatīties, cik veikli, raustot pupus, cilājas rokas, kā sīkām strūkliņām plūst piens, kā putas sakāpj ķipim līdz malām. Pēc šīs izrādes viņš jūtas tik pacilāts, ka, atgriezies savā istabā, uzvelk mazo spēļu kastīti, lai mūzikas maigajās skaņās sagatavotos priecīgai vakara maltītei. Dažubrīd ēdējs dzied, un tad, izsakoties Rēmeta kundzes vārdiem, ir tā, it kā ēkas sienas zāģētu ar septiņiem lieliem zāģiem un vīri maisītu ar lāpstām rupjus oļus.

Trīs sveču gaismā — petroleju viņš vēl vienmēr nicina — bruņinieks fon Krēmers pirms naktsguļas žāvādamies brītiņu palasa «Revalsche Zeitungu» un izšķirsta pāris nodaļu grāmatu grāmatā, parasti šo to pasmeldamies no Zālamana gudrībām, jo citas literatūras mājās nav. Tad sveces izdziest un kopā ar tām arī vecpuiša diena, kas līdzīga vakarējai un vēl bezgalīgi daudzām iepriekšējām dienām.

OTRA NODAĻA

Te kādā deviņpadsmito gadu pavasarī pēkšņi notika kas tāds, kas viņa tik mierīgos toņos ievirzītajā dzīvē ievilka spilgtu svītru. Viņš pēkšņi manīja, ka nav vairs viens. Viņam likās, ka visam, ko redz acis, dzird ausis, saož deguns vai ieelpo plaušas, tiek piejaukts kas nepazīts un svešs. Sākumā tas nelikās ne glīts, ne arī neglīts, ne labs, ne slikts, vienīgi dīvains un neparasts. Taču pamazām netveramais kļuva konkrēts un pārvērtās par medu — par medu, kas salds līdz rūgtumam.

Ulrihs Krēmers visai reti izraudzījās pastaigai īso zālē ieaugušo ceļu, kas no muižas dienvidu spārna aizvijās garām klētij lejā uz Grantskalna būdelēm, jo tas drīz vien nozuda purvā, kur ūdens dažuviet sniedzās līdz puslieliem. Jaukā laikā ceļagājējs varēja apmest līkumu un atgriezties pa taciņu, kas aizlocījās gar nokalni pāri purvainei. Tas mazliet ieildzinātu gājienu, bet Krēmera kungs nekad negribēja iet pa šauro ceļu. Taču kādā pēcpusdienā notika tā: izgājis cauri lazdu krūmiem aiz klētīm, kur viņš plaukstošo pumpuru vidū varēja brīdi noklausīties, kā muižas arāji mudina vēršus tīrumā, kungs pēkšņi nokļuva Grantskalna ganībās. Zelēdams mutē baltmaizi, viņš aiztipināja līdz vārtiem, kur ceļš pēkšņi noliecās pret purvu, kļūdams slapjš un staigns, tad kā sveicinādams uzlūkojis slaido baznīcas torni, kas pacēlās aiz purva, virzījās gar zedeņu žogu tieši uz elkšņu puduri, kur ežā starp noru un tīrumu bija iemīta taciņa uz muižu.

Te ganību malā kā pati pēdējā kvernēja viena no melnajām vaļinieku būdelēm, atspiedusies ar muguru pret grants pauguru; no muižas puses bija saredzama tikai jumta kore. Skatoties pa guļamistabas logu, fon Krēmera kungam vienmēr likās, ka šajā vietā pāri tīrumam rāpjas milzīgs sprīžmetis. Un katru reizi viņa acu priekšā parādījās būdeles spalvām noaugušais saimnieks, vaļinieks Tenis Prillups, kura vārdā bija iesaukta pirtiņa.

Kad ceļavīrs pašlaik gāja garām Prillupa pagalmam, pār kuru plaši smaidīja pavasara saule, viņa skatienu neviļus piesaistīja kaut kas krāsains, tā ka kungs pagrieza galvu uz to pusi un mazliet pagausināja soļus. Tās bija sarkanu lindraku kontūras; zaļajā maurā klētspriekšā ar vaļēju muti un aizvērtām acīm spilgtajā saulē gulēja sieviete.

Pirmā iedoma, kas pazibsnīja Krēmera smadzenēs, bija tāda: Vai re, ko, šajās mājās ļaudis nestrādā pat darbdienās! Paraudzījies tuvāk, viņš noskaidroja, ka tā ir svešiniece. Varbūt kāda viešņa? Nu jā, vienalga! Un viņš gāja tālāk. Bet paspēra tikai trīs soļus. Kungs pēkšņi atcerējās, ka būtu jāpalūkojas vēlreiz, un atskatījās. Bet, tā kā viņš arī tagad netika nekādā skaidrībā, fon Krēmers atmērīja noietos trīs soļus atpakaļ un paspēra vēl vienu soli uz žoga pusi. Māja un pagalms bija kā izmiris, rijas pavārtē kašņājās vienīgi pāris vistu un pagalma vidū lielajā bērzā apspriedās zvirbuļu bars.

Aizmigusi dīkdiene, satinusies kamolā kā kaķe, nolikusi galvu uz kreisās rokas, bija atgāzusi pakausi tik tālu atpakaļ, ka visa viņas seja un baltais kakls no iedegušā zoda līdz pat krūšu bedrītei pilnīgi atsedzās svešajam vērotājam. Seja un puspavērtā mute izskatījās tāda, it kā viņa, viltīgi smaidīdama, noklausītos mīlnieka čukstos. Fon Krēmera kungs paguva vēl ievērot, ka gulētājai ir ļoti reti zobi, bet visvairāk dūrās acīs divas maigas krunciņas pazodē, divas mazas svaiguma un veselības vadziņas tieši virs kreļļu virknes, un pēkšņi vecais kungs atcerējās, ka šīs vadziņas — tieši tās — bija pamodinājušas šo nevainīgo interesi.

Varbūt pajautāt, kas viņa ir?... Krēmers zināja visus sava pagasta pieaugušos, bet vaļinieku ģimenēs pat pusaudžus un bērnus. Un pēkšņi Prillupu pagalmā kā pašu mājās jutās cilvēks, kuru viņš nepazina, — kāpēc gan nepajautāt, kas viņa ir?. .. Krēmera kungs grasījās aiziet, it kā negribēdams iztraucēt guļošo, un tā viņš arī galu galā neko nepajautātu, ja Prillupu pirtiņai nebūtu uztaisītas jaunas durvis.

Bet tagad viņš apstājās dažu soļu atstatumā un, uzlicis kāju uz žoga latas un atbalstījis muguru pret kadiķa spieķi, vēroja šo greznumu; Krēmers aplūkoja pelēko būdiņu no jumta līdz pamatiem, pārlaida skatienu pār kāpostdārzu un tīruma strēmelēm un konstatēja, ka, hm, Tenis nepavisam nav pats sliktākais saimniekotājs Kalnaciema sīko rentnieku vidū ... Bet šī tur maurā? Un Krēmers ar vienu acs kaktiņu paglūnēja uz gulētāju. Pēc tam nodomāja: «Diezin kur tad palikusi Liene? Viņiem taču bija arī divi vai trīs bērni? Pat logos neparādās neviena galva. Vai tā būtu jaunā bērnaukle?» Sarkanie lindraki piespieda vēlreiz pagriezt vaigu uz pagalma pusi. . . Viņš pamanīja istabas priekšā dažas mucas un kubulus, kas gaidīja mazgātāju, kamēr uguns zem lielā katla bija apdzisuši. Kungs tūdaļ būtu gājis projām, ja viņu neaizkavētu divi bērni, kas, skaļi klaigādami, skriešus devās uz pirtiņas pusi.

— Mare, Mare, redzi, kas mums ir! Redzi, kas mums ir!

Puisēns, turēdams rokā pērnajā kūlā atrasto pacep-līša ligzdiņu, joza pa priekšu, meitenīte, matiem plīvojot, drāzās viņam pakaļ, bet abiem gar kājām kūleņoja sajūsmināts kucēns. Ap gulētāju sētas tuvumā sagriezās maza viesuļvētra. Kungu pie žoga neredzēja neviens.

«Liekas, pavisam jauniņa,» secināja Krēmcrs, gulētājai pieceļoties. Kā viņa izslēja galvu, kā notupās uz ceļiem un piecēlās, tas viss, kaut arī kustības šķita gausas, paslepus protestēja pret brieduma gadiem, tāpat kā skatiens, ar kādu jaunā sieviete, ko sauca par Māri, pievērsās putna ligzdiņai. Tāds pats bija arī Mares balss tonis, kad viņa mazajam zaglēnam nopietni pamācīja, ka ligzdiņa esot tūlīt jānes atpakaļ, citādi visi putni aizbēgšot no Prillupiem un apmetīšoties citās mājās.

Bet olas?

Protams, ar visām olām!

Kā tad tā! Tik skaistas, raibas oliņas! Varētu paturēt vismaz divas. Nē, nē, putniņš esot tās rupigi

saskaitījis! Taču pēc sejas izteiksmes varēja spriest, ka ari pati rājēja ir vienis prātis ar zēnu.

Visi trīs reizē pēkšņi ieraudzīja kungu, ap kuru tagad sāka vaukšķēt suņuks, un strīds beidzās.

— Vai tu esi šomāju ļaužu? — piegājis pāris soļu tuvāk, Krēmers apjautājās savā labajā igauņu valodā, kurai pat netrūka vietējās izloksnes zemnieciskā su-līguma.

Sieviete mierīgi paskatījās viņam acīs, bet neatbildēja. Krēmers gaidīja.

— Nu, kāpēc tu nerunā?

Jaunā sieviete noskatīja viņu no cepures naga līdz zābaku purngaliem un tomēr neatvēra muti. Pacepliša oliņa tika rūpīgi nolikta atpakaļ ligzdā.

«Nav muļķe,» Ulrihs nodomāja, it kā atbildēdams tās ciešajam skatienam, un juta, kā pietvīkst vaigi. Viņš brītiņu pamīņājās, taustīdamies pēc jauna teikuma, un beidzot nolēma uzrunāt bērnus.

— Vai šitā Mare dzīvo pie jums?

Nu visi trīs stāvēja rindiņā kunga priekšā, sieviete ar seju pret viņu, zēns un meitene ar muguru pret žogu, visiem deguni gaisā. Uzrunātie bērni aši paskatījās uz pieaugušo, un, tā kā Mare klusēja, tad arī bērni nolēma viltīgi pasmaidīt un klusēt. Abiem turklāt priecīgas nosmurgātas virslūpas.

— Aitasgalvas! — norūca fon Krēmera kungs, protams, tikai pēc tam, kad bija uzgriezis muguru.

Ceļā, jau pēc pāris desmitiem soļu, viņam radās izdevība ievākt par mistisko Māri vissīkākās ziņas, ja vien tas viņu interesētu. Arāji ar saviem vēršiem jau bija nokļuvuši no lazdu krūmiem līdz Grantskalna virsotnei, līdz tīrumam, gar kura apakšējo ežmalu tagad aizvijās Krēmera kunga taciņa, un šo zemnieku vidū bija ari Prillupu Tenis. Kungam tuvojoties, tas pašlaik laboja arklu, kamēr pārējie jau bija aizsākuši vagu pret kalnu. Krēmers atņēma sveicienu, bet vaļinieku neuzrunāja; kaut kas neizskaidrojams aizkavēja apjautāties par Māri. Drīz vien viņš izdzirda sev aiz muguras Prillupu Teņa dobjo balsi:

— Picu — vagu! Lauci — vagu! . . . Kur velcies — Picu! Taisni — Lauci! . . . Picu — Lauci! Lauci — Picu! Un arī augstāk visā nokalnē dzirdēja rājam gan Sarķi, gan Melni, gan Raibo, gan Brūno, pa starpām no-švīkstēja pātaga, un viens otrs piesauca pašu velnu ar asti un ragiem.

Arāju pastorāles noskaņas pavadīja kungu līdz pašām mājām. Viņš jutās tomēr mazliet noguris un dīvainā kārtā neapmierināts pats ar sevi.

Vakarā ieradās pārvaldnieks ar kaut kādiem pārskatiem, un Krēmers nolēma sarunas beigās neviļus ieminēties par Prillupu mēmo sievieti, taču pēkšņi viņam likās, ka tam nav nekādas nozīmes, un kungs klusēdams pamāja, ka Rēmets ir brīvs un var aiziet.

Kungs jau bija gultā zem segām, kad pēkšņi starp daudzām citām domām pavīdēja arī tāda, ka Tenis Prillups ir viens no tiem, kurš Jurģos bija palicis dažus rubļus parādā. Tādi notikumi Kalnaciemā gadījās tik bieži, ka viņš tikai pa ausu galam noklausījās, kā zemnieks mēģina attaisnoties. Bet vai Tenis Prillups nav tas, kurš reiz bija ko ieminējies par bērēm, par sievas bērēm? — Tad jau varbūt šī jaunā? ... Taču kopš Jura dienas nav pagājušas ne trīs nedēļas un Tenis nebija bildis ne vārdiņa par kāzu izdevumiem. — Varbūt tas bija Kīlastes Reinis, kurš bēdājās par sievas nāvi, un Tenis runāja nevis par bērēm, bet gan par kāzām? Liene varbūt bija aizgājusi jau rudenī vai garajā ziemā . . . Un tomēr — Krēmera kungs pabāza galvu zem segas — kāda viņam tur daļa?

Mirkli pirms aizmigšanas miglainajā apziņa pavīdēja iedoma: Bet Prillupa bērni viņu sauca par Mari... Un beidzot, aizmiedzis acis un pavēris muti krākšanai, viņš pavīpsnāja: Kādi jocīgi mati! Savēlušies kā veltenis un brūni kā kūdra — fū! . ..

TREŠĀ NODAĻA

Kad Krēmera kungs nākamajā rītā pielika plaukstu pie vārtu roktura, viņš acumirklī apstājās un domaja: Uz kurieni tad šodien? Vai atkal uz lopu muižu? ... Hm, varētu jau aizsoļot līdz Grantskalnam un paskatīties, cik tālu tikuši arāji. Un Krēmers devās uz Grantskalnu, tur viņš ar rūpīgu saimnieka aci aplūkoja padarīto un atgriezās gar vaļinieku būdiņām pa vakarējo taciņu. Uzmetis skatienu Prillupu pagalmam, viņš ieraudzīja tur vienīgi abas mazās «aitasgalvas», kas sēdēja klētspriekšā uz dzirnakmens un cirpa sunim vilnu. Viens turēdams suni un otrs darbinādams dzirkles, abi bija tik ļoti aizņemti darbā, ka pat nepaguva ieraudzīt kungu, kurš pagāja garām. Pa vaļējo istabas logu dzirdēja klaudzam stelles, tomēr rūtis bija tik maziņas, ka nevarēja saskatīt, kā rokas tur šaudi atspoli.

Gaiss todien bija tik dzidrs, ka skaidri varēja sadzirdēt, kā nočīkst paminas — žviks-žvaks! — un šīs skaņas ilgi pavadīja ceļagājēju; Krēmeram pat likās, ka tās klaudz vēl viņa muižā. Viņš iegāja guļamistabā, atvēra logu un, piešķiebis ausi, raudzījās pāri uzartajam tīrumam — uz turieni, kur tālumā aiz ežmalas rāpoja milzīgais sprīžmetis.

Abās nākamajās dienās lija auksts lietus, un vecais kungs pat neizbāza degunu pa durvīm. Pirmajā dienā viņš kaut kā nosita laiku, klaiņodams pa istabām un žāvādamies, bet otrajā jau sāka ņurdēt un beidzot pat lamāties, ko parasti nemēdza darīt. Trešās dienas rītā laiks vēl bija apmācies un miglains, brīžiem pat uznāca pa retai lietus brāzmai, taču kungs jau bija kļuvis tik nepacietīgs, ka pilnīgi ignorēja sāpes, kas plosīja labo gūžu un kreisās kājas potīti. Iekāpis dziļās galošās un uzvilcis lietus mēteli, Krēmera kungs stūrēja tieši uz vārtiem un no turienes bez kādas gudrošanas tālāk uz lopu muižu, tāpēc varam secināt, ka arī lietainām dienām ir sava jēga ...

— Fui, — iesaucās virēja Vilhelmīne Fahtrika, Krēmera vienīgā kalpone, (kas pati sevi dēvēja nevis par virtini, bet par Kalnaciema «firtini»), kad kungs pēc pāris stundām atgriezās mājās, — kungs jau pārnācis, bet Marei vēl logi naf gatafi! Es viņai gan sacīju, lai taisa tiksi, bet viņas jau tik lēnas — fui, cik lēnas!

Fon Krēmera kungs pacietīgi kaut ko nobubināja un ļāva novilkt lietus mēteli un galošas. Tas Vilhelmīnes jaunkundzei nemaz neveicās tik viegli, jo viņas miesa tiecās izplūst ne vien plašumā, bet pieņēmās arī kuplumā. «Kas tā par Māri?» Viņš nodomāja, jo logus un grīdas muižā parasti mazgāja ganu Kaije. Tomēr Krēmera kungs nejautāja neko sīkāk. Apteksne atvēra durvis, un viņš iegāja kādā no tuvākajām istabām, kur darbi, acīm redzot, jau bija pabeigti.

Te viņš pāris minūšu atpūtās, tad bez kādas vajadzības, sabāzis rokas bikšu kabatās, sāka pastaigāties pa istabu, šad tad apstādamies te pie viena, te otra

loga it kā pārbaudīdams, vai rūtis ir pietiekami spodras.

Blakus kabinetā valdīja klusums.

Varbūt arī tur jau viss kārtībā?

Viņš nospieda rokturi un paskatījās: tiešām.

Šajā muižas spārnā vairāk telpu nebija: viņa četru istabu dzīvokļa abas pārējās istabas atradās ēkas pretējā pusē aiz nelielā priekšnama.

«Kāda Mare?» Viņš devās atpakaļ, atvēra priekšnama durvis un ieklausījās. Virējas jaunkundze atkal rosījās pa virtuvi. Cita trokšņa nekāda. Krēmers tagad iegāja priekšnamā un pavēra pretējās durvis. Jā — zālē kāds bija, un šis kāds svilpoja.

Kad vecais kungs ieradās zālē — kāpēc gan viņam nenoskaidrot, kas atnācis mazgāt logus Kaijes vietā? — viņš, vēl nepārkāpis pār slieksni, pazina Prillupu pagalmā redzēto sliņķi — kaut gan nebija paguvis ieraudzīt viņas galvu un kaklu, ko daļēji aizsedza loga rāmis, kaut arī jaunā sieviete valkāja citus brunčus. Mare sēdēja uz palodzes un tīrīja no ārpuses loga rūtis, ritmiski šūpodamās ar visu ķermeni līdzi rokai. Proti, pēc šīm lokanajām kustībām Krēmers viņu tūdaļ pazina, jo atmiņā gluži neviļus pret paša gribu bija saglabājusies Prillupu pagalmā redzētā aina.

Mare, liekas, nepamanīja zālē ienākušo kungu': viņa mierīgi turpināja svilpošanu, gan klusi, bet skaisti. Krēmera iesirmās ūsas neziņā nokārās uz leju. Beidzot viņš nolēma pieiet tuvāk un pievērst sev uzmanību.

— Nu, nu, — kungs iesāka, salicis rokas gurnos, — kā redzu, pie manis atnākusi jauna logu mazgātāja. No kurienes tad viņa ir?

Jaunā sieviete lēni pagrieza galvu, bet neatbildēja

tūlīt. Ka šoreiz viņa kaut ko sacīs, to varēja redzēt pēc sejas, taču likās, it kā atbilde būtu jāsameklē kur tālu projām, daudzu citu domu mudžeklī. Krēmeram likās, ka Mare skatās sāņus tikai tāpēc, lai sagūstītu pazudušo domu pavedienu.

— Labdien, — uzrunātā pēkšņi atbildēja. — Ganu Kaijei atskrēja mazs brēkulis, viņa guļ nedēļās.

— Šitā gan? .. . Jā, pareizi — to jau varēja gaidīt... Bet kādu ļaužu tu esi?

— Taču no Prillupiem.

— No Prillupiem — jā ... — fon Krēmera kungs sadūšojās pajokot, — vai Tenim tagad ir divas sievas?

— Nē — tikai viena; mana māsa nomira priekš četrām nedēļām.

Mare pamāja ar galvu; viņa visu laiku vēl sēdēja uz palodzes un tagad sāka uzspodrināt no ārpuses loga otro paviru.

— Četru nedēļu laikā apbedīja vienu un apprecēja citu!

— Kā't šis lai izdzīvo.

— No kurienes tad viņš tevi atveda?

— Taču no meža.

Šī atbilde nebija joks, par mežu, kā jau Krēmers to labi zināja, ļaudis bija iesaukuši mežiem bagāto lielo pagastu aiz baznīcas, dienvidrietumos no Sergveres.

— Tā gan: atceros, Liene nebija no mūsu pagasta. Kāzas nosvinēja tūdaļ pēc Jurģiem?

— Nikolaja dienā, — jaunā sieviete atbildēja, un viņas kreisā virsdelna veikli nošļūca gar padeguni.

— Tomēr Teņa bērni vis nesauc tevi par māti?

— Kast' es šiem par māti... — Mare nometās uz grīdas un iemērca lupatu spainī; viņas mati, brūni kā kūdra, savēlušies kā vilna, izslīdēja no lakata apakšas, un, kad viņa atkal pacēla galvu, tad aiz lakata mezgla atsedzās arī otrā krūšu bedrīte.

Kungs domāja, ka tagad būtu laiks šo sarunu pārtraukt, un izlikās, it kā viņam vajadzētu ieiet blakus istabā un ka viņš te apstājies, garām ejot. Taču, izgājis cauri zālei un pielicis roku pie durvīm, fon Krē-mers atskatījās vēlreiz.

— Paklau, Mare, priekš dažām dienām es tev vaicāju — kādu laužu esi, — kāpēc tu man neatbildēji?

— Negribēju.

— Kāpēc tad negribēji? — Krēmera kunga kuplās Bismarka uzacis mazliet saraucās. — Šitā — tu negribēji! Bet kāpēc?

— Tāpat vien, — Mare atteica un devās ar spaini un lupatu pie nākamā loga.

Krēmera kungs pavirzījās mazu solīti atpakaļ, it kā gribētu sarunu turpināt, bet, pavēris muti un pašmakstinājis lūpas, atsāka par gluži citu tematu.

— Nu, vai viņš tev ir labs?

— Kas tad?

— Prillups, kas gan cits.

Jaunā sieviete satvēra trepes, kas bija pieslietas pie sienas, nolika pie nākamā loga, lai sāktu mazgāt augšējās rūtis. Tikai no turienes noripoja lejā Mares atbilde, un Krēmera kungam likās, ka tagad viņa paglūn sāņus:

— Ar ko t' šis ir slikts?

Mare turpināja darbu, bet kungs vēl negāja projām. Kad viņš bija nopētījis jaunās sievietes augumu no pastalu apakšām līdz kailajām rokām un galvai, kas sniedzās līdz griestiem, fon Krēmers ierunājās mazliet ironiski, kā jokdaris, kam pietrūcis humora izjūtas:

— Bet ja tu tagad nogāzīsies lejā un lauzīsi sprandu!

Šiem vārdiem bija gluži negaidītas sekas. Jaunā  seja, kas tagad paraudzījās no augšas lejup uz veco bruņinieku, bija pēkšņi nometusi masku, vaigi pietvīka, starp lupām pirmo reizi pazibsnīja retie zobi.

— Kas tad manis pažēlotu — kungs, vai?

Krēmeram paspruka sīki smiekliņi, un viņš aizgāja.

Diezin kāpēc pēkšņi kļuva jautri un labi. Tipinādams no ēdamistabas uz kabinetu un atgriezdamies no turienes, viņš pāris reižu izstiepa taisnus savu ūsu ilkņus un, līkumodams ap ēdamgaldu, sabāza īkšķus aiz vestes atmalām, un rotaļājās ar saviem pirkstiem. Tad viņš neviļus apstājās pie kādas palodzes, uz kuras bija palikusi viegla pastalas pēda. Tagad viņš ilgi, taču ar patiku pētīja šo parādību un beidzot nolēma aplūkot tuvāk nospodrinātās logu rūtis. Pēc stingrākas pārbaudes atklājās, ka šeit viss neatbilst tām stingrajām prasībām, ai ko varēja lepoties viņa agrākā logu mazgātāja. «Gan jau iemācīsies,» nodomāja lādzīgais saimnieks un turpināja logu inspicēšanu līdz pat kabinetam.

Pēc kāda laiciņa Krēmera kungs atcerējās, ka aizmirsis pajautāt Marei ko tādu, kas saimniekam katrā ziņā jāzina, un iegāja pie jaunās sievietes un apvaicājās, vai Mare tagad izpalīdzot ganu sievai arī slaukšanā; viņš pats pēdējās pāris dienās neesot pie ganāmpulka bijis.

Kungs saņēma pozitīvu atbildi.

Kas viņu izsaucis uz muižu — pārvaldnieks vai pārvaldnieka kundze?

Ziņa nākusi no muižas — viņa nezinot, kurš to sūtījis.

Vai viņa ап agrak esot mazgājusi logus kādā muižā?

Nē, šī esot pirmā reize.

Vai . . . vai Prillups esot ielicis savai būdai jaunās durvis tāpēc, ka svinējis kāzas?

Kungam bija jānoskaidro vēl daudz citu ļoti svarīgu jautājumu, taču nespēja tos atcerēties. Beidzot viņš aprimās un grasījās uz aiziešanu. Pēkšņi tomēr kas iešāvās prātā.

— Vai tev mājās palika vēl kāda māsa?

— Jā, divas.

— Vai jaunākas par tevi?

— Viena jaunāka, otra vecāka.

— Kāpēc viņš paņēma tieši tevi, to vidējo?

— Līna vēl nav iesvētīta, bet Tīna negribēja iet.

— Un tu gribēji?

— Vienai bija jāiet — viņam tak Lienes bērni.

— Tā gan, — kungs īsi, aprauti noteica.

Kad Ulrihs fon Krēmers beidzot nokļuva ēkas pretējā pusē, viņš, berzēdams ar pirkstiem deniņus, ilgi pētīja kādu lielu tintes traipu uz rakstāmgalda izbalējušās vadmalas. Ulrihs fon Krēmers atzinās, ka cilvēks reizēm izdara tādas muļķības, ko nespēj nomazgāt pat ieilgusi lietus gāze, «ja viņš nav brīvs no plebej isma». Tad viņa skatiens pameta tintes traipu un pavērsās uz augšu, kur pie sienas karājās neliels nomelnējis portrets. Skumīgas gaismiņas apspīdēts tam blakus karājās vēl otra līdzīga glezna. Šos vārdus savās dziļajās mātes rūpēs kādreiz it kā no augšas bija izteikusi šī lepnā patriciete.

Pēc pusstundas fon Krēmera kungs jau sēdēja pie ēdamgalda, un viņu apkalpoja Vilhelmīnes jaunkundze.

Tā piepeši apstājās un ieklausījās. Mati saslējās stāvus un lūpas čukstēja: «Jēzus!» Tad viņa aizgorījās projām un pēc neilga brītiņa ieviļņoja atpakaļ, turēdama rokās mazu lādīti, kā vilkam no zobiem izrautu jēru.

— Viņas tokš ir tik frehhas, tik ļoti frehhas! Tikko viņa spēra safu kāju pār muižas slieksni, es redzēju, ka tā ir viena ļoti frehha sieva! . .. Vai kungs zina, ko viņa izdarījusi? Viņa nosēžas uz soffā, izstiepj safas kājas, žāvājas un saka: «Ai mana mīļā, cik labi te būtu slinkot!» Мал redzot, manā acu priekšā viņa nosēžas uz soffā un saka: «Ai mana mīļā, cik labi te būtu slinkot!»

Kamēr nelaimīgā firtine noliek apgānīto pulksteni uz stūra galdiņa, viņas maizes tēvs lēni kustina žokļus, beidzot norij kumosu un piebilst:

— Jā, viņas drusciņ ir muļķes, tās lauku sievas, viņas jāpamāca.

Vakarā, kad Krēmera kungs lopu muižā satika pārvaldnieka kundzi, viņš it kā starp citu sacīja':

— Mums tagad Kaijes vietā ir jauna slaucēja...

— Jā, es liku, lai atnāk šī. Viņa liekas jestrāka par citām, — atbildēja piena pārzine.

— Mani logi ir glīti un tīri, darbs labāks kā Kaijei; atsūtiet viņu arī vēl citreiz uz muižu šo to uzkopt un nomazgāt.

Pēc tam Krēmera kungs uzsāka sarunu par teļiem.

Nākamā nedēļa iegadās saulaina, un Kalnaciema kungs regulāri dodas apraudzīt ganāmpulku pat divas reizes dienā. Viņš atnāk jau laikus, lai lejā pie akas noskatītos lopu dzirdīšanā pirms slaukšanas. Kā govis lielā steigā saskrien kopā pie siles, cita citu badīdama, kā tās grūstās, kā ūdens straumēm nolīst gar kakliem un kā vēcinās astes, dreb nāsis, skan skārda zvaniņi — tas viss sagādā kungam īstu dramas izrādi, ko viņš nekādā gadījumā nemainītu pret aktieru spēli pilsētas teātrī, kur Krēmers pusnejauši ieklīst kādas divas reizes pa ziemu. Arī sava sugas vērša baurošanu viņš ne par kādu cenu nemainītu pret vislabāko orķestri. Kad nu govis pēc dzirdīšanas gremodamas, savā nodabā sapņodamas, izklīst lielajā muižas laidarā un slaucējas noliek zem tesmeņiem baltos ķipīšus, un desmit pirksti sāk atbrīvot tās no piena, tad Krēmera kungam patīk staigāt apkārt pa baru, nodzenāt ar spieķi mušas no lopu mugurām un tīksmi ieelpot smaržu sajaukumu, ko izplata lopiņu mutes, āda un siltais piens. Visilgāk viņš uzkavējas pie lielās baļļas, kur ar adīkli rokā uz soliņa sēž pati Rēmeta kundze, vēro slaucējas un ir gatava sniegt plašus jo plašus paskaidrojumus uz katru kunga jautājumu. Un, kamēr viņi tur sarunājas, pie mucas pienāk Tija, Trūte, Madli, vēl kāda vecene un jauna sieviete un izlej ķipīša saturu putu pilnajā kās-tuvē. Viena no slaucējām strādā šeit nesen: kungs vērīgi aplūko viņas rokas un vēl ilgi pavada aizejošo ar skatienu.

Slaucējas nepiegriež kungam gandrīz nekādu vērību. Viņš, acīm redzot, nav tāds muižnieks, kas

iedvestu bailes. To laikam ir pamanījusi arī jaunā muižas algādze, tā no Prillupu pirtiņas. Ganu skuķe smiedamās pastāsta: viendien, kad vecais atkal līkumojis gar govīm, Mare viņam uzlaidusi no Raibaļas pupa veselu piena strūklu — uz kunga lepnā svārka muguras palikusi tāda kā baltu pogu rinda. Vecais gan esot atskatījies pār plecu, sak, ko tās skuķes tur spurdz, taču aizgājis savu ceļu.

Vienīgais cilvēks muižā, kas baidās no kunga, ir gans Toms, bet viņam jau sieva nule dzemdējusi piekto bērnu.

Kad ķipīši tiek iztukšoti, muca ir pilna un saimniece, meitai piepalīdzot, atstumj rokas ratiņos no virtuves veselu kravu tīru trauku, tad aiz ganību pauguriem parādās kāds vīrs, kuru nav grūti pazīt jau pa gabalu pat cilvēkam ar vāju redzi. Kāda nezināma roka tur šo vīru aiz deguna un ritmiski šūpo galvu uz augšu, uz leju, pa labi un pa kreisi. Notālēm vērojot, nezinātājam varētu likties, ka viņa kakls jau pavisam sadilis un galva tūdaļ noripos no pleciem un pakšķēdama nokritīs zemē.

Šis vīrs ieiet kalpu mājā, kuras pajumtē iekārtots arī piena kambaris, un, ja piena toveris aizkavējas, reizēm iegriežas arī laidarā noskatīties slaukšanas beigas. Krēmera kungam dots signāls, ka viņam laiks nozust. Tas vēl nenozīmē, ka kungs viņu ienīstu — nepavisam, šis vīrs ir visai noderīgs cilvēks, — taču viņa sveicienā var manīt ko tādu, kas varēja palikt nepamanīts. Pirms gadiem deviņiem, kad neredzamā roka vēl neraustīja Kuru Jāņa degunu, Krēmera kungs vienu otru reizi labprāt uzsāka ar viņu sarunu; tad

Jāņa sveiciens vēl skanēja skaļi un arī skatiens bija vīrišķīgāks.

— Kaut es zinātu, kur šis vīrs bāž savu naudu! — Jānis uzrunā Rēmeta kundzi, kad viņš «sveiki» vietā ir pateicis «sveikiņ». — Tur jau tā lieta, ka prasās uz augšu, uz augšu — ko vairāk! Citās muižās, mīlulīt.. .

Kundze šos Jāņa stāstus, kas iesākas ar naudu un beidzas ar naudu, zina tik labi, ka viņa ir laimīga, kad piena toveris beidzot tiek pacelts plecos. Rēmeta kundze aši iegrūž tajā mēra kociņu, noteic stopu daudzumu un aiziet.

Un tā aizrit diena pēc dienas, un Krēmera kungs čakli vien apmeklē laidaru un brīžiem ierauga starp vecajām slaucējām arī to jauno pagaidu strādnieci, kas tik glīti nomazgāja viņa logus. Taču kādreiz viņš redz, ka Mares govi slauc Pajusi Jūle, viņas kaimiņiene.

— Kas Marei kaiš?

— Pirksti sāpot, atsūtīja šodien mani.

— Pirksti — šitā gan. Vai tu redzi, kāda kundze-nīte!

Pēcpusdienas apgaitā Krēmera kungs ir tik ļoti aizņemts ar savām domām, ka neviļus aiziet uz Grants-kalnu, kaut gan bija gribējis doties uz lopu muižu. Uz pļaviņas pie Prillupu vārtiem Teņa bērni un viņu jaunā māte sit ķegļus. Visi trīs, it īpaši māte, pārlieku nopietni aizrāvušies ar rotaļu. Mare vispirms ar skatienu rūpīgi nomērī attālumu un tikai pēc tam atvēzē rungu sitienam, un, ja kāds ķeglis izlec no kvadrāta, tad viņa ne bez lepnuma iesaucas «atatā!». Kungu viņi neredz un neieraudzītu arī tad, ja viņš neslēptos aiz elkšņu krūma.

Krēmera kungs netraucē rotaļniekus, bet labprāt vēro sacensības no malas. Pats viņš ar sportu nekad nav nodarbojies.

Sagaidījis partijas beigas, kungs lēni čāpo atpakaļ uz mājām, acis viņam spīd, ap lupām jauneklīgs smaids.

Nākamajā dienā Mare atkal tup pie govs muižas laidarā — nopietna un nerunīga kā vienmēr. Iztukšodama ķipīti, viņa novēršas sāņus un strauji atgāž galvu, it kā gribētu atkratīties no uzmācīgām domām. Pilnīgi iespējams, ka saimniekam pēc maza brītiņa palaimējās ieraudzīt viņas baltos zobus tikai tāpēc, ka Mare priecājās par Raibaļas apgāzto piena ķipīti. Un tā paiet vēl dažas pusdienas un vakara slaukšanas reizes, kamēr pienāk brīdis, kad kungs ierauga slaucēju vidū bālu, kalsenu sievieti, kas ar savām pārlieku čaklajām kāju un roku kustībām it kā cenšas nolīdzināt zaudēto laiku.

Kopš tās dienas Kalnaciema kungs apmeklēja laidaru aizvien retāk. Siens un labība auga — tagad visu viņa uzmanību aizņēma vienīgi tīrumi un pļavas. Kunga maršruti kļuva ne vien biežāki, bet arī garāki, viņš devās purvā un aizstaigāja līdz pat piķa melnajai upei. Taču drīz vien kungs ievēroja, ka šie gājieni neko nedod, jo viņš gandrīz neko neredzēja. Starp viņu un apkārtējo pasauli pacēlās it kā plūvurs, kas tūdaļ atjaunojās, tikko tas bija pārplēsts. Viss, ko viņš redzēja, miglojās vienīgi aiz šā plīvura. Kādreiz kungs pamanīja, ka veselu stundu vēro kādu kadiķa krūmu, un nezinātājam varētu likties, ka šis lasa kadiķim garu garo sprediķi, taču Krēmers nekādi nespēja izskaidrot savu rīcību, jo nedarīja to ar nolūku. Viņš taču neko nedomāja, vismaz apzinīgi nedomāja. Atgriezies mājās, Krēmers juta, ka sirds ir pilna nemiera, kaut kas palicis neizdomāts līdz galam, un viņš izmisis grasījās doties atpakaļ, lai sasaistītu pārtrūkušo domu pavedienu.

Pēc šiem dīvainajiem ceļojumiem prātā palika vienīgi kāds nenozīmīgs notikums, kas atkārtojās visai bieži: viņš bija ilgi spoguļojies melnajā upes līmenī un ik pēc brītiņa iesaucies aizvien skaļākā baļsī «Ulrih! Ulrih!».

Sekoja karstas bula dienas un dzidri vakari. Debesis pacēlās aizvien augstāk, gaisā zuzēja un dūca visādi kukainīši, lejā no žogmalas vēlās uz augšu veseli smaržu mākoņi, un visa pasaule it kā izkusa pati sevī. No krēslas stundas līdz pat pusnaktij šaurs mēness sirpis peldēja zilganajā migliņā virs purva, atgādinot debestēva pirksta nagu. Lejā pie pļavām dzirkstīja melnās upes acis, bērzu birze aiz kāpostu dārza aizturēja elpu, jo dziedāja lakstīgala. Bet māja, kura pacēlās kalna galā un ap kuru laidelējās sikspārņi, atgādināja galvu, ko aplido melnas bēdu domas.

Šajos vakaros Ulrihs sēdēja pie atvērta loga, vēroja, klausījās, ieelpoja gaisu un bija noskumis. Viņa plikais pauris blāvi spīdēja pretī mēnesim, pievilinot sev klāt nakts lidoņus, tā ka brīžiem nācās tos atgaiņāt ar roku. Tikko aizvakar atgriezies no Sergveres, viņš jau izcieta vientulības mokas un aizvien vairāk nokļuva tajā dvēseles stāvoklī, kas pauž klusas sāpes un nožēlu. Ar katru vakaru viņš aizvien skaidrāk un skaidrāk sāka saskatīt to garo un šauro ceļu pagātnē, kas tik slaiki atplūda šurp no tukšās, tālās noras un beidzās pie viņa paša. Tā malas neiezīmēja ne akmeņi, ne ceļa stabi, kas spētu ko atgādināt — kādu nelabu vai labu darbu, kādu notikumu — laimīgu vai nelaimīgu, izpriecu — atļautu vai neatļautu. Un, kad Krē-mers pagriezās un paskatījās uz priekšu, tad ieraudzīja sērīgi mēļu klajumu, kur vienīgi raibo lopu bars pārstāvēja dzīvību, un ar izbailēm ieraudzīja, ka tuvojas melnie rati, nenovēršami tuvojas, un tie nepavisam vairs nebija tālu. Kungs pāršļūca ar delnu pār pliko pauri, it kā grasītos noslaucīt aukstus sviedrus, aizvēra logu, ierausās gultā un pat nelasīja bībeli. Bet nevarēja aizmigt. Lakstīgalas vilinošā dziesma izlauzās cauri pat loga rūtīm.

Visu nakti Krēmers mocījās pārmetumos. Vainīgs bija viņš pats, vienīgi pats. Apstākļi gan šo to kavēja, taču neaizliedza. Viņu vajāja kaislības, un iespēju bija daudz. Bet viņš atlika, vienmēr atlika uz nākamo reizi, kad būs vēl labāka izdevība, taču šī vēl labākā izdevība nepienāca nekad. Viņš šaubījās, kur vajadzētu satvert, kautrējās, kur jāņem pretī, — vēl ir laiks, daudz laika! Krēmers rija siekalas, bet citi mielojās, jo tie citi bija gudrāki.

Gudrāki? Kāda te nozīme gudrībai? Kāpēc noliegt to, ka viņa attiecības ar garo matu un plato brunču valkātājām nebija pietiekami tiešas un brīvas? Tās Krē-meru pievilka, taču arī atstūma. Viņam patika šīs būtnes vienīgi «neitrālajā zonā», viņš tās iekāroja ārpus loka, kurā bija ieslēdzies; taču, tikko Krēmers savās domās ielaida kādu šā loka iekšpusē, — viņu sagrāba bailes no nezināmā, ko slēpa divvientulība. Krē-meram likās, ka sieviešu brunču krokās, matu cirtās un cepures spalvās uzglūn visādas noslēpumainas briesmas. Viņš taču savā laikā bija uzteicis nomas līgumu un sācis celt šo māju ar zināmu nolūku! Kāpēc nevarētu atrasties sieviete, kas samierinātos ar mazumiņu vai kas tiektos papildināt to, kā viņam trūkst? Bet, tikko Krēmers savā iztēlē nostājās kādas sievietes priekšā, viņu pēkšņi aiz astes sagrāba draudīga roka! Dāmas ievēroja Krēmera nevarību un sāka viņu saudzēt. Vienai viņš bija «tikai Ulrihs», otrai gandrīz komisks radījums, daudzām citām vispār neeksistēja. Krēmers to manīja, ievilka taustekļus un noslēpās savā čaulā. Un tagad šajās siltajās naktīs tīksminājās gar tām nedaudzajām atmiņu druskām, kas bija saglabājušās kopš jaunības, kad viņš kādreiz septembra vai marta naktī kopā ar tādiem pašiem jaunekļiem kā pats pilsētā vīna skurbulī izdarīja kādu muļķību, ko vēlāk nožēloja no visas sirds.

Tātad iedzimta kautrība? Kas to lai zina. Kā no tālas miglas iznira Frīdas tēls. Krēmers vēl šodien bija pārliecināts, ka viņš būtu šuvēju ievilcis loka «iekšpusē», protams, legālā kārtā, ja vien atļautu apstākļi, ja skarbā mute neizrunātu šos izšķirīgos vārdus: «Jā, Ulrih, kāpēc gan ne. Sāc tikai mācīties kurpnieka amatu, tu jau vēl esi diezgan jauns, dotības tev ir, un pēc tā taču tiecas tavs gars.» Ja mazā Frīda pēc tam nebūtu viņam atrakstījusi savā vēstulē: «Jā, Ulrih, bet tu taču zini, ka es nopelnu tik maz ...» Viņu attiecības izjuka. Viņi pat nepaguva viens otram intīmi tuvoties, jo Frīdas jaunkundze drīz vien apprecējās ar kurpnieku, kurš jau prata savu amatu. Vai tiešām mums būtu jāpiekrīt nelaiķes atraitnes fon Krēmeres (dzimusi grāfiene fon Litzeno) psiholoģiskajai hipotēzei, ka viņas dēlam varbūt tiešām intīmajos jautājumos piemīt tieksmes drīzāk pēc zemākas nekā pēc augstākas kārtas? Ulriham bija jāatzīst, ka komtesei savā ziņā taisnība, ka vienkāršā un rupjā zemākā kārta, ar kuru viņš sastapās gandrīz vai katru dienu, viņu kaut kādā veidā tomēr valdzināja — varbūt tieši ar savu veselību un rupjumu. Vai tad viņš bija kāds sevišķs izņēmums? Vai tad tādu bija tik daudz, kas senatnē neizmantoja savas tiesības pēc zemākās kārtas sievietēm, — tiesības, kuras, acīm redzot, izveidojās tāpēc, ka bez tām nevarēja iztikt. Kad viņa Sergveres kaimiņš, vecais godīgais Sūrpalu Radeks, kādreiz brauca uz pilsētu, tad viegli varēja gadīties, ka turpat lielceļa tuvumā no kādām mājām iznāca resnā saimniece, apturēja karieti un teica: «Esi nu labs večuks un atved man no Karu veikala trīs mārciņas melnās vilnas!» Un vai tad arī viņa brālis Heinrihs, par kuru ļaudis smīnēja ... taču nē, šis kauna darbs attiecināms pavisam uz ko citu . ..

Katrā ziņā — melnie rati tuvojās un vajadzēja apdomāt, kā mazināt ilgajos gados nodarīto pārestību.

Un Ulrihs domāja — domāja katru nakti, gulēdams gan uz sāniem, gan muguras. Šad tad viņš pakampa no naktsgaldiņa gabaliņu baltmaizes un iebāza mutē — turpat atradās arī kārbiņa ar skābajām konfektēm, — un, kad spilvens pagalvī kļuva karsts, kas notika ik pēc desmit minūtēm, tad viņš apgrieza to otrādi un pacēla ar kājām gaisā arī segu, un šūpoja augšā — lejā, lai kaut cik atdzesētu mugurdaļu.

Bet augšā virs griestiem pīkstēja peles un grauza žurkas. Tām bija tur varen laba dzīve astoņās tukšās istabās uz mīkstā smilšu paklāja. Šajās telpās arī dienā valdīja dižciltīga pustumsa, jo logi bija aiznagloti ar dēļiem. Tikpat labi un ērti muižā jutās pārvaldnieka vistas, kuras pa naktīm še iekārtoja guļvietas uz improvizētām laktām starp vecām grabažām. Un, kamēr Ulrihs, zelēdams baltmaizi, sūkādams konfektes un grozīdams spilvenu, prātoja, kā pārkārtot savu dzīvi, gailis istabaūgšā ik pēc divām stundām un dzeguze aiz sienas ik pēc pusstundas pavēstīja, par kādu gabalu samazinājies attālums starp viņu, Ulrihu, un melnajiem līķratiem. Proti, šāda dzeguzīte mitinājās pārvaldnieka Rēmeta Švarcvaldes pulkstenī. Tās balss bija skaidri sadzirdama kunga istabās, jo lielajam koridoram ar klona grīdu, kas gareniski pārdalīja māju uz pusēm, bija ļoti laba akustika. Tur, pretējā pusē, aiz sienas dzīvoja blakus pārvaldnieku laulātais pēris un virēja. Garā koridora akustika bija tik laba, ka naktīs kungu biedēja pat Vilhelmīnes jaunkundzes kliedzieni, kaut gan viņa gulēja aiz virtuves — Vil-helmīnei karstā laikā reizēm uzmācās tropiskie murgi.

Ulrihs aizmiga tikai pēc trešajiem gaiļiem, kad rīts ar saviem skūpstiem bija padarījis ugunssārtus ausmas vaigus un saules stari sāka dzenāt kodes pa zāles izbalējušajām mēbelēm.

Fon Krēmera kungs bija tik ļoti aizrāvies ar savām pārdomām, ka sajauca nedēļas dienas un, noturēdams sestdienu par piektdienu, piemirsa aizbraukt ciemos uz Sergveri. Šajā dienā, kunga prombūtnē, viņa istabās parasti notika plaši tīrīšanas darbi, taču šoreiz iegadījās tā, ka Vilhelmīnes jaunkundze vēl nepaguva pavēlēt iejūgt zirgus, bet grīdas mazgātāja jau bija klāt.

— Nē, — Krēmera kungs meloja kalponei, — es pat nebiju domājis šodien braukt uz Seigveri, braukšu ar vakara vilcienu uz pilsētu. Mares darbs mani netraucēs. Kad viņa sāks uzkopt pēdējo istabu un pirmā vēl nebūs nožuvusi — es iziešu ārā pastaigāties.

Jaunā Prillupu saimniece uzsāka darbu guļamistabā, bet kungs uzlika brilles un iegāja savā kabinetā, lai ar sevišķu rūpību pētītu kādu saimniecības norēķinu grāmatu.

Viņus šķira divas lielas istabas — viņi tiešām netraucēja viens otru.

Fon Krēmera kungs strādāja ilgi un cītīgi, tad pēkšņi piecēlās, noņēma brilles un noteiktiem soļiem devās pie Mares.

Mare tupēja ceļos uz grīdas un kustināja grīdas lupatu tādā tempā un ritmā, kas atgādināja principu: dievs dod dienas, saimnieks maizi! Šodien viņa nesvilpoja, bet košļāja kādu auklas galu, kas nokarājās lejup gar zodu. Tā kā Mares seja bija pavērsta sāniski pret vaļējām durvīm, tad viņai jau laikus vajadzēja pamanīt nācēju, taču jaunā darbone nepacēla galvu un nepavēra lūpas sveicienam, it kā baidīdamās neviļus izlaist no zobiem jauko laika kavēkli. Mare bija noņēmusi lakatu, rokas un kakls līdz pat krūtīm bija kails, brūni iedegušo, vietām balto miesu klāja sviedru lāses. Pakulu krekls līdz ar brunčiem bija sasprausts uz augšu, atsedzot apaļos lielus.

Nācējs pēkšņi aizmirsa, ko bija gribējis sacīt, spēja impulsa dzīts, viņš aši pacēla roku un pakutināja jaunās sievietes kaklu. Zibenīgi īsu acumirkli viņš sajuta ar savu plaukstu abas maigās vadziņas, īkšķis noglāstīja mīksto, silto pazodi. Pēkšņi viņam sakāpa galvā neticami svaigā, neticami jaukā, neticami reibinoša sviedru smaka. Taču ne jau tāpēc Ulrihs pēkšņi kā sadzelts atrāva roku un samulsis vairs nezināja, ko darīt tālāk. Viņu pārsteidza tas, ka Mare ar patiku pagrozīja galvu un, priecīgi iekliegusies, uzlūkoja kungu ar viltīgi smaidošām acīm. Ulriham ausīs sāka dunēt, acu priekšā viss aizmiglojās. Asinis, sakāpušas galvā, pačukstēja viņam, ka beidzot ir atrasts tas, pēc kā viņš tvīcis, pēc kā tiecies; taču tagad, šo laimi saņemot, viņam aiz bailēm sāka trīcēt kājas un sirds brīdināja, ka pienācis laiks bēgt un neskatīties vairs atpakaļ.

Krēmers paklausīja sirdsbalsij. Viņš ar līkumu aizgāja apkārt mazgātājai un, atstājis uz grīdas slapjas pēdas, ne vārda nebildis, devās projām. Vecā kunga rokas bija dīvaini ieplestas, it kā viņš nestu savās azotēs laupījumu, kas jānogādā drošā vietā.

Pēc tam viņš kādu ceturtdaļstundu kluss un mierīgs sēdēja ēdamistabā, salicis rokas krustām pār ceļiem. Viņa acu krunciņās un lūpu kaktiņos rotaļājās kluss, apslēpts prieks, visi locekļi bija salda noguruma pilni. Beidzot galva, kurā vairs nebija nevienas domas, sāka atkārtot vienu un to pašu: nākamreiz tālāk — nākamreiz būs labāk! Vēl pēc ceturtdaļstundas viņš atcerējās: uz mana naktsgaldiņa ir skārda bundža ar skābām konfektēm, ja es būtu paņēmis konfekti un turējis priekšā kā kucēnam, viņa droši vien iesmietos un — ham!- — iekamptu to mutē... Un Ulrihs nožēloja, ka nebija to izdarījis.

Bet konfektes bija guļamistabā, un arī pati Mare bija tur ...

Nē, labāk jau citreiz.

Galvenais neizdarīt neko tādu, kas iztraucētu šo brīnišķīgo noskaņu!

Viņš aizmirsa konfektes un atgriezās pie tā, kas jau bija iegūts, un sāka maigi aplūkot savas labās rokas plaukstu un virsdelmu. Bija tik labi un patīkami sēdēt un skatīties sev plaukstā, kas vēl tagad viegli kņudēja no mīlīgā pieskāriena. Un pēkšņi viņš atkal saoda pazīstamo sviedru smaku un, aizvēris acis, nolaida galvu uz krēsla atzveltnes. Likās, no ūsu galiem pilēja zemē pati laime — piliens pēc piliena gar abiem lūpu kaktiņiem.

Piepeši Krēmeram uznāca neatvairāma vēlēšanās izkustēties. Viņam šķita, ka laupījums jāaiznes citur, tālāk projām, lai to atkal aplūkotu jaunajā vietā. Uz nepacietīgo zvanīšanu atsaucās Vilhelmīne. Viņa ienāca istabā, slaucīdama rokas priekšauta stūri.

— Lai iejūdz zirgus!

— Jau tagad? Kungs taču solījās vakarā braukt uz fakzāli? . . .

— Nē, es braukšu uz Sergveri.

Taču vārdam Sergvere Ulriha ausīs šodien bija sevišķi nejauka pieskaņa — kā ieplīsušam stiklam. Un tajā pašā acumirklī viņš atcerējās nejauko lamu vārdu, ko viņa māsām bija devis brālis Heinrihs, — «trīs pingvīni». Šo vārdu iedomājoties vien, sirdi pārņēma nepatīkamas izbailes.

Vilhelmīne vēl nepaguva iziet pa durvīm, kad Krē-mers jau atteicās no Sergveres un izvēlējās ceļojumu uz pilsētu. Kāpēc gan pa dzelzceļu, var tāpat ar zirgiem — tik tikko trīsdesmit verstis! Un karietē tu būsi viens, sēdēsi pats savā nodabā, varēsi mierīgi šūpoties un auklēt savas domas.

Jaunais uzvalks atrodas skapī, bet skapis ir guļamistabā! . . .

Viņa varbūt uz brītiņu izietu.

Tomēr nē ... šodien vairs ne ... šodien vairs nevajag satikties ...

Vilhelmīne iznesa uzvalku kabinetā, un Krēmera kungs sāka šeit pārģērbties, kaut gan tualetes telpas jau sen bija izmazgātas un grīda nožuvusi.

Kad Kalnaciema muižnieks putekļu mētelī, ar filca platmali galvā, kalpotāju pavadībā iekāpa vaļējā karietē, Vilhelmīne ar lielu bijību aizāķēja ādas apsegu, šādi izrādot zināmu cieņu sev pašai. Bet kungs šajā acumirklī ieraudzīja zāles vidējā logā cilvēku, kas bija saspiedis degungalu gluži plakanu pret stikla rūti. Krēmera skatiens noslīdēja gar logu tikai nejauši, taču viņam likās, ka sievietes izstieptās lūpas ko sūkāja.

Tātad atradusi pati? . . . Aizbraucējs staroja laimē. Šis notikums viņus saistīja vēl vairāk. Tas liecināja par savstarpēju uzticību, intīmu tuvību . . .

Pēkšņi Ulrihs noticēja, ka viņš pats ir iebāzis tās mutē arī pirmo konfekti: vispirms paturējis konfekti gaisā, it kā barotu klēpja sunīti ar cukuru . . . bet viņa tikai iesmējusies un — ham! Un, kamēr kariete aizlī-kumoja gar mājas stūri, braucējs priecīgs vēroja sava kučiera muguru, it kā uz Pētera apdilušās un izbalējušās uniformas būtu attēlots kāds jocīgs notikums. Viņš pat nepaguva ievērot ganu Toma bērnus, kuri jau laikus bija atvēruši vārtus un gaidīja; viņš neatņēma arī zemnieku sveicienu, kuri nojumē apkala zirgus. Kariete jau bija kādu versti no muižas, kad kungs pēkšņi pamanīja, ka brauc nepareizā virzienā — uz Sergveri.

— Apturi, Pēter, es došos uz pilsētu!

Pēteris ļāva rudajiem zirgiem parikšot vēl kādu gabaliņu un tikai tad parāva grožus un uzsauca — «ptrrr!». Pagāja vēl dažas minūtes, kamēr viņa kalsenā, ar bārdu apaugusī zēna seja pagriezās un pievērsās saimniekam.

- Ak tad uz pilsētu, vai? . . .

— Protams, uz pilsētu — braukšu ar zirgiem uz pilsētu.

— Ak tad ar zirgiem, ko? . . .

— Jā, ar zirgiem, — šodien braukšu uz pilsētu ar zirgiem, nevis ar vilcienu.

— Ak tad ar vilcienu nē, ko ... — Pēteris atvēra muti, un viņa garenais zods uz mirkli noslīdēja vēl zemāk. Pēc tam nesteigdamies paskatījās uz zirgiem. Viņa mazā galviņa gandrīz vai nozuda dziļajā kučiera cepurē. Pētera skatiens lēni noglāstīja dzīvnieku stāvās muguras — tie jau nebija nekādi rikšotāji, bet labākie darba zirgi — un tad strupi atteica:

— Bet man nav līdzi auzu.

— Auzas nopirksi pilsētā vai pa ceļam — es došu naudu.

Pēteris jau grasījās uzgriezt kungam muguru, tomēr beidzot ietiepās.

— Bet man pašam nav ne maizes, ne graša pie dvēseles.

— Došu drusciņ naudas arī tev.

— Ak tad man?

— Nu jā, tu jau nepaliksi pa nakti pilsētā — atpūtīsies un brauksi mājās.

Beidzot kučieris apgrieza zirgus un sākās brauciens uz pilsētu.

CETURTĀ NODAĻA

Fon Krēmera kungs pavadīja pilsētā ļoti jauku svētdienu: pastaigājās Katrintāles parkā, klausījās muziķu Kūrzālē, paēda vakariņas restorānā «Hotel de Nord» — visu laiku un visur viens pats, jo brālis Heinrihs bija Sergverē, bet no svešiniekiem viņš izvairījās. Abas naktis karaliski izgulējās nelielajā Laijas ielas dzīvoklītī, ko viņš te īrēja kopā ar sergveriešiem. Taču nevarēja neko izdomāt, kā sākumā bija cerējis. Krēmera plānus izjauca apstāklis, ka viņš nespēja neko izlemt galīgi. Domas, ko ar lielām pūlēm savāca vienkopus, aplūkojot tuvāk, pēkšņi atkal aizspurdza uz visām pusēm kā saujā satvertas mušas.

Viņš tomēr nolēma turpināt iesākto Kalnaciemā, un kopš pirmdienas kungs atkal bija šeit un vakaros sēdēja pie atvērtā loga. Lakstīgala bija aizlidojusi prom, tagad kūkoja dzeguze. Žirgtie monologi nedeva Krē-meram mieru: bērzu birzē rosījās mazs vagars, kas satrauca prātus.

Patiesībā viņš gluži labi zināja, kas darāms, un ticēja, ka nepaliks pusceļā. Atpakaļ ceļa vairs nav — šī doma bija kļuvusi par pārliecību.

Protams, vajadzēs izrādīt kādu laipnību, taču sievietes šeit dabas klēpī, it īpaši pirtiņās gar purva malu, nav nekādas izlutinātās kundzenes. Pat ejot uz baznīcu, viņas aizdod viena otrai gan kurpes, gan lakatu. Nē, par to vecajam kungam nav jābēdā.

Tomēr bija vēl kāds cits apstāklis, kas aptumšoja izredzes, aizsedza mērķi. Viņam likās, it kā no neziņas mijkrēšļa paceltos kāds brīdinātājs pirksts. Varbūt tas pat draudēja?

Sākuma Krēmers nodomāja, ka tam zināms sakars ar dievišķo bauslību, un sāka šo jautājumu izpētīt tuvāk. Taču nomierinājās ļoti drīz. Nitimur in vetitum (tik daudz viņš vēl atcerējās latīniski, ko bija mācījies Doma skolā) — jo tas ir kas miesīgs. Ja jau pat viņi tur, biezajā grāmatā, kuru Krēmers lasīja vakaros un tāpēc pazina diezgan labi, — ja jau paši varenākie un spēcīgākie viņu vidū, kas cienīgi stāvēt tā kunga vaiga priekšā, bija tikai cilvēki, kam lēti paslīd kāja, — ko tad vēl runāt par tādu sīkumu kā Kalnaciema Ulrihs fon Krēmers, kāpēc pieminēt tārpiņu pīšļos? Jo kāpēc gan pastāvēja ticība un grēku nožēla! Neviens taču neklupa tīšām, nevienam nepaslīdēja kāja aiz vieglprātības. Tam, kurš ielūkojās Ulriha fon Krēmera pagātnē, kurš iedziļinājās ilgo gadu ciešanās, tam bija jāpiekrīt šim uzskatam. Vēl vairāk. Tam bija jāatzīst, ka Ulrihs fon Krēmers nav pats mazākais starp mazajiem, jo viņš bija cīnījies kā īsts vīrs. Taču visam šajā pasaulē ir robežas. Pēkšņi viņš vairs nespēj. Bet cilvēkam jābūt pazemīgam. Nekad nedrīkst izlaist no redzes loka glābšanas enkuru.

Nē, pret to nebija vērsts šis brīdinošais pirksts. Viņš pārlasīja biezajā grāmatā gan vienu, gan otru nodaļu, atkārtoja dažu labu pamācību savās domās un atzina, ka rīkojas pareizi. Citādi nemaz nevarēja būt. Pat tie daži teikumi, ko viņš agrāk bija sapratis citādi, tagad, iedziļinoties lietas būtībā, pēkšņi mainīja jēgu.

Pret ko vērsās šis pirksts?

Dzeguze kūkoja, un Ulrihs pamazām nokļuva uz pēdām patiesībai.

Der Anstand. Der hohere Anstand. Tu esi Ulrihs fon Krēmers. Slepeni pavest nabaga pirtnieka sievu, vīram

nezinot, — nē, tas neder. Tā jau mēdz darīt, tomēr tu neesi no tiem. Kā gan tu varēji to aizmirst. Pat Sūr-palu Radeks, pie spilgtas gaismas aplūkots un nomērīts ar stingrāku mērauklu, nevarēja spīdēt citu priekšā ar tikumu, — pat viņš piespieda sievu, lai tā atzīstas vīram, kaut arī vēlāk. Nē, Ulrih, jārīkojas kā džentlmenim — arī pirtnieka acīs tev jāpaliek par goda vīru! Un jāatzīstas nav pēc tam, kā darīja Radeks, bet viss jānokārto jau iepriekš: vienkārši jānoslēdz ar Teni līgums — jawohl! Krēmers atviegloti uzelpoja, viņa meklētāja gars bija atklājis patiesību.

Viņš pārspēja Radeku.

Tas ir labi arī vēl citādi. Šis bērns taču bija attapīgs, nevis uz mutes kritis. Un tomēr . .. ej tu sazini. . . kādreiz netīšām . . . kāda nieka dēļ. .. vienkārši aiz nejaušības... katram noslēpumam ir kāds stūris, ko dažkārt aizmirstam apsegt. Un arī viņš, šis vīrs, — ej tu sazini... Visādi liekas kluss un saprātīgs, bet, kad saskaišas, kad iedegas dusmās, neviens nevar paredzēt, kas notiks, arī pats Tenis to nezina! Var gadīties: kāds naktī ielaiž akmeni logā — labi vēl, ja nav svins vai sarkanais gailis! Viņiem nevar ticēt, nekad nevar ticēt un arī paļauties uz viņiem nevar, jo visi ir pret mūsējiem! Bet tagad: kad viss būs nokārtots taisnīgi un likumīgi, kad attiecības pilnīgi legālas, — lai tad kāds pamēģina aiztikt! Tad spožā mantiņa naktsgaldiņa atvilktnē varēs palikt pat nepielādēta.

Protams, par to jāatlīdzina. Lai darījums būtu izdevīgs — viņam un arī viņai. Interešu līdzsvars ir miera pamats.

Taču Krēmers nepavisam vēl nezināja, kā nokārtot šo jautājumu praktiski. Viņš nolēma pagaidīt un padomāt par visu. Un ari šoreiz viņa krūtīs Ormuzds [2]pieveica Arimanu.

Ņemot vērā to, ka atlīdzības devējs nebija bagāts, viņš iesāka ar mazumiņu. Varbūt atdāvināt rentes naudu, kā esot darījis Radeks? Bet Surpalu muižā bija īstas zemnieku mājas. Šeit tikai vaļinieku pirtiņa.

Piešķirt zemes gabalu ciemā? Tādas mājas bija tikai trīs, un visiem rentes līgumi uz vairākiem gadiem. Aicināt uz muižu — par kučieri un staļļa puisi Pētera vietā — protams, ar labāku algu? Bet šeit nav dzīvokļa daudzbērnu ģimenei, — lejas istabas kambari piebāzti līdz griestiem, tur dzīvo gan precētie, gan neprecētie, gan bērni; pat pirtī blakus veļas mājai mitinās kāds zēns ar savu māti.

... Žēl, ka nav kroga — jā, ļoti žēl! Kas tad nekaitētu: varētu izlīdzēties ar visparastāko renti — tā vien skaties, kļūs vēl bagāts! Bet ko lai dara — kaimiņu pagasta krogs tepat uz robežas, un arī baznīckrogs nav tālu!

.. . Varbūt samaksāt skaidrā naudā? Tā būs visvienkāršāk un vistīrāk — ko?

Tomēr nē! No šī nodoma viņš atteicās tūlīt un galīgi. Iznāk tā, it kā viņš pirktu preci — kaut kur naktī uz ielas vai attiecīgā iestādē. Nē, tā nevar. Skaidrā viņš nemaksās ne viņam, ne viņai — neviens no abiem nesaņems naudu uz rokas, gan atradīsies kāds cits norēķina veids!

...Un vispār, Ulrih: neskopojies, nekaulējies! Tu neesi bagāts, bet neesi arī nabags vai skops. Piešķir viņiem ko tādu, lai abi kļūtu laimīgi un būtu tev pateicīgi!

Bet, piemēram, ko?

Nu — hm! — sāc rudenī pārdot mājas. Tu gan gribēji to darīt tikai pēc pāris gadiem, jo zemnieki tā vēlējās — visi taču tik nespēcīgi, tomēr vari iesākt tūlīt, tev ir tādas tiesības. Vienu saimniecību uzdāvini jaunajam pārim — kaut vai pašu mazāko! Jo vismaz puse no vecajiem saimniekiem nespēj mājas izpirkt, tas ir skaidrs.

Šī ideja vecajam kungam patika, un viņš ilgi tīksminājās gar to. Taču pēc kāda laika viņam sāka uzmākties šaubas. Bet ja nu attiecības izjūk? Ja pēc gada vai diviem — vienalga, kāda iemesla dēļ — visam pienāk gals! Kā viņi, tā es — mēs visi trīs taču esam cilvēki...

Tieši šajā acumirklī Krēmera galvā pazibēja kāda jauna doma, tā ka viņš aiz pārsteiguma iepleta acis un uzsita sev ar plaukstu pa celi. Tad uzšāvās stāvus kā sadzelts.

Kārtībā. Tieši tā. Tāds pamats ir drošs.

Un viņam likās, it kā atvērtos durvis un istabā, jautri smaidīdama, kā paša mājās ienāktu šis lielais bērns.

Tā būs godīgi. Pat cildeni. Ne jau katram garāmgājējam uztic šo zelta āderi, turklāt bez kādas drošības naudas, jo kur gan kalpa cilvēks to ņems. Vienkārši uz labu laimi, nebaidoties riska! Te vajag daudz vairāk apķērības un saprašanas, nekā Tenim, muļķītim, tās ir ... un tomēr — lai iet! Mēs riskējam!

Bet viņi] Es ticu (fon Krēmera kungs iesmējās un savādi paskatījās pa labi un pa kreisi) — es ticu, ka viņi būs apmierināti, lai tikai paskatās, kā klājas Jānim! Viņi būs pateicīgi — jā, tik tiešām, būs patei-cīgi!...

Priecīgi satraukts, viņš sāka soļot pa istabu — no viena kakta otrā, rokas bikšu kabatās, galva lepni atgāzta, retās pūciņas uz kailā paura locījās līdzi vējam . ..

... Protams, lai realizētu šo ideju, bija jāpārvar zināmi šķēršļi un ne jau pārāk niecīgi. Jānim jāatmaksā drošības nauda — drošības nauda un arī izņemtais avanss. Pēdējo var sākt pamazām nolīdzināt jau tagad, un, ja rudeni padosies laba raža, tad līdz Jurģiem viss būs kārtībā. Bet drošības nauda — tā būs īpaša operācija un ne jau viegla . .. pagaidām nepavisam ... Tomēr, lai notiek, mēs uzņemamies šo nastu!

Viņš apstājās spoguļa priekšā un droši ieskatījās acīs otrajam Krēmeram. Viņš zināja, ka tagad abu šo vīru uzskati saskan pilnīgi. Un, stāvēdams turpat kājās, Krēmers izdomāja savu domu līdz galam.

.. . Jānis, protams, aizies projām, un tad es atdošu Kuru mājas viņiem. Tas būtu uzvijām. Pēc šīm zemes tīkojuši daudzi. — Un, ja es turpmāk vēl palielināšu lopu skaitu, tad . .. nu, jā, vārdu sakot: Der V or hang капп auigehen!

Viņš paņēma spieķi un cepuri un izgāja pastaigāties.

Priekškars tomēr nepacēlās, un Tenis nerādījās. Neviens viņu neaicināja. Krēmers dienu pēc dienas vilcinājās, pats nezinādams, kāpēc. Varbūt vienīgi tāpēc, ka rītdiena likās labāka par šodienu, bet parītdiena savukārt labāka par rītdienu.

Kādu rītu kungs ieraudzīja Toni priedulājā un aicināja pie sevis. Taču, kad vīrs pienāca klāt, Krēmeram nebija nekas sakāms.

— Nieki vien — piemirsu!

Tenis domāja, sak, varbūt kungs gribējis atgādināt par nenomaksāto nomu un sacīja:

— Kas pavasarī pietrūkās — to jau es, ek še, atstrādāšu rudenī.

— Nē, tas bija kas cits, — fon Krēmers jau grasījās doties tālāk. — Kad tu kādu vakaru iegriezīsies kantorī, gan jau tad pateikšu.

Tenis iegriezās «kantorī» — proti, Krēmera kabinetā — jau nākamajā vakarā, bet zemnieks laikam bija atnācis pārāk agri, jo kungam vajadzēja daudz laika, kamēr izdomāja, ko sacīt. Galu galā Krēmers apjautājās:

— Ahā — vai tu jau runāji ar Rēmetu par pļavām?

— Runāju gan.

— Kur viņš tev apsolīja?

— Purvā, kur gan citur.

Vecais kungs paskatījās ārā pa logu un kaut ko nomurmināja. Tas izklausījās apmēram tā: «Tu jau varētu dabūt arī kādu labāku gabalu.» Taču Tenis nevarēja apgalvot, vai viņš dzirdējis pareizi. Tad Krēmers pēkšņi sacīja:

— Paklau, Teni, tu varētu rudenī nocirst visus bārbeļu krūmus gar muižas tīrumiem. Sergveres kungs esot lasījis kādā grāmatā, ka tie ļoti kaitējot sējumiem. Stiebriem pielīpot rūsa.

— Bet rudenī atbrauks no pilsētas dārznieki un samaksās kungam par ogām bargu naudu.

— Ak tie gurķu sālītāji? Ko viņi, velni, man maksā!

Zaudējums desmitkārt lielāks. Nu, tad sāc cirst pēc tam, kad ogas būs nolasītas. Žagarus vari paturēt sev.

Tas bija viss. Līdz rudenim vēl laika daudz. Tenis nesaprata, kāpēc kungs jau šodien tā iededzies par kādiem tur bārbeļu krūmiem . . .

Nākamās dienas Ulriham fon Krēmeram šķita dīvaini tukšas un vienmuļas. Viņš pats nesaprata, kas nc-tiek, kaut kas nebija, kā vajag. Viss bija kārtībā un tomēr nebija kārtībā! Sirds sagatavota, taču pietrūka dušas! Viņam vairs nedraudēja nekāds pirksts, bet viņš mīņājās uz vietas. Ko gan tas nozīmē, patiešām, kas tad vēl kavē?

Varbūt viņš kaunējās? No tiem abiem un arī citiem?

Nē, viņš atbildēja gandrīz ar nicinošu smīnu. Viņi un tie citi — lai domā, ko grib, viņam no tā ne silts, ne auksts. Šo ļaužu dēļ kungs arī agrāk bija darījis, kā pašam tīk, citādi jau vajadzētu kaunēties arī no zirgiem un vārnām. Tikai trīs cilvēki nedrīkstēja neko zināt par notikušo, tie no Sergveres — trīs pingvīni, — un noslēpt to nemaz nelikās tik grūti.

Kaut gan viss bija pilnīgā kārtībā, Krēmera kungs vēl vienmēr sēdēja pie vaļējā loga un nodevās pārdomām. Šīm apcerēm vairs nebija īstas jēgas, jo kūkotāja aiz kāpostdārza drīz vien apklusa. Tā laikam aizlidoja citur, lai aizstātu lakstīgalu un uzmundrinātu kādu citu slinku mīlnieku.

Taču arī dzeguzei radās aizvietotājs.

Tas nedziedāja, bet smējās.

Tas smējās no visas sirds tur purvā, it kā būtu ieraudzījis vēl neredzētu ākstu.

Sākumā Kalnaciema kungs nodomāja, ka tas ir putns. Putns ar āža balsi, taču beidzot sāka ticēt, ka smejas cilvēks — cilvēks vai kāda cilvēkam līdzīga būtne. Kungan likās, it kā viņš redzētu smējēja sprogaino galvu un kazas bārdiņu, plakano degunu un šķībās acis. Un, paskatīdamies vērīgāk, viņš vēl ieraudzīja kājas ar šķeltiem nagiem un mazus radziņus pierē.

Tagad Kalnaciema muižnieks iegāza ar dūri pa palodu un piecēlās. Abi viņa ūsu ilkņi saslējās uz augšu, gatavi cīņai. Viņš neļaus sevi apsmiet.

Pagaidām viņš vēl nedarīja neko, vienīgi, gatavodamies izšķirīgai rīcībai, pārmērīja savu četru istabu kopējo garumu, un viņa soļi skanēja dobji kā metals.

Pēkšņi kāds paklaudzināja durvju rokturi. Krēmers devās atvērt. Uz kabineta sliekšņa stāvēja Mare. Viņai rokās mazs groziņš.

— Atnesu kungam olas, bet virtuvē nav ne dvēseles, durvis aizslēgtas.

Viņa skatījās kungam tieši mutē, ko tas bija aizmirsis aiztaisīt un, nesagaidījusi atbildi, paskaidroja:

— Varbūt kungs pats pieņems olas, man tā kā nebūtu laika gaidīt, jāiet uz baznīcveikalu.

Vienīgi rokas mājiens aicināja sievieti ienākt, un, kad Mare bija pārkāpusi pār slieksni, klusēšana turpinājās.

Krēmers tiešām bija mazliet samulsis. Viņš pirmo reizi redzēja Māri kaut cik labāk apģērbtu un uzpostu, ar brīnišķīgi tīri nomazgātu seju. Šajā tīrajā sejā viņas acis ieguva melnas liesmas mirdzumu, ap kuru vizuļoja zili dārgakmeņi. Bija nomazgāts pat iedegums; mazas vadziņas pazodē un kakls tagad šķita tikai nedaudz gaišāks par seju. Pārlieku spilgts un satraucošs bija arī Mares apģērbs un lakatiņš, kaut gan šoreiz tam nebija nekādas nozīmes, jo Krēmera kungs vairs redzēja tikai miglu. Kaut cik skaidrāk viņš saskatīja vienīgi tumšsarkano galvas rotas čemuriņu, jo tas, līdzīgi tumšai oglei, kvēloja virs dzeltenīgiem pelniem.

Lai kaut ko darītu, Krēmers izņēma Marei groziņu no rokām un turēja to aiz klūdziņas divos pirkstos, it kā pārbaudīdams preces svaru.

— Es gribētu, lai man atdod kurvi, — Mares sejā pavīdēja tik raksturīgais smaids, taču tūdaļ apdzisa kā nebijis un izzuda bez pēdām.

— Ak atdot... jā-jā ... nu tad saliksim olas šeit...

Krēmers satvēra groziņu kreisajā rokā un sāka ar labo roku likt olas pa pāriem uz rakstāmgalda. Bet viņš laikam steidzās, jo viena nokrita zemē. Abi noskatījās, kā ola sašķīst: pie kunga zābaka purngala izveidojās liela, zeltaina acs.

Vainīgais pietvīka un iesmējās, bet veltīgi, jo olu nesēja pat nepasmaidīja.

— Ļaujiet man, — jaunā sieviete piebilda un, atņēmusi kungam groziņu, mierīgi un veikli salika olas uz tumšzaļā tūka galdauta. — Piecpadsmit pāru... kopā ar šito. — Viņa parādīja ar pirkstu.

Tā kā Mare aizvien vēl bija nopietna, tad Krēmers atļāvās mazu jociņu. Viņš paskatījās uz grīdu un iesaucās:

— Bet ko mēs iesāksim ar to?

— Es jau varētu savākt, ja ... — Mare paraudzījās apkārt.

— Nē, nē, es jau tikai pajokoju. Gan Vilhelmīne notīrīs.

— Varbūt viņa noģībs, kad ieraudzīs?

— Gan es viņu atkal atdzīvināšu.

Mare laikam pārlieku spilgti iedomājās šo ainu, jo muskuļi ap viņas muti sāka viegli raustīties un smaids noplaiksnīja pār visu tīri nomazgāto seju. Viņas acis mirdzēja, lūpas atsedza retos zobus, un augstās krūtis pieplūda pilnas ar dzīvību.

Bet no visa tā Ulriham aptumšojās prāts. It kā pa miglu viņš pēc brītiņa atcerējās, ka bija piedāvājis Marei kādu lielāku naudas zīmi, ka viņai nebija ko izdot, bet viņš tomēr gandrīz ar varu bija iebāzis naudu viņas kabatā, neveikli stostīdamies, lai Mare arī vēl citreiz atnesot olas. Kaut cik skaidrāk viņš atcerējās tikai to, kā durvīs bija satvēris jauno sievieti aiz rokas un svešā, nedabiski dobjā balsī uzsaucis: — Saki Tenim, lai viņš rīt... nē, saki, lai viņš jau šovakar atnāk uz kantori!

PIEKTĀ NODAĻA

Iznācis no «kantora», Prillups sargājās piešķirt savai pūdeļa sejai jebkādu izteiksmi, kamēr nebija kaut cik attālinājies no kunga logiem. Uzmetis kūkumu, nodurtu galvu viņš ātrā gaitā steidzās projām. Prillups atskatījās tikai pēc pāris simts soļiem un iesmējās. Aizgāja vēl tālāk, atskatījās un atkal iesmējās. Pagājis garām lazdā jam un nokļuvis uzkalnā, kur iesākās Grantskalns, viņš atkārtoja to pašu arī trešo reizi. Te Prillups beidzot izslēja muguru, kādu laiciņu ar nopietnību vēroja rieta saules apspīdēto māju, savādi novaikstījās un palaida pār lūpām troksni, kas dīvaini līdzinājās ezīša plikšķināšanai. Tad, piekļāvis abas plaukstas pie gūžām, nomurmināja:

— Nu tas tik ir joks! .. . Tas ir joks! . . . Būs jāizstāsta visiem!

Tikai pēc tam kad smieklu lēkme bija pilnīgi pārgājusi, viņš asaru pilnām acīm paskatījās apkārt, vai tuvumā nav kāds ar ko iesākt. Tomēr ceļš bija tukšs. Pēc lielajiem smiekliem viņa spalvainajā sejā vēl ilgi saglabājās savāds smaids, kamēr to beidzot izdzēsa kāda jauna iedoma.

— Skat, blēdis! ... Gribēja mani izjokot? ... Sak, šī tādam vecam sakārnim par jaunu?... Ko gan viņa par to sacīs? ... Tas tik būs joks, kad uzzinās . ..

Galvu piešķiebis, viņš aplūkoja pastalu purngalus un vēlreiz atmiņās atgriezās pie notikušā. Taču tūdaļ it kā atausa gaisma, iedoma izgaisa, un pār spalvaino seju noplaiksnīja priecīgs smaids. Tad viņš pēkšņi iecirta pirkstus bārdā, pacēla slapjās spuras pie paša deguna un paostīja: «Hm .. . hm ... tas tik bija padzē-riens! Tāda susla vien likās, bet, paskat, kā kutina sirdi!» Kantorī Prillups bija izdzēris divas alusglāzes vīna un piemirsis noslaucīt muti.

Un, kamēr viņš, plati smaidīdams, soļoja uz vārtiem, turēdams labās rokas īkšķi krūšu dobumā, kur patīkami kutināja saimnieka vīns, un cieši nozvērējās pastāstīt kantorī dzirdēto neganto joku pirmajam pretimnācējam, lai arī citi dabūtu pasmieties, te pēkšņi ar viņu notika kas dīvains un neizskaidrojams. Tur kur smilšainā nogāzē auga trīs kuplas, vientuļas priedes, Prillups pēkšņi nogriezās no ceļa un, zaudējis līdzsvaru, nogāzās pārkaltušajā zālītē.

Piens!

Prillups plaši ieplestām acīm vēroja saulrietu un, sakrustojis rokas zem pazodes, klusēja kā kaps. Debesis vēl liesmoja visās iespējamās sarkanās un dzeltenās krāsās: kāds mākoņu puduris virs pašas pamales, kas pēc izskata atgādināja melnu vapeņa ērgli, kvēloja tik spilgtos toņos, it kā putns stāvētu pie pašiem debesu valstības vārtiem, kur to apspīd mūžības gaisma. No dienvidu puses uz atspīdumu pasauli virzījās arī vēl citi mākoņtēli, daži no tiem līdzinājās šās zemes radībām, citi bija pilnīgi neredzēti, taču, nokļuvuši pie milzu ērgļa, tie visi it kā uzliesmoja. Bet spožums pamazām apdzisa, krāsas nosūbēja, un beidzot Teņa vaigs bija kļuvis zils kā nelaiķim.

Viņš vēl gulēja zālē un nekustināja ne ūsas. Pa Prillupa rokām un kaklu tekalēja mazas, melnas skudriņas, jo viņa galva atradās pārāk tuvu pie celiņiem izlodātā skudru mitekļa. Viena skudriņa pašlaik šķērsoja bārdu un tuvojās lūpām.

Beidzot Prillupam sāka kutēt, viņš nošļūca ar plaukstu pār vaigiem un bārdu un piecēlās sēdus. Tad sāka vicināt ar abām rokām gar seju, it kā odus dzenādams, un beidzot piecēlās stāvus. Un atkal spalvām apaugušajā sejā pavīdēja smaids.

Taču, kad viņš atgriezās uz ceļa un ieraudzīja tur kūņājāmies Otsa večuku ar grābekļu kātu saišķi pār plecu, Prillups nesteidzās vīru panākt. Un, kad viņš ceļā sastapa Mazā Jura Grietu, Tenis tomēr neuzrunāja arī to. Viņš ar nolūku devās tieši uz Prillupu māju vārtiem, lai nenokļūtu pārāk tuvu šūpolēm un pat neatņēma Pajusi meiteņu sveicienu.

Vārtos viņu sagaidīja Kāravs. Aiz prieka tas nevicināja asti, bet visu ķermeni. Suns atņirdza baltos

zobus un nošķaudījās no visas sirds. Tomēr nācējs neteica ne pušplēsta vārda, un vienīgā uzmanība, ko viņš izrādīja dzīvniekam, bija tāda, ka, ienācis pagalmā un aizvēris vārtiņus, sāka uzmanīgi vērot suņa galvu.

Saimnieka ilgā stāvēšana uz vietas, ciešais skatiens un plaši ieplestās acis uzdzina nelabumu pat Kāravam, tāpēc tas uzskatīja par prātīgāku nozust vakara krēslā, kas, līdzīgi pelniem, nosijājās pār pagalmu, izlīdzinādama priekšmetu asās kontūras un it kā palielinot tos.

Prillups jau gribēja doties uz istabu, tad pēkšņi ieraudzīja aiz klēts žoga trīs tumšus stāvus un devās turp. Gluži kā liels naktsputns ar diviem mazuļiem, katru zem sava spārna, cieši jo cieši blakus tur sēdēja Mare, Juku un Anne, visiem knābji pavērsti pret purvu.

— Kādus brīnumus jūs tur vērojat? — tēvs iesmējās.

— Mēs klausāmies, kā kaimiņi sarunājas, — Anne pačukstēja. — Stāvi klusu!

Rēnajā, dzidrajā vakara gaisā valdīja tāds klusums, ka aiz purva zemās noplakas, kas ieslīpi pacēlās līdz pat Grantskalna augstienei, kur starp krūmu puduriem melnēja kaimiņciems, tiešām varēja saklausīt cilvēku balsis, turklāt tik dīvaini, neticami skaidri, it kā neredzamie sarunu biedri stāvētu tepat pagalmā aiz ogulāja. Kaut gan atsevišķus vārdus bieži vien nebija iespējams sasaistīt par sakarīgiem teikumuiem, jo brīžiem sarunai kāds uzlika neredzamu vāku, tomēr saprotamie pusteikumi, savirknēti cits pie cita, veidoja neparastus jocīgus jēdzienus.

Dīvainā kārtā trīs klausītāji pie klēts pat nedomāja smieties, viņu mutes un acis bija nopietnas un

sasprindzinātas, tikai bērni brīžiem vērīgi paraudzījās uz māti.

Beidzot kaut kur iedunējās neredzami rati, nospraustajās neredzams zirgs; kāds ieklepojās un iesvilpās, kaut kur ieblējās aita, ierējās suns — nevarēja saprast, vai tas notiek virs zemes vai gaisā, īstenībā vai sapnī. Un brīžiem visi trokšņi negaidot izdzisa, tad likās, it kā katrs klausītos pats savās domās, savās un citu domās.

— Ēdiens uz galda, mēs jau paēdām, — sacīja Mare, nepaskatīdamās uz nācēju.

— Vai tad jūs vēl iekšā nenāksiet?

— Gan jau iesim.

— Kas tur ko klausīties — varat jau citreiz atkal...

— Ej vien, tēv, — tu mums visu sabojā! — iebilda Juku.

Prillups jau bija gultā, taču nebija vēl aizmidzis, kad ienāca saime. Bērni palika priekšistabā, tur viņi gulēja. Mare sāka nokopt galdu.

— Stāstīt vai nestāstīt? — Tenis šaubījās, pabāzis galvu zem segas.

Iestājās klusums, durvis aizvērās, Mare ietrausās gultā. «Tagad ir laiks,» Tenis nodomāja un pasmaidīja.

Tad viņš pēkšņi atcerējās, kā Mare ar bērniem trijatā bija sēdējusi uz žoga un klausījusies sarunu ciemā, — un nezināmas bažas uzspieda viņam pirkstu uz lūpām. Viņš nogaidīja, varbūt Mare pati apjautāsies, ko vecis gribējis.

Bet Mare nav ziņkārīga, Tenis to zina un gaida veltīgi. Viņš dzird, kā Mare nožāvājas, nopūšas un pamazām iemieg — tās mugura silda Teņa sānus. Un tad iesākas vienmuja krākšana, salda un jaunavīga. Un

Tenis augu nakti paliek viens ar savu dīvaino joku, ko vajadzētu pastāstīt visiem. Viņš valsta to no vieniem sāniem uz otriem, kamēr pienāk rīts.

Tad, cieši kaut ko nolēmis, izkāpj no gultas. Viņš nogaida izdevīgu acumirkli, tādu, kad, liekas, joks nav tikai joks, bet vārdi ar jēgu: protams, joks tādā gadījumā, ja cilvēks tīšām grib jokot, bet arī nopietnība, ja gribas būt nopietnam.

Var jau tiešām abējādi. Ja ne, tad ne — kad jā, tad jā! Kāda tur nu nelaime, ja iznāk tā, bet ne citādi! Būs vismaz par ko runāt.

Un tā viņam paiet diena, kas neliekas diezgan laba, un viņš gaida nākamo, kas rādās labāka. Proti, tā ir svētdiena, atdusas diena. Atpūties cilvēks ir saprātīgāks.

Kad nu viņi abi sēž pie pusdienu galda — bērni paēduši un aizskrējuši uz šūpolēm — un kad Mare ir beigusi stāstu par govi, kas pavasarī bijusi jāpieceļ kājās un kas vēl tagad negrib dot pienu, jo smilts un grants viņu ganībās neder ēšanai, tad Prillups pēkšņi nosmej sīkus smiekliņus, paglauda bārdu un saka:

— Ja jau mēs gribam daudz piena, dari kā muižas vecim tīk . .. tad varēsim peldēt pienā un vārtīties pa sviestu.

Mare jautādama uzlūko vīru, Prillups sāk smieties.

— Jā, jā, tiesa kas tiesa — dieva vārds! . . . Piektdienas vakarā — tu tak zini... pati vēl atgādināji... Nu, tā sacīt, šis esot tāds vientuļš — nedzīvojoties pa ciemiem, nešaudot ar bisi, netrakojot ar zirgiem — pat suņa neesot — sak, vakari tik gari un garlaicīgi. .. sak, kā būtu, ja darītu tā .. . Tad viņš atņemtu Jānim pienu un nodotu mums.

Mare ir nopietna un skatās mazliet sāņus.

— Pat kontraktu apsolīja, lāga vīrs. Tūlīt sastādīšot, ja tikai tu (biezajās spalvās pazibsnl Teņa baltie zobi) ... ja tikai tu pati... tad mēs dabūšot arī Kuru mājas . . .

Mare pagrabj no galda sauju kartupeļu mizu un iesviež vīram sejā. Vairāk viņai nav ko teikt.

Nu šis joks ir apra.kts uz visiem laikiem. Gan tā, gan citādi.

Prillupa skatiens satumst un apdziest, viņa bārdā karājas divas pelēkas kartupeļu mizas.

— Tu šodien gribēji apstīpot kubulu, — noteic jaunā sieva un pieceļas no galda.

Arī Tenis beidz ēst.

— Ja, jā, tūlīt ķeršos klāt.

Viņš noslauka muti un aizsviež mizas.

— Piķis viņu zina . . . vajadzētu aizbraukt uz piekrasti . . . reņģes kļuvušas sīkstas un sālītas, un mucai jau redzams dibens ...

— Bet reņģes šajā laikā liesas.

— Liesas gan, bet svaiga zivs ir svaiga.

Prillups čāpo uz durvju pusi un, nonācis pie sliekšņa, skaļi nožāvājas un izstaipās. Viņa sirds pēkšņi kļuvusi neticami viegla. Un tad viņš iesmejas, un šie smiekli ir dzidri un tīri kā strauta ūdens.

— Sajucis prātā! ... Tu tak pati redzi, ka sajucis! ... Nesāc nu tāda ķēma dēļ dusmoties ...

Mare ir mierīga. Uzgriezusi Tenim muguru, viņa novāc traukus. Saules staru kūlis apzeltī viņas pakausi, sīkās pūciņas uz kakla kļuvušas maigi sārtas.

— Un es, redzi, tikai šodien .. . tikai šodien tev pa-muldēju . .. tikai tāpat joka pēc, sak, kā tad būtu,

ja . .. kas nu tur liels! ... Es tak viņam tūlīt pateicu acīs, sak, vai tad kungs vēl tagad, vecumdienās... Ak tu velna vaislinieks tāds! — Tenis nošķendējas un iziet pa durvīm.

Ir tādi brīži, kad veltīgi gaidīt no Mares atbildi.

Kad Prillups jau izgājis pagalmā, viņš izdzird pa vaļējo logu jautru dziesmiņu:

Kad ziemā upes ledū vēl...

Kopš pirmdienas sienu pļāva purvā, zāle bija cieta kā drāts, trinēju galodām uzasinot izkapti, šķindēja visa pasaule. Prillups izvēza varen platu vālu, jo viņa rokas nebija daudz īsākas par garajām kājām, spēka bija diezgan un dūša kā miets. Bija taču tik patīkami nobeigt darbu veselu stundu ātrāk par citiem un doties uz mājām — saule vēl augstu pie debesīm. Patiesību sakot, tikai šodien viņš izjuta par to īstu prieku, un citi vīri smējās, sak, tūlīt varot redzēt, ka Prillups vēl valkājot kāzu kreklu (proti, sieviešu te muižas pļavā nebija, viņas atnāca vēlāk, lai sagrābtu vālu). Bet Prillups tikai smējās pārgalvīgi kā jauneklis un zobojās par mazo Juri un viņa krunkaino vecenīti. Prillups vēl nekad savā mūžā nebija juties tik laimīgs un apmierināts.

Taču pēc dažām dienām Teņa straujā nebēdnība sāka klibot uz abām kājām. Viņš pārāk bieži asināja izkapti, pārāk bieži uzvilka dūmu un brīžiem pārtrauca darbu bez kāda iemesla: viņš vienkārši vēroja līci vai strautu un kasīja pakausi. Vakaros aizvilkās uz Grantskalna pusi tik gausi, it kā viņu tur negaidītu Mare, bet tāda pati krunkaina vecenīte kā Mazā Jura Grieta. Un tad pienāca vakars, kad viņš vairs negāja

tieši uz mājām, bet, noslēpis izkapti kādā nogāzes krūmā, aizlavījās gar žogmalēm un zaļajām ežām uz to vietu, kur starp muižas pļavām un tīrumiem pretī lielajām ganībām pacēlās Kuru viensēta. Prillups nemaz nezināja, kas viņam te īsti meklējams, taču kājas pašas atveda šurp. Sākumā viņš aplūkoja Kuru pļavas un tīrumus, slapstīdamies pa krūmiem, — laiks bija apmācies, un tuvojās mijkrēslis, — taču beidzot pārrāpās pāri akmens žogam un, nokļuvis ganībās, nogūlās uz paugura zem bārbeļu krūma, lai noraudzītos uz Kuru mājām. Viņš turēja sažņaugtu saujā lekni sazēlušu asnu pušķīti un dažus iezaļganus rudzu stiebrus, kas bija noplūkti Kuru druvā.

Mājas pagalmā valdīja dzīva rosme: saimniece iznāca no istabas ar ceļa maisu, meita stiepa no klēts piena kubuliņu, pusaudzis dēls iznesa no piedarba siena tarbu. To visu salika ratos, kuri bija piekrauti pilni ar piena kubuliem un kuros bija iejūgts zirgs ar rudu spalvu. Visi bija pārlieku aizņemti, jo bez sviesta kastes un kubuliem ratos bija vēl divi teļi, kuru galvas ar lielajām, stulbajām ausīm izslējās no pakaišiem pāri ratu malai. Un tad pagalmā iznāca pats Jānis ar savu kustīgo galvas pogaļu starp abiem pleciem, ap kaklu balts lakatiņš, kājās melni garstulmju zābaki, rokā pirkta pātaga. Viņš nevērīgi ielēca ratos, atsvieda pār plecu vēl kādu pavēli, un rati švirkstēdami aizripoja pa smilšaino ceļu.

Agri no rīta viņš iebrauks pilsētā, un tur piens, sviests, teļi — pāris stundās viss būs pārvērsts čaukstošā papīrnaudā un skanošā sudrabā. Un šāda burvība atkārtojās trīs lidz četras reizes nedēļā. Un pa šo laiku mājās paaug maize ne vien pašiem, bet arī lopiem.

Sažņaudzis saujā miežu zelmeni, saspiedis starp lūpām rudzu stiebru, Prillups noskatījās, kā rati aizbrauca. Tad viņš sagrauza stiebru zobos un paberza pirkstos zaļos asnus. Pirksti kļuva slapji, jo asni bija joti sulīgi, salkanā smarža kutināja nāsis. Viņš piecēlās tikai pēc tam, kad vezums bija izbraucis cauri abiem vārtiem un Kuru Jāņa melnā cepure jau klanīdamās nozuda ieplakā.

Pēc pāris dienām Prillupa kalsenais, slaidais stāvs parādījās piena mājas vaļējā logā. Patiesībā tās bija divas istabas, ko savienoja starpdurviš: otrajā istabā rūga piens, priekštelpā kūla sviestu, Kuru saimniece pašlaik darbināja sviesta mašīnu, Jānis izlēja no mucas uzsildīto pienu. Gara auguma meita ar stopu salēja pienu mazos kubuliņos, un tēvs tos salika platajos plauktos, kas četros stāvos pacēlās gar sienu. Rēmeta madāma un piena nesēji jau bija aizgājuši.

— Labdien, veiksmi darbā!

Jānis nesteidzās ar atbildi. Tik nenozīmīgs kukainītis šis vaļinieks. Viņš pazīst Prillupu pēc balss un nepagriež pat ne galvu uz to pusi, bet rosās tikai gar plauktiem. Abi viņa netīrie īkšķi līdz pat delnas locītavai iemērkti pienā. Tikai atgriezdamies atpakaļ viņš it kā neviļus ar vienu aci pamana ēnu logā.

— Sveikiņ! Līze, dod šurp tukšos traukus!

Tenis atspiež plecu pret šķērskoku un pārlaiž skatienu abām kubulu rindām. Viņa spalvainajā sejā iezogas smaids.

— Vai tu re, ko — tev varen daudz tās mantas! — izstiepis degunu, viņš skaļi ievelk nāsīs gaisu. — Tā ož, ka ņem vai elpu ciet.

— Varētu būt vairāk — varētu būt vēl daudz vairāk.

— Tātad labi izpērk preci?

— Kur gan šī paliks! Rūgušpiens vasarā iet no rokas. Un piedevām vēl Kalnaciema piens!

Kuru paceļ degunu ar ļoti smailu galu. Tas iededzis saulē gluži sarkans. Bet acis ir mazas un zili mirdzošas kā linu ziedi.

— Vai t' tu nezini, kādā cieņā ir Kalnaciema piens?

— Vai redzi, ko?

— Tirgū, ak tu mīļais cilvēks: visi tikai sauc Kalnaciems un Kalnaciems! Kalnaciema piens ir biezs kā zīdenis, citi pārdod skābu suslu! Un arī uzpircēji. .. Nelej tik pilnus, Līze!

— Vai tad mūsu ūsainā govīm tāds labs piens?

— Govīm?... Vecā, vai dzirdi — viņš domā, ka govīm!

Jānis pasmaida pāri piena kubulam uz sviesta istabas pusi; šis smaids ir savādi skāņš, kā jau vienmēr, un tas gandrīz izdzēš zilās ačeles platajā sejā.

— Ak tad tik vien tu, nabaga vīrs, zini par moder-niecību!

— Nu, protams, rūgušpienam jābūt pietiekami skābam un biezam, tas man skaidrs, — Prillups izlabo. — Pienu tak neraudzē govis, bet moderis.

— Gluži manas domas.

Jānis noliek kubulu vietā, nošļūc ar krekla piedurkni gar svītroto vesti un, degunu knibinādams, nāk atpakaļ. — Galvenais jau nav piens, bet gan tas zeltainais māls!

— Nu jā, tas jau droši vien nav mazāk slavens?

— Sūdzēties būtu grēks. Pilsētnieki nav uz mutes krituši. Kungu kalponēm esot dota stingra pavēle: jāpērk sviests ar rozi virsū ... rozi virsū . .. katrai

mārciņai lai būtu virsū Kalnaciema roze! Tādam sviestam neesot paniņu piegaršas, un vispār nekādas piegaršas ... Vija, kad smel krējumu no lielās ķērnes, tad pieskati, vai tur nav iekritusi kāda pele, man liekas, es redzēju vienu astes galu!

Jānis atkal iemērc savus īkšķus pienā un pagriežas pret plauktiem. Viņa sievišķīgi apaļo dibenu sedz bezgala platas krokotas bikses. Mājās Kalnaciema moderis valkā pastalas.

— Un tu saki, ka esot par maz ... vēl vienmēr par maz... Teņa skatiens vēlreiz ar interesi pārslīd pār kubulu rindu un neviļus pieskaras ari krējuma ķērnēm. — Ko tad vēl gaidīt, lai vecais gādā klāt jaunus tesmeņus.

Kuru neatbild ilgi, viņš ir atradis kādā kubulā prusakus un mēģina tos izzvejot ar pirkstiem; pienā notvertos līķus viņš, klusi lādēdamies, nosviež turpat uz bedrainā klona.

— Lai jau gādā — viegli sacīt, lai gādā, bet vai tad govis kāds gada tirgū izdala par velti! Tad jau nopērc pats un uzdāvini viņam.

— Bet es tak dzirdēju, ka šis tagad iekopšot pļavas un gādāšot arī govis.

— Jā, mīļais, kāpēc gan ne? Ja tikai Kuru Jāņa kabatas krājkase aizdos naudu uz krīta! — skāņais smaids, ko Jānis pārsviež pār slieksni savai saimniecei, šoreiz ir plašāks un atsedz veselīgos, baltos zemnieka zobus starp zilganajām lūpām. — Tad varētu uzcelt jaunas kūtis un staļļus, un arī muižas otro stāvu. Kāpēc gan ne, kāpēc gan ne?

Saruna pārtrūkst. Aiz starpsienas saimes istabā pēkšņi sāk brēkt ganu sievas «pēdējais». Kliedziens ir

tik spalgs, it kā mazulim kāds būtu iekniebis ar pārkaitētām knaiblēm. Brēkulim drīz vien draudzīgi piebiedrojas abi priekšpēdējie. Un tad šim kliedzēju baram, gluži kā pātagas cirtiens, izšaujas cauri pašas ganu sievas spiedzīgā balss.

Prillupam gribas redzēt sviesta kulšanu, tāpēc viņš sveicina Kuru saimnieci ar sevišķu cieņu. Viesis apmet līkumu ap stūri, lai ērtāk aplūkotu priekštelpu caur pretējo logu, taču logs ir aizvērts, — liekas tāpēc, lai izsargātos no putekļiem, jo te garām staigā daudz ļaužu.

Patiesību sakot, tagad Prillups varētu jau iet projām — šodien jāvāc siena gubiņas aiz dārza un viņš te zaudē savu dārgo atpūtas stundu, — bet Prillupam negribas iet projām, viņš iespraucas šaurajā ejā starp žagaru kaudzi un kūdras grēdu un atgriežas pie piena mājas galējā loga.

Kaucieni un spiedzieni aiz sienas sāk aprimt. Tenis atbalstās uz elkoņiem un domā, ko sacīt.

— Bet, ja kādreiz siltā laikā — tās taču ir pavisam saldas un bez ūdens, tās tavas sviesta mārciņas ar rozi virsū jeb zeltītie māli, kā tu saki (nosaukums Tenim, acīm redzot, ir iepaticies), — ja tev kāda četrkantīgā mārciņa paliek pāri, ko tad tu dari?

— Es aproku līķi zemē.

— Tu aproc līķi? ...

— Nu jā, aproku zemē — ko gan citu iesākt ar nelaiķi!

Māte un meita katra savā piena mājas galā sāk smieties. Pēdējā nostājas uz sliekšņa.

— Tu labāk neklausies — tie jau ir tikai tādi piena

vedēja joki. To, kas paliek pāri, viņš sastampā kubuliņos un pārdod drusku lētāk virtuves vajadzībām.

— Ak šitā, ak šitā, — tagad savukārt iesmejas Pril-lups, — galda sviests ir galda sviests tik ilgi, kamēr tas glabājas kastē, tikko iestampā kubuliņā — virtuves sviests gatavs ...

Teņa šaurie, uzrauktie pleci kratās, spalvainā mute vaļā; Kuru ļaudis neatceras, ka viņi būtu kādreiz dzirdējuši Teni tik jautri smejamies.

— Nu jā, bet tas jau negadās tik pārāk bieži un katram, — Jānis nomurmina un grasās notvert pirmās mušas, kas lidinās virs siltā piena kubuliem. — Līķus jau aprok tikai tie, ka neprot pasargāt dzīvos no miršanas, kā tas vecais... — un Kuru saimnieks nosauc dažus. Protams, Kalnaciema moderi viņš nepiemin.

Prillupa smieklu lēkme ir pāri. Kad viņš pēc maza brītiņa atkal atsāk valodas, viņa balss ir tāda kā nogurusi:

— Nu bet par tiem trīsdienu vecajiem teļiem, ko tu aizved uz pilsētu -r- laikam vēl gluži slapjus ... no tādiem taču tev nekāds labums netiek.

— Kāpēc?

— Miesnieks redz.

— Ko viņš redz? Teļam uz pieres nav rakstīts vai tam trīs dienas vai nedēļa.

— Var sataustīt ar roku.

— Lai tausta, cik grib, tomēr dienu skaitu nepateiks! Nāk pretī uz ceļa, tirgojas pie kroga, bieži vien paši pillā — vajag tik mācēt iestāstīt! Ceļamaize un zābaki rokā — atliks vēl arī sviesta krāsai.

— Nu to laikam sviesta meistars patērē varen

daudz? — Tenis pieklājīgi pasmaida un uzlūko saimnieci, kas vēl vienmēr stāv durvju stenderēs.

— Vienīgi ziemā, vasarā nevajag; esot pārāk dzeltens, daži pircēji sūdzoties!

Piena vedēja ģimenei tagad jāuzsāk kāds kopējs darbs, tāpēc visi ieiet blakus telpā pie sviesta mašīnas. Ciemiņš, palicis viens, dodas projām.

Kuru Jānis pamana, ka ēnas logā vairs nav, viņš paņem no plaukta karoti ar pašu garāko kātu un svinīgi pārmet trīs krustus pār visiem krējuma un sviesta krājumiem:

— Dievs vien zina, kādas katram tās acis... Vajadzētu aizvērt ап šito logu . . .

Taču kāds noslēpumains spēks gluži neviļus atved Grantskalna būdelnieku atpakaļ pie muižas pienotavas.

Kad Prillups nākamajā svētdienā atceļā no baznīcas nokļūst pie Kuru māju vārtiem, tas vairs nešaubās, bet dodas tieši iekšā. Viņš ir mazliet «iekampis», un šajā pacilātībā kā nebijuši sabrūk šķēršļi, kas gadiem ilgi šķīruši viņu un citus viņam līdzīgus no Kuru pagalma. Starp citu, Tenis zina, kas jārunā, lai izdabātu Jānim, — to zina viss pagasts, bet jo sevišķi Grants-kalnā.

Kuru saime pašlaik ēd pusdienas. Tēvs un māte sēž, dēls un meita stāv kājās. Tēvs tikko iesācis mātei kaut ko stāstīt, un, tā kā ciemiņš ir tikai vaļinieks no Grantskalna, tad māte, joprojām klausīdamās, atņem ienācēja sveicienu, bet tēvs sparīgi turpina tālāk:

— Mīļais cilvēk, nāc tak pie prāta un padomā, kādas muļķības tu mels, atver jel acis un padomā, kā priekšā tu stāvi! Tam, kurš nāk pie otra nabagot,

nevajag sliet degunu gaisā un izgāzt vēderu! Kas tad vēl nebūs, ja katrs badakāsis sāks lēkt acīs! Var būt, ka tev ir desmitkārt taisnība, bet neaizmirsti, ka dievs tev devis muti, nevis žaunas!

Jā, arī es kādreiz biju tikai mēslu bambala, kādēļ izlikties, — jo tas nav galvenais, kas bijis, bet gan tas, kas ir\ Tu, mīļais brālīt, esi nonācis tik tālu, ka tev vairs neklājas iet aiz kūtsgala tupēt — tik tukšs tu esi.

Vispirms iespurdza meita, pēc tam dēls, taču saimniece novaldās un pat nepasmaida. Viņas apaļā seja, kurā palikusi tikai vāja rudenīga atblāzma no kādreizējā skaistuma, ir kā sastingusi. Saimniece viegli sarauc uzacis un, nenolaidusi karoti, paglūn uz durvīm. Bet Prillups saka:

— Paklau, kādam muļķim tu tagad sadevi pa ādu!

Kuru saimnieks mierīgi ēd. Viņš skābi pasmaida,

izstāsta saimniecei notikumu līdz galam un tikai pēc tam pārsviež pār plecu ciemiņam tā «muļķa» vārdu, ar kuru viņam izcēlies strīds. Šoreiz tas nav nekāds Grantskalna pušelnieks vai kalps, bet gan kāds Kalnaciema saimnieks un ne jau pats nabagākais. To iz-dzirdis, Prillups parausta plecus un slepus pasmaida bārdā.

— Jā, bet tu, cilvēks, mācēji iedzīvoties mantā. Tev viss paveicās. Jo tu mācēji likt lietā gan zeltītos mālus, gan balto biezputriņu!

Jānis turpina ēšanu. Uz galda ir zirņu virums un cūkgaļa. Viņš nogriež ar kabatas nazi šķēli baltā, mīkstā speķa un, satvēris to starp īkšķi un naža asmeni, iegrūž mutē. Viņa lūpas un zods spīd vienos taukos. Liekas, kopš ciemiņa ienākšanas Jānim uznākusi sevišķa kāre uz gaļu, jo ēdot viņš skaļi šmakstina un

priecīgi smaida. Smaida pat sviedru lāsītes uz viņa nelielā, apaļā, naudas monētai līdzīgā kailā paura.

— Lai nu būtu kā būdams ... — viņš zelē speķa šķēli, — dievs gan zina, ko katram piešķirt, bet to, kas atvēlēts man, es gan nekad neapēdu pats, — viņš viegli nopūšas, — gan jau bērni kādreiz to visu mantos.

— Nāc tuvāk, Teni, un atsēsties uz lāviņas, — ierunājas saimniece neskanīgā balsī.

Kuru paskatās uz ienācēju. Viss zods spīd. Pirmo reizi viņš pievērš savu vaigu Tenim.

— Kot' šis tur sēdēs ... nāc labāk barā un iebaudi, ko dievs devis! ... Tu, puika, ja tev vēders ir pilns, tad sakrusto rokas un vācies kaktā — pie galda nevar žāvāties un tukšu muti virināt! ... Nu, Teni, uzkod un ņem par labu, ko tev dod.

— Gan jau būs labi... Mēs tur Grantskalnā pat lāgā neatceramies, kā garšo gaļa, ja pagadās, uzkožam kādu reņģes asaku, bet redzi — paldies, paldies — redzi, man mājās ir trīs bērni, viņi gaida baltmaizi...

— Trīs? Kas tad ir tas trešais? — saimniece pasmaida.

— Nu, tas pats lielākais! Nemaz nemāku vēl šo turēt par sievu, vispirms jāpierod. Pēc gadiem jau būtu pieaugusi, bet citādi... ar visu to uzvešanos ...

— Tu neesi ar viņu apmierināts, vai?

— Nē, nē, apmierināts esmu gan, saimniecīt, apmierināts jau esmu — viņa nedara nekā ļauna, tikai pārāk cieši turas kopā ar tiem diviem, — un citreiz — viņi tur mežā ir tādi kā savas sugas cilvēki, viens tāds, otrs citāds — dažreiz nevaru šo lāgā saprast vai, kā sacīt... bet apmierināts esmu gan ...

— Nāc, nāc tuvāk — vairāk jau par viena vēdera tiesu nenoēdīsi, — noteic namatēvs. Tenis vairs nepretojas. — No kurienes tu īsti nāc? Vai no baznīcas? Citādi jūs taču brienat basām kājām tieši caur dūksnāju.

— No baznīcas gan. — Prillups iekārtojas uz atnestā krēsla. — Vecais Trummu Jāks pie traktiera iesēdināja ratupakaļā, tad jau nevajadzēja vairs otrreiz noaut kājas.

— Vai tad tu ej baznīcā viens pats?

— Kā lai saka — citi jau arī gribētu līdzi, ja Mare ietu — dievs pasarg! ... Bet, redzi, vienam nav jauna lakata, otram nav jaunas cepures ... Nevar visu izdarīt tā, kā pašam gribētos.

Kādu laiku abi ēd un klusē. Kuru Jānis smakšķina skaļāk nekā Tenis spēj strēbt. Brīžiem telpā jūt degvīna smaku.

Līze ievēro, ka Tenim ar ēšanu neveicas. Viņa pirksti trīc, acis nemierīgi mirkšķinās, vaigu gali pietvīkuši. Pamanījis, ka meitene viņu novēro, ciemiņš paskatās tai cieši acīs, bet Līze nevar saprast, ko izteic šis skatiens — bailes vai pārmetumu.

Līze beidz ēst. Tad sakrusto rokas un kopā ar brāli iziet no istabas. Aizverot durvis, viņa aši palūkojas uz ciemiņu no muguras. Liekas, ka pat Prillupa mati ir uztraukti.

Bet Prillups pēkšņi ierunājas pavisam mierīgi:

— Jā, traki jau iet ar to laicīgo mantu. Piemēram, kaut vai šā nama maizestēvam. Man reizēm uzmācas tādas domas, sak, kur gan šis cilvēks liks to savu naudu, ja viņš vēl ilgi turpinās raust tāpat kā līdz šim!

— Ilgi? — Jānis skāņi pasmaida. — Es jau neesmu prātā jucis! Nudien, neesmu, mīļais! Līdz pusnaktij sēžu sakņupis starp piena kubuliem, pēc tam atkal līdz pusnaktij, čokurā sarāvies, guļu uz kroga sola, tā paiet gads pēc gada, kā šķūtniekam — nolādēta būšana, brālīt! Arī man gribas kādreiz izgāzt krūtis un tēlot saimnieku: lai kalpi svīst. Vēl gadu vai divus — ne vairāk, — un tad es nolikšu kāju uz paša zemes, tad . ..

— Ed tak gaļu, Prillup, ko tu knābā kā putns un knosies, — saimniece aizrāda.

Bet Prillups nedzird šos vārdus, viņš dzird vienīgi to, ko runā nākamais saimnieks, kurš grib izgāzt krūtis un nolikt kāju uz paša zemes.

— Gan jau tu sakampsi kādas simts pūrvietas viņpus upes — mūsu zeme jau nekam neder.

Prillups cieši skatās šķīvī un rauš ar karoti, it kā nedabūtu zirņus tur iekšā.

Jānis neatbild tūlīt, viņš domīgi vēro mazo viruma peļķīti uz galda, pēc tam izslej degunu, pašūpo galvu un beidzot saka ar pazemīgu smīnu:

— Ko tur var zināt, varbūt izdodas nopirkt pat divas ... un beidzot ... ko var zināt... varbūt iesākšu ar kādu muiželi, teiksim lopu muižu!

Ciemiņš uz īsu mirkli ierauga Jāņa linu ziedu acis. Viņa karote apstājas pie atvērtās mutes, un paiet ilgāks laika sprīdis, kamēr vīrs izdabū pār lūpām neskaidru: «Vai tu re, ko!»

Taču pēc šiem vārdiem seko daudz sparīgāks:

— Nu jā, nu jā — kur šis paliks, kur šis, mīlīt, paliks! — Un, kad karote ir tukša, Prillupa šauras krūtis un stāvos plecus sāk kratīt skaļi, jautri smiekli. Viņš

palūkojas te uz vienu, te otru, un arī viņa biezām spalvām apaugušie vaigi neliekuļoti smejas līdzi.

Viņš ir paēdis. Saimniece, kura ar mazo pirkstiņu bija sākusi viļāt maizes drupatiņu, paskatās uz ciemiņu un mēģina pierunāt, lai tas ēstu vēl, bet Tenis noliek karoti, aiztaisa nazi un, paspiedis saimniekam un saimniecei roku, atvirzās no galda — kopā ar visu krēslu. Pēc tam viņš slauka rokas gar nošļukušajiem zābaku stulmeņiem.

— Varbūt tev ko vajadzēja, Prillup? — jautā saimnieki.

— Vajadzēja? Nu kā tad, gandrīz vai piemirsu! . .. Norunājām ar Tītsu Mihkelu rītdien braukt uz piekrasti pēc reņģēm — vajadzētu ko svaigu uz Jāņiem... ja tu vēlies, varam atvest kādu mazumiņu.

Bet Jānis nesen atvedis no pilsētas; viņš vienmēr vedot zivis no pilsētas.

— Nu jā, nu jā ... Nokļuvis līdz vārtiem, pēkšņi atcerējos: jāieiet apklausīties . .. Par to jau nekas ...

Arā bija milzīga svelme. Zaļajās ganībās šur tur pacēlās bāli izdeguši māla pauguri, un Prillups labu laiciņu gāja aizvērtām acīm. Viņa solis bija viegls, gaita līgana, prāts priecīgs un galva skaidra. Viņš aši pagāja garām kalēja smēdei, krūmu puduriem, lazdām pie klēts un pat nepamanīja, kad tas noticis. Taču, kad tuvojās Grantskalna pļavām un beidzot nonāca pie trim vientuļām, kuplām priedēm, kuru ēnas atgādināja trīs izstieptas rokas ar ieplestiem pirkstiem, kas tiecās pretī, tad Prillupu pēkšņi pārņēma nemiers. Viņš atsēdās uz liela laukakmens ceļmalā, satvēra galvu rokās un klusi iestenējās.

Jāņudienas rīts jau labu laiciņu noraudzījās Prillupu tveicīgajā kambarī, taču jaunais pāris vēl vienmēr kavējās gultā. Rīts par to nebrīnās, jo gaišā diena pastāstīja, ka naktī tie abi ar bērniem esot līksmojuši pļavā, kamēr darvas mucas pēdējās paliekas izplēnējušas gaisā kā sarkani pelni. Rīts nebrīnās, tas vienīgi pasmaida un paceļas augstāk pie debesīm.

Aizmidzis tikai Tenis, bet jaunā sieva ir nomodā. Viņa atbalsta elkoni uz salmu spilvena, noliek vaigu uz dūres un vēro, kā Tenis guļ. Tenis guļ atmuguriski, salicis rokas uz vēdera, galva atgāzta, deguns izsliets gaisā un mute vaļā. Krūtis plaši atsegtas, piedurknes atrotījušās, sega pa pusei noslīdējusi no gultas. Viss, ko viņa redz, ir spalvām apaudzis, kā cinis — krūtis, kakls, zods un vaigi, pleci un rokas. Blīvā spalva, mīksta un spīdīga, kas glāstīdama ieskauj miesu un vienīgi plaukstu vietās kļūst retāka, gandrīz visur ir vienādā garumā un biezumā un neko daudz neizmainās arī plankumainajā bārdā un savēlušos matu cekulā. Bārda beidzas tikai pie pašiem vaigu kauliem, mati sākas tūdaļ virs kuplajām uzacīm. Pat no nāsīm spraucas ārā spalvu kušķīši, bet ausīs ir ieaugušas mīkstās dūnu pūciņas.

Jauno sievieti valdzina Teņa dabas dotais kažoks. Viņas skatiens slīd pār vīra krūtīm te augšup, te lejup, mirkli pakavējas pie rokām un sejas un atkal sāk slidināties pa krūtīm. Tad viņa izstiepj brīvo roku un pāris reižu viegli un uzmanīgi noglauž pašus spalvu galiņus. Mare dara to pazagšus, kā kautrīgs bērns, kas glāsta suni. Kad viņa priecīga un apmierināta atrauj

savu roku un sāk atkal vērot vīra krūtis, viņas acīs pēkšņi uzdzirkstī jautra uguntiņa, jo Mare neviļus atceras kādu ilustrāciju skolas grāmatā, un lūpas pavisam klusu izsaka vārdu «orangutans».

Un tad viņai uznāk pēkšņa vēlēšanās, kaisla, neatvairāma tieksme: pielaist uguni šim mīkstajam, spīdīgajam biezoknim uz Teņa krūtīm un noraudzīties, kā spalva uzliesmo kā degoša kūla! Tenis vienmēr glabā savā pagalvī sērkociņu kārbiņu un tabakmaku. Jaunā sieviete pastiepj roku un sniedzas pēc sērkociņiem, acis ir piemiegtas. Marei tīk joki. Viņa jau aizdedzina sērkociņu un šķiļ uguni, un gaida, kamēr liesma sakuplo.

Bet šajā brīdī gulētājs sakustas, sāk šmaukstināt lūpas un pamostas.

— Kas ir — kas ir? — viņš murmina pusmiegā un nošļūc ar virsdelmu pār sasvīdušo pieri.

Cieši kopā saaugušās sarkanbrūnās acis samulsušas kaut ko meklē, un Marei liekas, ka alas, kurās tās spīd, pēdējā laikā kļuvušas daudz dziļākas.

— Es gribēju tev pielaist uguni, — čukst jaunā sieviete.

— Uguni — man ... tā .. . kāpēc?

Teņa skatiens beidzot atrod sievas roku ar degošo sērkociņu.

— Tu esi tik spalvains.

Tenis nožāvājas.

— Vai tad tu ieraudzīji tikai šodien?

— Jā.

— Kur tavas acis bija agrak?

— Nezinu.

Tenis nožāvājas vēlreiz.

— Nu tad laid tik uguni klāt!

— Tagad vairs negribu.

Маге aizsviež sērkociņu pār gultas galu.

— Jā, es tiešām esmu spalvām apaudzis — no galvas līdz kāju pirkstgaliem un abiem sāniem. Mana nelaiķa māte vienmēr teica: «Teni, tu būsi reiz bagāts virs! Mūsu dzimtā neviens nav bijis spalvains, tāpēc visi esam nabagi, bet tu būsi bagāts vīrs.»

— Un tomēr neesi.

Tenis pabāž plaukstas zem pakauša un smaidīdams skatās griestos. Spalvas ap muti sakustas. Viņam gribas runāt, tāpēc balss tik piemīlīga un maiga.

— Līdz šim vēl neesmu. .. Toreiz tā sacīja mālē, bet tēvs teica pavisam ko citu. Viņš runāja: «Sieviešu blēņas! Kas tev ko dos par velti, un kam tu ko atņemsi! Mēs neesam tādi, kas tiecas pēc svešas mantas — ne mans tēvs, ne es, ne arī tu, dēls, — mums nav uz to nags, mēs neprotam ņemt. Dažreiz jau pakamptu, kad pagadās tieši pa ķērienam, bet, tikko tu pastiep roku, — skaties, cits jau nocēlis, tev tikai atliek noslaucīt muti! Tad jau labāk neiekārot un par to nedomāt, bet vakarā, kad esi noguris, liecies uz auss un mierīgs sagaidi saulīti uzlecam. Un tad, kad tu vairs nevarēsi pacilāt karoti, tad zini, tas būs tavs pēdējais saullēkts. Reņģes un maize, pīpe tabakas un malciņš vīna — to Prillupi ir dabūjuši vienmēr un arī tu dabūsi.»

— Un ko par to sacīja māte?

— Māte palika pie sava. Ja puika esot spalvains un ja lūgšot dievu, tad varot notikt brīnums, no visas sirds jālūdzot dievs, kas man devis spalvas.

— Un ko atbildēja tēvs?

— Tēvs nerunāja pretī, lai jau lūdzot dievu, viņš tak nebija nekāds pagāns. Vienreiz tomēr saskaitās — laikam bija iekampis tā pavairāk: tikko pārnācis no baznīcas, teica, sak, kā tu zini, kam jāizlūdzas bagātība — dievam vai velnam? Re, velns esot spalvains, nevis dievs — neviens nav dzirdējis, ka arī dievs būtu spalvām apaudzis! Bet man viņš ar dusmām uzsauca: «Labāk nelūdz ne vienu, ne otru, tur nekas labs neiznāks, reņģes un maizi dabūsi tāpat!»

Prillups pasmaida. Viņa skatiens vēl vienmēr pievērsts griestiem.

— Tas vecis reizēm bija varen jocīgs.

— Kam tad ticēji tu pats, tēvam vai mātei?

— Ak es? Es galu galā sāku ticēt abiem.

— Kā tad tā, abiem? — jaunā sieva sāk rotaļāties ar sērkociņu kārbiņu.

— Nu redzi, Mare, — reizēm jau arī es sāku šo to pārdomāt, it īpašīgi jaunībā, sak, kā būtu, ja savilktu jostu ciešāk, uzstumtu cepuri uz vienas auss un ietu tik projām un pameklētu ko, jāteic, ja jau citi atraduši, varbūt atradīšu arī es un, ja palaimēsies, varbūt tiešām uziešu ko labāku, jo arī mans deguns nav vērša rags un acis nav ozolzīles, gan jau arī kaut ko saodīšu un, ja rokas tūdaļ nepratīs, varēšu vēl iemācīties, ja vien pats neturēšu tās klēpī, plecos tak nav iemūrētas, tad tiktu vienreiz laukā no šīs grants kaudzes un māla bedres! Re, Vuti Mihkels, no purva viņas puses. Viņš šo to saprata no namdara būšanām — ne jau ko lielu, tāpat vien, pats bija iemanījies, tik daudz protu arī es un jebkurš cits, — bet, eče, šis viendien ņem un aizbāž cirvi aiz jostas un aiziet! Bet es kaut ko tādu nespēju uzsākt. Izdomājos šā un tā, bet projām neeju.

Līdz slieksnim tieku, pāri netieku. Kāds it kā turētu ciet.

— Nu un kā tad tam Mihkelam īsti gāja?

— Hē, kas nekaiš Mihkelam! Viņam tagad trīs mājas pilsētā un veikals piedevām. Sākumā esot strādājis par namdari dažādās muižās, vēlāk aizgājis uz pilsētu, uzmeties par desmitnieku — ej nu sazini, kā viņš to panācis, — un tagad ceļ mājas citiem, bet, būvējot otram, viņš vienmēr ietaupa tik daudz baļķu un dēļu, ka Mihkels pēc kāda laika dabū gatavu arī pats savējo.

— Tad jau gan iznāk lēti.

— Man ar tā liekas! — Prillups iesmejas. — Un pats tiec kungu kārtā: sabāz rokas bikšu kabatās un noskaties, kā ļaudis pūlas. Bet viņš jau nav vienīgais. Pirms tēva nāves strādāju pie kaimiņiem kopā ar kādu puisi, Mārtiņu vārdā. «Hē, velns parauj, tas man liekas garlaicīgi!» viņš vienvakar nospļaujas. «Labāk iešu un nozagšu zirgu vai sameklēšu kādu sievišķi, kurai skanīgais zeķē.» Un tiešām, ap Jurģiem šis ņem kājas pār pleciem. Es gan nezinu, cik zirgu viņš nozaga un vai atrada sievišķi ar naudas zuteni, bet tagad Marts jau ilgus gadus ir traktiernieks Paldeskā, uzaudzējis apaļu vēderiņu, bet Tenis palika Prillupos un kvernē te vēl šodien. Tenis ieskrienas, bet nelec nekur.

— Arī tavs deguns dažreiz saslienas gaisā, it kā gribētu ielēkt debesīs, bet drīz vien atkal nošļūk uz virslūpas.

Un jaunā sieva arī sērkociņu kārbiņu noglāsta Teņa degunu.

— Projām tikt jau varētu, neviens neliedz, — runātājs savā aizrautībā pat nepamana viņas izdarības,

- varētu ko uzsākt arī šeit pat (pēc muižas darbiem atliek vēl brīvs laiks, vai tad tā kāda alga, ko viņi maksā), ja tikai es pats būtu kaut cik jestrāks un apņēmīgāks. Vismaz tāds kā Sīmu Juris viņpus upes. Arī viņš bija Tapos vaļinieks, tāpat kā es. Pirms gadiem divpadsmit trīspadsmit saņēma dūšu un sāka andelēt ar ogām un āboliem — vispirms tā pamazām, svētdienās pārdod ābolus baznīcas priekšā, citudien atkal pilsētas tirgū, cik nu vienas muižas dārzā var ievākt. Pēc tam viņš nolīgst divus, trīs un vēl vairāk dārzus un sāk vest ražu uz Pēterburgu, bet vēlāk uzpērk arī kartupeļus un olas — un visu tik prom uz Pēterburgu, un tagad vecim ir dzimtas mājas pie dzelzceļa un tur viņš tirgojas vēl šodien, ka prieks redzēt!

— Tu tak viņu neapskaud?

Mare sāk rotaļāties ar tabakmaku un griež to aiz saitītes ap pirkstu.

— Ko tur apskaust — stāstu jau tikai tāpat vien, laiku pakavēdams. Tu jautāji, vai es ticu tēvam vai mātei. Es ticu tēvam, tomēr nemāku ne aiziet, ne arī ko paņemt, bet var gadīties, ka taisnība ir mātei — laime atnāks pati, ja reiz tā nolemts . ..

— Kumoss var iekrist tieši mutē?

— Manis dēļ kaut vai mutē, sak, te es esmu, grāb tik ciet, esmu sūtīts pie tevis. Laimei jau nav jānokrīt tieši no mākoņa, kā tas gadījās vienam draudzes skroderim, kad tiesa sāka viņu meklēt, sak, kāpēc tu nenāc pēc saviem trīs tūkstošiem, ko tev atstājis mantojumā nezināms radinieks Krimā vai Kaukāzijā, — var notikt arī citādi: ierauga laimi pa logu un smuki ielaiž pa durvīm ...

— Bet māte teica, lai tu lūdzot dievu, — vai tu esi to darījis?

Prillupa mute paliek vaļā, rudās acis vairs neskatās griestos, tās brītiņu izbrīnā vēro kustīgo tabakmaku un tikai pēc tam noslēpjas aiz plakstiņiem un skropstām. Viņš ir tik samulsis, ka atbild pēc maza brītiņa:

— Esmu šad tad iegājis baznīcā ... un dažreiz arī lūgšanas namā . . .

— Baznīcu un lūgšanas namu apmeklē visi!

— Bet man jau nebija pēc kā tiekties, ko iekārot . . .

— Tātad tu visu laiku ticēji tēvam, bet mātei sāki ticēt pēdējā laikā?

Tenis parausta plecus, ieklepojas un, acis piemiedzis it kā ko meklēdams, sāk pētīt apkvēpušos griestus. Beidzot zods sakustas, un viņš atbild kā uzvarētājs:

— Tu arī esi muļķe! Vai tad Kuru Jānis toreiz, dažus gadus pirms tam, kad viņš kļuva par Kalnaciema pieninieku, vai tad viņš tupēja ceļos un lūdza dievu? Ej un pasvilpo! Jānis sāka sakrustot rokas pie pus-diengalda pēc tam, kad zutenis jau bija pilns un kad viņam bija sakrāti vairāki zuteņi, tikai tad viņš sāka aicināt lūgšanu brāļus. Bet, re, pieninieka amats iekrita rokās pats — blīkš! — pa durvīm iekšā. Vienā jaukā dienā šo iesauc kantorī, sak, no Jurģiem vari tikt par piena vedēju . . . vai gribi strādāt... būsi tuvāk muižai...

— Kāpēc tad iepriekšējais atteicās?

— Tas bija kaimiņu ciema moderis, viņš salīga lielākas mājas un sāka vadāt svaigu pienu . . . Nu jā, tas Jānis — diezin vai šim toreiz bija simt rubļu pie dvēseles, var būt, ka bija arī un vajadzēja būt, Kuru mājām pieder pati labākā zeme, — bet viņš savāca un

samangoja no saviem un sievas radiem, lai būtu ar ko iesākt: gan drošības naudai, gan darbarīkiem un piena ratiem; un, redzi, kas notika: vienā jaukā dienā Kuru Jānis kļūst par piena vedēju, tādu pašu kā citi — nu jā, sākumā jau gluži tāds pats vis nebija, atceros tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakar.

Liekas, ka stāstītājs tikai tagad ir atradis īsto pavedienu. Taču vēl daudz labāk būtu runājot nobaudīt dūmu. Viņš pabāž roku zem spilvena, bet pīpes tur nav. Pīpe karājas Mares zobos, galviņa piebāzta ar svaigu tabaku, un pašlaik viņa uzrauj sērkociņu.

— Vai tu re, ko! Nu kāpēc tu gribi sev rūgtu muti!

— Es jau tikai nogaršoju, kāds ir. Tūlīt dabūsi atpakaļ.

Mare pīpē — nopietna un domīga. Pīpes kāts nostiepj viņas lūpu kaktiņu uz leju, jo sēdētāja ir aplikusi rokas ap ceļgaliem. Pēc katra ievilciena Mares vaigi ieplok uz iekšu un tikai pēc vairākiem rāvieniem un skaļas lūpu smakšķināšanas viņai izdodas palaist dažus zilus gredzenus.

Tenim nav laika priecāties par sievas izdarībām. Viņš pastiepj roku pēc pīpes, taču tūdaļ atsāk virināt muti. Viņš, kurš parasti visā dienā neizsaka ne desmit teikumus, pēkšņi runā tik daudz, ka lūpu kaktiņi kļūst balti. Dabūjis rokā pīpi, Tenis nemaz neuztraucas, ka tā apdziest pēc pāris vilcieniem.

— Šis, ķēms, sākumā devās uz tirgu ar pastalām kājās. Citi skatās un brīnās, — kur tāds pastalnieks radies — par kaunu savam amatam un visai pilsētai!... Ak kungs, citi piena vedēji sākuši slepeni apspriesties — Kaiknas moderis vēlāk stāstījis Kulbi Madisam,

visiem dzirdot, — sabāž galvas kopā un viendien tirgū, tieši pašā karstākajā darba laikā, pie Jāņa ierodas delegācija, un vienam rokā ir veci zābaki, protams, glīti salāpīti, pat dzelzs pakaviņi zem papēžiem. .. Šie izturējušies varen pieklājīgi un smalki, pat godbijīgi paklanījušies, — sak, mēs uzzinājām, ka mūsu godājamam amata brālim šodien dzimšanas diena, laipni lūdzam pieņemt mūsu nelielo dāvaniņu ... Jānis nepaguvis pateikt ne bū, ne bē, šo nosēdina uz ratu pakaļas, norauj pastalas — un zābakus kājā! Apkārt ļaužu kā melns; Ak tu piķis, kā nu visi dabūjuši no sirds pasmieties!

Šis jau neesot to dāvanu paturējis, bet vēlāk iesviedis vienam vāģos. Bet, paskat, nākamā reizē Jānim zābaki kājās! Tiesa gan, no juhtādas, iesārtiem stulme-ņiem, tomēr noziesti ar trānu līdz pašai augšai. Vēlāk izskatījušies gluži melni...

Bet, uzvilcis zābakus, neviens jau tūlīt nekļūst par īstu moderi! Sākumā šo brāķējuši. Otrajā dienā atkal: divi vīri piekantējas par draugiem, katrs ieķeras savā elkonī — nāc, mēs maksāsim! Jānis domā, ka šo vedīs uz rātuža krogu. Bet aiz kroga ir bārddzinis — šie aizved Jāni turp un liek apcirpt matus! ...

Nu, lai bija kā būdams, nepagāja ne divi gadi, kad Jānis jau sāka izsliet degunu un atgāzt galvu. Un, jo tālāk, jo labāk. Tādus kā mūsējie viņš tad vairs neturēja par vīriem, bet par ādām, nabagiem, ubagiem un skrandām. Ar laiku viņam sāka likties, ka salašņu bars kļūst aizvien lielāks, vēlāk pagastā vairs nebija neviena cilvēka — ne pie mums, ne visā plašajā apkārtnē. Visos krogos pa ceļam uz pilsētu to vien dzird: Kuru Jānim esot daudz naudas ...

81

6 - E. Vilde

— Man naudas ka spaļu! — Маге dziedošā balsī mēģina atdarināt Kuru Jāni.

— Nu jā, nu jā — arī tu jau būsi dzirdējusi — visi par viņu mēdās.

— Es jau viens pats nespēšu visu notērēt — paliks bērniem, — jaunā sieviete klana galvu gluži kā Jānis.

— Skat, kā atceras, he, he, hē! — Prillups uzsit sievai uz pleca. — Un cik veikli viņš uzgrieza valodas uz vienu un to pašu, vienu un to pašu — vienalga, tu vari iesākt stāstu par sūdvaboli vai baznīcas gaili, vai ecēštapu — beidzot tavs deguns tomēr būs piebāzts pie Kuru Jāņa naudas zuteņa, un, ja būsi gudrs un pats vedināsi uz to pusi, tad viņš pat aizmirsīs, ka esi nabags, un izdarīs tev ko labu.

Prillups pārbīda atdzisušo pīpi uz pretējo lūpu kaktiņu, viņa kreisās acs plakstiņš sāk paslepus drebēt, kāju pirksti, izlīduši no segas apakšas, nemierīgi sakustas. Kad Tenis atkal iesāk runāt, viņa baiss skan dobji, kā no dziļumiem.

— Tur nav ko iebilst: viņam ir tiesības tā runāt. Jānis nekuļ tukšus salmus. Un, ja kādam ir pamats, nekā tu viņam nepadarīsi. Mēģini aizbāzt vistai knābi, kad tā izdējusi olu un sāk kladzināt. Kas par to, ka žurka, iebēgusi alā, smejas par kaķi — žurka ir žurka un kaķis ir kaķis — kaķis paēdis, žurka izsalkusi. Ja negribi būt žurka, tad kļūsti par kaķi. Kamēr tu pats vēl neesi kaķis, izsmej vien žurku aiz skaudības. Kaķis redz tavu skaudību un sāk tevi tīšām ķircināt un kaitināt. Visi jau gribētu kļūt par Kuru Jāņiem un plātīties krogā un baznīcas priekšā, bet pagaidām viņiem

jātur mute ciet un, ieraugot Jāni, jāuzmet kūkums... Re, krodzinieki... ceļmalā no baznīcas līdz pilsētai... vai tad Jānis dod šiem ko nopelnīt — ne dzer, nekā, nopērk pudeli kvasa vai medaļu, un tas ir viss, pat pīpi nesūc, gluži kā sieviete . .. bet, redzi, kad šis ienāk, tad to vien dzird: Kalnaciems un Kalnaciems! Visi jau sen aizmirsuši pastalas un garos matus ...

Sieva ir noķērusi uz segas vairākas mušas un ieslodzījusi tās kreisās rokas plaukstā: pagriezusi galvu, Mare ierauga, ka apklusušā runātāja mazās, rudās ačeles noraugās uz viņu gandrīz vai ar cietēja izteiksmi. Viņa beidz ķerstīt mušas un palaiž gūstekņus brīvībā.

— Nu un tad?

Tenis neturpina tūlīt. Viņš pakasa spalvām apaugušo vaigu ar pīpes kātu, nosviež tad pīpi pagalvī, tā ka noklaudz vien, un pāris reižu dziļi norīstās. Tagad pat viņa balss liekas tāda kā spalvaina, katrs vārds tiek izgrūsts gandrīz ar varu, kaut gan viņš savaldās un cenšas izlikties mierīgs un vienaldzīgs.

— Ko tur vairs piebilst — Kuru Jānis drīz pirkšot muižu .. .

— Nu — nū!

— Kuru Jānis nostrādāja deviņus gadus par piena vedēju un tagad kļūs muižnieks. Kuru Jānis iesāka ar pastalām kājās, bet tagad valkās viksētus zābakus un brauks ar karieti...

— Tāpat vien izlielās ...

— Lielās vai nelielās. Arī kāds cits lielītos, ja vien varētu ...

— Varbūt neprot naudu saskaitīt!

— Gan jau prot — rakstīt vis neprot un arī grāmatā boksturē kā bērns, bet naudu skaitīt prot! Muižas jau ir dažnedažādas. Viņš tak nepirks ne Kaiknu, ne Tapu, ne Sergveri; lai Kalnaciems paliek vecajam, bet Vi-dustes Kaiknu pirks cits piena vedējs, kurš daudz ilgāku laiku vadājis pienu uz pilsētu. Bet Laipsala un Mudrika — tās tak arī ir muižas, un tādas var atrast vēl citur, gan šaipus, gan viņpus pilsētas, gan pie mums, gan Rīgas novadā, gan Krievzemē... Ko tu smejies?

— Smejos par to, kā Kuru Jānis brauks karietē: ai, nabaga galviņa!

— Tu par viņa galvu nebēdā, tai nav nekādas vainas — labāk uzmanies, lai tu nākamajā vai aiznākamajā vasarā nenokļūsti zem viņa karietes riteņiem!

Prillups ir salicis rokas krusteniski zem galvas. Viņš bungā ar kāju pirkstiem pa gultas galu.

— Var jau gadīties, ka šis nemaz muižu nenopērk. Vēl jau pats lāgā nezinot. Varbūt uziešot kādu pusduci labu lauku māju, tad pievākšot tās un muiža būšot rokā. Sacīsim, ka Jānis ar muti spēj vairāk nekā ar maku un viņam pietiek naudas tikai divām, varbūt pat vienai lielai lauku mājai, — mīļais cilvēk, vai tad tā nav diezgan liela alga par deviņu vai desmit gadu darbu, — pats varēs spēlēt kungu, bet sieva kundzēni. Nebūs tak grūti sakrāt to mazumiņu, cik pietrūkst karietei! .. . Bet tu apgalvo, ka viņš tikai dižojas, — kā tu to zini, ka dižojas? Es saku, nedižojas, viņš pateica man acīs vēl priekš pāris dienām, sievai dzirdot, — var taču skaidri spriest pēc acīm un balss, — to pašu stāstīja arī vecais kungs ... atceries,

toreiz ... sacīja, ka piena kambaris, lūk, esot īsta naudas bedre un Jānis ...

Pēkšņi vairs nav neviena, kas klausītos viņa stāstu. Jaunā sieva spēji pagriežas pret logu: pagalmā vienos krekliņos skraida Anne un Juku, suns riedams līdzi — visi jau piecēlušies no migām! Mazs, veikls lēciens, un Mare ir pāri stāstītājam, laukā nogultas un aši iziet no istabas, un, kad Prillupu tēvs, izdzirdis balsis pagalmā, beidzot paskatās pa logu, viņš ierauga, ka trīs cilvēki kreklos uzsākuši pie akas sīvu ūdens kauju un mazais sunītis izmisīgi rej, jo nezina, kuram steigties palīgā.

Tenis labu laiku guļ nekustīgi, sejā nav nekādas izteiksmes. Lai kaut kā piepildītu tukšumu, viņš klausās mušu spindzēšanā. Mušas tekalē pa spalvainajām krūtīm, spalvām apaugušajām rokām un kājām, pa bārdu un uzacīm — Tenis tās netraucē. Pēc tam viņš nožāvājas, sāpīgi iesmilkstēdamies kā blusains suns, un noliek kājas uz klona. Un, kad Tenis ir apāvis kājas, viņš atsēstas kaktā pie loga, noliek elkoņus uz ceļgaliem, saņem galvu rokās un bēdīgi raugās zemē. Bet ārpusē skan priecīgas gaviles.

Te pēkšņi Prillupam liekas, it kā gaišās, dūcošās telpas vidū stāvētu Liene. Un it kā viņa sirds, to ieraugot, sāktu priecīgi drebēt.

Jā, Liene — tā gan zinātu, ko darīt, un nokārtotu visu! Viņa bija cilvēks ar atsaucīgu sirdi un gaišu galvu!

Bet vai tad viņu kāds iekāroja?

Kāpēc gan Liene strādāja un pūlējās no mazas gaismiņas līdz dziļai naktij un kāpēc spieda pie darba ari Teni — dieviņ tētīt, te nu mēs esam!

Teņa sirdi pārņem kluss aizkustinājums. Tur stāv Liene — novājējusi, kalsena, sausa kā krija, vienmēr kaut ko steidz un rosās, taču šis darbs nav nevienam redzams. Bet visur viņa atbalsta Teni, vienmēr ir blakus, visu redz, visu dzird un pasaka priekšā. .. vēl taču varēja dzīvot, kāpēc viņa pameta mājas un vīru bez atbalsta!

Tiesa kas tiesa, Liene bieži rājās. Viņa rājās un bārās no rīta līdz vakaram visur un ar visiem — gan ar divkājainiem, gan četrkājainiem, ar tiem, kam ir dvēsele un kam nav dvēseles, viņa varēja pat sabārt un nosunīt malkas bluķi un bērza žagaru kā dzīvu cilvēku. Pēdējos gados šķita, ka Lienes krunkainā sejiņa sačokurojusies un savilkušies kā piepe, no kuras nemitīgi pil žults. Sākumā tas Teni kaitināja, kaut gan ieradums palīdzēja paciesties, īpaši tāpēc, ka Liene rājās un bārās klusi, it kā tas notiktu pats no sevis un savā nodabā, tāpat ieraduma pēc, kā mēdz dūkt dundurs vai sīkt muša. Tomēr ar laiku tas viņam apnika, tiesa gan, arī bērniem apnika, un tie sāka izvairīties no mātes, kur un kad vien varēja, kamēr Tenis sakoda zobus un klusēja kā miets.

Taču, ja tā padomā, Liene to nedarīja aiz ļauna prāta, gluži otrādi, viņa gribēja šādā veidā panākt ko labu un palīdzēt saviem tuviniekiem, un, ja vēl tā labi padomā, taisnība vien bija tai gudrajai vecenei, kas sacīja, ka tas Lienei esot no pirmajām dzemdībām. Tās bija tik grūtas un maksāja dzīvību vecākajam dēlam. Toreiz viņai esot piemetusies kāda neredzama kaite: vai nu kāds noskaudis, vai apvārdojis grūtniecības laikā, nu un, kad tā padomā... tad...

Teņa sirdi sagrābj jauns skumju un aizkustinājuma

vilnis, vientulība uzgulst pleciem tik smagi, ka pat galva noliecas zemāk un mute it kā grib pačukstēt putekļainajam klonam, ka tas, ko viņš zaudējis ar Lieni, tomēr bijis kaut kas no viņa paša — tomēr viņa paša ...

Kad trīs karotāji ar lielu troksni iedrāžas istabā, Tenis vēl vienmēr sēž turpat savā vecajā vietā. Visiem trim ir slapji krekli, dubļainas kājas, aptašķīti lieli, gar kuriem plūst lejā ūdens straumītes. Rīstīdamies aiz smiekliem, viņi pārrunā lielo notikumu un priecājas cits par cita izskatu, nepievēršot namatēvam gandrīz nekādu uzmanību, un šķiras tikai pēc tam, kad Mare, uzvilkdama brunčus, pamāj abiem pārējiem, lai tie kaut cik apsegtu savu kailumu. Mare pati sadabū mazu spogulīti un ar paštaisītu saru suku, sāk sukāt savus biezos, savēlušos matus.

Tenis pēkšņi nojauš — kaut kas vairs nav tā, kā bijis.

Kad viņi trijatā ieauļoja istabā kā trīs jauni kumeļi — kā ķēve ar diviem kumeļiem ... reizē ar viņiem šai telpā un Teņa sirdī ielauzās kaut kas tāds, kas aizslaucīja projām visu bijušo.

Tā būs labāk — tā tomēr būs labāk, — taisnību sakot, tā būs daudz labāk! . . .

Un citādi nemaz nevajag būt — nē, kāpēc — ja jau ne, tad ne!

Un citādi nemaz nedrīkstētu būt. .. Prillupa skatiens noslīd lejup gar matu sukātājas augumu un sāk rāpties atkal augšup ... nedrīkstētu ... nudien, nedrīkstētu ... f

Viņš strauji pieceļas un smaidīdams tuvojas Mares

gultai, it kā gribētu ko sacīt, ko darīt, taču samulst un tikai piedur pirkstus pie Mares kakla un noklak-šķina ar mēli, kā mēdz darīt saimnieks, kad t.as apmīļo savu jauno ķēvīti.

septītā nodaļa

Bet viss atkārtojas.

Viena lēkme pāriet, otra sākas.

Insekts, kas izspruka no kunga mutes un nokļuva vaļinieka ausī, bet vēlāk ielīda sirdī, te nomirst, te atkal atdzīvojas.

Tas nomirst dienā un atdzīvojas naktī, taču mēdz būt arī otrādi — nomirst naktī, bet atdzīvojas dienā.

Un, pamodies no jauna, tas jūtas daudz žirgtāks nekā iepriekš, un iekaisums, ko tas izraisa, aizvien vairāk un vairāk saēd dvēseli.

Viena karsoņa lēkme pāriet, otra daudz spēcīgāka sākas.

Tenim nevajadzētu izsmiet Jāni, ka tas vienmēr prot iegrozīt sarunu par jautājumiem, kas tuvi tā sirdij': arī viņš pats tagad šajā ziņā ir īsts meistars. Starpība vienīgi tāda, ka Tenis par to, kas tuvs viņa sirdij, stāsta tikai vienai, bet Jānis visiem. Tāpēc tai vienai gadās pārāk bieži dzirdēt šo stāstu. Tenis grauž, jo arī pats tiek sagrauzts no iekšpuses.

Viņš ir neatlaidīgs, jo arī tārps, kas viņu ēd, ir neatlaidīgs.

«Kaut viņa būtu drusku gudrākā!» Tenis nodomāja šodien.

«Kaut būtu drusku stulbāka!» viņš nodomā rit.

Bet Mare nav ne gudra, ne stulba, tāpēc ir vainīga, ka Tenim neveicas.

Marei ir labs miegs. Viņa nespēj piecelties agri no rīta. Viņa žāvājas un staipās, un lād īso vasaras nakti.

— Tu jau labprāt gulšņātu līdz brokastīm, ko?

— Tiesa kas tiesa!

— Varbūt līdz pusdienām!

— Dažreiz arī līdz pusdienām.

— Nu jā, ir jau arī tādas sievas, kas var gulēt, cik pašām tīk.

Mare nožāvājas un izstaipās tā, ka asaras saskrien acīs.

— Droši vien, ka ir.

— Un šī laime viņām nebija šūpulī ielikta.

— Laikam nebija vis.

— Viena ieguva laimi šā, otra tā.

— Kā jau vienmēr.

— Un kā nu kurš pamanījās, dažs prata satvert laimi tieši aiz ragiem.

— Laikam gan — o-ē-ēh!

— Kuru saimniece jau tagad varētu snaust līdz brokastīm, ja vien gribētu, un pēc gada vai diviem gu-ļavāt līdz vakaram.

— Cik žēl, ka neesmu Jāņa sieva! — Mare iesmejas, spēji pārvar savu slinkumu un izlec no gultas.

Darbs vasarā ir grūts.

Mare reizēm strādā aizrautīgi, ar visu sirdi, taču brīžiem gļēvi nolaiž rokas. Tad viņa kustas gausi, ar lielām pūlēm, acis kļūst trulas aiz pārguruma un viņa

nekaunas atpūsties pat ilgāku laiku. Mainīgais garastāvoklis neļauj paveikt līdz galam iesāktos saimniecības darbus.

Tas dod Tenim iespēju aizrādīt — vienreiz tā, citreiz citādi.

— Jā, Mārīt, darbs ir par nastu — dažam cilvēkam darbs ir par nastu! Bet tā jau nav paša cilvēka vaina. Nav dzimis darbam, dievs viņu nav tādu radījis! Esmu to pats savām acīm noskatījis un saku ari citiem, ka pasaulē ir divējāda veida ļaudis: vieni piedzimuši par zemniekiem, otri par kungiem, un to var skaidri redzēt pēc viņu izskata. Tu, Mārīt, esi no kungu slakas.

— Labi, tad jau es likšos uz auss, citādi grēkošu pret dieva likumiem.

— Protams, tu vari to darīt, tikai ievēro, ko norāda dieva pirksts!

— Ir gan labs pirksts, tas grib man parādīt vēl otru veci!

Mare sarauc uzacis, un urbis Teņa krūtīs tūdaļ ap-rimstas, it kā būtu uzdūries cietam tērauda slānim. Vārds pamirst uz Teņa lūpām, doma sastingst smadzenēs, un viņam brīžiem jāpagriež galva, lai izvairītos no Mares dzēlīgā skatiena, jo tas ieduras līdz sirdij un sniedzas pat līdz kāju pirkstiem.

Pēc tam seko neziņas pilnas dienas, un atkal nāk dienas ar cerībām un pienāk tādas, kad Prillups jau nokļūst pusceļā līdz kantorim, lai pateiktu kungam savu «nē» un izbeigtu visu. Bet viņš tomēr atgriežas, brīžiem pēc garāka, brīžiem īsāka gājiena, dažreiz pat pie pašām kantora durvīm, ieraugot kungu turpat pagalmā, kad rodas visas iespējas aprunāties ar kungu zem četrām acīm. Taču viņš vēl pēdējā acumirklī spēji

nogriežas sāņus. Tenis vēlas, lai viņu aicinātu, bet baidās no šā aicinājuma un jūtas pateicīgs, ka kungs ir tik pacietīgs. Viņš cer, bet arī nododas bažām, ka kungs jau visu aizmirsis. Un, kad tie kādreiz nejauši sastopas, tad Tenis gan satrūkstas, taču viņam noveļas kā slogs no sirds.

Tenis sastop kungu lejā pie siena zārda un spēji apstājas kā cilvēks, kas nejauši uzdūries lāča migai. Viņi saskatās, un abi novērš acis. Kādu brīdi ne viens, ne otrs nedabū ne vārda pār lūpām. Krēmers sēž siena zārdā — cepure uz ceļgala, vējš plivina varenās ūsas.

— Nu, Prillup, tu man vairs nemaz nerādies acis.

Tenis tikai tagad nogrūž cepuri no galvas un, nenolaidis roku, sāk kasīt pakausi, likdams manīt, ka saruna būs īsa.

— Nebija kungam nekas sakāms.

— Tātad negribi vis par moderi?

— Ak, par moderi? Var būt, ka gribētu, bet vai tad kungs bija domājis nopietni?

— Uja, trakais! — Krēmera kungs pieceļas sēdus savā migā. — Vai tev tiešām liekas, ka dzenu ar tevi tukšus jokus?

— Nē, ne jau tieši tā. Esmu par šo to arī padomājis, bet ne jau man tas pēdējais vārds sakāms.

— Vai tad Mare nevēlas?

— Tā laikam būs.

Kungs uzliek cepuri galvā un satver spieķa rokturi. Abi paskatās apkārt, vai kāds nav tuvumā.

— No kā tad viņa baidās? No ļaužu valodām?

— Arī no tām — protams, arī no tām . . .

— No kā tad vēl?

Tenis mīņā jas uz vietas.

— Ej tu sazini — viņai jau pašai savas iedomas, sava griba — grūti saprast, kas viņai padomā...

Krēmera kunga lielās acis zem kuplajām uzacīm it kā izspiežas uz āru un cieši uzlūko vaļinieku. Tenis pamana kunga skatienā kaut ko pilnīgi jaunu, agrāk nebijušu, un viņa roka ar paša pīto rupjo salmu cepuri nošļūk un lēni slīd gar krūtīm uz leju.

— Paklau, Prillup, tu melo. Es zinu, ka Mare piekrīt, tikai tu pats esi pretī...

— Vai kungs to zina?

— Jā. Mare nav muļķe. Mare labprāt gribētu dzīvot, un viņa mācētu dzīvot, to jau var redzēt pēc sejas, bet tu nevēlies, tev skauž.

Prillups klusē ar vaļēju muti. Viņš bolī acis, it kā ko meklēdams, kamēr labā roka berzē gūžu. Viņam ir atklājies kas pilnīgi jauns.

— Var jau būt... Var jau būt, ka es pats ... ka esmu arī drusku greizsirdīgs ... bet viņa nav man teikusi ne vārda, ne pušplēsta vārdiņa ... nav pat ne ieminējusies!

— Šitā, esi gan tu gudrinieks! — Krēmera kungs pieceļas. — Kā sieva lai tev ko saka, ja redz, ka tu spītējies pretī ar visu sirdi... tik tiešām tu esi viens gudrinieks!

Viņš uzgriež zemniekam muguru un pošas projām, taču bez steigas. Aiziedams vēl nobubina pār plecu:

— Ko es tur varu zināt. Lai katrs kārtojas, kā māk.

Prillups redz, kā kunga kakls pietvīkst.

Ne jau tikai kakls. Nosarkusi ir arī Krēmera seja. Pat acis ir iekaisušas un skatiens aizmiglojies. Un tad viņam liekas, it kā krūtīs iedurtos šķēps, tieši tajā vietā, kur cilājas slimais sirds vārstulis. Taču tas nav

naids, kas pārņēmis visu viņa būtni, kā Prillupam liekas, bet vienīgi spējš neapmierinātības vilnis pašam ar sevi. Tas drīz vien pārveidojas par rūgtu atziņu: Ich hātte mich mit dem Kerl nicht einlassen sollen!

Taču tagad noskaidrojas, ka Krēmeram nav bijis iemesla nodoties pašpārmetumiem. Vaļinieks neļauj kungam aiziet, bet seko viņam līdzi. Darījums vēl nepavisam nav izjucis.

— Lai kungs neņem ļaunā, — Prillups atkal liek roku pie cepures, — es tikai gribēju pateikt, ka it nekas vēl nav izlemts galīgi un visa tā būšana ir vēl pusceļā, kungam vajadzētu drusku pagaidīt un ļaut mums labi pārdomāt un apspriest. . .

Sārtums Krēmera sejā izgaist vienā mirklī; viņa druknais stāvs pagriežas pret vaļinieku, ūsas un uzacis viegli sakustas, balss kā ieeļļota.

— To es tev neesmu liedzis, Prillup.

— Nu jā, nu jā, kungs tiešām nav liedzis, kungs ir bijis pacietīgs, bet citādi jau ari nevar, jo katrai lietai savs āķis. Viss jau sen būtu kārtībā, — Prillupa lūpas šķībi pasmaida, bet acis lūdz piedošanu, — ja kungs, tā sacīt, būtu jauns. Bet tā kā viņai viens vecis jau sēž uz kakla ...

— Vai viņa tā teica? — Krēmers tikko manāmi pavirzās tuvāk Tenim.

— Nu ne jau nu gluži tā ... Kungs tomēr paliek kungs! Bet to jau var spriest pēc viņas jaunajām, svaigajām asinīm, un tāds jau neko nesaprot, kad runā aplinkus, jāieskaidro viss gluži kā bērnam, tik tiešām kā bērnam ...

— Cik jauna tad viņa īsti ir?

Uz Marijas dienu laikam būs divdesmit viens, bet

kāda te nozīme gadiem, viņi tur meža biezoknī — es tak zinu, pats savā laikā kalpoju Ruisu mežkungam par puisi, — šitie ļaudis nāk pie prāta tikai tad, kad mati jau metas iesirmi un kad sarodas pirmie stariņi ap acīm, bet gadās arī tādi, kas nomirst kumeļa prātā...

— Nu, tad jau man būs ilgi jāgaida!

— Nu jā, kungs, bet daži ir tādi, kam prāts apgaismojas arī ātrāk, tādam izdodas iedzīt šo to galvā vismaz ar varu; pazīstu dažus turieniešus, kas līdzīgi manai Marei, — un kā jau kungs pats sacīja ...

Bet kungs netic nevienam vārdam, ko stāsta samulsušais Tenis, un nolemj izbeigt šo sarunu.

— Nu tad lai paliek tā — tu atnāksi pie manis un pateiksi.

Un, pagriezdamies uz papēža un savicinādams spieķi, vēl piebilst:

— Vari viņai pasacīt, lai nebaidās no ļaužu valodām, protams, ja vien pati savaldīs muti, un arī tu, Prillup.

Un pēc tam, paspēris dažus soļus, nosaka:

Viņa varētu kādu vakaru atnākt pati un pasacīt.

Tenis vēl ierauga, kā kungs ar kreiso roku nošļūc gar krūtīm, sāniem un muguru, it kā ko nopurinādams, pēc tam viņa salīkušais stāvs nozūd zaļajā birzē . . .

Kopš tās reizes Prillupu Tenis izdomāja jaunu paņēmienu: viņš nerunāja vairs netieši un aplinkus, bet pateica visu tieši un atklāti. Tenis neuzmācās, nepavēlēja un nesūrojās — šī pieeja šķita aplama, kaut gan dažreiz saņēma dūšu un bija gatavs to darīt, — bet viņš šķita nenogurdināms atkal un atkal, parādot savam upurim vilinošo gala mērķi, atklādams to aizvien

jaunās krāsās, izvirzot aizvien jaunā apgaismojumā, tā ka katru reizi varēja beigt ar vienu un to pašu secinājumu: «Nu, Mare, kā būs?» Tā kā Mare diemžēl bija tikai Mare, un, lai viņai šis ziedošais mērķis neliktos pārāk neaizsniedzams, tad viņš samazināja attālumu starp iecerēto mērķi un piena uzņēmumu, kurā tiem abiem būs jāiegulda daudz pūliņu. Varbūt pietiks jau ar pieciem gadiem — ar sešiem — septiņiem noteikti, jo vai tad katrā ziņā jāpērk muiža, var jau palaist arī vieglāk un galu galā nonākt pie tā paša iznākuma vēlāk.

Aplūkodams savās iedomās rūpīgāk pirmo, vistuvāko ceļa posmu, viņš to iztēlojas visai dažādu': vienreiz tā bija visparastākā lauku saimniecība, citreiz dzirnavas, vēl citreiz māja ar pārdodamu mežu vai māja, kurā var iekārtot veikalu, — taču vienmēr viņa iztēlē pie šā īpašuma bija klāt auglīga zeme, tīrumi un pļavas, jo Tenis ilgojās nolikt kāju uz paša zemes tāpat kā Kuru saimnieks, kā vārdus viņš tik labprāt mēdza atkārtot.

Mare klusēja kā suns, ko blusī saimnieks. Viņa neteica ne «jā», ne «nē» un vēlāk nevīžoja atvairīt Teņa uzmācību pat ne ar jokiem. Nekas nespēja iztraucēt viņas mieru. Brīžiem Mare pasmaidīja vai ari domīgi palūkojās sāņus, vai pakasīja aiz auss. Citreiz viņa klusēja un tad pēkšņi uzsāka nebēdnīgu dziesmu. «Dzenis kaļ kokā, un koks tūdaļ atbild ar dunēšanu, norādot, kurā vietā ir iedobums,» Tenis nodomāja, «es klaudzinu pie sava koka dienu no dienas, taču atbildes nav nekādas!» To viņš nespēja saprast, jo neiedomājās, ka mežā aug arī koki, kas neatbild «jā» pat dzeņa kalšanai. Muižnieks tam neticēja, un

neticēja ari Prillups, īpaši tagad, kad šaubas bija radušas atbalsi kunga neuzticībā.

Beidzot notika kas tāds, ka Prillupam sāka likties, ka kokā ir atrasts tukšs iedobums.

Viņi sēdēja pagalmā pie trijkāja. Mare vārīja vakariņām jaunos kartupeļus, Tenis asināja izkapti. Tenis tikko bija nodziedājis savu dziesmiņu, droši nolicis savu kāju lielas lauku mājas auglīgajā tīrumā. Labi zinādams, cik ļoti jaunā sieva ilgojas pēc tēva mājām, Tenis šoreiz pabeidza ar vārdiem:

— Un tad mēs pārceltos uz mežu, nevis kur citur — tieši uz Ruisu... Mare, kā būtu, ja mēs dotos uz Ruisu?

— Bet kāpēc ne uz pilsētu? — Mare noprasīja un iešķībi paskatījās ugunī.

— Uz pilsētu? ... Ko tad mēs pilsētā? ...

— Tur ir cilvēki un tik daudz visādu mantu.

Šo vārdu īsto jēgu Tenis saprata brītiņu vēlāk. Viņa mute palika vaļā, izkapts noslīdēja zemē, nazis, ko viņš turēja labajā rokā, palika galeniski uz ceļgala.

Un tad viņš pēkšņi atcerējās kādu notikumu, kādu sīku epizodi, kas palīdzēja atklāt Mares domu.

Mare bija pirmo reizi nokļuvusi pilsētā toreiz (ar meža sievietēm tas gadījās diezgan bieži), kad viņi pirms kāzām bija devušies pēc līgavas rotām un kāzu labumiem. Meiča nokļuva pilnīgi citā pasaulē, tādā, kur katrs nākamais solis atklāj jaunus brīnumus. Pārlieku grūti bija tikt uz priekšu: Mare ik pēc soļa apstājās un brīnījās, pāris reižu pat nozuda ļaužu drūzmā, un viņš to meklēja kā mazu bērnu. Un, kad Tenis beidzot aizgāja nokārtot ko tādu, kur līgava nebija vēlama, tad Mare atgriezās pie ratiem tikai pēc vairā-

kām stundām: laiks esot pagājis pārlieku ātri, aplūkojot «cilvēkus un visādas mantas». Pašai vaigi kvēlo kā uguns.

Visu ceļu Mare bija nopietna mazrunīga un domīga un sāka atkust tikai mājās. Bija sakrājies milzums visādu iespaidu, un viņa stāstīja vairākas dienas un vēl tagad pēc ilgāka laika ar saviem stāstiem panāca, ka bērni klausījās vaļējām mutēm, ausis izslējuši. Mare bija dažās stundās pilsētā pieredzējusi vairāk nekā Tenis visā savā mūžā, kaut gan mēdza turp aizbraukt divas vai trīs reizes gadā.

Tātad uz pilsētu.

Nekas nebija tik svešs Teņa ilgu pasaulei kā pilsēta. Viņš vienmēr jutās tur lieks, tās šaurība smacēja, un Tenis dusmojās uz cilvēkiem, kas gan izskatījās izglītoti un cienīgi, taču maisījās cits citam pa kājām, grūstījās un stumdījās. Viņš katru reizi pateicās dievam, kad bija izkļuvis no pilsētas laukā un klusībā nebeidza brīnīties, kā gan cilvēki varēja samierināties ar šādu tirgus gumzoņu un izturēt līdz mūža galam. Un kas pats trakākais: viss, ko bāž mutē, jāpērk par skaidru naudu, naudasmaks visu laiku jātur pirkstos, no zemes neviens neiegūst it neko — ēd nost tīru naudu! Bet ko gan šobrīd nozīmēja bailes no pilsētas? Līdz tam vēl daudz laika, kaut arī jau tagad vajadzēja visu izlemt galīgi. Tad Mare būs reiz nobriedusi par prātīgu cilvēku un, ja arī viņa neatteiktos no sava nodoma, dzīvot taču var arī pilsētā. Koks bija atsaucies dzenim, dzenis zināja, kur meklējams tārps, — šoreiz tas bija galvenais. Un Tenis sacīja sievai:

— Nu jā, ko tur daudz, var arī uz pilsētu ...

Bet ne vārda vairāk.

97

7 — E. Vilde

Neredzams nazis pārgrieza sarunas pavedienu tieši šajā vietā.

Un ne jau tikai šodienai, bet vairākām dienām.

Tenis pamāja ar roku, kas nozīmēja: mums taču laika diezgan, gan jau vēl parunāsimies par visu, piecēlās un izlikās, it kā viņam vajadzētu doties uz piedarbu.

Tenis pats nezināja, kas notiek, bet nopietnāk nekā jebkad pacēlās jautājums: «jā» vai «nē»? Patiesībā šāds jautājums bija muļķīgs, varbūt pat bezgala stulbs: vai kļūt par Kuru Jāni vai palikt par Prillupu Teni? Tagad, kad sieva beidzot bija ar mieru iemaksāt savu kapitāla daļu, Tenis pēkšņi kļuva tik šaubīgs, it kā šajā darījumā draudētu liels zaudējums. Viņš jutās kā pakulās sapinusies vista un nodevās ļaunām nojautām: vai tiešām vienu no trim tu atdosi citam! Tenis skaidri redzēja, cik viņš pats skaudīgs un sīkumains, par ko tik dusmīgi bija pārmetis labvēlīgais kungs.

Nokļuvis strupceļā, zaudējis miegu un ēstgribu, Tenis beidzot griezās pēc palīdzības pie paša dieva. Taču šī pārslogotā uzticības persona pašlaik šķita aizņemta ar kādu citu vaļinieku: atbildes kā nebija, tā nebija. Tad Prillups saņēmās un devās pie zīlnieces.

Tā dzīvoja tepat kaimiņciemā un atbildēja tūlīt. Tenis vēl nepaguva ne atvērt muti, lai pastāstītu par savām bēdām, — sarunu iesākot, viņi pateica viens otram tikai dažas vispārīgas frāzes, apjautājās par labklājību, kā arī par dzīvi gan šaipus, gan viņpus upes, kamēr vecene piepildīja savu milzīgo degunu ar šņaucamtabaku, — taču, izklājusi kārtis, minētā zīlniece tūdaļ nolasīja kā no grāmatas. Prillupu saimnieku sagaidot liela laime, ja vien viņš kā īsts vīrs

pratīšot to satvert aiz ragiem. Ceļā gan esot visādi šķēršļi, bet tie esot gudri jāapiet ar līkumu. Un pašās beigās saburžļātās, kā Tenim šķita, pēc zāļu tējām dīvaini smirdošās lapeles pavēstīja īsi un noslēpumaini: «Kas nedos, tas negūs.» Aizupietim šī pamācība esot jāņem vērā: «Kas nedos, tas negūs.»

Tieši šie miglainie vārdi piespieda Teni uzšauties stāvus kā sadzeltu. Viņš paspieda vecenītes abas rokas, apsolījās atvest rudenī vēl papildinājumu šāsdienas devumam un aizgāja.

Tagad dzenis steidzās pēc tārpiem — uz karstām pēdām.

Kas nedos, tas negūs ... Kas nedos, tas negūs! .. .

No Sutsu pirtiņas pāri purvam līdz Prillupiem būtu jāiet vismaz vesela stunda, taču Tenis to novicoja pusstundā. Viņš steidzās, kā baiļu vajāts, vai tikai vecā kāršlicēja neskrien pakaļ un neatsauc pareģojumu. Nokļuvis pie upes un uzlicis kāju uz laipas, viņš tiešām atskatījās uz Sutsu pusi un priecīgi pasmaidīja, redzēdams, ka neviens nenāk. Un tā tikai tālāk prom gar krastu, ka ūdens vien šķīst, — šoreiz bez sevišķa iemesla, var jau būt vienīgi tāpēc, lai paildzinātu jauko svētdienas vakaru liktenīgā līguma noslēgšanai. Tenis apāva kājas un pagausināja soļus tikai lejā pie Grantskalna nogāzes — Prillupos nevienam nav jāzina, ka viņš nācis caur purvu, — un sajuta nogurumu ceļgalos, un kļuva mazliet šaubīgāks.

Jaunā sieva gulēja uz vēdera pagalma maurā, priekšā pie paša deguna cita pie citas trīs atvērtas grāmatiņas. Proti, Marei piemita tāds savāds ieradums lasīt vairākas grāmatas reizē: pārmaiņus no katras pa nodaļai. Saturs viņai nemaz nesajūkot, Mare apgal-

voja. Tāpat viņa padarīja nesteidzamākos mājas darbus, vienu pamezdama, otru atsākdama, — tad veicoties ātrāk un labāk. Viņu netraucēja ne citu apsmiekls, ne dzēlīgās piezīmes — brīva griba, tā Ma-rei esot tikpat kā debesu valstība. Lasāmvielu — kādu duci apspeķotu stāstu grāmatu un dziesmu krājumu — Mare bija atvedusi līdzi no savām tēva mājām un pārlapoja varbūt jau desmito reizi, jo Prillupos, kur varēja atrast vienīgi baznīcas rakstus un mazu piezīmju grāmatiņu, jaunu lasāmvielu neviens neiegādājās.

Kad Tenis piegāja lasītājai klāt, tā novērsās no grāmatām un uzlūkoja nācēju, taču nepacēla savu skatienu augstāk par tā ceļgaliem. Pēc tam viņa mierīgi turpināja lasīšanu. Kur viņš bijis, ko darījis, par to Mare nemēdza apjautāties. Tenis nolaidās garšļaukus sievai blakus un sāka piebāzt pīpi. Sievas nevērība bija Tenim gaužām pa prātam, tā viņš varēja labāk un mērķtiecīgāk uzsākt sarunu — pagaidām vēl kaut kas aizžņaudza kaklu.

— Kur tad palikuši puika un skuķis? — viņš iejautājās pēc brītiņa.

— Laikam krūmos, — Mare atteica un paņēma citu grāmatu.

— Sastrīdējāties, vai?

— Nē, man gribējās lasīt.

Tenis sūca pīpi no visa spēka. Vakars izklāja pār pagalmu rožainu plīvuru. Jaunās sievietes galvu un grāmatu ieskāva liegs atspīdums.

— Mums viendien pārtrūka aizsāktā saruna, — Pril-lups beidzot noteica un uzlika roku uz sievas pleca.

Mare lasīja tālāk, jo bija uzgājusi pārlieku aizrau-

tīgu vietu. Tad instinktīvi pacēla elkoni un atgrūda Teņa roku, it kā tās svars traucētu lasīšanu. Taču viņa bija sadzirdējusi, ko vīrs saka, un beidzot, kad interesantais notikums jau garām, piebilda’:

— Kāda saruna?

— Nu, vai tad tu neatceries? Tu traki gribēji uz pilsētu. Sak, ja mēs, pienu vedot, būsim ko iekrājuši, pārcelsimies uz pilsētu ... Nu jā, un tad es tajā vakarā sāku šo to pārdomāt, nebiju pie tāda jaunuma tā kā pieradis, esmu saaudzis ar zemi un mēsliem kā gliemezis ar čaulu. Bet, ja tā apsver, arī pilsētā ir labi — nav jānoņemas ar lopiem, nav jādomā, kur ņemt sienu un labību maizei, viss turpat pie rokas, ņem tik nopērc un ēd, un dzīvo kā kungs vai kun-dzene ... Re, nopirktu divas prāvākas mājas uzreiz un, ja nav slinkums, atvērtu arī bodi vai uzsāktu kādu citu nelielu šeftīti — bet, ja nepatīk strādāt, — peļņu dod arī nauda vien ... Nu tad tev gan būtu daudz laika vērot cilvēkus un visādas mantas. Kā tev liekas, Mare?

Jaunā sieva izlasīja vēl dažas rindiņas un tad atbildēja, acis nepacēlusi:

— Kad Jānis pērk muižu, tad salīgsti par piena vedēju.

— Kad Jānis! ... — Prillupa garās kājas spēji sakustējās, mute sašķiebās smaidā.

— Nedzen jokus — neviens jau vēl tagad piena vedēja amatu nedod! Vecais arī jau dusmojas, es tikai vilcinoties un nepieņemot piedāvājumu, sak, viņš darot labu, bet esot jāgaida un jātirgojas kā ar tādu lauķi... Tev vajadzētu reiz saņemties un izbeigt šo strīdu ...

Šis saudzīgais brīdinājums aši pārslīdēja pār Teņa lūpām un noslēpās bārdā.

— Strīds tiks izbeigts tūlīt, ja tu apklusīsi.

— Vai tad . . . vai tad tu negribi, vai?

— Nē.

Prillups uz brītiņu aizvēra acis, it kā pēc smaga sitiena; viņš izņēma pīpi no mutes un iebāza atpakaļ, izņēma vēlreiz un ielika atkal zobos.

— Tu taču solījies ... tu teici, ka ...

— Es teicu, ka labprāt dzīvotu pilsētā, ja vien varētu.

— Ja varētu . .. Tad tak tu varētu .. . Tad tu . ..

Lasītāja pašķīra lapu. Tās sejā nesakustējās neviens

vaibsts, taču vārds sastinga Tenim uz mēles un elpa aizžņaudzās, it kā viņu no iekšpuses kāds būtu satvēris aiz rīkles. Brīdi pagulējis zālē kā kritis koks, Tenis piecēlās un devās uz istabu. Marei likās, it kā vīrs nevarētu lāgā noturēties uz kājām.

ASTOTA NODAĻA

Vecais Prillupu Ādams, nelaiķis, bija šaubījies, kam izlūgties pasaulīgus labumus — debesu tēvam vai pekles valdniekam. Dēls ar gudru ziņu pielūdza abus, taču ar savu pasākumu vēl vienmēr mīņājās uz vietas. Pirmais noslēpumaini klusēja, jādomā, likdams manīt, ka šādas lūgšanas nepiederas viņa kancelejai; otrs atbildēja ar Sutsu Trīnes smirdošajām lapelēm, bet izteicās neskaidri, pārlieku neskaidri. Būtu jau labi satvert laimi tieši aiz ragiem, viegli pārvarot visus

šķēršļus, bet kā to paveikt? Kā augstā debesu vara, tā zemie pekles spēki, kuru pienākums būtu palīdzēt cilvēkam un virzīt pa īsto ceļu, pārāk maz rūpējās par saviem klientiem, un it nemaz neņēma vērā viņu vientiesību! Tenisbija sapratis vienīgi vārdus par došanu un ņemšanu. Ābrama dēls deva.

Taču tagad, kad atdodamā neļāva sevi atdot, kad vairs nevarēja būt ne runas par pieveicamās ietiepību, kad viņš bija sastapies ar nepieveiktās galīgo noraidījumu, — ko tagad iesākt? Kur, pie joda, tagad pieķerties, kam aizspraukties garām?

Dažubrīd Prillups pat nolēma atmest visam ar roku. Un tomēr viņš jau šodien izraka no zemes vakar apbedīto nelaiķi un, kā vienmēr, mēģināja tam iepūst nāsīs cerību dvašu. Cita lieta, ja Sutsu vecenes apsolītā laime būtu sīka! Taču tur slēpās prāva kaudze labumu, vismaz tik daudz, cik Tenis bija cerējis, bet varbūt arī vēl vairāk. Par to bija vērts cīnīties, par to bija vērts palauzīt galvu un pavārstīt muti, ziedot naktsmiegu un ēstgribu. Beidzot varbūt tomēr radīsies labs padoms, izdosies satvert īsto zaru, nejaušs gadījums uzvedīs uz pareizā ceļa.

Bet pagaidām viņš tiešām nezināja, ko uzsākt, kam pieķerties, ko darīt.

Tenis izdomāja kādu nenozīmīgu iemeslu un sūtīja savu jauno sievu uz pilsētu — varbūt turienes kārdinājumi palīdzēs salauzt spītnieces pretestību. Aizbraucot uz turieni ar vilcienu, Mare visu dienu varēja nodoties pilsētas jaukajiem vilinājumiem. Taču Mare atgriezās vēl mazāk sajūsmināta nekā pēc pirmā brauciena: laiks esot pagājis pārlieku gausi un vientuļi, karstums bijis neciešams.

Tad Tenis izmēģināja laimi, piedāvājot naudu. Viņš apsolīja sievai visu peļņu par muižas teļiem, ko pārdos nākotnē, — ar šo naudu Mare varēšot darīt, kas vien pašai tīk jau kopš pirmās dienas. Tenis arī apzvērējās maksāt zināmu daļu par katru mārciņu pārdotā sviesta un piedevām lika manīt, ka arī «tas otrais» neesot nekāds gnīda, gan jau arī viņš laiku pa laikam izrādīšot kādu uzmanību dāvanas veidā.

Bet Mare tikai atvieza savus retos zobus un atteica:

— Esat jūs gan īstie vīrieši!

Brīžiem Prillups iedomājās, ka vajadzētu ieteikt kungam aicināt Māri pie sevis un runāt ar viņu kā tēvam ... varbūt kungs zina vārdus, kas zemniekam neienāk ne prātā. Taču šāds padoms šķita kā abpusēji griezīgs zobens: Mares uzpūtīgās atbildes varētu izjaukt visu pasākumu. Te kādudien ap pusdienlaiku jaunā sieva saņēma pavēli ierasties muižā mazgāt kungu mājas grīdas, un, tā kā tas iegadījās tādā reizē, kad vecais kungs uzturējās savā īpašumā, — Tenis pats bija viņu notālēm redzējis, — tad varēja gadīties, ka virējas atnestā ziņa bija tikai iegansts, bet patiesībā kungs vēlējās parunāties ar Māri zem četrām acīm. Taču tas varēja iegadīties arī pilnīgi nejauši. Beidzot Tenis bija panācis tādu stāvokli, ko viņš vairs nevarēja grozīt, un viņa krūtis piepildījās ar cerībām, ka viss būs labi.

Bet jaunā sieva atcirta ziņnesei ar apbrīnojamu bezkaunību:

— Es jau nu gan neiešu. Lai viņš sauc pie sevis ganu sievu, tā tur pelnās jau gadu gadiem, šai daudz lielāks trūkums nekā man!

Tenis laimīgā kārtā paguva satvert virēju aiz brunčiem vēl pagalma vārtos: tādu atbildi lai viņa kungam nenesot, labāk lai pasakot, ka Mares neesot mājās!

— Žēlīgais dievs, — Tenis iesaucās gan aiz patiesa satraukuma, gan spējas iedomas pamudināts, kas, līdzīgi zibenim, izšāvās caur viņa galvu.

— Vai tu tiešām nesaproti, ka viņš tevi iekāro, ka viņš tevi grib! Kungs jau varētu aicināt arī kādu citu, pasaulē ir tik daudz jaunu sieviešu un meiču, bet viņš grib tevi, vienīgi tevi! Vai tiešām tas nenozīmē neko, vai tu vēl nesaproti, kas ir viņš un kas esi tu!

Ar tādu stūrgalvi nebija ko iesākt. Redzot vīra svētās dusmas un sakrustotās rokas, Marei uznāca spēji smiekli, un viņa atbildēja, skaļi spurgdama:

— Nesaprotu ... nesaprotu ... es saprotu vienīgi to, ka protu cienīt pati sevi: vai tiešām tu vēl vienmēr nespēj apjēgt!

Mare mēdza smieties reti un visai apvaldīti — tik nebēdnīgus smieklus Tenis dzirdēja pirmo reizi.

Tagad Prillups vairs nespēja izdomāt neko, nepavisam. It kā viņam uz pleciem nebūtu galva, bet koka bluķis. Un šis bluķis šobrīd bija pat apdullis jo, sperot soļus, Tenim likās, it kā viņš staigā pa purvu un tūdaļ iekritīs akacī. Pat rokas bija kļuvušas kā nedzīvas, kraujot sienu, bija jāuzmanās, lai nenoliktu paceltas pilnās dakšas garām vezumam. Vakarā pārguris iekrizdams cisās, Tenis juta, ka sastingst arī viss pārējais ķermenis un gulta zem viņa sāniem šķita kā laiva, kas šūpojas viļņos.

Un savā izmisumā šis vīrs pa pusei neapzinīgi atkal raidīja lūgšanas visaugstākajiem debesu spēkiem.

Viņš sāka lasīt svētos rakstus, spieda bērnus pie

pusdienu galda sakrustot rokas, pēc baznīcas dievvārdiem iegriezās vēl lūgšanu namā un jutās aicināts vest pie dievgalda arī sievu, kaut gan kopš pēdējās reizes pēc kāzām nebija pagājuši ne trīs mēneši. Savā pēkšņajā aizrautībā ar ticības būšanām viņš nonāca pat tik tālu, ka lika manīt jaunajai sievai, lai tā arī savukārt gādātu, ka mājās valdītu «kristīgs gars», tāpēc bērniem katru vakaru esot jāmācās katķisms un jānoskaitot tēvreize. Viņš to pateica tik nopietni, it kā jau kopš laiku laikiem būtu turējis godā visus kristīgo tikumus.

Attālums no atturīgās klauvēšanas pie debesu durvīm līdz dedzīgai lūgšanai par savu labo pasākumu Prillupam nemaz nelikās tik liels. Un šī lūgšana par katru cenu tiecās izlauzties priekšplānā. Taču pagaidām viņš vēl spēja novaldīties. Tas nozīmēja to, ka Tenis atkal bija nācis sakaros ar pazemes spēkiem.

Kādā svētdienā, kad dievkalpojums tikko bija beidzies, Prillups laukumiņā starp baznīcas galveno ieeju un vārtiem nejauši sastapa Sutsu veceni. Viņš tūdaļ sūtīja Māri pie maiznieka pēc bulkām un, zīmīgi paspiedis Trīnei roku, lika manīt, ka vēlas ar viņu parunāties vienatnē, un vedināja tālāk no ļaužu drūzmas. Sak, vai šī nezinot kādu līdzekli, ar ko varētu piespiest sievu, ja šī kādā lietā — vienalga, kādā — briesmīgi spurojas pretī, sak, piespiest viņu nākt pie prāta un pakļauties vīram.

Sutsu kāršlicēja bija vēl žirgta sieva, rāma un godbijīga, pieklājīgi ģērbusies. Pat viņas acu skatiens pauda vienādu līdzjūtību visiem cietējiem. Starp abām mātes mīlestības pilnajām acīm sparīgi pasaulei pretī izslējās viņas spēcīgais deguns — liels, taču ne lielīgs,

gaļīgs, ar platu galu, kas pat šodien bija omulīgi melns. Un šis melnums tapa vēl melnāks, kad Trīne, uzklausot Prillupu saimnieka atzīšanos, sāka lietot savu spīdīgo tabakdozi. Apaļo, tumšbrūno cepuri zint-niece bija atbīdījusi mazliet vairāk uz pakauša, taču tas nepadarīja viņas izskatu lielmanīgu, jo večiņas sejas izteiksmi visvairāk raksturoja šķipsna cienījamu sudrabotu matu, kas izspraucās no mežģinēm gar cepures malu.

Protams, ka zina. Ir tāds līdzeklis. Kur ir kaite, tur ari zāles. Pret dažām kaitēm pat vairāk, nekā vajag. Un, brītiņu pavērojusi augšā torņa galā baznīcas gaili, Sutsu māte domīgi, pat nepainteresējusies, kāpēc Tenim tādas zāles īpaši vajadzīgas, paskaidroja: Mares vīrs lai Bērtuļu naktī paslepus nocērpot jaunajai sievai šķipsniņu matu un tāpat paslepus lai mēģinot izurķēt no labās auss mazliet sveķu, un no kreisās kājas īkšķa naga apakšas izkasot nedaudz melnuma, taču pēdējo drīkstot darīt arī dažas naktis pirms vai pēc Bērtuļiem. Tad lai visu guvumu atgādājot uz Sutsiem, viņa pielikšot vēl dažus stiprus vārdus. Šīs zāles vēlāk jānēsā azotē zem krekla mazā maisiņā, kamēr to spēks sākšot iedarboties.

Prillupu saimniekam šķita, ka Bērtuļi esot mazliet par tālu, lieta, nudien, ļoti steidzama.

Nu, tad lai cērpot ceturtdienas naktī, kad vecs mēness. Bērtuļu nakts, protams, būtu izdevīgāka, bet var būt, ka izdošoties uzlabot zāles kādā citā veidā.

Viņi saīsināja atvadām paredzētās pieklājības frāzes, jo ieraudzīja, ka, mezdama līkumu gar muižnieku kapu kopām, Sutsu mātei tuvojas kāda jaunava ar saraudātām acīm. Šo kaktiņu aiz kapličas pie kapsētas mūra

draudzes labākā zintniece, bez šaubām, bija izmantojusi kā klientu klusu pieņemšanas vietu arī jau agrāk ...

Protams, Tenim nenācās grūti nošņāpt šķipsniņu matu savai jaunajai sievai, kurai tik lieliski nāca miegs. Bez sevišķām pūlēm viņš sagādāja arī kāj-pirksta naga melnumu, bet izdabūt sveķus no auss — tas jau likās daudz sarežģītāk. Pirmkārt, tur kopš ilgāka laika nekā nebija, jo Mare mazgāja ausis tikpat rūpīgi kā seju, taču, kad sveķi tomēr sakrājās, tie nebija vis labajā, bet kreisajā ausī, un, kad sveķi bei- • dzot parādījās labajā ausī, tad kutināšana izcēla Māri no miega, pirms tie paguva pielipt pie salma. Citreiz atkal jaunā sieviete liktenīgajā stundā gulēja tieši uz labās auss. Vīrs veltīgi pārlaida daudzas jo daudzas bezmiega naktis un beidzot devās uz Sutsiem, sveķus nedabūjis; pēdējā makšķerēšana beidzās ar to, ka sieva pamozdamās iegāza vīram pa vaigu un vēl pusmiegā nomurmināja:

— Liec taču vienreiz mierā manas ausis!

Tā kā sveķus vispār neizdevās sagādāt un mati nebija nocirpti Bērtuļu naktī, zintniece, protams, nedeva nekādas garantijas, ka zāles iedarbosies katrā vajadzīgā gadījumā, kaut gan viņa pielika sveķu vietā kādu citu līdzekli no saviem krājumiem. Vecenīte tomēr cerēja, ka viss izdosies labi. Viņa saberza matus smalkā pulveri, sajauca ar naga melnumu un vairākām citām noslēpumainām vielām un izviļāja no mīklas mazu oliņu, kuras izskats bija tikpat pretīgs kā smaka. No garās vārdu krusas, ko vecenīte uzbēra tai virsū, Prillups atcerējās tikai noslēgumu: «Tikkan-rikka — likkapiikka perevondadā.»

Uzlicis smirdīgo oliņu uz sirds, no Sutsu pirtiņas izgāja vīrs, kurš līdz šim pret visām burvestībām bija izturējies pavisam vienaldzīgi, pat neiedomājami vienaldzīgi . . .

Beidzot Tenis atkal varēja mierīgi gulēt, zāles bija padarījušas mīkstāku viņa spilvenu, jaunas cerības pilienu pa pilienam atdeva sirdsmieru. Taču, kad pagāja diena aiz dienas un pat pēc ilgāka laika nenotika nekādas pārmaiņas, un sieva pat nedomāja atteikties no savas ietiepības, neizrādot pat nekādas piekāpības pazīmes, Tenim sāka likties, ka laiks sāk ritēt ačgārni, un viņa gulta atkal pārvērtās par nedrošu laiviņu, un zeme zem kājām šķita kā kapu smilts. Bija taču jāpasteidzas. Tāds neļaus sevi izniekot. Ko viņš grib, to viņš grib, bet arī kunga pacietībai ir robežas. Un Pril-lups tik tiešām pārdzīvoja lielas izbailes, kad lazdājā pie klēts neviļus uzskrēja kungam tieši virsū un kad kungs sadrūmis un nopietns, ne vārda nebildis, pagāja viņam garām, tik tikko paceldams galvu, lai atņemtu sveicienu.

Sastapies vaigu vaigā ar draudiem zaudēt visu, ilgotā laimes pils pacēlās Teņa acu priekšā vēl daudz apburošāka nekā līdz šim. Tās priekštelpās tiks atvērts piena veikals. Raust naudu ar saujām, ar riekšavām, rakāties naudas kaudzē — un to darīs viņš, kas šodien ar drebošiem pirkstiem satver lielāku naudas summu, ko palaimējas iegūt, pārdodot telīti vai vecu kaulainu kleperi! Parasti taču jāiztiek ar dažiem rubļiem vai pat kapeikām! Visvairāk viņu nomāca, ka to zināja arī citi! Palaist vējā simtniekus un tūkstošus un domāt, ka to uzzinās arī citi! Est cūkgaļu, kad citi sūkā reņģes, un redzēt, kā ļaudis nolūkojas ar skau-

dību! . . . Un kur tad vēl galvenā ēka, pils istabas un zāles: tu vairs nebūsi tas, ko izdzen, bet varēsi izdzīt citus, tevi vairs nemīdīs kājām, bet tu sabradasi citus, tev vairs nebūs jābaidās no gaiļa dziesmas, jo varēsi izbaudīt prieku par to, ka citiem jābaidās un jāceļas, lai strādātu tavā labā, tev par godu. Un viss, ko^ var mērīt krustām un šķērsām un kas iesaiņots papīrā un apdrukāts ar melnu tinti un raibām krāsām, tas viss piederēs tikai tev. Tu to zināsi pats, un arī visi citi to zinās. Tas būs mūžīgi tavs un vēlreiz tavs! Šos vārdus iebazunēja viņa ausīs visas taures zemes virsū un debesīs.

Viņš nosēdās zem krūma, izņēma no azotes maisiņu un aplūkoja to. Mīļā zālīte, nu pasteidzies jel, pasteidzies! Bet zālītes bija saplakušas, apaļā oliņa sažuvusi. Un pēkšņi viņam pašā sirdī iedzēla šaubu lapsene: varbūt spēks izgaisis!

Pār viņa augumu pārslīdēja ledaina roka, no katras poras izšāvās pa sviedru lāsītei, acis apmiglojas, bet prāts jautāja: kas gan notiks tad, kas tad palīdzēs? Jo tā, kas šķita stiprāka par visiem citiem spēkiem, nebija aizsniedzama, tieši tā, kas varēja palīdzēt, atsaukties viņa izmisuma kliedzieniem, izlikās kurla un neatsaucās.

Tikko nabaga cietējs nolika smago galvu sūnas, viņa atmiņā pazibēja kāds cilvēks, kas senāk bija devis tik daudz labu padomu.

Grantskalnā Sarmas māju pagalmā uz bluķīša sēž vīrs īsās tautiskās biksēs un kreklā, kas aizsprausts ar saktu. Sirmā galva tam turas uz pleciem simts gadu, plato zodu apvij sarmaina bārdas apkakle, lūpas vēl labprāt pagvelž kādu joku, bet acīs mirdz sprigana

dzirkstelīte, maigums un saudzība, kuras viņam pieticis visām trim tagad jau mirušām dzīvesbiedrēm': tas bija Prillupa vectēvs no mātes puses. Viņš uzjautrina bērnus un jauniešus un laiku pa laikam iemetina starp jokiem arī kādu derīgu padomu, bet šie padomi ir visai neparasti: lai ļaudis netraucējot debesu tēvu ar savām lūgšanām. Cilvēku laicīgās bēdas un tiekšanās nemaz nenonākot līdz vecā dieva tronim, viņam esot jākārto daudz svarīgākas darīšanas: jādarbina saule un mēness, jāiededz zvaigznes, lai mirdz, jāiekārto labs un slikts laiks un jāgādā vecā izdilušā mēness vietā allaž jauns un spožs. Bet arī dēlam neesot necik laika, jā-turot pinekļos pats velns un augām dienām un naktīm jāsargājot ļaudis no kariem un mēra, lopi no sērgām un citām kaitēm. Bet svētais gars, tas šiem esot tāds kā padomdevējs. Vienīgā, kas uzklausot cilvēku lūgšanas un dāvājot savu bezgalīgo žēlastību, tā esot svētā Marija, neviens cits kā Marija. Tas, kurš savās bēdās piesaucot Mariju, nekad nepaliekot bez atbildes. Dažās vietās ļaudis lūgušies Mariju un tikuši vaļā pat no sava bargā kunga, nemaz jau nerunājot par muižu pārvaldniekiem un vagariem, kas drīz vien tikuši aizsaukti uz «karsto virtuvi». Tā kā cilvēki īsti nezinot, pie kā griezties, tad arī viņu lūgšanas bieži vien paliekot neievērotas.

Bet vai gan prātīgi ļaudis viņam ticēja? Pat paša meitas neticēja. Iesvētībās baznīcā un lūgšanu namā taču mācīja citādi. Arī pats Tenis bija viens no tiem, kurš izsmēja vectēva ticību jaunavai, kad bija uzzinājis no mātes patiesību.

Bet tagad . .. bet tagad ... Tenis uzlēca kājās un steidzās uz mājām. Viņš ielīda klētī, noslēpās aiz tukša-

jiem apcirkņiem un pustukšajiem labības maisiem, nometās ceļos un pacēla acis pret pelēkajiem zirnekļu tikliem griestos: lai tad jel palīdzot, lai palīdzot viņa! Šī taču redzot, ka Tenis cīnoties par taisnīgu lietu. Tenis nekārojot neko citu kā vienīgi labāku dzīvi, jo grūtuma viņš esot izcietis atliku likām. Bet, kad Tenim būs labi, tad būs labi arī Marei un labi tiem, kas paliks pēc viņiem. Abiem, kā Tenim, tā Marei, esot jārīkojas pret pašu sirdsapziņu, lai sasniegtu cerētos labumus, bet ko lai dara, ja kungs neko nedod par velti. Tāpēc lai svētā jaunava apskaidrojot Mares bērna prātu un liekot apjaust, cik izdevīgs ir muižnieka piedāvājums, un lai viņa darot tā, ka Marei vairs nebūtu ilgi jāgaida tā naudas daļa, kas viņai pienākoties. Lai jau Mare padomājot vēl šodien, rīt un arī parīt, bet tad gan lai nākot un pasakot: «Es visu saprotu un paklausu!»

Tenis beidza lūgšanu ar dedzīgu zvērestu uzticīgi kalpot šķīstajai jaunavai līdz pat miršanas stundai.

Viņš bija ielicis savā lūgšanā tik daudz enerģijas, ka nespēja vairs lāgā piecelties. Viņš saļima bez spēka uz apcirkņa malas un ļāva, lai sirds pukst un asaras plūst.

Piecēlies un kaut cik atžirdzis, viņš sajuta tīkamu atvieglojumu, gluži kā pēc pirts. Tenis zināja, ka ir runājis labi. Vecātēva gudrajam padomam tagad vajadzēja ātri noteikti pierādīt, cik tas vērtīgs. Viņš dabūs skaidru atbildi «jā» vai «nē» un beidzot tiks vaļā no milzīgās neskaidrības, kas viņu tik ļoti nomoka. Debesu palīdze taču skaidri un noteikti zināja, ka viņa lūgums dibinās uz patiesības pamatiem. Tenis nedarīja nevienam pāri, viņš neizstiepa roku pēc sveša

maizes vai pajumtes. Galu galā bija taču vienalga, vai Kuru Jānis kļūs par muižnieku gadu agrāk vai vēlāk.

Šī trīs dienu ilgā saspringtā gaidīšana turēja Teni kā knaiblēs. Acis urbās kā urbis, ausis kāri tvēra ikvienu skaņu. Viņš izpētīja katru krunciņu sievas sejā, vērīgi ieklausījās ik skaņā, ko viņa izdvesa pār lūpām, rūpīgi novēroja tās kustības. Katrs Mares galvas mājiens, katrs žests solīja gaidīto lūzumu. Kad pienāca rīts un jaunā sieva pamodās, kad viņi atkal sastapās pēc dienas darbiem vai kad Mare nāca ko pajautāt, Tenim katru reizi nodrebēja sirds: tā, tagad tas notiks! Viņš klusēja augām dienām, atvairīja jebkuru iedomu, kas varētu atklāt patieso vēlēšanos, bet atbildēja ikvienam Mares vārdam ar maigu un sirsnīgu smaidu, smaidu, kas plūdin izplūda aizkustinājumā, kā eļļā. Tādu Mare redzēja Teni pirmo reizi, ieskaitot pat medus mēnesi pēc kāzām.

Vērotājam no malas likās, it kā arī Mare būtu kļuvusi neparasti klusa. Klusa, nopietna un domīga. It īpaši noteiktā termiņa pēdējā dienā. Tenis to tūdaļ iztulkoja savā labā — tieši tādu viņš bija iedomājies Māri pirms iekšējā lūzuma. Pēc vakariņām saimnieks atsēdās «lēnkrēslā» un svinīgi gaidīja. Šajā sēdeklī, ko viņš pats bija ziemā nopinis no lazdu klūgām un pārklājis ar filcu, Tenis bija nolēmis sēdēt vienīgi svētdienās.

Bet Mare, atgriezusies no kūts vai klēts, pamīlinājās mazu brītiņu priekšistabā ar bērniem un, tikko pārcēlusi kājas pār kambara slieksni, aši atraisīja visas pogas un āķīšus. Muti atvēra saldas žāvas. Tīksmi nopūzdamās, Mare iekrita gultas apskāvienos.

— Šonakt būs pērkons, gaiss tāds smacīgs.

Tenis sēdēja mēms un kluss.

— Mūsu rudzi ir gatavi.

Tenis pat nepakustējās.

Gulētāja apklusa, viņa viegli iekrācās. Sekoja vienmērīgi elpas vilcieni, jaunās veselīgās plaušas darīja savu darbu.

Sēdētājam izslīdēja no zobiem izdzisusī pīpe un noripoja gar krūtīm klēpī. Viss viņa augums iegrima tveicīgā, smagā tumsā.

Arā jau dunēja, pa logu ieplūda ūdens un zemes smarža, drīz vien kambara tumsu sāka šķelt zilgani zibeņi.

Spilgtajā gaismā sēdētāja acu dobumi izskatījās neparasti lieli un dziļi.

DEVĪTĀ NODAĻA

Naktis pamazām ievilkās aizvien garākas, bet Pril-lupu Tenim no tā nebija nekāda labuma, jo viņš maz gulēja. Prillups bieži pamodās, un, kad izdevās uz īsu brīdi aizmigt, miegu drīz vien izjauca baismīgi murgi. Mare aizvien biežāk ievēroja, ka viņš, kurš parasti gulēja kā nosists, tagad pa miegam īdēja un runāja nesaprotamus vārdus. Kādreiz viņš pat bija mēģinājis raudāt, bet citreiz sācis dziedāt. Sapņi parasti bija tik juceklīgi, ka Tenis neatcerējās gandrīz neko un pamodās ar sajūtu, it kā viņš būtu pārdzīvojis lielas nepatikšanas. Taču tas, kas dažreiz palika prātā, šķita tik nedabisks un aplams, ka drīz vien aizmirsās.

Un tomēr kādu nakti Tenis redzēja sapni, kas

saglabājās atmiņā un ko viņš atcerējās bez nepatikas. Pār kājgali gultā ierāpās jauns ronis un notupās uz Teņa krūtīm. Dzīvnieks mierīgi skatījās Tenim virsū, un tā acis un mute draudzīgi smaidīja.

— Ko tu glūni? — Tenis noprasīja un noglaudīja roņa galvu un pazodi, kas bija mīksta kā kumeļa purns; dzīvniekam katrā ziņā vajadzēja mācēt arī runāt, par to varēja spriest pēc izskata.

— Skatos, kas tu tāds īsti esi! — ronis atbildēja mazliet treknā, tomēr skaidrā balsi.

— Kas tad man vainas?

— Kas tev vainas? — ronis jocīgi salieca kaklu. — Kas gan tu par vīru, ja netiec galā ar savu sievu!

— Tā, — kas tad man, pēc tavām domām, būtu jādara?

— Vajag uzbērt ogles, mīļo brālīt, vajag uzbērt ogles!

Dzīvnieks ar vienu ķepu ieknieba Teņa degunā, ar otru noglāstīja jaunās sievas vaigu, labsirdīgi pasmaidīja un izlēca no gultas.

— Kur tu tā skriesi?

— E, — atbildēja dzīvnieks, jau izgaisdams, — dauzos apkārt pa pasauli un dodu muļķiem labus padomus.

Tenis iesmējās un pamodās: dzīvnieka runājošā mute, acu skatiens un izdarības bija pārlieku jocīgas, un tomēr Tenim likās, it kā būtu sastapies ar kādu reālu būtni.

Viņš nespēja aizmirst ne šīs būtnes izskatu, ne vārdus, atkal un atkal tā pašāvās garām un atkārtoja jocīgos izteicienus.

Un beidzot dzīvnieka vārdi nemaz vairs nelikās jocīgi, un tas zaudēja arī roņa izskatu, un Tenis saņēmās

un sāka uzstāties stingrāk, jo zvēriņa padoms tiešām bija labs. Pats Tenis domāja gluži tāpat.

Pirmie mēģinājumi neizdevās. Sievai bija pārāk spožas acis. Kad Mare aši paraudzījās uz Teni, likās, it kā viņam kāds iebāztu pirkstu rīklē. Bet Tenis zināja, ko darīt. Un, kad viņš kādu vakaru atgriezās no torņa puses, kuru greznoja gailis, viņam padusē bija paka ar mahorku, un tagad Prillups jutās nodrošināts pret sievas spožajām acīm.

Saruna iesākās tūlīt.

Kaut viņš, nabaga vīrs, būtu zinājis, ka nokļūs tādas sliņķes nagos! Mājās nav nekādas kārtības, krējuma lāse sarūgst ķērnē, vistas dēj, kur pagadās, kvasa ķipis sapelējis, ne vīram, ne bērniem vairs nav tīra krekla —• saimniece ar jaunajiem puišiem un meičām klaigā pie šūpolēm! Vīrs pārnāk ar tukšu vēderu — durvis aizbultētas, viņam jāiet pie šūpolēm un jāuzmeklē sieva, un jāsauc mājās!

Mare paraugās uz vīru, paosta tā elpu un apklust.

Cik reižu viņš, labais cilvēks, nav piemiedzis acis un norijis rūgtumu, kaut gan sirds kāpj pa muti laukā; viņš taču ne ar vārdu nav pieminējis pagalmu, kur gružu līdz kaklam, ne par govi, kas kūtī vai slīkst nost mēslos, ne arī par kvasa trauku, kas nav baudījis karstu ūdeni diezin kopš kādiem laukiem . . .

Tenis iedzer no ķipja un izspļauj saturu uz grīdas — nudien, īstas samazgas!

... Bet lai neiedomājas diezin ko — pat visgarākai auklai ir gals, tāpat kā Teņa pacietībai. Un tad var viegli gadīties, ka aukla tiek savīta grīstē un sāk nikni svilpt!

...Ja viņa vismaz būtu tāds sievišķis, kas censtos šad un tad izdabāt arī vīram, kļūtu reiz gludāka un grodāka, ja vīrs to vēlas un tiecas pēc labākas dzīves. Piemēram, kaut vai tā lieta ar muižu. Viņa negrib! Kāpēc negrib? Paprasi! Iemesla nekāda. Tīrā spītība, vairāk nekas! Zaudējumi viņai nerūp! ...

... Senāk visas brunču valkātājas piederēja kungam, pakampa, kādu vien gribēja, neviena nestrīdējās pretī, katra līgava vispirms piederēja baronam un tikai pēc tam savam vīram, neviena nevarēja izvēlēties, kādam jābūt kungam — jaunam vai vecam, skaistulim vai neglītenim. Bet, paskat, mūsu Mare izslej degunu — Kalnaciema fons viņai neder, laikam grib kādu jaunu un skaistu ģenerāli!

Tenis apklust un nogaida, bet jaunā sieva vēl vienmēr nesaka ne vārda. Tas Tenim patīk tikpat labi kā sunim glāsts pret spalvu.

Kaut atvērtu muti un atzītos savā muļķībā! Tad vismaz tiktu klāt pie noslēpuma saknes, sak, kas un kā! Ja viņa pienāktu pie manis un sacītu: es baidos no grēka. Kas tas, velns, par grēku, ja vīrs piekrīt! Mēs visi grēkojam katru dienu — kur te var novilkt robežu! Un vai tad kungi toreiz bija kādi pagāni, kad pievāca visas ciema līgavas? Varbūt mūsējais ir pagāns? Nē, viņi bīstas dieva, pat vēl vairāk nekā mēs; kā mums, tā viņiem ir viens un tas pats mācītājs. Un, ja tas būtu grēks, kā tev liekas, vai tad dievs un baznīckungs pieļautu tādus likumus, ka kungs var turēt kaut vai simts sievas? — Nesāc ar mani strīdēties, — drīz vien iedzīšu tevi sprukstos ar visām tavām gudrībām!

Tenim kalst mute. Viņš paklanās kvasa ķipīša

priekšā un iedzer dziļu malku. Jaunā sieva sēž gultas galā, knibina degunu un plāta muti.

— Ja tu vismaz atzītos: es kaunos no cilvēkiem. Nu, nesāc nu tielēties! Esmu tev vairākkārt sacījis jau agrāk: vai tas kādam rakstīts uz deguna, un jūs tak neesat nekādi muļķa bērni, un viņam pilsētā ir dzīvoklis! Un, ja beidzot tomēr viss pajūk — velns parauj, kas par to! Kam tu esi ko parādā? Kurš drīkst tevi aiztikt? Kam pilns maks ar naudu, tam neklājas nosarkt, kas rauš ar abām rokām, tam nekaitē ļaužu valodas. Ņem un iespļauj tādam acīs, un, ja tu vēl pasūdzēsi man, tad es to vazaņķi izklapēšu plakanu!

Prillupa dūre lepni un vareni nodārd uz galda. Viņš paceļ acis, lai redzētu, kādu seju rādīs apsūdzētā. Bet istabā jau sabiezējusi krēsla.

Un tad viņš turpina savu runu, turpina, sparīgi uzsvērdams katru vārdu, lai pārliecinātu gan sevi, gan klausītāju, lai jo ātrāk tuvotos mirklim, kad taisnību nepierāda vairs ar muti, bet ar rokām. Kad Tenis jau ir nonācis līdz draudiem, kad viņš apgalvojis, ka sievai jāpaklausa vīram arī šajās būšanās, un kad viņš beidzis bārties un atkal paceļ savas aizmiglotās acis, lai uzmeklētu vainīgo, tad — tad izrādās, ka vainīgā vairs nesēž uz gultas gala, viņas nav vairs istabā. Nedroši paskatījies uz puspievērtām durvīm, Tenis saprot, ka acis nav vīlušas.

Labu laiku vīrs stāv klusēdams un šobrīd viņš nepavisam nespēja pielietot savu pavēlnieka varu. Viņš šaubās par to, kā novērtēt apstākļus. No zemapziņas iznirst atbilde: var būt, ka tieši tā ir labi! Taču nē, protestē kāda cita balss, tā būtu piekāpšanās, un piekāpšanās nozīmētu, ka viņš galīgi sakauts. Arī baznīc-

krogā iedzertā spēka dzira sauc: nepiekāpies! Tu taču pats redzi, ka viņa ņirgājas par tevi! Kas tu par viru, ka netiec galā ar sievieti! Un Tenis, kurš visu laiku mīņājies šaipus sliekšņa, pēkšņi pārkāpj tam pāru

Arā jau kļuvis manāmi gaišāks, viss pagalms pārskatāms kā uz delnas, taču Mares nav nekur. Prillups paskatās klētī, paskatās piedarbā un kūtī — arī tur nav. Ceļā viņš sadabū pamatīgu rungu. Varbūt pasaukt? Nē. Dievs vien zina, kur aizskries, ja vien pamanīs, ka tiek meklēta.

Viņš nokļūst dārzā viņpus rijas, kur sākas pļava, un beidzot ierauga sievu. Mare sēž žoga stūrī uz liela, iegarena akmens, kas līdzinās maizes klaipam, seju kā bāls šķidrauts ieskauj vakara krēsla, tad pēkšņi starp mākoņiem parādās mēness.

Tenis jau ir izlīdis pa spraugu caur žogu un tikai tagad pamana, ka jaunuve nav viena. Pie Mares kājām tup Anne un Juku un vāļējām mutēm klausās, ko tā stāsta. Mare, acīm redzot, atkal izklāsta kādu no saviem joku stāstiņiem, uz ko bērni tik kāri. Tie ir aši izdomāti notikumi par viņu pašu un citiem cilvēkiem un pārspīlēti līdz neticamībai. «Mare, pastāsti mums ko jocīgu!» viņi atkārto, un Mare, kas parasti ir tik mazrunīga, labprāt uzklausa lūgumu. Savas pasakas Mare stāsta ar lielu nopietnību un tāpēc izraisa klausītājos jo lielāku sajūsmu.

Mare nav viena — noticis gluži pretēji, nekā Tenis iedomājies, tāpēc viņš jūtas pārsteigts. Protams, viņš nekaunētos no tiem gnīdām, kas notupušies pie Mares kājām, taču ... kaut kas tomēr ir citādi! Un Teņa solis vairs nav tik stingrs un noteikts, jo viņš tuvojas trim cilvēkiem, nevis vienam.

Kad Tenis pieiet tiem klāt, viņu samulsina arī vēl kas cits: saimniekam rokā ir sitamais, taču neviens nedomā bēgt. Mare pārtrauc stāstu, bērni beidz smieties, un visi trīs raugās uz Teni. Patiesībā viņi ir četri: pie Juku un Annes kājām iekārtojies arī plušķis Kāravs, un tas ir vienīgais, kas nebīstas. Bet arī sunītis nedomā bēgt. Kāravs pieceļas uz priekšķepām, iepleš nāsis un uzmanīgi vēro Teņa rungu. Kāravs vēcina asti un atvainojas par savu neuzticību.

— Paskat, šis vēl nomodā! Bet es domāju, ka dus jau saldā miegā.

Paviršais izsauciens, kaut arī pasviests ar nevērīgu laipnību, tomēr paveic to, kas vēl paveicams. Saniknotais vīrs ir savaldīts. Viņš pēkšņi vairs nezina, ar kādu nolūku te atnācis un kāpēc tur rungu rokā. Viņš nezina, kā attaisnot savu ierašanos, ko atbildēt šiem četriem acu pāriem, kas viņu uzlūko, taču it īpaši tam vienam acu pārim, kas viņu sagaidīja ar tik iznīcinošu sveicienu.

Un Tenis apklust un uzlūko te vienu, te otru, un klusē vēl kādu brīdi, kamēr izdomā pavisam nevainīgus melus:

— Re, atnācu ar rungu, lai kaut kā dabūtu tos palaidņus gultā! Kas tā par slaistīšanos gar žogmalēm augām naktīm, no rīta netiks augšā no cisām! Žigli istabā, kucēni tādi!

Saimnieks savicina rungu, un visa ģimene pajūk kur kurais. Dārzā un pagalmā atskan spiedzieni un smiekli. Kāravs rej no visa spēka un tiecas satvert rungas resgali. Pat Juku parāda neredzētu varonību un mēģina uzbrukt tēvam no muguras. Bērnu sajūsmai vairs nav robežu, kad ienaidniekam aizķeras kāja un

viņš visā garumā pakrīt pagalma maurā un atsakās no kaujas.

— Diezin kāpēc tēvs nenāk ar mums rotaļāties katru vakaru? — Anne jautā Juku, kad abi jau gultā.

— Muļķe, — Juku nožāvājas. — Viņš taču katru vakaru neiet pēc tabakas.

Juku ir taisnība, tāds vakars vairs neatkārtojas. Tēvs, liekas, sācis reti pīpēt, tabaka iekrāta ilgākam laikam. Arī agrāk, kad tēvs atgriezās no baznīcas un pārnesa tabaku, viņš nemēdza spēlēt karu ar bērniem.

Varbūt Prillupam kauns, ka toreiz zaudēja kauju? Bērniem liekas, ka viņi vēl nekad nav redzējuši tēvu tik sevī noslēgtu, tik klusu. Šķiet, ka viņš neredz nevienu, kas dzīvo šajās mājās, tēvam nepatīk pat sarunāties, vārdi it kā sakalst uz viņa lūpām. Bērni vēl ievēro, ka tēvam zem acīm izveidojušies maisiņi un acu dobumi kļuvuši savādi zilgani. Viņi pastāsta to Marei.

Tiesa kas tiesa, Prillupam vairs neklājas labi. Vajadzētu doties pie kunga, bet viņš neiet. Nav spēka, vienkārši nav spēka, kājas nenes uz to pusi. Viņš gaida, sak, varbūt pienāks pavēle no muižas, tad vairs nelīdzēs nekas, tad būs jāiet — gribi vai negribi. Taču pavēles nav, sirdi spiež kā slogs, un tur no kalna, kur stāv nepabeigtā māja, uz viņu veļas neatvairāms smagums, kam Teņa apstulbotais prāts nezina nosaukuma.

Tam visam vēl pievienojas riebums pret ierasto ikdienas darbu kā mājās, tā muižā, un šo riebumu padara vēl pretīgāku apziņa, ka tas ir neatvairāms, ka tu esi nolādēts un mūžam paliksi, kas esi: diendienā

tev būs jācīnās tikai par reņģēm un maizes kumosu, tu būsi slīcējs, kas nenoslīkst, taču izkļūt krastā nav ne mazāko cerību.

Un viss, kas līdz šim bija piešķīris jēgu viņa dzīvei, bija viņa dzīves saturs — gan tīrumu strēmelīte, gan nonīkušie lopiņi, darbarīki un pajumte, visa šī nabadzība, kas pieaugusi viņam pie sirds, — viss pēkšņi izgaist no apziņas un aizpeld pēlēcīgā tukšumā un pamazām pārklājas ar pretīgu apnicības drazu. Tenim pēkšņi liekas, ka viņam vairs nepieder nekas un ka arī viņš pats vairs nav nekas. Tenis pat nesaprot, kāpēc cilā savas rokas un kājas, kāpēc brīžiem vēl šo to padara, kāpēc acis ko redz un prāts uztver.

Ne jau vienmēr Tenis tikai klusē un domā ar trulu izteiksmi sejā. Gadās acumirkļi, kad viņā pēkšņi uzliesmo nemiers, gļēvs nemiers diezin kur radies, kur pagaisis. Tādos brīžos viņš saniknots iesper sunim ar kāju, kaut gan tas nav neko nodarījis, sviež vistai ar akmeni, kad tā uzdrošinājusies iekladzināties, dauza zirgu, kas godīgi pildījis savu pienākumu, un tīši iecērt izkapti akmenī. Pēc tam viņš tūdaļ nožēlo šo rīcību, taču vēlēšanās sevi spīdzināt un vēlāk priecāties par savu nelaimi ir stiprāka par saprātu.

Viņš nemitīgi staigā tādā kā pustumsā, un gaiss, kas viļņo visapkārt, liekas svešs un nepazīts. Tenis izcīna apslēptu cīņu ar kādu nezināmu un neizprotamu ienaidnieku. Zeme it kā sastingusi zem viņa kājām un liekas, ka tās vairs nav, it kā ejot kājas vairs nepieskartos nekam. Un, kad nu viņš kādā svelmainā dienā pļauj nelielo miežu strēmelīti, Tenim pēkšņi pazib galvā doma, ka viņam paslepus uzklupis ienaidnieks un rauj projām no zemes bezgalīgā tukšumā, ko Tenis

nepazīst un kur vajadzētu būt daudz tumšākam nekā šeit lejā rēnajā pusgaismā.

Mare, kura pļauj turpat tuvumā, pēkšņi pamana, ka vīrs sāk atkāpties, it kā būtu ieraudzījis izkapts galā ko briesmīgu. Tenis atkāpjas maziem, slīdošiem solīšiem un izpleš kājas aizvien platāk. Viņa rokās cieši satvertā izkapts ievelk zemē svītru. Un tad viņš visā augumā nokrīt atmuguriski vālā.

— Vai aizgāja? — Prillups gurdeni pasmaida, kad viņa acis ir atvērusi auksta akas ūdens šalts.

— Projām ir, — Mare atbild uz labu laimi.

— Tu redzēji?

— Redzēju gan.

Jaunā sieva pieceļ viņu sēdus. Tenis domīgs un izbrīnījies paraugās apkārt. Tad pēkšņi attopas un pasmaida vēlreiz, bet it kā nokaunējies.

— Kur mana izkapts?

— Tur.

— Nu tad jau sākšu atkal... — Bet viņš spēj piecelties tikai tāpēc, ka Mare palīdz. Ticis uz kājām, Tenis izbrīnā iepleš acis: spēks, kas pārvar viņa ķermeņa smagumu, ir necerēti liels.

— Ej vien mājā, gan es nopļaušu pati.

— Blēņas! Kas tad man kaiš! Ļauj, paņemšu izkapti!

Bet viņš neņem izkapti, jo izkapts atrodas pārāk

zemu, pārāk dziļi, un, kad Tenis pieliecas, tā noslīd vēl zemāk, iegrimst kā ezera dzelmē. Sievas atbalstīts, viņš ietenterē istabā un noliekas gultā. Mare atver abus logus un durvis, jo Tenim liekas, ka istaba ir galīgi tumša.

Iedama atpakaļ uz tīrumu, Mare pasauc Anni no Pajusiem (dēls gana govis purvā, jo šodien ir Prillupu

kārta), lai pieskatot tēvu, var būt, ka viņam kā ieva-jagoties.

— Viņš guļ, — pēc kāda laiciņa ziņo Anne. — Noliku pie gultas soliņu ar kvasu. Neparko negribēja aizmigt, visādi tielējās!

Un Anne, mazs bērns, satver grābekli un tiecas strādāt kā māte.

— Aiztec un paskaties, ko viņš tagad dara, — Mare pavēl pēc pāris stundām.

— Es aizvēru logus un durvis. Viņš kratījās drudzī, kad pagriezās uz otriem sāniem, — ziņo Anne, atnākusi tīrumā.

Pēc tam viņas abas strādā līdz saulrietam. Tik nopietnā darbā neklājas sarunāties. Visvairāk to apzinās tieši mazā Anne.

Kad ģimenīte vakarā sapulcējas kambarī, Prillups iemieg no jauna. Viņš guļ uz muguras, un visi tūdaļ ievēro, cik veselīga pēkšņi kļuvusi Teņa seja. Vaigi zied, tas redzams pat cauri biezajai spalvai, acu dobumi un lielās grumbas abpus mutes izskatās manāmi līdzenākas.

— Teni, vai tu negribi ko iekost, — jaunā sieva modina vīru, kad ēdiens jau galdā.

— Est? Negribu, — Tenis iepleš acis. — Vai gan cilvēks var iztikt ar ēdienu, ja trūkst pajumtes.

Anne un Juku — viņi abi reizē paskatās uz pamāti. Tās mierīgā roka patausta murgotāja pieri.

— Došu tev lāsi piena — vai gribi?

Tenis pamostas, pieceļas sēdus un dzer.

Uz nakti karstums pieņemas un reizēm piespiež slimnieku diezgan ilgi un dedzīgi runāt. Kā to var redzēt mazās lampiņas gaismā, ko Mare atstājusi degam,

dažubrīd Tenis runā vaļējām acīm, un tad liekas, it kā viņš lietišķi apspriestos pats ar sevi, jo vairāk tāpēc, ka domu pavediens pēc zināma laika sajūk un pagaist. Patiesībā murgotāju vajā viena un tā pati iedoma, gar kuru viņš visu laiku noņemas un aplūko no visdažā-dākiem viedokļiem, — un tā vairs nav viņa «lielā ideja», bet kaut kas cits, apslēpts aiz tās. Prillupu nomāc rūpes par savu vaļinieka vietu, kuru viņš baidās zaudēt vai jau zaudējis, jo «kungs vis neļaus sevi apsmiet». Reizēm viņš ierunājas, ka gaida muižas atteikumu, un vaimanā, kā tikt pie jaunas vaļinieka vietas, citreiz viņam jau iedota vilka pase, bet visur visas mājas jau aizņemtas, jo pavasaris tik tuvu, vēl citreiz Jurģi jau klāt, Teni padzen no mājām, un viņš nezina, kur palikt ar saviem «četriem bērniem». Ceturtais bērns (Mare smaidot pazibsnī savus retos zobus) piedzimis Teņa iedomās un pagaidām ir vēl autiņos.

Nododamies satraukuma pilnajiem murgiem, Tenis mētājas ar rokām un kājām. Viņa nemierīgie pirksti atraisījuši krekla apkakli, uz krūtīm tievas auklas galā viļājas audekla maisiņš, un jaunā sieva patausta virs krekla — kas gan tur varētu būt. Viņa izkrata no maisiņa melnu graudiņu, bet Tenis savos murgos to nepamana. Tā kā istabā patumšs un Mare nevar neko lāgā saskatīt, viņa pārveļas vīram pāri un aši izlec no gultas, lai aplūkotu atradumu lampiņas gaismā pie galda. Viņa viļā graudu delnā, aposta, mēģina ieskrambāt ar nagu, beidzot parausta plecus un, galvu piešķiebusi, raugās mazajā liesmiņā. Tad žāvādamās paceļ abas rokas un grasās iemest ar labās rokas pirkstu dīvaino pipara graudu savā smaidošajā mutē, taču pēdējā acumirklī izlemj citādi un rūpīgi noliek atpakaļ

maisiņā uz Teņa krūtīm. Pirms iekāpšanas gultā Маге nopūš uguni, kas jau sākusi apdzist.

— Teni, tagad vairs nerunā, bet mēģini aizmigt!

Šos vārdus viņa skaļi iesauc Tenim tieši ausī.

Un vīrs paklausa.

Prillups vēl brītiņu kaut ko runā un bubina un tad ieņurdas, it kā viņam būtu uzvelts kāds smagums.

— Nu jā, nu jā, bet kur tu noliksi savu galvu rītdien! Kur vien ir kāda ala — skaties, cits priekšā!

— Gan jau kaut kā iztiksim! — Mare atkal iekliedz viņam ausī.

— Nu jā, nu jā ... — šie vārdi pāriet klusā murmināšanā, roka un kāja vēlreiz noraustās, un tad mājās iestājas miers, un ļaudis Prillupos bauda tādu pašu naktsmieru kā pārējās būdelēs ap Grantskalnu.

Pavardā muzicē circenis, istabaugšā dzied gailis, un suns aiz loga ierejas miegā. Bet lielā visu modinātāja gan jau tā pacelsies pie apvāršņa, kad stunda būs situsi . . .

No rīta sieva pierunā Prillupu palikt gulta, bet ap pusdienlaiku Tenis jau izslej savu lielo, kalseno augumu stāvus. Nekad viņš nav ilgi vārdzis cisās un kaunas to darīt arī tagad gaišā dienas laikā. Darbs, kaut apnicīgs un grūts, — tas tomēr ir jāpadara, tomēr jāpadara!

Teņa miesu pārstāj mocīt karsonis, bet rūpes sirdī paliek. Tās ir kā iekodušās viņa smadzenēs un ārda un plosa un liek cilvēkam sūdzēties par savu nelaimi.

Tenis vairs nemēģina ietekmēt Māri. Šo nodomu viņš atmetis galīgi. Un, pusdienlaikā izkāpis no gultas, Prillups noņem arī burvju maisiņu no krūtīm. Viņš gandrīz vienmēr cīnās ar savu lietuvēnu viens pats,

bet ko lai dara, ja dažus vārdus- gadās dzirdēt arī sievai. Diena pēc dienas izdziest aiz Prillupu būdiņas, un Tenis atkārto savas žēlabas aizvien biežāk, kaut gan jaunā sieva nejūt viņam līdzi un savā bērna vientiesībā netic nekam: ne tam, ka Tenim atņems mājas, ne arī tam, ka viņš nevarētu atrast jaunas, ja tiktu padzīts no vecajām.

— Kungs pēc tāda nemaz neizskatās, — Mare atteic. — Viņam jānodara liels ļaunums, lai padzītu.

Tenis skumīgi pasmaida.

— Ko tu, mīļā, vari spriest pēc izskata! Vai gan ļaudis nav tikuši izdzīti no mājām arī agrāk.

— Bet ne jau par niekiem.

— Ej tu nu sazini, ko kungs uzskata par joku, ko par nopietnību! Muiža dara, kā grib.

— Pasaulē māju diezgan! Kad pienāks laiks, gan atradīsim.

— Varbūt gadīsies kāda panīkusi būdiņa, ko ar tādu iesāksim! Mums jābaro četras mutes, bet pavasarī, jādomā, būsim pieci.

— Nē, laikam gan četri... Bet cilvēks jau var atrast peļņu arī citur — gan laukos, gan pilsētā.

— Dievs lai pasarga no muižas kalpa vai ostas strādnieka likteņa — tā būtu rūgta maize!

Nekas vairs nelīdz. Teņa galva aiz bēdām noslīgst uz krūtīm. Viņš nožēlo, ka veltīgi tērējis tik daudz vārdu.

Šāda sūrošanās noved Prillupu tik tālu, ka viņš sāk svētdienā uz baznīcas laukuma apjautāties ļaudīm pēc jaunām mājām, kaut gan līgums vēl nav uzteikts. Un kādreiz, kad pārvaldnieks viņu paņem līdzi uz attālāku pagasta tirgu, Tenis paslepus noklaušina arī

turienes zemniekus. Un, pārbraucis mājās, Tenis neatlaidīgi uzplijas sievai, lai aizejot uz mežiem un paklausoties vērīgi. Kā jau pašu cilvēks, viņa varbūt šo to padzirdēšot, svešs varot jautāt, kamēr mēle nodilst, tādam neviens par labu vietu pat neiepīkstēšoties.

— Nav vajadzīgs, — Mare garlaikodamās atbild, — ej tik uz muižu pēc sava piena kontrakta.

Klusuma brīdis neieilgst. Prillupa roka ar degošo sērkociņu, kas atradās trīs collu attālumā no pīpes, pabeidz aizsākto ceļu.

— Ai, jā, — kāpēc gan ne, — ja vien varētu, — Tenis atbild, ievilcis pāris dūmu; viņa lūpas saviebjas drūmā, nogurušā smaidā.

— Ej droši, viņš apsolījās, ka šodien būšot gatavs.

Jaunās sievas karote ātri virpinās pa krējuma bļodu.

No grieztiem nobirst gruzis, mazā pirkstiņa nags to ātri aizvāc, un darbs turpinās.

— Kuru tu gribi piemuļķot, ko? — Tenis noprasa.

Viņa skatiens novēršas no sievas sejas, kas neizteic

neko, un ieslīd krējuma virpulī, bet neatrod atbildi arī tur. Un Mares lūpas šobrīd ir mēmas.

Bet Tenis stāv un stāv. Beidzot viņam sāk trīcēt kreisās acs plakstiņš, pēc tam abi mutes kaktiņi, bet kakla dzīslas abpus zoda krampjaini noraustās, sakustinot pat ausis. Viņš grib atbalstīties pret soliņu, bet kļūdās un nokrīt ceļos, sviesta kūlējai tieši pie kājām. Pīpe grabēdama aizveļas pa klonu.

— Vai tad tu . . . vai tad tu . .. tātad tomēr? ...

Liekas šie vārdi izgaist spožajā mirdzumā viņa acīs.

— Nu ej, kad tev saka, ej!

— Kā tad tu . . . kur tad tu? ...

Mares vaigs tikko manāmi satumst.

— Labi jau, labi, Teni... Ļauj man strādāt!

Kad Prillups dodas uz durvīm, viņa kājas tikai ar pūlēm notur augumu līdzsvarā. It kā viņam plecos būtu uzcelts milzīgs, smagi piekrauts maiss.

DESMITA NODAĻA

Stundu vēlāk Tenis Prillups sēž kambarī pie galda un, acis iepletis, raugās uz drebošo papīra lapu savā rokā. Viņš sēž un lasa jau ilgi un nespēj saprast, kas tur īsti uzrakstīts, kaut gan ar pūlēm spēj saburtot rakstu zīmes. Burti ir lieli un trekni, it kā ar bozes galu uzzīmēti, taču, kad viņa acis tiecas tos savirknēt vārdos, Tenim satumst acīs, un viss sāk virmot violetā krāsā.

Bērni staigā pa durvīm iekšā un ārā, arī Mare te ienāk, te iziet. Papīra loksne katru reizi aši noslēpjas zem galdauta.

Kad Mare novēršas vai uzgriež viņam muguru, Tenis katru reizi uzlūko sievu ar ciešu, pētošu skatienu.

Šis skatiens kaut ko meklē un ari atrod, un, jo vairāk tas atrod, jo kārāk meklē un brīnās par katru jauno atklājumu. Pēkšņi Prillups vairs nesaprot, kā gan viņa acis nav to redzējušas jau agrāk.

Mare ir izaugusi, Mare ir nobriedusi — Tenim vairs nav trešā bērna.

Mare kļuvusi skaista, pēkšņi kļuvusi skaista, viņa droši vien atradusi kādu brīnuma aku un paslepus mazgājusies tajā.

Un vērotāja skatiens kļūst aizvien alkatīgāks, neredzams gaismas avots aizvien gaišāk apspīd Mares stāvu un augumu, un pēkšņi karstā, nemīlīgā telpa — zem griestiem izklāts rudzu sers — sāk reibinoši smaržot pēc vaivarājiem, it kā tie būtu ienesti istabā un noslēpti.

Bet Teņa pirkstos trīc papīrs, aprakstīts ar violetu tinti. Palicis viens, Tenis to aplūko vēlreiz. Un pēkšņi viss satumst. Viņa augums pārklājas ar rupjām, apaļām sviedru lāsēm, seja un kakls, un acis mirkst vienā slapjumā, sviedri pārklāj pat degunu un sāk pilēt uz klona. Acis vairs nemirdz, tās ir pelēkas un nedzīvas. Dažas lāses, ko Tenis izsvīst savās mokās, nokrīt pat uz izraibinātās papīra lapas.

Kad Mare ienāk istabā, pie galda sēž cilvēks, kurš ir apgāzis savu putojošo laimes kausu.

— Padomā, viņa aizgāja un to izdarīja ... pati aizgāja. Un izdarīja ko tādu ... Viena pati... pilnīgi patstāvīgi ... paslepus, vīram nezinot... kamēr viņš bija projām... bet viņam par to nebija ne jausmas! Neko neteikusi, neko nenorunājusi, it kā viņam vairs nebūtu nekādas daļas gar savu sievu, it kā viņi nemaz nebūtu precējušies!

Protams, šad tad jau tika par to runāts ... tāpat garām ejot... dažreiz tāpat vien pa jokam ... pašam tā viegli tirpuļoja un pat sūrstēja sirds ... Bet viņa aiziet — viņa, pagāns, tiešām aiziet!...

Teņa plauksta plakaniski noblīkšķ pret galdu un smagi uzguļas tieši uz raibā papīra, ko pats ar nicināšanu tur nosviedis.

Tomēr augšup paskatīties viņš nespēj. Tenis rājas

ar grīdas šķirbu pie savām kājām. Viņš neredz, bet zina: plāna vidū stāv Mare — liela un stipra.

— Tagad saņemies un pajautā: kā mēs turpmāk skatīsimies viens otram acīs? ... Kas esmu es, un kas ir viņš? Kas tā par sievieti, ar kuru tu guli vienā gultā un ēd vienu maizi? . . . Kur tu paslēpsi savas acis pats no sevis un citiem? ... Kā sēdēsi baznīcā viņai blakus?

Grīdas šķirba pie Teņa kājām nezina, ko atbildēt.

Vīram ir kauns, bet viņai nav! Viņa taču varēja pateikt to visu pati sev, nav jau vairs nekāds mazais bērns, bet pieaudzis cilvēks un sieviete . .. Nekā nebija! Iet un izdarās pēc sava prāta! . . . Un, kad tu viņu sauc pie kārtības, tad tikai pasmaida un ņirdz sejā!

To Prillups pateica uz labu laimi; tačti, kad viņš beidzot pārstāj aplūkot grīdas spraugu un pievēršas Marei, viņš redz, ka nav kļūdījies: Mare stāv un smejas.

— Bet nedomā tik viegli izsprukt no maniem nagiem! — Tenis pieceļas. — Es prasu paskaidrojumus! Es gribu zināt, kas tev padomā! Es tev jautāju: «Cilvēkbērns, kāpēc tu man tā nodarīji?»

— Pati gribēju, — Mare atsaka.

— Gribēji?... Protams, ka pati gribēji, citādi jau nebūtu gājusi. Bet es tev prasu: kāpēc tu gribēji?

Tagad apsūdzētā paceļ abas rokas pāri galvai, izstaipās un, atviezusi savus retos zobus, žāvādamās tikko manāmi pasmaida un nopūšas. Tad viņa uzgriež nopratinātājam muguru, pievēršas skapim un sāk tur kaut ko meklēt.

Tas satrauc Teni. Viņš brītiņu stāv samulsis, tad atver muti, lai sāktu nikni lamāties. Pats smeldamies naidu no saviem vārdiem, Tenis sāk runāt visādas

rupjības, tādas, kādas nekad nav dabūjis pār savām lūpām. Un, kad vārdu straume beidzot izsīkst, viņš pakampj no vadža svārkus un cepuri un iziet ārā lietū un tumsā — tālāk projām no šīs pretīgās, netiklās sievietes ...

Kad viņš atkal pārnāk mājās, Mare jau ir aizmigusi. Uz galda deg maza lampiņa, lai vīrs ienākdams nepakluptu.

Un blakus lampiņai balo papīra lapa.

Mare tiešām guļ, to var redzēt, un, kamēr Tenis atbrīvojas no virsdrēbēm, viņš nespēj novērst acis no bezrūpīgās gulētājas. Brītiņu atsēdies uz soliņa, viņš vēro tās tumšos matus, apaļīgo kaklu un augstās krūtis, plecus, gūžas un rokas, visas ziedošās formas, ko viņš te redz gan apsegtā, gan neapsegtā veidā vai nojauš zem blīvās segas. Un atkal no jauna, šoreiz ar vēl lielāku spēku, vēl dedzīgāk Teni pārsteidz doma: viņam vairs nav trešā bērna, viņam pilnīgi negaidot ir — sieva!

Tenis nodzēš gaismu. Kad viņš nogūlies blakus šai sievietei, pēkšņi sažņaudzas sirds. Piekļāvis gulētāju ar savu lielo, kaulaino roku pie sirds, viņš čukst tai mutē, acīs un ausīs: «Sieva, sieva, kāpēc tu mani atstāji!»

Šajā stundā Krēmera kunga vecpuiša dzīvoklī vēl deg sveces. Pēdējās dienās tās deg pat ilgāk, jo tiek apgaismotas visas istabas. Proti, vecais fon Krēmers jūtas spirgts un vesels, un, lai ieildzinātu savu labo sajūtu, viņš nesteidzas ar gulētiešanu.

Viegliem, līganiem soļiem, starojošu seju, te salicis rokas sānos, te līksmi sabāzis tās bikšu kabatās, te nobraucīdams savas sirmās ūsas, viņš vēl un vēlreiz pārmērī zāles garumu.

Stūra plauktiņā spēlē mūzika, uz dīvāna galda glāzē kvēl sarkanais portvīns, uz šķīvja smaida dzeltena tortes šķēle.

Brīžiem vecais kungs īsu brītiņu atpūšas atzveltnes krēslā, pastrebj no glāzes malciņu vīna, nokož kumosiņu kūkas un ne reizi neaizmirst pirms dzeršanas pacelt glāzi pret spoguli, lai apsveiktu savu smaidošo atspulgu.

Viņa sirds ir kārtībā. Niķīgā klape darbojas paklausīgi. Pulss pilnīgi normāls.

Bet mūzika, maiga un salkana, visu vakaru spēlē šā vientuļnieka iemīļoto rudenīgo romanci «D/e letzte Rose», un pēc katra jauna spēka uzplūda līksmotājs Ulrihs sava pērkona balsī iedziedas kā Jupiters:

«1st denn Leben ein Verbrechen, darf man nimmer zartlich sein ...»

Līgumam, ko Tenis Prillups noslēdzis ar Krēmera kungu, ir divas puses: viena no tām Teni sanikno, otra iepriecina. Pietiek aplūkot vienu no pusēm, lai nokļūtu attiecīgā noskaņā. Nākamajā dienā Tenis pārmaiņas pēc aplūkoja priecīgo pusi un arī viņa sirdī iestājās miers un pacilātība.

Pirmkārt, viņš saprata, ka bijis netaisnīgs pret Māri. Ja Mare spērusi savu soli labprātīgi, tad viņa pelnījusi atzinību; taču, ja jaunā sieva paklausījusi augstākām varām, tad viņa pārmetumi taču vēl aplamāki — Tenis bija ko tādu karsti vēlējies lūgšanās. Bet, tā kā viņam nebija iespējams noskaidrot, kurš no spēkiem iedarbojies uz Māri un vai vispār tā noticis, Tenis ar gudru ziņu nolēma būt vienādi pateicīgs visiem: Marei, jaunavai Marijai un debesu tēvam, kā arī tiem spēkiem,

ar kuriem bija sakaros Sutsu vecenīte, — pirmkārt, jau pašai vecenītei. Citiem viņš rādīja laipnu seju un pateicās vārdos, Trīne saņēma daļiņu Prillupa druvu svētības. Par laimi, šoruden Grantskalnos bija labāka raža nekā citugad.

Tenis ielīksmoja sevi ar sapņiem par tiem jaukumiem, ko viņam nesīs pavasaris. Lai jau iepriekš izbaudītu rītdienas prieku, viņš jo bieži sāka apciemot piena kambari, muižas ganības un Kuru mājas tīrumus. Viss, ko tur ieraudzīja, bija jau sen redzēts, taču Tenim patika to aplūkot vēl un vēlreiz. Un, kamēr Tenis vēroja un tīksminājās, viņš nespēja citādi: viņš

glāstīja savu spalvaino vaigu un smaidīja.

Piena kambaris, lopi un Kuru mājas — viss gaidīja viņu! Jānis to pat nezina.

Nezina arī citi.

Un, kad beidzot uzzinās, — tad iepletīs acis aiz brīnumiem, ai kā visi brīnīsies!

Kādu vakaru, kad viņš, stāvēdams krūmmalā pie ganībām, novēro, kā Kuru Jānis aizbrauc uz tirgu — arī šoreiz rati ir pilni ar dzelteno un balto zeltu, — Tenis vairs nespēj novaldīties: viņš pamāj ar roku, novēl Jānim laimīgu ceļu, bet pēc tam sāk smieties, vēderu turēdams: «Cik tad vairs ilgi! Cik ilgi vairs!»

Un, aizgājis līdz Grantskalna pļavai, viņš notur apkārtējām būdelēm apsmiekla pilnu runu — runu, kas ir apmēram tāda, it kā Prillups nāktu no tās puses, kur gaisā uzslējies stāv tornis ar gaili:

— Jā, jā, tupiet vien, glūniet vien, jūs kurmju rakumi! Bet, lūk, viens jūsu vidū ir ticis izredzēto pulkā, viens tika svērts un netapa atrasts par vieglu, tāpēc viņu paaugstināja! Bet jūs citi — rakņājieties pa smil-

tīm, kas nejauj ne dzīvot, ne nomirt, vergojiet muižai un ēdiet reņģes mūžīgi mūžam! Palieciet pliki, jūs plikadīdas, jo tas vīrs, kurš ticis uzklausīts un izredzēts, ir spalvām apaudzis!

Žēl, ka neviens nenāk pretim. Tenis nezina, ko sacītu pretimnācējam, kaut ko viņš tomēr sacītu. Tenis nezina, ko darītu, bet kaut ko darītu. Ļoti iespējams, ka pasmaidītu un parādītu mēli, un mēģinātu joka pēc vilkties ar pirkstiem.

Bet mājās Tenis ir pieglaudīgs kā kucēns. Viņš ir tik pieglaudīgs un uzbāzīgs, ka jaunā sieva spiesta atgrūst viru čy elkoni. Taču Tenis nedusmojas, vienīgi atbild ar joku:

— Šodien tīrumā glaudīju muižas govis gan no priekšas, gan pakaļas, tās par to priecājās — tikko pieduros tev ar pirksta galiņu, jau sāc izsliet ragus. Kad tu beidzot mācēsi uzvesties kā muižniece!

Un tad pienāk diena, kas Teņa priekiem liek iemirdzēties jaunā spožumā, diena, kas iezīmē viņa valdīšanas laikmetu vēl daudz uzskatāmāk nekā violetiem burtiem izraibotais papīrs skapī dziesmu grāmatā.

Aizgājis uz muižu pie kunga, lai iegūtu tuvākas ziņas par bārbeļu izciršanu, un iesoļojis muižas garajā koridorā, viņš ierauga neparastu ainu: pie katrām durvīm labajā pusē uz pirkstgaliem stāv cilvēks un klausās — pie virtuves durvīm virēja, pie nākamajām Rē-meta kundze un pie aiznākamajām pats pārvaldnieks. Visi iepletuši acis aiz brīnumiem, visiem mutes vaļā, visi samulsuši un pārbijušies.

Tenis tūdaļ saprot, kas noticis. Kantorī caur pavērto durvju spraugu var dzirdēt, ka iekšā kāds baras. Kalnaciema kungs nav bargs. Viņš dažreiz rājas, bet

Joti apvaldīti. Neviens nav dzirdējis, ka kungs kādam uzkliegtu. Kliegt un dusmoties neļauj arī slimā sirds. Un tagad šis klusais cilvēks lamājas un kā vēl lamājas!

— Tātad tu prasi, lai es tev pasaku paldies! Man esot jābūt pateicīgam tev, nevis tev man! Ja tu man ko izmaksāji avansā, tad tā bija mana nauda! Ja tu man kādreiz aizdevi, tad vienīgi manu naudu. Tā ir mana nauda, kas liek tev izsliet degunu, bez manas naudas un manas zemes tevi sen jau būtu apēdušas utis ar visu sievu un bērniem! Pateicies dievam... saturi žaunas (kājas piesitiens) . . . pateicies dievam, ka es tevi nepadzenu uz vietas no savas grunts, un tagad aizvācies no manām acīm, tu ļurba!

Durvis atsprāgst vaļā, pa tām gluži piesarcis izmei-muro Kuru Jānis. Viņš neredz neviena un uzdrāžas sāniski virsū Tenim. Nonācis pie durvīm, Jānis ieķeras stenderēs, lai nepakluptu vai nekristu, un tikai pēc tam dodas lejup pa kāpnēm.

Tie, kas stāvēja durvīs, pēkšņi nozuduši. Prillups atspiežas ar muguru pie sienas, kantora durvis ar troksni aizkrīt.

«Šodien jau labāk neiešu,» Tenis nodomā un dodas uz izeju. Soļodams mājup, viņš jūt, ka pleci sāk raustīties, jo Tenim nāk smiekli, bet roka visu laiku glauda zodu, spalvām apaugušo zodu! Brīžiem viņš atskatās uz nepabeigto muižas ēku, kur tiek kārtotas tik svarīgas lietas, un viņu atkal sakrata smieklu tirpuļi no vēdera līdz pat pleciem.

Kaut jel gadītos pretimnācējs!

Kāds tiešām nāk! Pie Grantskalna laidara vārtiem viņam pretī soļo vecais Pajusi.

— Vai gribi zināt ko jaunu? Kuru Jānis atlaists no darba! Kungs padzen no mājām! Tieši tagad! Un kādu pirti viņam sakūra!

— Tiešām atlaists? Un vēl pamatīgi nostrostēts!

— Kā gan citādi, viņš nekaunas pateikt kungam tieši acīs: sak, vai tāda ir jūsu pateicība, ka es kungam izsniedzu naudu pirms termiņa un arī aizdevu! . .. Ai, kā viņš lādējās un šķendējās! Ak tos zibeņus un pērkonus! Logu rūtis drebēja. Neviens taču nedomāja, ka Kalnaciema Krēmerim vēl tāds spars!

— Ak tad Jānis atlaists! Un kā būs tālāk?

— Nu jā, viņš jau sāka varen piepūsties! Kungs tak nevar ciest, ja zemnieks paliek lepns acu priekšā.

— Tātad Jānis atlaists!

— Vaļā gan!

Viņi paskatās viens otram acīs, un abiem tās mirdz aiz prieka. Vecais Pajusi pēkšņi aizmirst, kur gribējis iet, un tipina kaimiņam līdzi uz ganībām. Līvaku pagalmā viņi ierauga saimnieku Martu — Jāgups pamāj ar roku. Tas pienāk klāt. Arī Marts uz karstām pēdām uzaina, kas noticis.

— Jānis tiešām atlaists? Un kungs vēl izlamājis!

— Un kā vēl izlamāja!

Tagad acis iemirdzas visiem trim.

— Bet tā taču nav nelaime . . .

— Tomēr. Viņš jau varētu pieraust vēl klāt. Un tiešām, kungs sakūris pamatīgu pirti! «Pasaki paldies, ka atstāju tevi līdz pavasarim, ka nepadzenu tūlīt uz vietas ar suņa pātagu kā no muižas, tā mājām!» To visu nemaz nevar atkārtot, ko viņš solījis!

Nē, to viņš tiešām nespēs pārdzīvot! Tas ir kā duncis krūtīs!

Viri atkal saskatās un pasmaida. Visiem kļuvis silti ap sirdi. Saruna rit aizvien raitāk. Pievienojas arī Mazais Juris, jau notālēm saodis šo jaunumu.

— Diezin kas tagad vedīs pienu?

— Diezin kas dabūs Kuru mājas?

Pēkšņi Prillupu Tenis uzrauj plecus, sašķiebj muti un ierunājas pusdziedādams, tāpat kā Kuru Jānis:

— Jā, mīļie, tas viss tiks kādam, ko kungs pacels pāri citiem un kam ar dieva palīgu mājās mantu lāde nebūs gluži tukša. Kam arī radi nav nabagi. Kuru un piena vedēja amats — tie nav šķirami, skaidrs?

Taču pārējiem trim šis jautājums nav galvenais. Sākumā pietiek ar Jāņa pēkšņo atlaišanu. Pārāk ilgi viņi jau apskauduši Kuru saimnieku, diezgan Jānis viņus nicinājis un zākājis, tie pat nebija cerējuši, ka varēs priecāties par otra nelaimi. Un tagad — tagad smejas viņi! Un pēc maza brītiņa, kad šie četri vīri aizies katrs savu ceļu, sāks smieties viss Grantskalns un vēl pēc maza brītiņa viss Ielejas ciems, un Ielejas ciemā ne jau tikai vaļinieki, bet arī saimnieki.. .

Bet Tenis brien pa pļavu un domās smaida par to, kāds milzīgs pārsteigums sagaidāms nākotnē.

Tomēr pagaidām jāpaciešas un jānogaida, lai viens notikums tūdaļ nesekotu aiz otra un cilvēki nesāktu viņu izspiegot. Tādās pašās domās bija arī vecais kungs. Bet kad pienāks tā diena... ai, tos viepļus, ai, tos viepļus!

Tenis atspiežas pret žoga zedeņiem un mēģina iedomāties katru šo ģīmi atsevišķi.

Bet viņa mute vēl vienmēr ar tīksmi atkārto vienu un to pašu': «Prillups, tas gnīda, dabūja Kuru mājas un

pienu sev! ... Vai tu jau zini, vai dzirdēji — Prillups, tas gnīda, dabūjis Kuru mājas un pienu!

Cik labi, ka viņam jau šodien ienāca prātā ierunāties par mantu lādi un bagātiem radiem. Gan šie vēlāk atcerēsies. Hē — lai krata vien galvas: kurš tad iebāzis roku Teņa un viņa radinieku mantu lādē un kas gan dzirdēja, ka Teņa lielais labvēlis sacīja: «Nu, ja tev tieši pietrūks un tu nevarēsi nekur dabūt, tad aizdošu es pats.»

Jā, Tenis var dzīvot bez rūpēm, pilnīgi bez rūpēm, nekas nav nekur jāmeklē, turklāt viņš zina, ka šādai meklēšanai nebūtu panākumu. Visi viņa radi — kā no Teņa, tā Mares puses — pieder pie tās ļaužu slakas, ko Kuru Jānis mēdza dēvēt par «ubagiem», kaut gan daži no tiem, piemēram, Teņa sievastēvs, tēvocis Ruisos un māsasvīrs kaimiņu pagastā, bija ievesti saimnieku sarakstos.

Tenis var dzīvot bez bēdām un vakaros pat uzspēlēt mutes harmoniku — pēdējā laikā viņam šī kaite kā pielipusi. Sarūsējušais instruments, ko Tenis, liekas, saglabājis kopš bērnības, tika ar lielām pūlēm sameklēts starp vecām grabažām, un tagad nepaiet gandrīz neviens vakars, kad uz krāsns mūrīša neatskanētu klusa mūzika, sapņaina un iemidzinoša. Mare un bērni pagurst klausoties, bet Tenis tik spēlē un spēlē. Šāda muzicēšana, šķiet, aizstāj viņam sarunāšanos un domāšanu. Visi agrākie laika kavēkļi, pat vakara lūgšanas, atkāpušās no šās metālā dūcējas.

Kādu vakaru, kad māte jau paguvusi klētī uzposties un aiziet no mājām, mazā Anne vairs nespēj to izturēt. Gandrīz ar asarām acīs viņa pieiet tēvam tuvu klāt un atrauj harmoniku no lūpām.

— Nespēlē vairs, nespēlē, citādi saslimšu!

Tēvs atmostas kā no sapņa, galva spēji sasveras pa labi un pa kreisi, un viņš vairs nesaprot, kas noticis. Tad Tenis ierauga meitenes bālo seju, asaru pilnās acis un uzliek savu lielo, kaulaino roku bērnam uz galvas.

— Nē jau, nē, mēs darīsim ko citu!

Kaut kur no kakta žāvādamies iznāk Juku un apstājas pie tēva kājām. Viņam ir liels vēders, tievas gūžas un rupja balss.

— Kur Mare aizgāja?

— Mare? Mare aizgāja ciemos ... Tā, bērni, tagad sagudrosim ko jocīgu... ko jocīgu, — un Prillupa kreisā roka, tikpat liela un kaulaina kā labā, nolaižas uz puisēna galviņas.

— Uz kurieni Mare aizgāja ciemos? — jautā Anne. Ap viņas lūpām vēl manāmas rūpju un satraukuma pēdas.

— Ak māte? ... Māte aizgāja ... māte aizgāja pie krustmātes Tītsas. Paklausieties, kā būtu, ja mēs spēlētu kuģīšus? ... Kā jums liekas, vai uzspēlēsim kuģīšus? . . . Juku, kur tava tāfele?

Bet Juku piespiež savu lielo vēderu pie tēva ceļgala un nekust ne no vietas. Norūpējies viņš iedūcās savā zemajā basā:

— Kad Mare pārnāks?

Un Anne, kurai ir tādas pašas rudas un skumīgas acis kā tēvam, jautā:

— Kāpēc viņa aizgāja ciemos tik vēlu?

— Tomēr nē, — tēvs uzlūko savu bērnu sejas, -— kuģīši nemaz nav jocīga spēle, es labāk padancināšu zaķīti. . . zaķīti, un vai zināt, rādīšu jums vēl visādus

zvērus ... Ak māte? ... Gan jau viņa pārnāks, gadījās, ka vajadzēja iet... Pagaidiet, es nolikšu lampu, kā vajag, un tad skatieties!

Un tagad uz apgaismotās sienas parādās melni zaķīši, telēni, sivēni, aitas, kas plūc zāli, blēj, badās un lēkā; gaiļi savicina spārnus un dzied, suņi tup uz divām kājām un rej, vērši cīnās savā starpā, kaķis ķer peli un vēl daudzi un dažādi dzīvnieki rāda brīnumus.

Visādu joku un izdarību sanāk tik daudz, ka Juku pārguris aizmieg turpat uz grīdas. Arī Anne cīnās ar miegu, bet ārā ir tik tumšs, tik tumšs, vienīgi uz Teņa pieres mirdz rupjas sviedru lāses, taču viņa augšup paceltās lielās brīnumdara rokas nemitīgi tinas un pinas, it kā tiektos atraisīties no neredzamiem pinekļiem.

Beidzot uz soliņa iemieg arī Anne, bet visādi lopiņi uz sienas vēl joprojām dzīvo.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Kad tirgū savu amatu brāļu vidū parādījās jaunais «Kalnaciems», neviens nevarēja neko pārmest: mati bija rūpīgi apcirpti, kājās zābaki, turklāt melni un gluži jauni. Jā, saturieties, nodomāja jaunais, redzēdams, kā kaimiņi viņu paslepus novēro, pastalu un garo matu man vairs is nih! Jūs domājāt, ka jaunais būs kāds lauķis, sak, Kalnaciemā citādu nemaz nav! Nu nē, viņš vēl pamācīs jums, kā smalki uzvesties, nevis jūs viņam!

Un jaunais Kalnaciems ņēmās sevi izrādīt gan no

priekšas, gan muguras, un pēdējie tiešām neieraudzīja neko tādu, kas darītu kaunu viņa amatam: Tenis bija pat uzģērbis jaunu uzvalku, un viņa kaklauts bija tīrāks nekā citiem. Nu svešie paglūnēja uz viņa ratiem, zirgu un mucām, sak, varbūt izdosies vismaz saviebties. Bet viebties nebija nekāda iemesla. Nevienam starp ilksīm nesprauslāja tāds šķimelis kā viņam un arī rati bija labi, bet piena trauki tikko saņemti no mucu meistara. Jaunais visādi bija mēģinājis pierunāt veco, lai pārdod ķērnes un kubulus, bet Jānis par to negribēja ne dzirdēt! Vīrs tā piesūcies ar niknuma indi, ka nepārdošot, par spīti nepārdošot! Gan jau vēlāk noderēšot viņa paša piena vedējam. — Nu ko tad vairāk — iegādājās jaunus — un darīts. Jauns pārdevējs, jauni trauki.

Un lai viņi, tie vecie, neiedomājas, ka Tenis būs mazāk izdarīgs un uzvedīgs par šiem. Re, cik veikli viņš nosauc jebkuru sievu par «kundzi» un skuķēnu par «jaunkundzi», tāpat kā vecie, katru reizi pateicas par naudu un smalkākiem pircējiem pat paklanās. Pārdodot sviestu, viņš neaizmirst paslavēt preci un dot nogaršot, bet pienu ielej katram pa lāsītei vairāk. Var jau gadīties, ka pircējiem pie viņa ratiem jāpakavējas mazliet ilgāk — rokas vēl nav pieradušas izsniegt preci, galva neprot tik veikli rēķināt, — bet gan jau viņš drīz vien iestrādāsies. Pārējiem, protams, bija liels prieks, ka Tenim pirmajā dienā vesela mārciņa sviesta iekrita dubļos un ka pāris pircēju uzstāja, lai pārdevējs izsniedz pareizu naudas atlikumu. Tomēr, ja viņa godājamie amata brāli mēģinātu atcerēties paši savas pirmās tirgoņa gaitas, — diezin vai tie uzdrīkstētos par Teni pasmīnēt!

Jānis bija izlielījies, ka visi pircēji pieprasot Kalnaciema produktus. Tagad Tenis pats pārliecinājās, ka priekšgājējs stipri vien pārspīlējis. Viens otrs tiešām pieprasīja «Kalnaciema» preci un uzlūkoja jauno pārdevēju ar neuzticību, taču ne puse pircēju, kā Tenis bija cerējis, nesteidzās tieši pie viņa ratiem un arī uzpircējus un veikalniekus, iebraucot pilsētā, pašam vajadzēja meklēt gar ceļmalām, kamēr atrada kādu, kas netirgotos ar konkurentu precēm. Ir taču pilnīgi dabīgi, ka vecais Kalnaciems neuzrādīja jaunajam nevienu no tām vietām, kur mēdza nodot savu preci, un tāpēc jaunajam sākumā neizdevās iztirgot pienu veikalos, jo šādu veikalu bija pārāk maz un piena pārpalikumu vajadzēja vēlāk pārdot uz ielām, protams, par pazeminātu cenu, bet sviestu dažkārt pat «apbedīt».

Taču tās bija vienīgi sākuma grūtības, no kurām Prillups cerēja visā drīzumā atbrīvoties. Bet, kas attiecas uz Kalnaciema piena produktu slavu, tad lai pagaida vien — viņš, Tenis, par to vēl parūpēsies.

Sākumā Tenim nepatika arī garie pārbraucieni pa naktīm, jo'viņš vēl nebija saradis ar jaunajiem apstākļiem. Vajadzēja izbraukt no mājām jau līdz ar vakara krēslu, visu nakti kratīties uz neciešami sliktā ceļa starp piena kubuliem un krējuma ķērnēm, pavadīt nakti kādā no trokšņainiem piepilsētas krogiem sīvos tabakas dūmos un jau pulksten sešos no rīta manīties nokļūt pilsētā, no kurienes varēja izbraukt tikai pēcpusdienā, lai atkal trīsdesmit verstis kratītos pa ceļa grambām un grubuļiem. Par godīgu guļu nav ko domāt. Tik vien tā miega, cik ratos nosnausties. Tenim

drīz vien iekaisa acis, bet mucu un kubulu nobrāztās ausis sāka asiņot.

Taču Teņa lielais prieks, kad to iesvieda svaru kausos, uzlingoja augstu gaisā visas pārējās nepatikšanas. Kopīgs darbs ar sievu piena kambarī, izslaukuma pieņemšana, krējuma smalstīšana, sviesta kulšana un veidošana, piena saliešana mucās — vai tā nebija lieliska alga par visām ciešanām? Cik jauki bija uzšaut zirgam ar pātagu, izbraukt ar pilnu vezumu no muižas un uzsākt garo ceļu pie Kuru pagalma vārtiem! Un kur tad vēl atgriešanās mājās ar pilnu naudas zuteni! Nemaz jau nerunāsim par tīkamajām trīsām, kas viņu pārņēma uz tirgus, un lielo prieku kaulēties ar miesnieku par teļu kroga nojumē, — šie vīri jau naktī iznāca pretī uz ceļa. Uzvijām vēl lieliskais darbs Kuru auglīgajās druvās un ērtā dzīve daudz jaunākās un labākās telpās.

Nē, Tenis ir pilnīgi apmierināts un nenožēlo neko.

Jau tagad Tenis ir kaut kas —jā jau tagad, kad viņš vēl pat nedomā par muižas vai lauku māju pirkšanu. Tenis kļuva par kaut ko tajā dienā, kad viņu sāka saukt par jauno Kuru saimnieku un jauno Kalnaciemu.

Ja arī Tenis pats nezinātu, cik viņš kļuvis ievērojams, tad drīz vien to saskatītu apkārtējo ļaužu acīs. Un, kur to vēl nezināja, tur Tenis parūpējās, lai ļaudis sāktu ievērot, un viņam uz to ir pilnīgas tiesības. Pril-lups nav uzmācīgs, bet tur, kur apstākļi to pieļauj un kur vien gadās izdevība, neaizmirst ieminēties, ka tagad viņš ir tas jaunais Kalnaciems, jaunais Kuru saimnieks. Sākumā Tenis sastapa daudz nezinātāju gan ceļā uz baznīcu, gan pilsētā.

Taču, lai ļaudis uzzinātu, ka veikals zeļ — īpaši tuvākajā apkārtnē, — jaunais Kalnaciems pārņem no vecā Kalnaciema visus paņēmienus, kā uzsvērt savu nozīmi, ievingrinās šūpot galvu, iemācās izsliet degunu. Sākumā viņš pat nedomāja ar to dižoties, nē, Tenis tikai gribēja likt manīt, ka tas, kā vēl nav, drīz vien būs, droši un noteikti. Bet, tā kā ļaudis, kas to saprata pilnīgi, vēl tomēr smīnēja un piebikstīja cits citam, tad viņi, liekas, darīja to tāpēc, ka jaunais pagaidām pienācīgi veikli neprata atdarināt veco. Teņa kustībām trūka ciešā ritma, viņš neprata tīksmināties. Uzsākot govju slaukšanu, sievas, tāpat kā agrāk, redzēja, ka viņām no paugura tuvojas Kuru kustīgā galva, kas raksta krusta zīmes dieva debesīs, bet visas tūdaļ jūt: nu dari, ko gribi, — viltojums vien ir! Daudzas domā, ka jaunais nekad nekļūs par īsto, jo īsts meistars vienmēr nokrītot no debesīm.

Par to, kā yiss pavērsīsies nākotnē, Tenim, protams, pagaidām nav noteikta priekšstata. Par to varēs aptuveni spriest vienīgi pēc gada, vērojot Jāņa dzīvi. Šajos Jurģos Jānis nenopirka ne muižu, ne lauku mājas — nebija laika uzmeklēt tādu, kas būtu pa prātam; viņš pārvācās pie sievas radiem kaimiņu pagastā un kaut kā novilcināja laiku. -

Arī Mare, šķiet, pilnīgi apmierināta ar jaunajiem apstākļiem, jo pagaidām viņa ne par ko nesūdzas: Ma-rei ir tikai viens draugs, tā mēdza sacīt māte, un tas dzīvo viņas galvā. Mare liekas apmierināta, jo strādā ar daudz lielāku aizrautību nekā paradusi līdz šim, it īpaši sviestu kuļot. Tas kļuvis par viņas iemīļoto darbu, un vismaz pirmajos sešos mēnešos negadās nekas tāds, ka Marei pēkšņi vajadzētu salikt rokas klēpi

45

10 - E Vilde

un sacīt: šodien es nestrādāšu! Labi apzinādamās, kas darāms, lai veikals uzplauktu, viņa aicina palīgā savu jaunāko māsu no Ruisu mājām, jo darbs tīrumā sāk traucēt moderes pienākumus, kaut gan Marei nekad nav paticis izmantot citus savā labā, pat ne vistuvākos radiniekus.

Sevišķi apmierināta jaunā sieva liekas ar to, ka viņa tagad laiku pa laikam var aizbraukt vilcienā uz pilsētu, turklāt ar pilnu naudas maciņu. Parasti viņa atgriežas mājās nākamās dienas pēcpusdienā un atved bērniem veselu lēveni brīnumu — gan par muzikantiem, kas spēlē tā, ka sirds sāk smelgt krūtīs, gan par kumēdiņu rādītājiem, kas zina no galvas un prot atkārtot visu, kas rakstīts stāstu grāmatās, par zirgiem, kas auļo un danco pēc mūzikas, un jātniekiem, kas lēkā uz to mugurām un rāda stiķus, nebaidīdamies lauzt sev sprandu. Viņa stāsta par ostu, kur iebrauc kuģi no aizjūras zemēm, par pelēkiem mūriem un drūmiem torņiem, par lielām baznīcām ar mirdzošiem altāriem, par parkiem un alejām, kur ļaudis dodas izklaidēties, — bērni to visu iedomājas tik skaidri, it kā redzētu paši savām acīm, viņi klausās aizturētu elpu.

Un, tā kā jaunās sievas naudas maks vairs nav tukšs, tad viņa var atgriezties no pilsētas ar pilnām rokām. Marei ļoti patīk glīti apavi — līdz ziemas sākumam viņa jau atvedusi trīs pārus jaunu zābaku vai kurpju, protams, neaizmirstot arī meitu un dēlu. Par savu galvu un pārējo ķermeni Mare rūpējas daudz mazāk, jo visam nepietiktu arī naudas, bet kājām vienmēr jāizskatās glītām, un viņai nav viegli aiziet garām apavu veikala skatlogiem. Mare pagādā arī jaunu, gaišu lampu, sienas pulksteni un daudz labāku spoguli. Tiek

nopirkta svētdienas kafijas servīze ar visiem blakus piederumiem, uz galda sarodas grāmatas. Jaunā saimniece nevar atturēties no kārdinājuma pasūtīt nākamajam gadam kādu nedēļas laikrakstu. Pagaidām viņa šad tad mēdza iegādāties vienīgi atsevišķus numurus; lasot tie pilnīgi sadila Mares un bērnu pirkstos.

Dažreiz Prillupam liekas, ka sieva sākusi iegādāties nevajadzīgas greznumlietas — Mares priekštece nevarēja ko tādu ciest, — bet vīrs nestrīdas pretī — viņam taču klājas labi, tik labi, ka par to beidzot var spriest arī citādi, nevis vienīgi pēc deguna. Un galu galā viņš jau nemaz tik verdziski neseko vecā Kuru piemēram: atceļā no pilsētas Tenis iebauda pavisam citādu dzērienu nekā Jānis, pīpi jo bieži nomaina cigārs. Nav viegli cīnīties ar kārdinājumiem — tie tevi pieveic, un darīts! Gluži tāpat kā jauno sievu apavu veikala skatlogs.

Visai apmierināts arī trešais līgumslēdzējs.

Ja kāds pavērotu uzmanīgāk, tas sacītu, ka kungs kļuvis jaunāks. Vaigs gaišāks, ja ne gludāks. Ulrihs vairs nesoļo, nedroši šūpodamies, rokas netur uz muguras spieķi, jo kustības kļuvušas brīvākas. Arī acu skatiens drošāks un saskata savā ierastajā apkārtnē daudz visādu jaunumu.

Nē, viņš redz visu kā no jauna, jo Krēmers klejo pa savu iedomu pasauli. Atmiņas, cita par citu svaigākas, padara daudz gleznaināku pasauli, kas tagad ie-zaigojas burvīgās krāsās. Dzīve vairs nav tikai dzīve, tā kļuvusi skaista un salda. Un šī līksme un prieks sasniedz visaugstāko kāpinājumu tieši tad, kad nereālā atmiņu migla sabiezē par konkrētu tēlu, jā, kad viņš trīcēdams gaida norunāto dienu un stundu, lai pie

zināmā loga saklausītu iepriekš norunāto klauvējienu, vai kad slepenajā pilsētas ligzdiņā pie durvīm atskanēs īpašais zvana signāls. Tad Ulrihs fon Krēmers pieliek roku pie sirds, pie tās pašas sirds, kuras viena klape it kā esot bojāta, un vēlas, kaut viņš būtu nemirstīgs vai vismaz sasniegtu sava vectētiņa Geca fon Krēmera mūža ilgumu, kurš nodzīvoja simts trīs gadus, četrus mēnešus, divas nedēļas, piecas dienas, deviņas stundas un divdesmit astoņas ar pusi minūtes.

Šajā jaunajā pasaulē cilvēki ir labi. Tas, kurš šobrīd griežas pie Kalnaciema muižnieka ar dedzīgu lūgumu un prot parādīt mitras acis, īpaši ja šis cilvēks pieder pie maigā dzimuma, tas var būt drošs, ka atradīs viņa personā dzirdīgas ausis, laipnu sirdi un, ja vien iespējams, arī devīgu roku. Viens dabū pļavas gabalu, otrs uzvijām kurināmo, trešais būvkokus, un tas, kam apķīlāts kumeļš vai telēns, var cerēt uz soda mīkstināšanu. Karitsu Kaijei pat laimējies nomazgāt ar asarām dažus rubļus no paaugstinātas rentes. Vislielākos panākumus guva ganu meiča Tija, kas izraudāja sev vīru.

Kādreiz pie slaukšanas kungs ievēro, kā Tija, tupēdama zem govs, pāršļūc pār vaigu te ar vienu, te otru piedurkni. Krēmers pāris reižu tāpat vien nostaigā garām, bet tad pieduras viņai pie pleca.

— Kas tev kaiš, Tija?

Meitene paceļ galvu, iešņukstas un pēkšņi ļauj asarām vaļu.

— Rēmeta kundze zina.

Tad slepus pašķielē uz melno vecenīti, kas slauc govis labu gabalu tālāk.

Krēmera kungs vēršas pie Rēmetas.

— Ja, jā, vakara Rēmeta kungs gribēja iet uz kantori un parunāties.

Kad pēc Rēmetas mājiena viņi ir atvirzījušies gabaliņu tālāk no piena kubula, kundze saka klusinātā balsī:

— Es jau vairākkārt ieminējos zem četrām acīm: Tija, ar tevi kaut kas nav kārtībā, bet Tija strīdas pretī: viss ejot kā pa strīpu, tomēr vakar pusdienlaikā ienāk pie manis istabā, priekšauta stūris pie acīm un pali rīstās.

«Saki Tija, kas tevi apbēdina?»

Bet Tija tikai stāv un pil kā lāsteka, un klusē, beidzot izgrūž: «Kas man ko priecāties. Tā stunda drīz būs situsi!»

«Nu, kas par to,» es saku, «tā jau nav liela nelaime, ja vien izdodas uzlikt iemauktus tēvam.»

«Tur jau tā bēda!» Tija piespiež roku pie sirds. «Viņš negrib mani precēt, māte iespītējusies!»

«Vai tad Ketass, vai?» es noprasu.

«Kurš gan cits! Tagad, sātans, mēģina uzvelt vainu Pēterim, bet Pēteris, šis kaunīgais Pēteris! ...»

«Tu jau gan zini to labāk. Atnāks Rēmets, sacīšu viņam.»

«Jā, kundzīt, palīdziet man, nabadzītei? Lai nu esmu kāda būdama, Ketasam laba diezgan!»

Nu, lai notiek. Vakarā Rēmets izsauc pie sevis puisi. Šis i domāt nedomā. Ciets kā krams. Kur nu? Pie Tijas nāk tik daudz puišu gan no muižas, gan ciema, ej noķer čigānu krūmos! Viņš šajā lietā ir tīrs! Jūs tak zināt — Rēmets nav no tiem, kurš mācētu pievilkt grožus, būs jānāk palīgā kungam pašam ...

— Kā jums liekas, vai meiča runā taisnību? — Krē-mers noprasa.

Rēmeta kundze pamāj reizē ar rokām un galvu. Viņai nav ne mazāko šaubu.

— Tad lai Ketass jau šodien iet precībās!

Fon Krēmera kungs pagriežas un dodas tieši pie melnās vecenītes.

— Trūte, vai tavs dēls jau pārnāca pusdienās?

— Jā, kungs.

— Tad saki viņam, lai ienāk pie manis kantorī.

Drīz vien ierodas Ketass, šis puisis ar melno matu

biezokni, drukno rumpi un līkajām kājām, kurš kopā ar savu māti dzīvo muižas pirtī. Bet viņš nav viens, uz tiesu līdzi atnākusi arī māte.

— Tu man neesi vajadzīga! — Kungs viņu nelaiž pāri kantora slieksnim.

Taču tas neliedz vecenītei pasacīt aizdurvē to pašu, ko tā gribēja teikt kunga vaiga priekšā. Bet viņas balss ir pārāk skaļa, un kungs izdzen Trūti arī no priekšnama.

— Paklau, Mihkel, man ir stāstīts, ka tu vedot netiklu dzīvi — šeit manā muižā. Kā tu, muižas cilvēks, drīksti nodoties netiklībām?

Puisis stāv, bolī acis un vēro kungu ar stulbu skatienu.

— Muižā neviens nedrīkst netikli dzīvot, muižā visiem jādzīvo godīgi, tāda ir dieva un muižkunga pavēle. Vai tu to nezini?

Klusums.

— Vai esi bijis pie dievgalda?

Aizsmacis «jā».

— Cik bieži?

— Divreiz gadā.

— Šitā gan, tu ej pie dievgalda, bet nebīsties dieva; tu dzīvo uz muižas zemes, muižas pajumtē, bet nebīsties sava kunga! Kā tev liekas, ko man būs ar tādu darīt?

— Es neesmu bērna tēvs.

Krēmers ar skatienu saņem puisi spīlēs, balss kļūst skarba:

— Ja meiča saka — tu esi tēvs, tad tu arī esi tēvs!

Puisis pēkšņi atdzīvojas. Viņš nošļūc ar plaukstu

gan pār kreiso, gan labo gūžu, parausta plecus un noplāta muti.

— Neesmu! ... Neesmu, un viss! . . . Nemūžam ... Manis dēļ kaut vai... Neesmu, kad saku!

— Tā. Bet, ja es tevi uz vietas atlaižu no darba un tūlīt izdzenu no pirts ar visu tavu māti, vai tad tu būsi tēvs?

Mihkela acis sāk šaudīties, roka nemierīgi noslīd gar degunu, balss kļūst nedrošāka:

— Nepavisam ... Kas es par tēvu ... It kā citu vairs nebūtu...

— Dzirdi, Ketas, es tev saku ar labu, — Krēmers uzliek viņam uz pleca divus pirkstus un ierunājas mazliet mierīgāk. — Vai tiešām tev nav žēl tās meičas? Kur viņa paliks ar bērnu? Vecāki miruši...

Ketass nodur acis.

— Kāpēc tu viņu negribi? Viņa ir čakla un veselīga.

— Veca .. . māte neieredz ...

— Nu redzi nu. Beidzot tu atzinies, ka bērns tomēr tavs. Tu nonicini Tiju tikai tāpēc, ka viņa ir dažus gadus vecāka par tevi un ka viņa nepatīk tavai mātei, un ne jau tāpēc, ka būtu dabūjusi bērnu no cita. Bet,

ja viņa tev derēja sākumā, tad derēs arī vēlāk un, ja viņa der tev, tad vēl jo vairāk tavai mātei.

— Tas taču nav mans bērns ...

— Un tomēr tu precētu Tiju kaut vai tāpēc, lai nezaudētu maizes kumosu — ko? Es nedzenu jokus — prom, tūlīt, uz vietas. Un meiča tevi iesūdzēs tiesā.

Mihkels sāk piekāpties. Viņš jau lēni paceļ galvu un grasās paskatīties kungam sejā, taču pēkšņi izdzird pagalmā mātes balsi. Norūpējusies vecenīte pamanījusies nostāties pie kantora loga un tagad skaļi saka:

— Pasaulē vairs nav taisnības! Kas tagad nekaiš visādām vazaņķēm — tik viegli var dabūt vīru! Ņem tik un izguldina puisi un, kad mazais jau ceļā, tad saņem tevi aiz skausta, kaut arī māte ne mirkli nav izlaidusi dēlu no acīm! Šitā gan! Manam bērnam jau neviens netic, kungs tic tai vecajai stervai, bet zēnu ved pie tiesas kā noziedznieku! Lai tikai tā padauza dabūtu rokā, ko sirds kāro! Vienalga, ko dēls pasaka aiz bailēm — tas nav taisnīgi, es taču zinu labāk, bet, redzi, mani nelaiž ne tuvumā!

Vecenes vārnas galva gan tūdaļ nozūd, tikko kungs pagriežas uz loga pusi, taču puisis pēkšņi atkal ir sastindzis par akmeni. Lai nocērt galvu, viņam gar visu to būšanu neesot nekādas daļas!

— Labi, — Krēmers izvelk kabatas pulksteni, — pulksten piecos pirtij jābūt tukšai un jums pašiem projām no manas zemes. Ja jums vēl pienākas alga līdz šodienai — es paskatīšos grāmatā, — tad to saņemsiet pie pārvaldnieka. Ardievu!

Mihkels brītiņu šaubās, taču beidzot sāk virzīties uz durvju pusi, kaut gan nojauš, ka visa alga jau saņemta un pat izņemta uz priekšu. Kamēr puisis sniedzas pēc

durvju roktura, kungs iekārtojas krēslā pie galda un nomurmina caur ūsām:

— Gribēju tev pavasari iedot vienu pirti Grants-kalnā, bet, ja jau esi tāds suns, tad lai paliek!

Pēkšņi Ketass apstājas pussolī, roka atraujas atpakaļ, liekas, it kā viņa lielās, zilganās ausis izslietos un ieklausītos. Viņš ilgi noraugās uz ūsaini un palēnām griežas atpakaļ, un tad neveikli paklanās.

— Godājamie kungi — es gribētu aprunāties ar māti.

— Tad dari to aši! — Krēmers uzkliedz un atšķir kādu grāmatu.

Puisis nozūd, bet tikai uz divām minūtēm. Viņa neveiklais stāvs vēl lāgā nepagūst ienākt pa durvīm, bet mute jau pasludina:

— Nu tad jau es precēšu Tiju.

— Labi! — fon Krēmera kungs spēji aizcērt grāmatu.

— Bet kā paliek ar Grantskalna pirti? ..«

— To tu dabūsi...

Kad Kalnaciema muižnieks vakara slaukuma laikā pastaigājas gar savu ganāmpulku, pēkšņi kāda slaucēja pieceļas, satver vecā kunga roku un klusēdama to noskūpsta, visiem redzot.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Kādreiz rudenī Tenis Prillups uzzināja no Vokas piena vedēja, ka viņa priekštecis Kuru Jānis esot nopircis pie lielceļa lauku māju par četriem tūkstošiem un domājot tur atvērt mazu veikaliņu.

Bakstīdams ar pātagas galu dubļus, kas bija salipuši riteņa spieķos, Tenis piebilda.

— Vai tu redzi, ko! Solījās taču pirkt muižu. — Un iekampa ūsu galu ar mēli zobos.

— Tici vien, ja gribi, — kaimiņš smējās. — Ar muti jau dažs labs nopērk muižu! Kungs taču neiedeva modera amatu par velti.

— Varbūt piepirks vēl pāris māju klāt.

— Tad jau būtu pircis pie reizes, mums vēl zemes diezgan, gan ar mežu, gan bez meža.

Kalnaciems pakalpoja kādam pircējam, pazelēja atkal ūsu galu un sacīja Vokam, kurš jau bija beidzis tirgoties:

— Varbūt atvērs lielu veikalu.

— Jā, par piecsimts rubļiem — preces jau dabū arī uz parāda. — Voka ielēca ratos un izbrauca no rindas.

Atceļā Prillups visu laiku zelēja ūsu galus — te labo, te kreiso, uzacis bija sarauktas, abpus acīm daudz krunku. Šodien viņš nesnauda, nesūca cigāru, bet klusēdams sēdēja starp piena mucām un raudzījās astē bērim, kas tecēja lēnā riksī. Ja viņš arī pamudināja zirgu vai uzšāva ar pātagu, tad vienīgi aiz ieraduma. Nokļuvis līdz krogam, kur saimnieks mēdza iegriezties, zirgs grasījās apstāties, taču Prillups pabrauca garām un atpūtināja lopiņu tikai pusceļā, tāpēc nokļuva mājās agrāk, nekā parasts.

Šoreiz viņš nevarēja pavēstīt sievai nevienu jaunu ziņu, ko dzirdējis pa ceļam.

Kad pēc dažām dienām Kučieru Pēteris, viņam un Marei dzirdot, pastāstīja par agrāko piena vedēju, kas tagad esot nopircis māju, Tenis pakasīja spalvaino vaigu un mierīgi piebilda:

— Nu jā, tagad jau viņam ir sava zeme zem kājām un savs jumts virs galvas; kurš gan no mums, mīļais, negribētu to pašu.

Jaunā sieva bija sākusi manīt, ka Tenis pēdējā laikā staigā sarauktām uzacīm, ka atgriežas no pilsētas daudz drūmāks nekā līdz šim. Vēl jo biežāk tas atkārtojās otrajā gadā, Marei likās, ka Teni nomāc kādas nezināmas rūpes. Tās vajāja Prillupu un laupīja viņam dvēseles mieru. Sievai viņš neteica ne vārda, un tomēr Mare to manīja. Tenis, kurš nekad nemēdza kurnēt un sūroties, aizvien biežāk jutās neapmierināts ar visu. Viņš bārās, smalstot pienu un kuļot sviestu, un bieži izteica pārmetumus Marei, kuras grēku saraksts kļuva aizvien garāks. Brīžiem viņš sadusmojās bez kāda iemesla; visvairāk Mare brīnījās par to, ka Tenis saskaišas tieši tad, kad viņa ir priecīga.

— Ko tu ņirdz?

— Tāpat vien.

— Tātad negribi vis pastāstīt?

— Es smejos par veco, — Mare šķībi ielūkojās krējuma ķērnē. — Viņš visu laiku čīkst un sūkstās, ka pakrūtē kņudot un sūrstot, bet nezinot, kāpēc! Es saku, lai parāda. Šis attaisa kreklu un rāda, bet tur ir ērce! Tā piesūkusies gluži zila... «Pagaidiet, es noņemšu . . .» Neparko! Šis pretojas ar abām rokam: «Nē, nē, dieva dēļ, — braukšu uz pilsētu pie ārsta!» Un aizbrauc arī, — Mare pieliecas un noslauka vaigu. — Nākamajā dienā viņš tiešām aizbrauca pie ārsta!

Tad smējēja pēkšņi apklusa un sadrūma, jo izbrīnījusies uzlūkoja vīra seju. Tā zem tumšajām spalvām bija kļuvusi gluži melna, vaigi uzblīduši, žokļa kauli

kļuvuši platāki. Arī Teņa acis vairs nebija brūnas, bet kvēli sarkanas.

Brītiņu Tenis stāvēja uz vietas un neteica ne vārda, tad no viņa rīkles izlauzās īss svilpienam līdzīgs vaids, kas apslāpēja izsacīto vārdu. Viņš nosvieda karoti, ar kuru bija smēlis krējumu no kāda kubula, un izskrēja pa durvīm.

Prillupu attiecībās sāka ielauzties kas jauns un nebijis. Sieva netika vaļā no iedomas, ka viņu paslepus novēro, aplenc un dzen slazdos. Viņa ievēroja, ka Teņa vērīgais skatiens, uzlūkojot sievu, vairs nav tāds kā agrāk. Nē, brīžiem vīra acis pazibēja tā, ka lika asinīm sastingt.

Kādā septembra vakarā, kad Tenis sēdēja ratos starp mucām un zirgs jau izbrauca no pagalma uz ceļa, pēkšņi aiz vārtiem atskanēja balss:

— Mare, panāc šurp!

— Vai tu ko aizmirsi?

— Nē, man tev kas jāsaka ... trrr!

Mare nevarēja saskatīt tumsā Teņa seju, bet saoda vienīgi degvīna smaku, kas plūda no viņa mutes. Pril-lups, kaut cik ticis pie mantas, turēja mājās arī degvīnu un šodien, ēdot vakariņas, bija izdzēris glāzīti. Mare manīja pēc balss, ka viņš ir norūpējies.

— Kas noticis? — Mare uzlika kāju uz ratu rumbas.

Tenis vilcinājās it kā nogaidīdams, kad aprims vējš,

tad pēkšņi uzlika savu cieto plaukstu uz Mares galvas.

— Tev varbūt atkal ir jāiet... neej ... šoreiz neej!

Šie vārdi pauda reizē aizliegumu un lūgumu, un ari

bezcerību. Pirms sieva paguva ko atbildēt, vīrs pavilka grožus, nošvīkstēja pātaga, vezums ar strauju

pagriezienu atvirzījās no žoga un aizbrauca. Gabaliņu tālāk kāds ieklepojās, pēc tam ierībējās rati un uguns nošķīda gar riteņiem.

Mare ilgi klausījās ratu rīboņā, turēdama vienu roku uz pakauša zem lakata, otru iespraustu sānos. Tad pēkšņi kaut ko atcerējās. Viņa sagrāba brunčus virs labās gūžas un parāva uz augšu, lai paceltu kāju un vairākkārt mēģināja atdarināt kādu pilsētā redzētu dāmu, kas valkāja kurpes ar augstiem papēžiem un kādreiz bija gribējusi pārkāpt pār ielas noteku. Notekas vietā Marei noderēja gaismas svītra, kas atplūda no istabas loga, aiz kura dega lampa, un sniedzās līdz pat vārtiem.

Beidzot viņa svilpodama iegāja rijā un, pabeigusi dienas darbus, nolikās cisās, un gulēja visu garo nakti. Kad Tenis bija projām, tad Mares naktis ieilga, jo piedevām nāca klāt vakars un rīts. Un, ja viņa arī pavadīja bezmiega nakti, tad nevis apstākļu spiesta, bet tāpēc, ka pati tā vēlējās.

Pēc nedēļas Krēmera kungu apciemoja radi no Sergveres': visi trīs «pingvīni» un arī brālis Adalberts. Viņš, kā jau vienmēr, atbrauca tikai uz pāris stundām — sirmais kučieris pat neizjūdza zirgus — un pavadīja savu laiku galvenokārt ārpus Ulriha vecpuiša dzīvokļa, dodoties pastaigā pa tuvāko apkārtni līdz pat lopu muižai. Kalnaciema ļaudis, kas tik reti dabūja redzēt citu muižu kungus, īpaši dāmas, kas bija ģērbušās platās, čaukstošās drānās, izslēja galvas un ilgi vēroja svešiniekus.

— Tos derētu aplūkot, — viens otrs ieminējās, bet nepateica, kāpēc. Un tie, kam nācās kungus sveicināt, darīja to laipni un priecīgi, gandrīz vai smaidīdami.

Sergveram nebija ne mazākās līdzības ar brāli Kalnaciemā. Tas bija garš, vājš un izdēdējis, ar sniegbaltu āža bārdiņu un lieliem, tumšiem iedobumiem vaigos. Viņš atgādināja kādu no vecajiem Napoleona laika virsniekiem, kas atgriezies no Maskavas, un atšķīrās no Ulriha un savām māsām vēl ar straujajiem žestiem un ātrajām kustībām, bet jo sevišķi ar gaitu. Kaut gan viņš, Adalberts ton Krēmers, mēģināja spert sīkus, īsus solīšus ar savām garajām kājām, viņš vienmēr aizgāja diezgan tālu garām pārējai sabiedrībai, kas soļoja vienmērīgā, līganā gaitā, un, lai pastaigātos kopā ar citiem, viņam vajadzēja katru reizi panākties gabaliņu atpakaļ. To, ka aizsteidzies citiem priekšā, Adalberts pamanīja tikai tad, kad gribēja pārējiem ko sacīt, taču, lai neaizmirstu sakāmo pirms satikšanās ar augsto sabiedrību, viņš jau laikus gari izstiepa roku un gaidīja, kamēr tiks pie vārda. Šī pastāvīgā izskriešana no ierindas un atgriešanās kļuva jo raksturīgāka vēl tāpēc, ka Milords, Adalberta kunga uzticamais kurts, kura smailais purns bija kā pielipis pie sava kunga, līdzīgi ēnai atkārtoja šos gājienus gan uz priekšu, gan atpakaļ.

Bet visas trīs māsas bija neiedomājami līdzīgas cita citai, vismaz notālēm uzlūkojot, kad nebija saskatāmas dažas nenozīmīgas īpatnības viņu sejās. Šīs mazās, melnās galvas ar ārup izbīdītajiem putnu knābju deguntiņiem, šie tievie, plecos pašaurie un lejāk ie-platie, apaļīgie stāvi, kas apakšdaļā kļuva drukni kā maisi, un beidzot šīs īsās, kustīgās, mazliet nevarīgās rokas pie viņu tuklajiem augumiem tiešām attaisnoja dīvaino palamu, kādā brālis Heinrihs kādreiz jautrā brīdī bija nokristījis savas māsiņas: tik tiešām, ja kāds

mednieks būtu tās sastapis Ledus okeāna apsnigušā līcī, jāšaubās, vai tas spētu atšķirt Sergveres jaunkundzes no simpātiskajiem dīvainajiem putniem.

Jo ierobežotākas bija šīs dāmas savās kustībās — šajā ziņā viņas līdzinājās brālim Ulriham, — jo brīvāk un nevaldāmāk plūda valoda. Sarunām, kas parasti risinājās vienīgi starp trim māsām, piemita zināms ārējs vēsums un pat miers, taču tās ritēja nepārtraukti, un — kas pats savādākais — neviena no viņām nekad neņēma vērā, ko saka otra, tāpat tās nekad neļāva cita citai pabeigt teikumu. Kā viņas sapratās, to nezināja neviens, arī visi trīs brāļi, taču kaut kā tās sapratās, jo citādi māsas savā domu apmaiņā nevarētu dažkārt nonākt līdz nikniem strīdiem. Adalberta roka bieži vien ilgi stāvēja izstiepta gaisā, kamēr iestājās tik nepieciešamais miers, un tā brālis dažu labu reizi paguva aizmirst, ko gribējis sacīt. Nedaudz labāk klājās Ulriham, kurš mācēja izlīdzēties ar spēcīgo balsi.

Atgriezusies pa aplinkus taciņām no lopu muižas, dižciltīgā sabiedrība vēl brīdi pastaigājās pa bezcerīgi aizaugušo dārzu un, pagājusi garām trauku mazgātavai un akai, devās uz pļaviņu, kas izpletās starp šķūni un dzīvojamām ēkām un noderēja par govju aploku.

Ganāmpulks bija sadzīts pusdienā un padzirdīts, pašlaik slauca govis. Kuru saimniece ar rokas ratiņiem veda no mazgātavas tīros piena kubulus. Šis darbs nebija viegls, jo ceļš no akas gāja pret kalnu un diezin kāpēc — skola gan vēl nebija sākusies — mātei stumt ratiņus nepalīdzēja abi bērni.

— Heidā, jaunā, pagaidi, es tev palīdzēšu! — uzsauca Sergveres kungs un, izstiepis roku, piegāja pie

rateļiem. Kungs spēcīgi grūda, un rati uzripoja kalnā. Jaunā sieva atsedza retos zobus un pieklājīgi sacīja:

— Paldies, kungs!

Visi apkārtējie smējās, smējās pat jaunkundzes, Ulrihs fon Krēmers sasita plaukstas, bet viņa ūsas sakustējās augšup un lejup. Ulriha vaigi tumši pietvīka, tāpēc viņš izskatījās manāmi jaunāks, nekā parasts.

— Klausies, Ulrih, — Adalberts tuvojās brālim ar paceltu roku, — vai tu arī šogad vēlies palikt Kalnaciemā tikpat ilgi kā pērnruden?

— Var jau gadīties — krāsnis man kārtībā . ..

— Tas ir savādi. Tu sāc galīgi atradināties no Sergveres. Arī uz pilsētu brauc biežāk nekā senāk.

— Jābrauc... ir visādas darīšanas, — Ulrihs atrūca, bet Adalberts to vairs nedzirdēja, jo tuvojās uz saviem garajiem kātiem kādai govij, kas bija pievērsusi muižnieka uzmanību. Aplūkojis govi, viņš izstiepa pravieša roku un, jaunas idejas apdvests, steidzās pie savām māsām, kas bija apstājušas piena toverus un sasveicinājās ar Rēmeta kundzi.

— Tā melnraibā tur, nāciet, paskatieties, tā ir viena no labākajām visā Ulriha ganāmpulkā!

Jaunkundzes gāja viņam līdzi, arī Ulrihs paspēra kādu soli tuvāk, un tagad ap raibaļu sākās ilgāka kritiska diskusija, kurā laiku pa laikam iesaistīja arī pārējās govis. Dāmu uzskati nesaskanēja, toties viņu argumenti saskanēja pilnīgi. Govis pārtrauca gremošanu, lai savukārt kritiski novērtētu svešos kritiķus.

Šobrīd ganāmpulka vadonis bija kāds brūns sugas vērsis, un tas konstatēja, ka ciemiņi viņam diezin kāpēc nepatīk. Sākumā vērsis ar izvalbītām acīm

aplūkoja svešos notālēm, tad pāris reižu nošņācās, sa-vicināja asti un beidzot, galvu nodūris, izgrūda pirmo brīdinošo māvienu.

Bet to neviens neievēroja. Savējie viņu pazina kā mierīgu lopiņu, bet atnācēju prātus aizņēma dzīvais disputs. Nevienam nebija klāt nekā sarkana, ne lentes, pat ne zieda pie cepurēm.

Nu brūnais vērsis iedegās dusmās. Tas spārdīja zemi, bauroja un, vairākas reizes apgājis ap ganāmpulku, beidzot sāka virzīties tuvāk strīdīgajam ļaužu pulciņam. Vērsis neuzbruka paslepus, tas vēlreiz deva zīmi ar varenu māvienu, kas jau līdzinājās niknai baurošanai. Taču, redzēdams, ka neviens neņem viņu nopietni, vērsis nolēma parādīt savu patieso dabu.

īsu brītiņu dzīvnieks stāvēja gluži mierīgs, pa muti un nāsīm tecēja siekalas, acis tumši pietvīka, pār muguru un asti pārskrēja trīsas, un tad, izslējis ragus, tas metās virsu. Kāds no kungiem pēkšņi pacēlās gaisā un nogāzās uz muguras. Vērsis grasījās uzbrukt vēlreiz, te pēkšņi to ķēra smags sitiens ar nēšiem. Vērsis apstājās, nošņācās un uzbruka jaunajam pretiniekam, taču šajā brīdī saņēma jaunu sitienu pa galvu. Uzbrucējs nolēma atkāpties; dobji baurodams, ar asiņainām nāsīm, tas ielavījās ganāmpulkā.

Tikai tagad no vairākām mutēm izlauzās kliedziens, tikai tagad visi redzēja, ka tas, ko vērsis uz labu laimi bija pacēlis uz ragiem, ir bijis pats Kalnaciema saimnieks. Ulrihs fon Krēmers, bāls kā krīts, zilganām lūpām, gulēja augšpēdus zālē un sacīja savējiem, kas bija piesteigušies kā pirmie (nevis vācu valodā, bet igauniski):

— Palīdziet man nokļūt istabā! [3]

lbl

— Ulrih, tu esi ievainots! — visas trīs jaunkundzes iekliedzās kori, visām rokas krustām pār krūtīm, bet brālis Adalberts samulsis skraidīja apkārt un nemitīgi atkārtoja:

— 1st es denn moglich! 1st es denn moglich! [4]

Viņam pazemīgi skraidīja līdzi baltais kurts, kurš

vēl nesen bija ļāvies gluži miesīgām kaislībām un sācis draudzēties ar ganu kucīti pie kūts vārtiem.

— Sūtiet pēc daktera! — lūdzās slimnieks vācu valodā un pats saviem spēkiem piecēlās sēdus; kad viņš atrāva kreiso roku no gūžas, pirksti bija nedaudz novārtīti ar asinīm. Ulrihs aplūkoja tos plaši ieplestām acīm.

Pārvaldnieka kundze un Kuru jaunā saimniece — pēdējā tikai tagad izsvieda no rokām nēšus — jau gribēja sniegt cietušajam pirmo palīdzību, taču beidzot arī brālis Adalberts bija atžilbis tik tālu, ka varēja aizstāt pārvaldnieka kundzi; viens no kučieriem, pats jaunākais, kas bija darbojies pie staļļiem, piesteidzās klāt un atbrīvoja no palīdzības sniegšanas arī Kalnaciema piena vedēja sievu. Abu vīriešu atbalstīts, Ulrihs fon Krēmers grīļodamies devās uz mājām. Stingās acis visu laiku apbrīnoja asiņainos pirkstus. Viņiem mēmā izmisumā sekoja trīs jaunkundzes, krampjaini saķērušās rokās, visām dīvaini pavērtas mutes. Gājienu noslēdza Rēmeta kundze, kas gribēja kungam palīdzēt istabā, jo Vilhelmīnes jaunkundze baidījās no sarecējušām asinīm. Rēmeta kundze turēja rokā no zemes pacelto saņurcīto kunga cepuri.

Kad Kuru saimniece atkal pievērsās ratiņiem, kas bija piekrauti ar netīriem piena kubuliem, lai dotos uz mazgātavu, pēkšņi ceļā gadījās pats Prillups. Viņš bija gaidījis turpat tuvumā aiz ledus pagraba.

Prillupa acis zvēroja, vaigi nervozi raustījās, un jaunajai sievietei sejā iešļācās karstas siekalas, kad viņš izspieda caur zobiem:

— Ko gan dzīvnieks tev bija nodarījis? Kāpēc tu viņu siti?

— Kā ... kāpēc?

Tenis aši paskatījās uz slaucējām, kas vēl drūzmējās ap negadījuma vietu un dzīvi pārrunāja notikušo, un it kā gribētu ko piebilst, pievirzījās sievai vēl mazliet tuvāk. Tad pēkšņi atmeta ar roku, kas bija cieši sažņaugta dūrē un, uzgriezdams muguru, nošņāca:

— Vācies prom ar saviem kubuliem, tu sterva!

Un tad, galvu starp šaurajiem pleciem ierāvis, neatskatīdamies aizgāja uz piena kambara pusi.

Mare kādu brītiņu noraudzījās uz aizejošo vīru, viņas labā roka atkal raksturīgi nošļūca gar padeguni un tad satvēra rateļu dīseli.

Pagalma vidū viņas ceļu šķērsoja kučieris Pēteris, kurš nāca no kungu mājas un steidzās uz stalli.

— Uz pilsētu, pēc daktera! — viņš pamāja ar roku.

Šis garais puisis izskatījās pārlieku jocīgs, kad gribēja ko ātri padarīt, tāpēc Mare pasmaidīja. Pie staļļa Pēteris paklupa, un Mare pasmaidīja vēlreiz.

Atceļā, virzoties pāri pagalmam ar jaunu kravu, Mare redzēja, ka slaucējas atsākušas darbu, kaut gan Rēmeta kundze vēl nebija atgriezusies, bet staļļa priekšā abi kučieri ātrām, neveiklām kustībām iejūdza zirgus kalešā. Piena kambarī Tenis pašlaik kurināja

plīti ar žagariem, lai sasildītu pienu, kas paredzēts raudzēšanai, jo laiks bija vēss, kaut gan pie dzidri zilajām debesīm spīdēja saule.

Viņi neteica viens otram ne vārda, katrs darīja savu darbu, kamēr atveda piena toveri.

— Tev pienākas laba dāvana, jaunuvīt, — Rēmeta kundze pajokoja. — Ja tu negadītos tuvumā, vērsis būtu viņus izsvaidījis kur kuro, un ej tu sazini, kas notiktu ar jaunkundzēm.

— Bet kā ar ievainojumu? — Mare jautāja.

— Laikam jau nemirs un nebūs ari kroplis, — kundze bezrūpīgi atteica, — tikai nabaga vērša dienas ir skaitītas! Tikko kungs bija nolikts gultā un brūce pārsieta, tūlīt pavēlēja: «Lai manas acis šo bulli vairs neredzētu! Sūtiet uz pilsētu pie desinieka!»

Prillups nule bija piegājis pie plaukta, paņēmis tā-felīti un pētīja neveikli uzrakstītos skaitļus. Tiem gan bija pavilktas apakšā svītras, bet cipari tomēr bija šķībi un greizi, te sakāpa pārāk augstu, te noslīdēja par zemu. Tad Rēmeta kundze nosauca pēdējo piena pievedumu un Tenis, satvēris grifeli, kas karājās aukliņas galā, atzīmēja piena daudzumu. Šoreiz skaitlis pagadījās virspus svītras, kaut gan rakstu zīmes iznāca vēl daudz neveiklākas par iepriekšējām, daudz neglītākas par tām, kuras bija ievilkusi jaunā sieva. Jāņa laikā par piena rēķiniem bija gādājusi pati pārvaldnieces kundze.

Pēc tam laulātais pāris klusēdams izsmēla toveri tukšu, un, kad Mare bija aizgājusi — šodien sviestu nekūla, — Prillups turpināja krāsns kurināšanu. Viņš sadabūja grozu un atnesa kūdru, ko uzbērt uz žaga-

riem, un ik pēc brītiņa iegāja dibenistabā, lai palūkotos uz mazo termometru, kas bija piestiprināts pie īpaša statnīša blakus tāfelītei. Dažreiz Tenis mēdza šeit uzkavēties arī ilgāk, pastaigājās gar piena kubulu rindu, ieskatījās te vienā, te otrā traukā, pabīdīja vai pagrozīja kādu kubulu. Te pēkšņi Tenis piespieda plaukstu pie pieres, aizvēra acis un atkāpās no plauktiem, it kā būtu noreibusi galva. Tenis atkāpās līdz pat ārsienai un atspiedās pret to, un, kad atkal atvēra acis, viņa skatiens bija izbrīnījies un izbaiļu pilns. Tenis atgaiņādamies izstiepa abas rokas piena plauktu virzienā ...

Viņi sastapās pie pusdienu galda divas reizes dienā — katram bija savs darbs, — un arī tur abiem pietrūka vārdu sarunai. Vakarā viņi nogūlās viens otram blakus. Pusnaktī jaunā sieva pēkšņi pamodās no dziļā miega, jo viņai likās, it kā uz sāna būtu uzkritusi griestu sija. Tā bija Teņa roka. Un Mare to neatgrūda.

No rīta Prillups izskatījās tāds, it kā nebūtu aizvēris acis visu nakti...

Ievainoto kungu, kas tiešām bija jautājis ārstam, vai palikšot dzīvs, jau nākamajā dienā varēja pārvest uz Sergveri māsu gādībā, un nepagāja ne trīs nedēļas, kad tas jau bija pilnīgi vesels.

Atgriezies Kalnaciemā, Krēmera kungs atveda sev līdzi spēcīgu angļu dogu, acīm redzot, lai pasargātos pret jaunā muižas buļļa uzbrukumu; vispār viņš neieredzēja suņus, — un tam tika izgatavota glīta, silta suņubūda. Karietē atradās arī vēl vilnas kleitas drāna, ko bija iegādājušās jaunkundzes un kas bija domātā Kuru saimniecei. Tā nebija pārāk lēta, un Rēmeta

kundzei, kas tik pareizi bija visu pareģojusi, tika uzdots pasniegt dāvanu jaunajai sievietei, kaut gan neviens nevarēja saprast, kāpēc kungs neiesauca Māri kantorī un nepasniedza pats.

Un Ulrihs fon Krēmers savā vientulīgajā Kalnaciemā, tālu aiz purviem, izbaudīja jaukās un sausās rudens dienas, kas iestājās drīz pēc vēsā laikā, un viņa vientulība vairs nebija ne pusi tik neciešama kā agrāk. Ulrihs palika varonīgi uz vietas arī vēl tad, kad uznāca vētras, lietus gāzes un sals, kad kalna galā un ielejā sākās lielā miršana, kad purvs pārklājās ar pelēku plīvuru un vējš noplēsa mežam tā raibā krekla pēdējo skrandu. Šogad šajā miršanā nemanīja ne žēluma, ne klusu skumju, visa daba beidza dzīvot vīrišķīgi, it kā skaidri apzinādamās, ka pienācis laiks pakļauties nemainīgajiem likumiem. Tad izdzisa un satumsa arī skaidrais, caurspīdīgais rudens gaiss, beidza izgarot pēdējās vēsās, skarbās rudens smaržas, un tumši pelēkās debesis nolaidās zemu pāri pasaulei, un kaps tika apklāts ar baltu šķidrautu, kurā vēl mirguļoja debesu tīrība. Taču pa kungu mājas abiem skursteņiem vijās gaisā zilganas dūmu grīstes, kas liecināja par to, ka vecais kungs vēl turas savā vietā. Pēc tā savukārt varēja spriest, ka krāsnis Ulriha fon Krēmera tusculumā [5] tiešām ir kārtībā.

Pēc nesenās nelaimes Krēmers juta, ka viņa dzīvība ir kļuvusi vēl vērtīgāka nekā līdz šim, par to viņš pateicās visaugstākajam aizstāvim un tāpēc ik vakarus lasīja svētos rakstus; kungs tagad tiešām varētu justies

laimīgs, ja vien piena vedējs Tenis Prillups neiesētu viņa sirdī nemiera sēklu.

Šis cilvēks pēdējā laikā izturējās pavisam savādi. Viņu abu labās attiecības sāka aizēnot kaut kas tumšs un baigs. Gaiss, ko viņi uzelpoja viens otram, oda pēc tvana. Pēc tā, kā Prillups katra mēneša pirmajā datumā ienāca kantorī (viņi nekad nesarunājās citā reizē vai kur citur), kā izgrūda savu strupo «sveiks», kā nosvieda uz galda naudu, kā nostājās istabas vidū, kā nozibsnīja ar rudajām acīm zem kuplajām uzacim, kā aizgāja, durvis cieši piecirzdams, — pēc visa tā Krēmeru pārņēma dīvaina sajūta: it kā viņa plikajam paurim pieskartos naidīga, saltiem sviedriem klāta roka.

Ko gan tas varēja nozīmēt. .. tagad, pēc tik ilga laika, jau otrajā gadā, kaut gan līdz šim viss bija vislabākā kārtībā?

Vai viņš nebija atdevis pienu par mērenu cenu, gandrīz vai lēti? Vai bija mēģinājis piedzīt parādu, kaut gan pagaidām Prillups samaksājis tikai divdesmit piecus rubulīšus? Varbūt — un tas nepatika Jānim — varbūt viņš bija izņēmis naudu jau iepriekš? Nē, Kreme-ram bija laimējies dabūt aizdevumu bankā un pārdot vienu otru saimniecību, tāpēc materiālais stāvoklis bija uzlabojies tik tālu, ka viņš varēja netraucēt savu piena vedēju. Arī noma par mājām bija tāda pati kā agrāk, tāda pati palika arī maksa par teļiem, kaut gan zemes un gaļas cenas bija cēlušās. Un sieva — arī viņa taču kaut ko saņēma nevainīgu dāvanu veidā.

Kas tad noticis . % . kas tad viņam īsti kaiš?

Nu jā, cits varētu nodomāt, sak . .. Bet vēl tagad, pēc tik ilga laika?

Marei^ viņš nekad neatgādināja tās vīru, tāda bija viņu mēmā noruna, un beidzot Ulrihs nolēma par to ieminēties pašam Tenim. Vienkārši, lai tiktu pie skaidrības, lai atbrīvotos no nevajadzīgiem pašpārmetumiem.

Viņš nolēma runāt par šo jautājumu pirmajā decembrī. Prillups jau uzgrieza galdam garo, kalseno muguru, atsedzās līdz asinīm saberztā auss, roka pacēla cepuri...

— Pagaidi, Teni!

Prillups pagriezās gausi. Vienīgi viņa acis zem uztūkušajiem plakstiņiem kaut ko jautāja. Krēmers sēdēja sakumpis pie galda, ūsas sakustējās, kungs mēģināja smaidīt.

— Jau sen gribēju tev vaicāt: kad tu atnāc, tev vienmēr ir tāds skābs ģīmis, gluži nelabi sametas ap dūšu, — vai tad tev piena vedēja amats vairs nepatīk?

Prillups skatījās kungam cieši virsū, taču viņa acis, liekas, neredzēja neko. Bet mute klusēja, rokas nokarājās gar sāniem.

— Manuprāt, tev nevajadzētu to nožēlot, tu vari justies pilnīgi apmierināts, jebkurš cits vīrs darītu gluži tāpat.

Prillups vēl vienmēr klusēja, acis un stāvs liecināja, ka viņš mēģina savaldīties.

Krēmers gaidīja; pirksti rotaļājās ar zīmuli, skatiens pētīja Teņa vaļējo kažoku.

— Tu varētu man pastāstīt — abi taču esam krietni vīri...

— Es biju cūka, — Prillups beidzot izdvesa.

— Tā . . . Tātad tomēr? ... — Krēmera zods noraustījās. — Kāpēc . .. Kāpēc tad tā .. .

— Es biju liels cūka, — Tenis uzsvēra un apklusa.

Krēmers paskatījās viņam acīs un, it kā atradis tur

kādu atbildi, smagi piecēlās no krēsla. Vispirms viņš gausi paberzēja rokas, pēc tam salika tās krustām uz muguras, pameta līkumu apkārt istabai, apstājās aiz sava krēsla un iešķībi pagriezās pret Teni.

— Es gan lāgā nezinu, ko tu īsti domā, un, ja tu tiešām negribi sacīt, — lai paliek, bet redzi, mīļais Prillup, katrai lietai un katrai precei šajā laicīgajā pasaulē ir sava vaina. Kur prieks, tur arī bēdas, — to tu zini pats. Bet es tev varu dot ļoti labas zāles pret bēdām, tiešām labas, jo pats esmu tās pārbaudījis. Redzi, Teni: ja es ko izdaru aplam — tas tomēr var gadīties, jo neesmu jau gudrākais šajā pasaulē, — vai arī kad esmu nodarījis kādam ko ļaunu — arī tas gadās, jo neesmu eņģelis, — tad paņemu bībeli un lasu tik ilgi, kamēr atrodu vārdus, kas domāti tieši man, kas man piestāv tikpat labi kā šie svārki. Un, kad es tos esmu izlasījis un vēlreiz pārlasījis, un izlasījis vēl trešo reizi, tad visas manas rūpes ir aizslaucītas projām kā putekļi no pulēta galda . .. Tikai tev jāsameklē vārdi, kas domāti tev, — vai tu saproti, Teni? — kas domāti tieši tev!

Kamēr Krēmers runāja, piena vedēja kažoks viegli nograbēja, tomēr kungs nepaguva pamanīt, ko viņš darīja. Vīrs stāvēja, kā stāvējis, nebilda ne vārda un raudzījās grīdā. Tagad viņš sakustināja lūpas un sāka grozīt galvu pa labi un pa kreisi, it kā grasītos nospļauties, ko tomēr nedarīja.

Krēmers uzgūlās krūteniski uz krēsla atzveltnes un it kā pārdomās sāka šūpoties. Viņš ilgi gaidīja Prillupa atbildi. Bet, tā kā zemnieks vēl vienmēr klusēja, tad

pēkšņi, it kā no miega atmodies, strauji izslēja galvu un nomurmināja:

— Kāpēc tu sāc viņu mīlēt tikai tagad?

— Nezinu, — Prillups sacīja, bet, nepabeidzis teikumu, pēkšņi samiedza plakstiņus; no abām acīm, gluži kā dzīvsudraba pilieni, biezajā bārdā aumaļām ritēja asaras. Tad viņš neveikli pagriezās un aizgāja.

Istabā mazliet oda pēc tabakas.

trīspadsmitā nodaļa

Kopš paša sākuma Prillups netika vaļā no iedomas, ka pircēji izrāda viņam mazāku labvēlību nekā pārējiem konkurentiem. Prillups nevarēja saprast, kāds spēks aizrauj pircējus garām viņa ratiem un liek iepirkties pie kaimiņa pa labi un pa kreisi — vai te bija vainīga prece vai viņš pats? Bet, tā kā Prillups apzinājās, ka sviests un piens ir labs, jo darīja visu ko mācēdams, lai prece būtu vienādā labumā ar konkurentiem, un tā kā pieklājībā un veiklībā viņš jutās pārāks par citiem, tad tiešām nonāca galīgā neziņā. Bieži jo bieži viņš aizbrauca no tirgus kā pēdējais rūgušpiena pārdevējs un nereti bija spiests turpināt tirgošanos uz ielām pat vēl otrajā gadā. Un, tieši tāpat kā tirgū, neveicās ar uzpircējiem: arī tie diezin kāpēc novērsās pa labi un pa kreisi; pie Teņa turējās vienīgi tādi, kas gribēja dabūt preci uz parāda, no kuriem Tenis izvairījās.

Kam tad īsti bija nelaba piegarša — precei vai pārdevējam?

Varbūt abiem?

Un kas tā bija par piegaršu?

Tenis vienmēr gādāja, lai piena mucas, sviesta kastes un krējuma ķērnes būtu tīras, vienalga, cik grūti būtu jānopūlas sievai. Viņš kārtīgi apcirpa bārdu, valkāja baltu kaklautu un rītos pirms izbraukšanas no kroga rūpīgi nomazgāja muti. Kad rati bija iebraukti novietnē, viņš pirmais sagaidīja pircēju ar laipnu smaidu un darīja to pašu, kad atdeva preci veikalniekam. Taču tas viss nespēja izkliedēt naidīgo tvanu, kas plīvoja ap viņu jau kopš tā brīža, kad Teņa ratu riteņi pieskārās ielas bruģim, kad tirgū pie piena vedēju vezumiem sastājās pirmie pircēji. Citiem tirgošanās gāja no rokas, viņam tikai pa pusei.

Šis savādais apstāklis piespieda Teni rūpīgi novērot un izjautāt pircējus, bet viņš tomēr netika ne pie kādas skaidrības. Gadījās tādi, kas paskatījās, pasmīnēja un aizgāja garām; gadījās arī tādi, kas viņu uzlūkoja nopietni un drūmi; gadījās tādi, kas iepirkās pie Teņa vienu vai divas reizes un tikai pēc tam novērsās. īsi izsakoties: vieniem nepatika pats Tenis, otriem prece. Un pēdējo bija daudz vairāk nekā to, kas iepirkās pie viņa ilgāku laiku, palikdami apmierināti kā ar preci, tā pārdevēju. Kalnaciemam vairāk nekā jebkuram nācās tirgoties ar tādiem, kas nemēdza izvēlēties ne preci, ne pārdevēju un kas iepirkās tikai vienreiz. Starp citu, viņš gandrīz nekad nedzirdēja ko nopeļam, dažs gan izteica vienu otru piezīmi par sviestu vai pienu, taču par pašu Teni neviens nebilda ne vārda. Tenim palika vienīgi rūgtā, neatminamā mīkla: kāpēc gan pārdevēji pa labi un pa kreisi atstāja viņu ēnā, jo Tenis strādāja daudz veiklāk un izturējās

pazemīgāk nekā pārējie. Viņš mēģināja mīklu atminēt, tomēr bez sekmēm, tie citi nemaz nebija labāki par viņu. Un tieši tāpat ar preci. Katram varēja gadīties, ka sviesta kūlums neizdevās vai piens pārkarsa, bet, ja kādu piemeklēja sods, tad vienīgi Teni, nevis tos citus. Kādēļ tāda netaisnība? Kas tas par slepenu ienaidnieku, kas viņu vajā?

Un tomēr viņš netika tam uz pēdām, it īpaši tāpēc, ka Tenim, kā viņam šķita, nebija neviena tieša ienaidnieka; viņš nolēma cīnīties pret apkārtējo nelabvēlību ar kukuļiem un pielabināšanos un jo plašākā frontē, jo labāk, — tas šķita neizbēgami. Turēdams Jaunās aizdomās visu pasauli, Prillups tiecās ikvienam, kas nāca ar viņu tuvākā saskarē, rādīt ne vien laipnu seju, runāt labvēlīgus vārdus, bet arī pasniegt devīgu roku — kā ceļā, tā mājās. Amata biedri, veikalnieki, miesnieki, krodzinieki un pazīstamie ceļagājēji — visi dabūja nogaršot Prillupa piedāvāto degvīnu un alu, un, ja Kuru mājās iegriezās kāds no savējiem — gan aicināts, gan neaicināts, — tas aizgāja ar pilnu vēderu un izskalotu rīkli. Miesnieki, gaidot kaujamlopu pievedumu, īsināja laiku pilsētas nomaļu krogos, spēlēdami kārtis uz naudu. Lai izdabātu šiem uzpircējiem, «Kalnaciema lāga vīrs» bieži ļāva sevi ievilkt viņu pasākumos un visai reti piecēlās no galda kā uzvarētājs. Tenis neaizmirsa arī Sutsu vecenīti. Braukdams pa ziemas ceļu pāri upei un purvam un zinādams, ka Trīnes mute ir pārlieku kāra uz to pašu sīvo, viņš šad un tad iebāza pa pirtiņas durvju spraugu glītu pudeli ar zilo kakliņu. Kā atbildi par labu darbu vecenīte iedeva viņam pāris smalki saberztu baltu pulverīšu ar dīvaini noslēpumainu smaržu un garšu, kas labi

noderot pret skaudīgu aci un Jaunu vārdu. Lai Tenis šad tad piemaisot kripatiņu pie sviesta un piena.

Taču drīz vien šai nelabvēlībai piejaucās klāt vēl kas cits, ko arī vajadzēja izlīdzināt.

Viņa noslēpums tika atklāts.

Ne Tenis, ne Mare nezināja, kā tas bija varējis notikt. Tas cēlās augšup kā virmojošs gaiss, neviena nepamanīts un nenotverams. Pirmkārt, protams, tuvākajā apkaimē.

Tikai pēc ilgāka laika, aplinkus, pilienu pa pilienam, viss kļuva kaut cik saprotamāks — pēc acu skatieniem, kas brīžiem dīvaini iedzirkstījās, pēc smīnā sašķiebtajām mutēm, pēc nepatiesās pieskaņas balsī. Viss bija sācies jau labi sen pirms tam, kad Tenis dabūja dzirdēt pirmās dzēlīgās piezīmes.

Kad Tenis apjautājās sievai, vai arī viņa esot ko tādu manījusi, tad Mare pabāza pirkstu zem lakatiņa un pakasīja aiz auss. Šķībi uzlūkodama vīru, viņa brītiņu domīgi klusēja un tad žāvādamās atbildēja, sak, «ai, jā, kāpēc gan ne, to jau varēja paredzēt, cilvēka dvēsele taču mīt miesā». Mares miers bija tik nesatricināms, ka lieliski noderētu pašam Prillupam.

Prillups gribēja savaldīties, bet nespēja. Trūka iekšēja atbalsta. Viņš gan tiecās šūpot galvu tāpat kā Jānis, taču pārāk bieži ļāva tai bezcerīgi noslīdēt uz leju. Tenis mēģināja droši skatīties visiem acīs, smieties, zoboties, mēdīties, taču joki iznāca salkani, bet pašam aiz nervozuma pārskrēja saltas trīsas. Viņš baroja, glāstīja pa spalvai ar vārdiem un visādi vairījās no ļaužu dusmām, lai tikai kāds nenonāktu līdz pārmērībām, lai neizaicinātu Teni uz varoņdarbiem, kas viņam nav pa spēkam. Jo vairāk izturības vajadzēja

Tenim pēc tam, kad notikušais kļuva zināms ļaudīm, kas pulcējās baznīcas laukumā, un arī ceļagājējiem. Uz to nebija ilgi jāgaida, jo, liekas, baumām palīdzēja pats dievs.

Kaimiņi ņēma pretī visu, ko tiem deva, turklāt ar sevišķu patiku, un tā Kuru mājas kļuva par vietu, kur sapulcējās daudz ļaužu, kaut gan jauniešiem, kas šeit mēdza iegriezties visbiežāk, trūka īsti piemērotas sabiedrības. Saimnieka un saimnieces noslēpums nevienu nesatrauca. Tas noderēja vienīgi jautram laika kavēklim un dzēlīgiem jokiem viņu prombūtnē. Gados vecāko kaimiņu vidū, bez šaubām, bija vairāki precēti vīri un sievas, kas labprāt mainītos ar Māri vai Teni. Kuru ģimenei, acīm redzot, klājās labi. Viņiem varētu klāties arī sliktāk.

Bet ļaudis spēja domāt arī pavisam citādi. Un Prillups ievēroja, ka ļaudis tā arī domā. Taču, kamēr viņi izturējās pret Kuru saimniekiem draudzīgi, Tenim šķita, ka kaut kas ir novērsts vai saglābts, un viņa sirds jutās atvieglota. Viņš priecājās, kad tie atnāca atkal, atnāca priecīgi, ar dziesmām un muziķu.

Bet Prillupa deniņi ātri nosirmoja, gandrīz pēkšņi, vēl tajā pašā ziemā. Un rokas sāka drebēt, acu plakstiņi iekaisa, agrāk tik mierīgās kustības kļuva pārlieku nemierīgas, drudžainas un straujas. Mare ievēroja, kā Tenis norēķinu dienās skaita naudu: tad viņam trīcēja pat pirksti. Tenis atkal un atkal apgāza glīti nokrautās kaudzītes uz galda un tāpēc ilgi ilgi nedabūja galus kopā.

Par savām tirgus gaitām Prillups sievai neko daudz nestāstīja — te viņam palīdzēja Mares klusēšana un ieslēgšanās sevī; taču citādi, it īpaši dzērumā, viņš

centīgi rādīja jaunajai sievai pašapmierinātu un cerību pilnu seju, kaut gan reizēm mēdza rūgti saviebties. Tenis cītīgi gādāja, lai mājās sievai un bērniem nekā netrūktu, cik nu vien to pieļāva līdzekļi.

Prillups aizvien biežāk atgriezās no pilsētas skurbulī. Tad jautrā, pļāpīgā noskaņa, kas viņam dzērumā bija tik raksturīga, pēkšņi visniecīgākā iemesla dēļ vai pat pilnīgi bez iemesla varēja pārvērsties par vislielākām dusmām. Tad viņš lamājās un strīdējās ar sievu un bieži vien bija gatavs pāriet no vārdiem uz darbiem.

Tā notika kādreiz pirms ziemas beigām. Tenis bija pārbraucis līdz ar tumsu, bet sieva to nebija pamanījusi. Ka Tenis ir pacilātā garastāvoklī, par to varēja spriest pēc oranžsārtajiem apelsīniem, ko viņš pa vienam sāka ieripināt istabā caur pavērtajām durvīm. Anne un Juku labu laiciņu gluži mēmi aiz brīnumiem mirdzošām acīm vēroja kvēlošos kamolus un tikai tad priecīgi iekliedzās un sāka ķerstīt pa zemi. Laipnais devējs parādījās pēc tam, kad bija pasviests jau vesels ducis apelsīnu un saķerts arī pēdējais un kad Marei pret krūtīm atsitās krāšņa konfekte ar zīda saitīti un palika karājamies drēbju krokās.

Mare jauna un skaista stāvēja lampas gaismā, ģērbusies svētdienas drānās, ar zvērādas cepuri galvā. Tās vaigi bija mazliet pietvīkuši, jo viņa steidzās. Mare bija nolēmusi doties uz pilsētu ar vakara vilcienu. Līdz dzelzceļa stacijai — pār aizsalušo purvu četras verstis — viņa gribēja noiet kājām. Prillups varētu atgriezties dažas minūtes vēlāk, par to liecināja ēna, kas pavīdēja jaunās sievas vaigā, tikko istabā ieripoja pirmais apelsīns.

Tenis to redzēja un saprata visu. Viņš apstājās pie

durvīm, kaut kas grabēdams izkrita no rokām, smaids, kas apvija spalvaino muti, izdzisa, kājas mazliet saliecās ceļgalos. Mazākais bērns, kas bija vērīgāk ieskatījies tēvam acis, pēkšņi iekliedzās. Vīrs, aiz dusmām zaudējis valodu, ar elkoņiem taustījās pēc atbalsta, tad metās virsū sievai un iesēcās aizrūsējušā balsī:

— Skrandas nost!

Bet viņš tūdaļ grīļodamies atkāpās, jo dabūja spēcīgu dūres sitienu sejā.

— Ak tu lupata! Lupata! — Mare kliedza no visa spēka. Kaut kas tāds notika pirmo reizi. Viņa pēkšņi bija izaugusi it kā lielāka, viss augums pielijis ar nevaldāmu spēku, kakls, pleci un krūtis drebēja aiz satraukuma, krīta bālajā sejā līdz pat aukslējām atsedzās retie zobi, izvalbītās acis zvēroja.

Tikai pēc maza brītiņa Anne apkampa viņas ceļgalus, bet Juku ieķērās tēva kažoka piedurknē.

— Tu paliksi mājās! — Tenis iešņācās. Viņa lūpas bija pietūkušas.

— Es izpildu līgumu! — Mare iesaucās dīvaini spalgi.

Prillups pielika sev roku pie lupām, it ka tikai tagad sāktu sajust sāpes, un virzījās atpakaļ. Varbūt viņš beidzot apzinājās, cik spēcīgs ir pretinieks. Un, kamēr viņš, galvu rokās satvēris, sabruka uz kāda sēdekļa, jaunā sieva ar noteiktu žestu pakampa no gultas gala kažoku un galvas lakatiņu, saģērbās un aizgāja. Bērni, kas bija viņu pavadījuši līdz pagalmam, šņukstēdami ienāca istabā.

Prillups sēdēja un klusi nodomāja pie sevis: viņa man iesita, nepakļāvās, bet sadeva pretī! Tenis nejuta ne naida, ne sarūgtinājuma, uzmācās vienīgi svešs un

stindzinošs drūmums. Skurbulis bija pārgājis, prāts apskaidrojies no viena paša sitiena, to viņš bija manījis tūlīt, taču galva, liekas, bija kļuvusi vēl durnāka nekā agrāk, viņš saprata, kas bija noticis un ka ar visu gribot negribot jāsamierinās. Te pēkšņi Tenis atcerējās kādu sen aizmirstu notikumu kopš pagājušās vasaras.

Viņš pavēl Marei nosist kodi, kas nolaidusies uz galda. Bet Mare atver logu un mēģina mazo kukainīti izdzīt ar papīra lapiņu.

— Kāpēc tu nenobeidz?

— Kā to izdarīt — viņš tāds maziņš, bet es esmu tik liela!

Te Prillupa apstulbotajās smadzenēs pēkšņi pašķiras plaisa: ja jau Marei tādas domas . . . tad jau ... tad jau viņai taisnība! Un, ieraudzījis notikušo šādā gaismā, nonicinātais vīrs pieceļas un steidzas pakaļ vainīgajai.

— Mare, Mare, neaizej tā!

Viņš laikam bija sēdējis pārāk ilgi, Māri vairs nemanīja ne pagalmā, ne tuvākajā apkaimē. Viņa droši vien skrej pa sniegoto taciņu pāri ganību pauguriem, bet visapkārt ir dziļa tumsa.

— Mare, Mare, ūū!

Bet atbildes nav. Redzams nav nekas. Viņa kājas pārgurušas pēc skurbuļa un garā brauciena uz pilsētu.

Tenis soļo tālāk, braši soļo aizvien tālāk uz Grants-kalna pusi. Spēku dod neatlaidīga cerība: varbūt atgriezīsies! Jā, jā, varbūt atgriezīsies vismaz šoreiz!

Bet Mares nav nekur. Nekur nepaspīd ne zvaigznīte, nepamirkšķina tāla uguntiņa, klusi snieg sniegs, un balss nosmok kā maisā. Meklējamo aprijusi melnā tumsa.

Pēkšņi Prillups zaudē līdzsvaru, iekrīt kādā bedrē un

177

12 — E. Vilde

sasit galvu pret koku vai akmeni. Viegli apdullināts, Tenis paliek guļot uz mutes sniegā, kas tagad liekas silts. Viņš pat izstaipās, it kā nolikdamies uz guļu, un gar visu augumu no apakšas līdz augšai pa pārgurušajām dzīslām sāk ritēt klusa vēlēšanās: palikt šeit un aizmigt!

Un tomēr viņš pieceļas, jo — zirgs stāv pagalmā ne-izjūgts. Un māja bez uzraudzības. Bērni raud. Rīt atkal būs darbdiena. Taustīdamies pa tumsu, klupdams un krizdams sniegputenī un vējā Prillups meklē ceļu uz mājām. Brīžiem viņam aizsmok elpa, un sniega gāzma draud aprakt visu augumu.

Prillupam negribas ēst, viņš pabaro bērnus un izlīdzas vienīgi ar prāvo degvīna mēriņu, ko izdzer pasle-pus aiz skapja durvīm.

Lai naktī varētu mierīgi gulēt. Lai piespiestu klusēt balsīm, kas dzeļ un šausta.

Bet miegs tomēr nenāk, seja un galva sāp, miesu krata drebuļi. Tenis aicina bērnus pie sevis gultā — mātes vietā, lai būtu siltāk un lai nebūtu viens. Pie viņa atnāk tikai Juku. Anni nevēlas. Tēvs apkampj puisēnu, noglāsta tā galvu un tad, uzgriezuši viens otram muguru, abi apklust. Anni vēl dažas reizes iešņukstas savā gultiņā, un dziļajā tumsā iestājas dziļš miers. Vienīgi ārā plosās sniega vētra.

— Tēvs!

— Kas ir?

Abi sačukstas tikko sadzirdami.

— Vai viņa vēl atgriezīsies?

— Nu kā gan citādi, jau rīt atgriezīsies!

Tenis sajūt uz muguras siltu dvašu, un drīzi pēc tam mazais elpotājs sāk klusi šņākt, zēns ir nomierinājies

pilnīgi. Tagad iemieg ar! tēvs, sakampis abās rokās sāpošo galvu ...

Bet Mare atgriezās no pilsētas — spēcīga, vesela, spirgta un ķērās pie darba, it kā nekas nebūtu noticis, it kā viņa censtos izpildīt savu līgumu arī šeit, mājās.

Un bērniem pārveda veselu maisu ar visādiem brīnumiem, bet vīram dāvināja jaunu spēku un apņēmību. Un viss ritēja atkal pa ierastajām sliedēm: no Kuru mājām uz piena virtuvi, no piena virtuves uz Kuru mājām.

Tad nokusa sniegs, mauriņš sazaļoja un smēdē, gar kuru allaž veda viņas ceļš, ieradās jauns kalējs.

Tas bija Kohvetu Juhans, kas rudenī pārnācis no zaldātiem, kur apguvis kalēja amatu, tā ka varēja daļēji atslogot kaimiņciema kalēju, kurš lāgā netika galā ar darbiem. Juhans bija kazarmās iemācījies spēlēt ermoņikas un prata izteikt ar savu instrumentu gan krievu cilvēka priekus, gan bēdas, kas daudziem likās liels jaunums, un tā jautrais puisis jau pusgada laikā kļuva slavens spēlmanis visā plašajā apkaimē, un, kad jaunieši dziedādami un spēlēdami atnāca uz Kuru mājām un kad ermoņikas spēlēja Juhans, tad Kuru saimnieka jaunā sieva Mare klausījās ar prieku un interesi.

Bet Marei arī patika noskatīties, kā muzikants ar āmuru pārveido dzelzi, un, kad vien atlika laika, viņa atceļā no piena virtuves uz mirkli apstājās pie smēdes vai pat nosēdēja ilgāku laiku uz apkvēpušā sliekšņa starp nomelnējušiem dzelžiem un rūsas putekļiem. Plēšas šņāca, ēze rūca, un Sera Jāks, uzsitējs, nenoguris slavēja savu brāļadēlu.

Šis priecīgais nebēdnis, tikko piecus gadus vecāks par Juhanu, tēloja jaunekļa tēvišķo draugu un labvēli, bet slavas vainags, ko viņš apvija audzēknim, netieši apmirdzēja arī viņu pašu. Tas nekas, ja stāsts atkārtojās: viņš taču katru reizi piedomāja klāt kaut ko jaunu.

— Šitā gan, saimniecīt, lai arī kāds cits pamēģina dabūt gatavu ko līdzīgu!

Tas nozīmēja, ka ikvienam lielgabalniekam jāiemācās kalēja amats «ar acīm vien», jo pulka kalējdarbnī-cās zaldāti dabūjot redzēt, kā apkaļ zirgus. Un kurš gan cits vēl tik ātri būtu uzdienējis par seržantu un pēc tam pret paša gribu gandrīz ticis izskolots par inženieri, kurš atbildētu par septiņām smēdēm, ja vien paliktu virsdienestā. Un kurš gan vēl cits «kā mūsu puisis» būtu apguvis tādas augstas mākslas kā pareizu valodu vārdos un rakstos, un nošu mācībā, un arī basā, un diskanču dziedāšanā, un, kā to visi zina, arī «ērmu-rīka» spēlē.

— Jā, jā, Kuru saimniecīt, tas mūsu dzimtai jau asinīs. — Apmēram tādiem vārdiem Jāks parasti beidza savu slavas dziesmu, taču aizmirsa paskaidrot, kādā veidā iedzimtība izpaužas viņa paša darbos, kāpēc viņš spiests strādāt pie Juhana par uzsitēju un plēšu minēju un paraksta vietā uzvilkt trīs krustus.

Juhans dažreiz smējās, dažreiz strīdējās pretī un taisnojās, bet citreiz viņam zem biezās kvēpu kārtas pietvīka vaigi un, proti, tieši tad, kad pamanīja, ka Kuru jaunā saimniece visā nopietnībā klausās tēvabrāļa muļķības un reizēm domīgi nodur galvu.

Un, kad kvēlošā dzelzs izšāvās no ēzes un uzlēca uz

laktas, kur sāka sprauslāt un dzirksteļot zem kalēja āmura un beidzot tomēr padevās, tad tēvabrālis, pelēkajām, izvalbītajām acīm mirdzot, neaizmirsa iesaukties:

— Jā, jaunuvīt, skaties vien, skaties: tā viņš prot savaldīt arī meiteņu sirdis! Vienalga, cik tā sīksta vai cieta, — viņš to karsē, kamēr sāk kvēlot, un vēlāk sāk locīt pēc paša prāta, kamēr saliec gredzenā! Nav pasaulē tādas sievietes sirds, ar kuru šis puisis netiktu galā, — jā, jā!

— Tas gan prot pūst! — kalējs iesmējās. — Tu tak esi kalējs, es jau tikai mazliet piepalīdzu.

— Es? Kam es gāžu tā, tas paliek plakans — vienalga, kas gadās ceļā, — spēka man, protams, vairāk nekā tev... bet fasons... kas taisa fasonu! Tikai tu, Kuru saimniecīt, neiedomājies, ka viņš neprot nokalt neko citu kā vienīgi zirga pakavu vai ecēštapu, — varu galvot, viņš tev uzkals pat revolverķi, vajag tikai pasūtīt!

Kuru saimniece, protams, nepasūtīja revolverķi, viņai pietika ar to, ka varēja noskatīties, kā jaunais kalējs izkala zirga pakavus un ecēštapas. Juhana kustībās bija kaut kas tāds, kas viņai patika, nomierināja sirdi, saistīja pie sevis, vienalga, ko viņš kala. Pat ādas priekšauts pauda mieru un paļāvību, gluži kā uzticama cilvēka seja. Bet, kad pēc vairākiem lielā āmura uzsitieniem atkal iešķindējās mazais, tad Marei šīs skaņas šķita kā zvēresta priekšvēstnesis. Mare devās projām tikai pēc tam, kad sanāca vīri ar zirgiem vai darbarīkiem un telpa kļuva par šauru, taču dažreiz nespēja aiziet projām, kamēr Juhans pirms apkalšanas

nebija apgraizījis zirga nagu, jo viņai gribējās redzēt, kā pa gaisu lido atšķeltie gabaliņi un kā nagā izveidojas bedrīte.

Ļoti iespējams, ka vīriem, ieraugot te Māri, kaut kas pavīdēja skatienā, taču mutes novaldījās, it kā tām būtu uzlikts slogs. No Mares stāva plūda neredzams spēks, un jaunā sieva aizgāja, kā nākusi, kad vien iepatikās, viņa noskatījās, kā kalējs sadzen zirga nagā pakavnaglas un atlauž tām galus — vienam vai pat diviem zirgiem. Viņa prata atbildēt pļāpām gan ar jokiem, gan nopietnību, palikdama cieši pārliecināta, ka vīri, lai notiktu kas notikdams, vienmēr turēsies viņas pusē, kaut arī Mares prombūtnē varbūt runāja ko citu.

Bet Juhans, kurš prata novērtēt jaunās saimnieces lielo interesi par savu darbu, sāka vasarā dažkārt apmeklēt Kuru mājas arī viens pats. Viņš ieradās ar mūzikas instrumentu vai bez tā gan tad, kad saimnieks bija mājās, gan arī tad, kad saimnieks pilsētā.

Pēdējā gadījumā Juhans aizrautīgi rotaļājās ar bērniem un pievērsa lielu uzmanību sunim un kaķim, bet ar jauno saimnieci sarunājās vienīgi par tālām un svešām lietām. Un, jo šī saruna bija nenoteiktāka un tukšāka, jo dedzīgāk viņš stāstīja, tā ka Juhans pazaudēja pat stāsta pavedienu un samulsis apklusa.

Dažreiz Juhans ciemojās līdz vēlai stundai, kad bērni jau aizgājuši gulēt, un tad pēkšņi iestājās neveikls klusums. Beidzot ciemiņš jautāja:

— Vai man nevajadzētu iet uz mājām?

Un saimniece atbildēja:

— Jā, tagad tev jāiet.

Juhans ilgi meklēja cepuri un beidzot arī aizgāja.

Pēc tam kad Kalnaciema muižnieks kādā norēķinu dienā decembri bija tik līdzjūtīgi izjautājis piena vedēju, sak, kāpēc šis esot tāds īgns un neapmierināts, arī Krēmeru pašu sāka mocīt nemiers. Līdz šim viņam bija licies, ka šī lieta nokārtota pilnīgi, taču tagad, ieraugot Prillupa asaras, kungam sāka likties, ka viss tomēr nav, kā vajag, ka jāatrod cits, labāks atrisinājums. Vispirms viņš kādas divas stundas pastaigājās pa istabu no vienas sienas līdz otrai, tad nolēma atdzesēt pārkarsētās smadzenes vēsajā āra gaisā, bet, tā ka arī tur neizdevās atšķetināt pavedienu, Krēmers vakarā iededza sveces un griezās pēc padoma pie bī-beles.

Un bībele palīdzēja. Kā jau vienmēr. Mazliet pašķirstījis biezo grāmatu, Krēmers atrada vārdus, kas bija domāti viņam.

To varēja saprast un atzīt vienīgi tāds cilvēks, kas nolēmis godīgi tiesāt pats sevi un tiecas iedziļināties jautājuma būtībā, jo tas, ko viņš bija atradis, vēstīja par ķēniņu Dāvidu, par Uriju un viņa sievu Batzebu. Tajā tika atstāstīta pravieša Nātana līdzība par bagāto vīru, kuram bija ļoti daudz govju un avju, bet kurš negribēja tās atdot, tāpēc viņš gāja un atņēma nabaga vīram vienīgo jēriņu un pagatavoja vakariņas ceļiniekam, kas bija iegriezies pie viņa.

Un, lai nepiedotu sev nenieka, Kalnaciema muižnieks pārlasīja arī to vietu, kurā bija aprakstīts, cik dārgs un mīļš bijis nabaga vīram šis jēriņš. Krēmers pārlasīja pat divas reizes — kā nabaga vīrs jēriņu nopircis un barojis, lai tas uzaugtu pie viņa, kopā ar bērniem,

kā tas ēdis maizes drupačas, dzesējis slāpes no dzeram-trauka un atdusējies nabaga vira klēpi un bijis kā paša bērns.

Pēc tam Krēmera kungs nolika brilles uz grāmatas, lēni piecēlās no galda un atsāka smagiem soļiem pastaigāties pa istabu, dziļi un rūpīgi pārdomādams un analizēdams izlasīto.

Un, lai izkliedētu nomācošo klusumu visapkārt, viņš uzgrieza mūzikas kastīti, kas atradās uz kumodes un iededza sveces arī blakus istabā, lai namā kļūtu gaišāks. Veicinot šīs pārdomas, fon Krēmers piegāja pie naktsskapīša, paņēma no kārbiņas konfekti un iebāza mutē. Nepagāja nemaz tik ilgs laiks, kad domātāja galvā atausa skaidrība un sirdi piepildīja miers. Krēmers pēkšņi nopūtās tik spēji, ka ūsas sacēlās gaisā. Pēc tam viņš noslaucīja ar kabatas lakatu pieri un pasmaidīja.

Paldies dievam, šī nodaļa svētajos rakstos tomēr neattiecās uz viņu! Līdzība bija aplama, pat ļoti aplama, un tas nāca viņam par labu! Grēcīgajam Krēmeram nevajadzēja nodurt acis šķīstā Dāvida priekšā.

Tiesa, Krēmers atņēma jēriņu nabaga vīram, bet vai viņš rīkojās aplinkus, kā viltīgs krāpnieks, varbūt nolaupīja ar varu, bez atlīdzības? Viņi taču godīgi sadalīja jēru uz pusēm — par prieku vienam un otram, turpretī Dāvids, lai iegūtu kāroto, lai sasniegtu mērķi, nevairījās pat no asinsdarba un paturēja iegūto vienīgi sev. Un kur gan bija Krēmera «daudzās aitas un govis», lai viņa darbus varētu mest vienā svaru kausā ar ķēniņu, ko dievs bija apveltījis ar tik daudzām sievām un blakus sievām? Un galu galā, kā gan ņēmējs varēja zināt, ka devēja sirds nožēlo savu rīcību?

Un tomēr Ulrihs fon Krēmers pat nedomāja atzīt sevi par pilnīgi nevainīgu. Viņš bija atņēmis savam tuvākajam mantu, kuras tam bija žēl, — šis fakts palika negrozāms. Tagad jāmeklē ceļš, kā izlīgt ar visaugstāko tiesnesi un kā atlīdzināt cietušajam, lai sods tiktu mīkstināts.

Kas attiecas uz sodu, tad Krēmeram likās, ka tas nevarētu būt pārāk bargs. Lielo vaininieku Dāvidu sodīja ar viena bērniņa nāvi, kaut gan viņam to bija atliku likām. Pilnīgi pietiktu, ja Krēmeram, kurš bija grēkojis tik maz, nobeigtos ar mutes un nagu sērgu kāda vecāka govs. Ļaunākā gadījumā zirgs vai vērsis — ar to tad ari būtu viss nokārtots. Jo grēku nožēlā — Ulrihs atnesa no kabineta kalendāru — patiesā grēku nožēlā viņš nekādā gadījumā negribēja atpalikt no Dāvida.

Jā, Krēmers atšķīra kalendāru, šodien bija trešdiena, tātad pēc četrām dienām būs jaunā mēneša pirmā svētdiena un vācu dievkalpojums baznīcā: viņš apņēmās izsūdzēt grēkus un doties pie dievgalda. Ulrihs nolēma lūgt dievu daudz biežāk nekā līdz šim un būtu gatavs pat gavēt kā Dāvids, ja vien to paredzētu viņa ticības noteikumi.

Krēmers atkal sāka soļot pa istabu turp un atpakaļ, lai beidzot tiktu pie skaidrības, ko iesākt ar Prillupu. Arā ierējās Sultāns, modrais mājas sargs. Ulrihs manīja, ka sirds zem vestes savādi nodreb, un piegāja te pie viena, te otra loga, un piespieda degunu cieši pie rūts, un skatījās tumsā, ko parasti nemēdza darīt, vismaz pēdējā laikā ne.

Ko iesākt ar Teni?

Varbūt atlaist ceturtdaļkapeiku no katra stopa?

Hm, bet viņš vēl nesen bija mazliet painteresējies par šo jautājumu un uzzinājis, ka citi muižnieki par pienu saņem veselu kapeiku vairāk, un tāpēc viņš plānoja — un kas gan viņam varēja to pārmest, — kopš nākamiem Jurģiem paaugstināt cenu par puskapeiku stopā — tikai par puskapeiku.

Varbūt par ceturtdaļkapeiku?

Cik ārā tumšs!

Ulrihs nolaida aizkarus un, novērsies no loga, piegāja pie naktsgaldiņa — šobrīd Krēmers uzkavējās guļamistabā, — un paņēma no kārbiņas sarkanu sirdsveidīgu konfekti. To darīdams, viņš palūkojās uz niķelēto revolveri puspavērtā atvilktnē. Izklaidīgi pacilājis ieroci saujā, Krēmers domāja, vai nederētu pielādēt. Kaut kur vajadzēja būt dažām patronām. Taču, rūpīgāk apskatot, izrādījās, ka revolveris jau pielādēts, un tagad Krēmers atcerējās, ka viņš to darījis pirms nedēļām četrām — pēc pēdējās norēķinu dienas, kad ārā bija tikpat tumšs kā šovakar.

Vai pacelt piena cenu par ceturtdaļkapeiku?

Ulrihs nolika revolveri uz naktsgaldiņa — viņš ne visai labprāt ņēma rokā ieroci — un, konfekti sūkādams, atgriezās zālē.

Un tad viņam beidzot iešāvās prātā laimīga doma: nepielikt ne grasi, ne pusi, ne ceturtdaļu; jādara kas tāds, lai Prillups saņemtu kaut ko vēl klāt — pavasarī jāpalielina ganāmpulks vismaz par četrām vai piecām govīm. Būs vairāk preču, būs lielāka peļņa.

Tiešām, šāds pasākums der.

Un šis plāns bija jo reālāks tāpēc, ka šogad padevusies laba kartupeļu raža.

Krēmers nodzēsa zālē sveces, apklusināja mūzikas

kastīti un devās pie miera. Istabaugšā iedziedājās pārvaldnieka gailis, jau bija pusnakts. Dabā, kas visu laiku dusēja, sastingusi tumsā, acīm redzot, notika pārmaiņas — dūmenī sāka kaukt.

Vecais kungs izdzēsa dzīvību svecei, kas atradās uz naktsgaldiņa. Noliekot atpakaļ lukturīti, viņa roka pieskārās pie aukstā metālā. Krēmeram pēkšņi uznāca drebuļi, un viņš aši palīda zem mīkstās segas.

Ulrihs neaizmirsa vakara lūgšanu.

Viņš vēl nolēma pēc dievgalda pārcelties uz Serg-veri, lai pavadītu tur pāris ziemas mēnešu savējo vidū. Pēc tam aizmiga un gulēja ilgi. Kad viņš pamodās, jau bija vēls, ārā aiz logiem mirdzēja jaunais sniegs.

Un, kaut gan Krēmera kungs iedomājās, ka savā grēku nožēlā ir bijis taisnīgs un nelokāms, viņam ne tagad, ne arī vēlāk neienāca prātā gluži vienkārša ideja, proti šāda: atdot īpašniekam jēriņu. Nododamies apsvērumiem un secinājumiem, Krēmers bija to pilnīgi aizmirsis. Un tāpēc notika, ka jēriņa īpašnieks pirmais atgādināja kungam tā pienākumu — ceturtdaļ-gadu vēlāk, gavēņa mēneša pirmajā dienā, kad Krēmers bija atbraucis no Sergveres, lai saņemtu naudu par pienu. Tūdaļ pēc tam viņš bija nolēmis braukt uz pilsētu un nokārtot visus marta maksājumus.

Prillups nolika galdā ienākumus par trim mēnešiem, gan papīra naudā, gan metālā monētās — sevišķi daudz bija vara monētu, veselām grēdām. Pēc tam piena vedējs ar savādu mirdzumu acīs cieši paskatījās uz naudu un sacīja:

— Varbūt tagad kungs varētu iztikt tāpat vien..,

— Kā tā — tāpat vien?

— Bez viņas.

— Vai tad tu gribi atteikties no piena vešanas?

— Ne, to jau nevar, bet... vai tad ... vai tad kungam reiz nepietiktu... arī man ir sirds krūtīs . ..

Kungs veikli piecēlās no krēsla, salīdzinot ar viņa svaru, pat pārāk veikli.

— Paklau, paklau, — to es nevaru ... to es nevaru nekādā gadījumā ... to es pat nespēju ...

Krēmera kunga uzacis aši sacēlās uz augšu. Viņš bija galīgi samulsis.

- Kungs varbūt pameklētu kādu citu ...

Bet Krēmers savicināja rokas kā gailis, kas gatavs kaujai.

— Nē, nē, tas neder — tas neder nekur! Viņa rotaļājas manās istabās kā bērns, iepriecina sirdi, visu ko izdomā — viņa man kā radīta . . . pat tad, kad Mare mani izzobo un apsmej, — ir patīkami klausīties ...

— Bet es . .. — Tenis pārtrauca pusvārdā. Viņš izmisīgi cīnījās ar krampjiem muskuļos un cieši pie-kļāva elkoņus pie sāniem.

— Tu . .. kas tad tev ... viņa ir tava sieva ...

— Vairāk nekā sieva! — Prillups izdvesa, un viņa spalvām apaugusī seja kļuva gluži melna. — Ja Mare man būtu tikai sieva, dieva dēļ, es jums atdotu arī savu meitu, kaut vai divas ...

— Bet mīļais draugs.. . bet mīļais draugs... — Krēmers bija tik uztraukts, ka sāka mīņāties. — Es nopirkšu govis, vēl šajā pavasarī. . . vairākas govis . .. vairākas labas govis, nevis vienu vai divas kā pērn un aizpērn... un — tu jau pats zini, — cik citi maksā par stopu, un, ja tu vēl nezini, tad pajautā... un jā, un tagad iegaumē, ko tev teikšu: patiesībā man vajadzētu

paaugstināt cenu — par veselu kapeiku, bet es to nedarīšu!

Piena vedējs novērsās un raudzījās kaktā. Viņa zābaku stulmeņi trīcēja.

— Vai tad tu nesaproti, tā ir liela nauda! ... Arī

Kuru mājas tev ir par pusvelti, un teļus es arī vēl tagad atdodu par diviem rubļiem, un arī tavs zirgs ēd vienīgi muižas sienu... Cik tad es viņu dabūju redzēt, reizēm pat lāgā neatceros, aizšaujas kā astes

zvaigzne!... Apdomā jel, apdomā, cilvēks!

Viņš atstāja Prillupu vienu, «lai vīrs padomā», un, atvēris durvis, iegāja ēdamistabā, pats nezinādams, kāpēc. Apgājis divas reizes ap galdu un pārcilājis dažus krēslus — nemierīgās rokas tiecās pēc darba, — Krēmers gribēja atgriezties kabinetā, taču pie paša sliekšņa apcirtās apkārt un spējas iedomas dzīts, aši piegāja pie bufetes. Krēmers satvēra pudeli un pielēja līdz malām kādu lielu alusglāzi un devās uz kabinetu. Sīkajās krunciņās ap viņa acīm rotaļājās vēl tikko manāms pusizdzisis ironisks smaids.

Bet kabinetā vairs nebija Prillupa, tur stāvēja pārvaldnieks Rēmets, vienā rokā lielā norēķinu grāmata, otrā prāvs žūksnis papīrnaudas.

— A! — iesaucās Krēmers un apšļakstīja savujvesti.

Pēc tam viņš iedzēra malku vīna, nolika glāzi uz

galda un uzsāka sarunu ar Rēmetu...

Ulrihs fon Krēmers, kurš ziemas beigas bija pavadījis pilsētā un tagad pēc ledus iziešanas priecīgs atgriezies savā mīļajā Kalnaciemā, nevarēja ne iedomāties, ka viņa piena vedējam ne visai veicas ar darījumiem. Viņš, protams, zināja, ka tirdzniecībā Jānis pārāks par Teni — tas bija īsts ierāvējs arī pēc izskata, — bet

Krēmers bija pārliecināts, ka ari Tenim klājas samērā labi, it īpaši tāpēc, ka Prillups ieguva preci pēc atvieglotiem noteikumiem. Galu galā tā jau nebija nekāda lielā māksla. Tāpat domāja ari visi pārējie Kalnaciemā. Tiesa kas tiesa, Prillups neskopojās ar naudu, viņš nebija tāds sīkstulis kā Jānis, bet viņam ari nebija jāsteidzas apaugt ar mantu kā Jānim, bez tam liekos izdevumus palīdzēja segt «ienākumi no malas».

Vienīgi Mare nojauta patiesību. Vasarā Mare aizvien vairāk pārliecinājās, ka aizdomas bijušas pamatotas, it īpaši tāpēc, ka Tenis rūpīgi slēpa visu par saviem tirdzniecības darījumiem. Pēc tā, kā Tenis, izgājis no mājām, apsēdās uz vezuma, kā pārbraucot nometa grožus, kā piena kambarī aplūkoja savu preci, pēc tā varēja nemaldīgi spriest, kā Tenim veicies. Viņš vairs neizbrauca uz pilsētu noteiktā stundā, nerēķinājās ar laiku. Bieži vien notika tā, ka saimnieks neatgriezās mājās pēspusdienā, bet tikai vakarā vai vēlu naktī.

Kādudien Mare pēkšņi apturēja kuļammucu, domīgi paskatījās caur durvīm blakus telpā, kur Tenis klusēdams darbojās gar ķērnēm, un sacīja nedabīgi skanīgā balsī:

— Vai tiešām tev nevajadzētu izbeigt ķēpāšanos ar pienu?

Prillups, kurš stāvēja ar muguru pret durvīm, vispirms pašūpoja galvu pa labi un pa kreisi, it kā meklēdams pa kaktiem cilvēku, kas teicis šos vārdus. Tikai pēc tam viņš pagriezās un paskatījās pareizā virzienā. Tenis plātīja muti kā sausumā nokļuvusi zivs, un arī acis viņam bija stingas kā zivij.

— Vai tad... vai tad iesim atpakaļ uz Grantskalnu?

— Negribētu vis, bet ir jāiet.

— Kas tad ... — nepabeidzis teikumu, viņš lēni aizvirzījās aiz durvju stenderes, it kā būtu kails un gribētu noslēpties.

— Ar parādiem — kā būs, tā būs, — Mare atteica, — šitā jau nav labāk. Man jau apnicis.

Otrajā istabā kaut kas nobūkšķēja, liekas, kāds piesita kāju pie zemes, un Prillups, neiznākdams no paslēptuves, dobji atbildēja:

— Pamēģināsim vēl kādu laiciņu!

Pēc tam viņš neteica vairs ne vārda.

Un Mare atkal iedarbināja sviesta mašīnu. Kādu laiciņu viņas sejā bija tukša un stulba izteiksme ...

Kopš tās dienas viņai likās, ka Tenis strādā sakostiem zobiem un sažņaugtām dūrēm. Viņš centās visur un vienmēr būt pirmais, taisīja ar pienu, krējumu un sviestu visādus izmēģinājumus, lai uzlabotu produktu garšu, kārtīgi katru dienu brauca uz tirgu, atgriezās laikā un dzēra mazāk. Arī druvā un tīrumā Tenis rāvās par diviem un, ja nepietika ar darbdienām, ņēma talkā svētdienas, kā bija paradis darīt Grantskalnā.

Savā ziņā uz to spieda arī sliktā vasara, kas traucēja rosību kā tīrumā, tā tirgū.

Pēc ieilgušā pavasara sausuma arī vienu otru Kuru zemes strēmeli nācās šur tur apsēt no jauna. Te pēkšņi pašā karstākajā siena laikā sākās lietus periods, kas ievilkās līdz rudenim, jo īsie starpbrīži drīzāk traucēja nekā palīdzēja uzlabot stāvokli. Tīrais posts bija ar sienu un labību, ko lietus draudēja sapūdēt, tāds pats negals ar pienu, kas drēgnajā mitrumā lāgā ne-sarūga un varēja izgriezt maz krējuma. Piena tirdzniecību kavēja ari tas, ka vēsajā laikā pilsētniekiem rūgušpiens diez kā negaršoja.

Tajā vasarā ari Mare dabūja pamatīgi noclnīties, jo vairāk tāpēc, ka viņa nelūdza palīgā savus radus: Tenis diezin kāpēc to nevēlējās. Taisnība bija Kohvetu Juhanam, kad tas kādreiz sasveicinādamies iesmējās, ka jaunajai saimniecei vairs nemaz neesot sievietes piemīlīguma: viņa tik cieši saspiežot kalēja roku, ka šim aiz sāpēm vai jākliedz.

Juhans, kā jau vienmēr, tiecās vakaros uzkavēties pie Mares pēc iespējas ilgāk, īpaši tajās dienās, kad saimnieka nebija mājās. Un tāpēc reizēm gadījās, ka jaunā sieva bez iepriekšēja brīdinājuma pēkšņi sacīja:

— Tā, Juhan, tagad nu ej vien projām!

Un Juhans gāja. Var jau būt, ka viņš, pārkāpdams pār slieksni, nopūtās, bet tur neko nevarēja darīt.

Te kādu vakaru Juhans sadūšojās. Viņi bija ilgi sēdējuši viens otram blakus, daudz runājušies, vēl vairāk klusējuši un beidzot neviļus sadevuši rokas. Juhans pievilka jauno sievieti sev tuvāk un pēkšņi pats nobrīnījās par sekām, jo Mare iesēdās viņam klēpī.

Mare sēdēja gluži mierīgi un bezbailīgi, aplikusi roku ap Juhana kaklu un pieglaudusi vaigu pie viņa auss. Un tad Mare pēkšņi ar visiem desmit pirkstiem iebruka Juhana matos un sāka jaukt pacietās, rudās, biezās cirtas. Kaut būtu vismaz pasmaidījusi vai pateikusi kādu vārdu, bet Mare tikai jauca matus, un viņas rokas bija karstas. Un tad Juhans pēkšņi sajuta ko mitru un siltu virs apakšlūpas, bet varbūt kļūdījās, jo viņam bija sajaukti ne vien mati, bet arī prāts — prāts tik sajucis, ka viņš pēkšņi piecēlās ar visu dārgo nastu un skrēja tieši uz gultu.

Bet Juhans netika tālu. Pēkšņi nasta sastinga un

veikli izrāvās no apskāvieniem. Kalējam likās, it kā būtu atsprukusi saspriegta tērauda atspere.

— Juhan, tagad ej uz mājām!

Mares balss maigi trīsēja, bet tajā bija tik daudz nelokāmas gribas un barguma, ka Juhans nolaida rokas, nokaunējies apstājās un mulsi pasmaidīja. Taču, kad viņš redzēja, cik Mare ir bāla — šajā bālumā jaunās sievas acis šķita gluži melnas, — Juhans pakāpās soli atpakaļ. Bet viņš negāja projām. Neklājas taču aiziet tukšā, kā tādam izmuļķotam puišelim.

Tad Mare piegāja viņam klāt, noskūpstīja, aizveda aiz rokas līdz durvīm un, palikusi viena, ieslēdzās.

Cepure, kas Juhanam tik bieži pazuda, bija viņam jau galvā...

Tā kā Kohvetu Juhans^ — kāda rentnieka dēls no cita ciema — ieradās šai mazajā muiželē tikai tad, kad bija kāds steidzams darbs, tad Kuru jaunajai saimniecei, īpaši vēlāk rudenī, diezgan reti gadījās apstāties pie smēdes durvīm, lai paskatītos, kā Juhans strādā, un paklausītos tā tēvabrāļa jautrajos nostāstos. Un kādā dienā, kad atkal radās šāda iespēja, viņa jutās vīlusies: Jāka vietā, kurš, acīm redzot, bija savas klaušas izpildījis, veseri cilāja Tukšu Antss, zems, drukns puisis ar milzīgu linu baltu galvu, kas saplūda kopā ar pleciem, tāpēc šķita pilnīgi nekustīga. Viņš bija stipri nosvīdis, seja kvēloja kā pirtī, bet mazās, dzeltenīgās ačeles un strupais deguns šķita iesviesti tumšajā sārtumā.

— Esi sveicināta, barrrona kundze, — Antss, kā jau vienmēr, gari novilka burtu «r», kas tik lieliski saskanēja ar viņa rupjo balsi — sirrrsnīgs paldies par lielo godu, ka atnācāt šurrrp!

Mare, kas vel nebija paguvusi sasveicināties, tagad uzrunāja vienīgi kalēju, mierīgi sacīdama:

— Veiksmi darbam!

— Paldies! — aši atteica Juhans un atskatījās uz nācēju. — Nu, saimniecīt, šodien pēc ilgāka laika atkal spīd saule? ...

— Jā, — Mare piekrita, turēdama rokās adīkli, — tāpat kā vakar un aizvakar.

— Redzi nu, Juhan, godājamai kundzei laiks irr vienmēr labs, to jau varrrēja domāt! — Antss piebilda.

Kalējs greizi palūkojās uz palīgu, bet viņa āmuriņš čakli turpināja darbu. Antss, kam pašlaik nebija ko darīt, atbalstīja zodu pret lielā āmura kātu, ko bija nolicis uz laktas malas. Uz atnācēju viņš pat nepaskatījās.

— Vai dzirdēji, saimniecīt, — Juhans pasteidzās apjautāties, — Tītsu baltajai ķēvei vakar atskrējuši divi kumeļi!

— Tas vēl nav nekas, — Mare pasmaidīja. — Lī-vaku vecenītei šorīt piedzimušas trīs meitas.

— Tā tas ir šajā pasaulē: viena dabū ar vienu tēvu trīs bērnus, cita ar diviem nevienu! — Antss nožāvājās.

— Tagad pieliksim durvīm eņģes, — sacīja kalējs un izlaida dzelzi no lūkšām. Viņš likās tāds kā norūpējies.

— Nav jau vēl gatava, — Mare piebilda.

— Caurumus izsitīsim vēlāk... Tās būs citām durvīm.

Juhans paņēma naglu kasti un otru āmuru un devās uz pagalmu, bet uzsitējs, turēdams rokās divas jaunas viras, sekoja meistaram.

Lielās durvis, kas bija atslietas pret smēdes sienu, tika nogāztas zemē, un meistars sāka tām pielikt viras. Kuru saimniece bija atvirzījusies mazliet nomaļus un, mierīgi zibinādama adāmadatas, vēroja, kā viri strādā.

— Vai avīzes jau neraksta par Papinīdu klēts noplēšanu? Mēs vēl neesam bijuši pēc avīzēm, — Juhans apjautājās.

Nē, bet avīzē esot aprakstīta kāda ļoti sarežģīta zirgu zādzība Tartu apkaimē. Un Kuru saimniece sāka stāstīt par notikušo.

Pēkšņi Tukšu puisis skaļi iesmējās. Stīvi pagrozījis galvu starp pleciem, viņš pēkšņi savieba seju un sēca:

— Vai zini, Juku, mēs esam dimbā! Ej nu tagad iestāsti, ka neesam viņu atvilinājuši pie puišiem, ka atnāca pati!

Juhans paslepus atbildēja puisim ar smaidu; arī viņš jau bija paguvis ieraudzīt, ka no muižas puses tuvojas Krēmera kungs, bet no Kuru pakalniem Prillups. Likās, viņi sastapsies tieši pie smēdes. Mare, kas arī bija pamanījusi nācējus, veikli turpināja stāstu, apklusdama vienīgi tajos brīžos, kad kalējs iedzina naglas.

Bet barons un piena vedējs tomēr neieskrēja viens otram krūtīs. Pirmais, atņēmis sveicienu, aizgāja gar smēdes galu un nogriezās pa ceļu, kas veda uz lopu muižu, kamēr Prillups vēl atradās dažu soļu attālumā no krustcelēm. Abi nācēji (Tenis sveicināja vīrus notālēm ar rokas mājienu) drīz vien atvēra katrs savus vārtus: kungs tos — uz tīrumiem, Prillups — uz kunga pagalmu.

Aizverot vārtus, tie abi, gluži kā norunājuši, atskatījās uz smēdi.

— Uzķērās! — Tukšu puisis ņirdza.

— Nu un ka tad viņi tika lauka no pagasta cietuma? — kalējs apvaicājās.

Маге izklāstīja visu līdz galam. Viņa vēl pastāstīja kādu jocīgu gadījumu tiesā, tad atvadoties pamāja Juhanam ar galvu un devās uz mājām.

— Man vis arrrdievu nepateica, — Antss sūrojās.

— Tiešām! — Un Mare viegli pacēla lindraku malu.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Tā kā Krēmera kungam nebija nekas zināms par Prillupa neveiksmēm tirdzniecībā, tad viņš bija visai pārsteigts, kad piena vedējs Miķeļa mēneša pirmajā datumā palika daļu naudas parādā un apsolīja nolīdzināt iztrūkumu nākamajā reizē. Krēmers tikai nomurmināja «labi, labi», jo. aiz brīnumiem nebija varējis izdomāt nekā cita. Taču kungs neteica ne vārda arī nākamajā termiņā — šoreiz pavisam neizprotamu iemeslu dēļ, — kad Tenis nolīdzināja kārtējo maksājumu un atlika parāda nomaksu vēl uz četrām nedēļām. Fon Krēmera kungs bilda savu vārdu tikai pirmajā novembrī, jo arī šoreiz netika nokārtots vecais rēķins, bet parāds pieauga vēl par kādiem divdesmit rubļiem.

Krēmers runāja saudzīgi, kā brālis, un paskaidroja, ka viņa ekonomikai šādā veidā tiekot aizžņaugta elpa. Gads esot bijis ļoti neražīgs, par kartupeļiem ieņemts smieklīgi maz, siena iepļāvums tik skops, ka viņš nezinot, kā izturēt pa ziemu visu lielo ganāmpulku, bez tam radušies papildu izdevumi sakarā ar kūts pārbūvi.

Kungs ar bažām ieminējās arī par saviem parādiem un procentiem, kas esot jānomaksā.

Taču piena vedējs atcirta, ka ari viņam bijis slikts gads. Piens sūkalains, sviesta maz, pircēji kūtri.

Nu, vai tad šim neesot iekrāts kāds mazums nebaltām dienām?

Bet Prillups izlikās to nedzirdam un ierunājās par ko tādu, uz ko kungs nepavisam nebija sagatavojies: vai kungs nepazeminātu piena cenu?

Krēmers uz brītiņu apklusa. Pēc tam piebilda, ka Tenis laikam šoreiz dzenot jokus. Un tad it kā neviļus ieminējās par veco parādu un paskaidroja, ka viņš jau varot vēl pagaidīt, ja vien Prillups regulāri nolīdzināšot kārtējos maksājumus un palīdzēšot kungam noturēties uz kājām.

It kā nokaunējies par savu lūgumu un ari nenolīdzi-nāto parādu, Tenis pēkšņi tumši pietvīka un paaugstināja balsi. Lai notiek, viņš nesākšot kaulēties, viss parāds tikšot nokārtots nākamā mēneša pirmajā datumā.

Varbūt Tenis tomēr varēšot ātrāk — sezonas strādnieki vēl neesot saņēmuši algu, arī vasaras algādži kurnot katru dienu . .. Fon Krēmers par to ieminējās klusi, zodu cieši saujā satvēris.

Labi, būs ātrāk!

Tenis aizgāja, atstādams aiz sevis sīvā dvingu.

Bet Krēmers atlaida zodu vaļā un pieskārās ar plaukstu pie pieres.

Pēc divām nedēļām piena vedējs atnesa naudu, taču pusi mazāk, nekā paredzēts, un, kad kungs paraudzījās viņam acīs, Prillups nikni norūca:

— Vairāk nav!

Kungs pat vel nepaguva atvērt muti, kad Prillups trieca dūri galdā un uzkliedza:

— Vai tu saproti, nav!

Šajā brīdī Krēmeram iesitās sejā silta degvīna smaka, arī uz galda noliktā nauda oda pēc sīvā. Un, kad Tenis ceļavīra apģērbā smagi pagriezās pret durvīm, kungs redzēja, ka viņa gaita pārlieku nedroša, jo Tenis iegrūdās ar plecu stenderē.

Prillups vēl brītiņu gramstījās pa tumšo priekšnamu, kamēr izgāja ārā un saniknots aizcirta durvis ar tādu spēku, ka nodrebēja pat logs ...

Piena kambara priekšā Prillupu gaidīja zirgs un piekrauts vezums. Viņš satvēra grožus un iegūlās ragavās. Tagad jau varēja braukt pa ziemas ceļu, pār aizsalušo purvu un upi — zemi klāja bieza sniega sega. Krēmers, stāvēdams pie zāles loga, redzēja, kā ragavas, līdzīgi melnam baļķim, izgriezās pa gatves vārtiem, aizšļūca pār palsi apsnigušo pagalmu un nozuda aiz nogāzes purva zemienē ...

Stundas divas Prillups pat nepakustējās. Viņš varēja mierīgi gulēt savās ragavās un sapņot, jo sirmais Ješka zināja ceļu un arī sals neknieba degunā. Tenis pamodās no snaudiena tikai tad, kad bija nobraucis jau labu gabalu pa lielceļu, kad aizvien biežāk pretī sāka braukt pilsētnieki, kas skaļā balsī skubināja zirgus, un kad aiz klīstošajiem mākoņiem brīžiem iezai-gojās pilnais mēness. Ješka pēkšņi iezviedzās: viņi tuvojās vienai no daudzajām mītnēm, kur varēja pārgulēt nakti.

Tas bija plašs krogs, un Prillups, piebraucis pie durvīm, iegāja iekšā, lai noskaidrotu apstākļus. Dažreiz gadījās, ka ērtību mīļotāju bija sabraucis pārāk daudz

vai ari krogs bija pilns ar trokšņainiem dzērājiem, kas traucēja naktsmieru, tad vajadzēja rikšot vēl kādas trīs verstis tālāk.

Krogs bija ļaužu pārpilns, citi stāvēja, citi sēdēja. Tenis ilgi mirkšķināja acis, kamēr ieraudzīja viru sejas biezajos dūmu mutuļos. Taču, salīdzinot ar dzērāju skaitu, Tenim likās, ka tie bija tuvākās apkaimes puiši — troksnis šķita pārāk mazs. Ļaudis bija tādi kā nobažījušies. Krodzinieks, stāvēdams aiz letes, uzmanīgi vēroja sēdētājus pie kāda stūra galda. Prillups pazina Pūgi Villemu un pamāja ar galvu.

— Nu, vai sāksim? — pēkšņi noprasīja Villems, gaišmatains puisis, piecēlās no galda un izslējās visā augumā: viņš izskatījās pazemīgs un mierīgs.

Tā kā neviens neprotestēja, Villems paņēma no galda divas pudeles alus, katru savā rokā, nostājās telpas vidū un sāka aplaistīt visus apkārtējos ar alu. Tūdaļ pēc tam izcēlās kautiņš.

Prillups vēl paguva ieraudzīt, cik veikli krodzinieks un viņa palīgs novāca no galdiem pudeles un glāzes — visapkārt vīkstījās dūres — pēc tam viņš, vaigu slaucīdams, aši manījās laukā pa durvīm.

— Kalnaciem, velns parauj, kur tu lien, — kāds iestenējās viņam aiz muguras, — cel galdā kurvi alus, kā pagājušajā reizē, un puiši neļaus tev ne pirkstu piedurt!

Taču šoreiz Kalnaciems nolēma pēc iespējas atrak atstāt šo nemierīgo naktsmītni, un drīz vien Ješka jau rikšoja pāri kailajai augstienei un tuvojās tai stāvajai nogāzei, aiz kuras gandrīz šķērsām pret kalnu pacēlās nākamais krogs. Sarkanā atblāzma pie debesīm ziemeļaustrumu pusē, — kad paspīdēja mēness, tad ielejā

varēja ieraudzīt pat torņus, — jau pavēstīja, kurā pusē atrodas pilsēta, kaut gan līdz turienei bija vēl verstis desmit.

Kroga priekšā nojumē stāvēja trīs zirgi nokārtām galvam, viens iejūgts kamanās, divi pārējie — tukšās ragavās. Caur aizkvēpušiem logiem neko nevarēja saredzēt, tikai spriežot pēc kņadas, cik nu varēja dzirdēt, tur nevarēja būt pārāk daudz ļaužu, un Prillups nolēma tūdaļ iebraukt stadulā. Pa vārtiem ar laternu rokā iznāca staļļa puisis. Tur gan bija četras kravas visādu preču un pāris ragavu ar pienu, taču ar to varēja samierināties': vēl bija cerība dabūt guļas vietu, citkārt visa nakts jānonīkst zirgu steliņģī sēdus. Apkopis un nolicis vietā zirgu, Kalnaciems ar maizes kuli padusē pa sāndurvīm iegāja krogā.

Šeit iedzēra, uzpīpoja un pļāpāja diezgan miermīlīgi ļaudis. Krodzinieks, kurš draudzīgi pasniedza ienācējam roku, ieteica mazo istabiņu blakus bufetei. Taču Prillups, padzirdējis, ka tur jau apmetušies amata biedri no Kurgsalu un Līvas, kā arī viens kaimiņu saimnieks ar sievu un kāds cits ar meitu no baznīcas draudzes, nolēma, ka viņam būs pietiekami labi arī lielajā istabā un, iegādājies bufetē mēriņu degvīna, apsēdās garā galda galā, jo sols sienas pusē bija vēl patukšs. Tenim patika tas, ka šajā lielajā telpā neredzēja nevienu paziņu; šodien viņam nepietika spēka ne jokiem, ne smiekliem. Paēdis vakariņas, viņš nolika pagalvī maizes kuli un virssvārkus, ievīstījās biezajā kažokā un nolikās turpat uz sola gulēt.

Miegs tomēr nenāca. Viņš bija izbraucis no mājām krietnā skurbulī, ceļā galva noskaidrojās, taču sirdī palika neizprotamas bailes un satraukums, ko nespēja iz-

kliedēt pat krogā dabūtais degvīns. Katrs sīkākais troksnis grieza kā ar nazi, durstīja kā ar adatu, lika nodrebēt, un brīžiem šķita, it kā sagrīļotos sols vai grīda. Gaiss visapkārt bija draudīgs, no katra kakta uzglūnēja naids, un visi šie svešie cilvēki, kas tur smējās un pļāpāja, bija it kā slepeni sazvērējušies pret gulētāju. Tenis tīši izlikās aizmidzis, lai kāds nepienāktu klāt un neuzsāktu sarunas, jo arī viņš bija naidīgi noskaņots pret citiem, it īpaši tiem, kas sēdēja pie letes un nebēdnīgi smējās.

Vieni kroga ļaudis aizgāja, citi atnāca vietā.

Tie staigāja garām Prillupam, un Tenim katru reizi gandrīz nemaldīgi šķita — kāds nolūkojas uz viņu. Tuvāk un tālāk pie galda ēda un dzēra, un gulētājam likās, it kā viņš redzētu cauri aizvērtajiem acu plakstiņiem to pretīgos ģīmjus. Kaut gan nevarēja saprast, par ko ļaudis mēļo, Tenis tomēr netika vaļā no iedomām, ka tur piemin viņu. Pēkšņi viņš ieklausījās vērīgāk. Kāds sacīja «Mare». Tālākais nebija saprotams. Tad viņš izdzirda vārdu «Tenis».

Nē, Tenis nekļūdījās. Runātāji sēdēja turpat netālu, to glūnīgie skatieni durstīja pakausi. Pēc balss — tur pavisam bija trīs — Tenis nepazina nevienu. Un tad kāds nicīgi iesmējās un skaidri un saprotami sacīja:

— Mare, uzģērb tīru kreklu, re, tur no bārbelēm lien ārā vecis.

Visi smējās.

Kāds korķis pārlidoja pāri gulētājam un atsitās pret sienu.

Saskandināja glāzes.

Tā jau nebija pirmā reize, kad ļaudis par viņu zobojās, bet šoreiz Prillupam sagriezās zaļš gar acīm,

galvā sāka dunēt it kā pēc smaga sitiena, un viņš neviļus sakustējās. Citkārt Tenis aizbāztu zobgaļu mutes ar degvīna pusstopu vai sešām pudelēm alus, bet šoreiz viņš par to nespēja ne iedomāties, dīvains nogurums bija pienaglojis pie sola. Un tāpēc Prillups ļāva svešajiem sevi dzelt, kamēr tie beidzot nogura un aizgāja.

Tomēr Prillupa miers nebija visai ilgs. Krogs jau bija gandrīz tukšs, turpat vai visi tālākbraucēji projām un pēdējie palicēji jau sagūlušies uz soliem un garā galda, te pēkšņi aiz durvīm iedimdējas soļi, kas liecināja, ka ieradušies jauni viesi. Un šīs balsis — tās bija pārlieku skaļas un nebēdnīgas — Tenis pazina. Nebija vairs šaubu, ka naktsmiers būs zaudēts, ja šie vīri viņu atradīs pirms bufetes slēgšanas. Un Tenis aši ierāva galvu kažoka apkaklē un palika guļam ar seju pret sienu tāpat kā līdz šim.

Nepagāja ne dažas minūtes — laikam krodzinieks bija viņu nodevis,— te kāds piebāza Prillupam pie deguna degošu sērkociņu.

— Paskat, kāds gnīda! Krodziniekam vajag naudas kā ēst, ko samaksāt renti, bet šis kvernēs kaktā! Augša, Kalnaciem!

Kalnaciems skaļi iekrācās.

Viņu pakratīja aiz pleca.

Gulētājs ieņurdējās, pačāpstināja lūpas un aizmiga atkal.

Galu galā nelīdzēja arī tas. Kad vīri bija izgājuši steliņģī, novietojuši tur zirgus, kā arī apskatījušies, vai saimnieki nav atveduši teļus un cūkas, — trešais, olu uzpircējs, kurš bija atbraucis kopā ar miesniekiem, pa šo laiku aptaujājās pēc precēm turpat istabā, —

tad visi trīs atkal uzbruka gulētājam. Teni piecēla sēdus.

— Atver maku, Kalnaciem, — kurš gan nāk uz krogu izgulēties! To tu vari darīt mājās, dažreiz pat Mares apkampienos!

— Šodien paslauciet kādu citu, mani lieciet mierā! — Prillups norūca, acis berzēdams.

— Kas to lai zina, kurš kuru slauks — tev taču tā piena un krējuma, cik uziet!

— Kā tu to zini?

— Kāds tur brīnums — abi pelnāt augām dienām un naktīm! Ļaudis runā, ka Kalnaciems pavasarī piederēšot tev.

— Muldi vien savu muldamo!

— Kāpēc lai es muldētu? — otrais miesnieks turpināja. — Kam dievs devis piemīlīgu sievu, tam viņš var iedot arī skaistu muižu.

Visi apkārtējie smējās, un Prillups nolika kājas uz grīdas.

— Limberk, izskalo šiem kungiem rīkli uz mana rēķina — viņu joki ir pārāk pliekani!

— Nu, redzi, — miesnieks uzslavēja. — Kas dzimis muižnieks, tas arī uzstājas kā muižnieks!

Vīri sasēdās četratā ap mazo galdiņu, pie krāsns: vienam seja atgādināja jēlu gaļas gabalu, otrs bija ar atlētisku miesas būvi un īsta romieša galvu, kas derētu par modeli pat tēlniekam. Blakus Prillupam, kurš atgādināja spalvainu pūdeli, nosēdās olu tirgotājs, tievs vīrelis, īsts veclaiku lauku ķesteris. Pēdējais nemitīgi klusi šņāca. Viņš, kurš visu laiku bija klusējis, pēkšņi uzlika Prillupam draudzīgi roku uz pleca un sacīja':

— Neklausies, ko tie tur runā, mīļais draugs! Septiņsimt gadu viņi apspieduši mūsu tēvus un sentēvus, viņi tos (runātājam iedrebējās balss) badinājuši un pēruši, piesmējuši meitas. Un, ja tagad kādam no mums — vienalga, kam — ja vien iespējams, kādam no mums, kas mēs beidzot esam atbrīvojušies no smagā verdzības jūga, — tagad rodas izdevība kaut ko atņemt viņiem... un jo vairāk, jo labāk... tad man, dzirdiet, tad man nav sakāms nekas vairāk kā viens vārds (viņš satvēra glāzi): šis igauņu brālis, šī igauņu māsa — lai dzīvo!

Šai runai no visas sirds piekrita arī abi miesnieki, viņi skaļi gavilēja un saskandināja glāzes ar Prillupu. Bet šņācošais vīriņš satvēra piena vedēja roku, silti saspieda to, sirsnīgi paskatījās Tenim acīs un turpināja draudzīgā noskaņā:

— Pasveicini savu dzīvesbiedri! Un pasaki viņai, ka olu tirgotājs Antons Sīdermans atgādina: auns ir jā-cērp — un darbs lai būtu tirs . . . Vai tu saproti: darbs lai būtu tirs!

Vēlā rīta stundā, kad Prillups pamodās — kroga kalps purināja viņu aiz pleca, — Kuru saimnieks redzēja, ka guļ atmuguriski uz trim krēsliem, kājas gar zemi, pagalvī vienīgi cepure.

Visi amata biedri, kas pārgulēja dibenistabā, bija jau aizbraukuši, arī vakarējie draugi beiguši tirgoties stadulā un kroga priekšā. Reizē ar Teni uz ceļa izbrauca vienīgi kāda aizkavējusies vecenīte, kas devās uz vilnas kārstuvēm.

Sekas bija tādas, ka veikalnieki dusmojās un tirgū Tenim atkal vajadzēja «apbedīt mirušo».

— Vei, cik lepns palicis, šodien uz tādiem kā mēs

pat nepaskatās! — kāds pēkšņi saka un sniedz Pril-lupam roku.

— Paskat, Māsikass, — piena vedējs iepleš acis. — Tātad tirgojies atkal. Ne jau es lepns, nekā, redz, pagājušajā naktī pa ceļam tā pamatīgāk iekampu, tagad acīm tāda kā plēve priekšā un galva plīst vai pušu. — Tenis rūgti iesmejas.

— Varbūt pavedīsi mūs kādu gabaliņu . . . varētu pēc ilgiem laikiem atkal parunāties? ...

— Ko tur jautāt — sēsties tik iekšā, tūlīt braukšu projām.

Prillups satver grožus.

— Labi, ka pienāci klāt, man vēl šis tas jānopērk — tu pieskatīsi zirgu.

Kurpnieks Māsikass, kurš, runādams par sevi daudzskaitlī, pieskaitījis klāt arī savu grozu un nepārdotās kurpes, ieraušas vezumā starp piena kubuliem. Viņa zaķalūpa izstiepjas bezcerīgā smaidā.

Prillups drīz vien nopērk pilsētā visu vajadzīgo. Viņi brauc pa Kalnaciema ceļu uz priekšpilsētas pusi, kur mitinās Māsikass. Pie pēdējās šķērsielas Prillups aptur zirgu — te ir kurpnieka mājoklis. Tagad vīriem vajadzētu sadot rokas atvadām, Māsikasam būtu jāizkāpj no ragavām, bet viņš to nedara, tie abi reizē paskatās uz veco, lielo stūra namu, kura apakšējā stāva logi līdz pusei aizsegti ar purpursarkaniem aizkariem.

— Es labprāt aicinātu pie sevis, bet istabiņa auksta ... nespēju tik daudz tās malkas ...

— Derētu uzkost ko siltāku — laiks auksts, un ceļš tik garš ...

— Man drusciņ tā ka slāpst...

— Nu jā, slāpst arī...

Viņi nespēj novērst acis no spilgti sarkanajiem logu aizkariem, un Tenis iegriež zirgu pagalmā.

— Tikai uz pusstundu ...

— Ilgāk jau nevar.

Ješka dabū auzu tarbu, vīri atrod bufetē siltus asari-ņus. Viens no stūra galdiem garajā, pazemajā lielistabā ir brīvs. Māsikass pamana to pirmais un noliek tur grozu.

— Varbūt pastāvēsim pie letes? ...

— Nē, labāk jau piesēsties ...

— Varētu parunāties brītiņu ...

— Tas jau mūsu vecais galds ...

Sīvo, maizi un zivis vīri aiznes paši, alu pasniedz saimniece. Vīri iedzer, uzkož un klusē. Sarunājas vienīgi viņu acis: tās jautā, atbild, saprotot visu, gan rokām paceļot glāzi, gan lūpām aplaizoties, noliekot tukšo trauku. Pagaidām pilnīgi pietiek ar to, ka viņi var sēdēt viens otram blakus un kopā iebaudīt vakariņas.

— Es atkal šo to uzzināju par viņu, — beidzot pačukst kurpnieks. Acis iegailējas.

— Ko tad? — otrs atrūc.

— Neesot vairs Jamburgā, bet Gdovā.

— Tu atkal aizrakstīji?

— Jā, bet kāds tur labums, viņa neatbild.

— Vienmēr ar to skroderi?

— Ar to pašu! — Māsikass klusu ievaidas.

Prillups atbalsta zodu dūrē un vēro apgrauztās asakas uz šķīvja.

— Jā, ko tur lai dara, ja negribi ar varu...

— Nē, tad būtu visam beigas! Ja atvilkšu aiz valga, tik un tā nedzīvos mājās.

— Drīzāk jau ar labur taisnība. Bet vai tev nevajadzētu aizbraukt pašam? ...

— Jau pusgadu, jau pusgadu pošos ceļā! — atkārto kurpnieks, urbinādams ar īkšķi galda virsmu. Viņa saliektie elkoņi cilājas kā spārni. — Tomēr nekādi nevaru sadabūt vajadzīgo summu — dari, ko gribi, nesanāk, un viss!

— Diez vai tas ko līdzētu?

— Līdzētu vai nelīdzētu, — Māsikasa zaķalūpa sāk raustīties, — dzirdētu vismaz viņas balsi — paskatītos kaut vai notālēm ...

Piena vedējs noliek zodu uz otras dūres, abi klusē. Pie letes pļāpā divi ormaņi, ļaudis pie galdiem smejas. Visur sīvi ož pēc taukiem, tabakas dūmiem, degvīna un alus.

— Nekādi nevari aizmirst?

— Nevaru. It kā būtu ieēdināts.

— Ieēdināts... — Prillups atkārto un iekampj mutē ūsu galu.

— Gan sapnī, gan nomodā ... vienmēr acu priekšā ... Un kad es tagad iedomājos, ka viņa ir kopā ar skroderi — ar tādu skroderīti... — Māsikasa acis ir iekaisušas, īkšķis aizvien neatlaidīgāk urbjas galda virsmā, beidzot viņš nopūšas: — Kāpēc tam bērniņam bija jānomirst... japalien zem velēnām!...

— Bērns... jā... ja būtu bērns... — Prillups lēni pamāj ar galvu, bet skatiens kavējas kaut kur tālumā; viņš ierunājas tikai pēc kāda laiciņa:

— Nu tad mēģini aizbraukt — darba tev diezgan...

— Darba, var sacīt, pietiek, bet vispirms, draudziņ, esi tik laipns un pielaid šitai būdai uguni!

Prillups redz, kā Māsikasa pleci nošļūk uz leju, kā,

līdzīgi spārniem, saplok ieplestie elkoņi, kā īkšķis pārstāj urbties galdā.

— Divus alus, saimniecīt, — pēc brītiņa uzsauc kurpnieks. Viņš tikko bija pastiepis roku pēc glāzes, tā tukša. Tukšas arī pudeles.

Prillupam ir līdzi divi cigāri. Vienu viņš atdod Mā-sikasam. Pēc tam abi sasmēķē un sāk tukšot jaunu pudeli.

— Man jau pašam ceļā vesels pusducis, — saka piena vedējs, pētīdams pudeles etiķeti, — un ja šeit viss iziris ... — Tenis pieliek rādītājpirkstu pie vestes.

— Vai tiešām iziris? — Māsikass uztraucas. — Vai tu jūti, ka tiešām?

Tagad Prillups saspiež abus vaigus starp plaukstām, viņa acis spīd, vaigi pietvīkuši; viņš pieliecas pāri galdam tuvāk draugam un iečukst ausī:

— Kādreiz mēģināju izspiegot... līdz pusnaktij gulēju uz vēdera aiz loga — katrā rokā pa akmenim...

Viņi paskatās viens otram acīs, un abiem reizē skatienu aizmiglo asaras.

Prillups ilgi klusē.

— Un ja tagad redzu, ka no visa tā nav nekāda labuma — ja saprotu, ka viss bijis veltīgi...

— Vai tev liekas, ka labāk nebūs?

Prillups pakrata galvu.

— Bez mitēšanās velk uz leju... Un ja sāku domāt, ka drīz vajadzēs līst atkal kādā pirtī... varbūt pat kādā svešā pagastā ... vēl nabagākam nekā līdz šim ... viņš taču var piedzīt parādu un izģērbt mani kailu...

— Tad jau tu dabūsi atpakaļ savējo — tu dabūsi savējo atpakaļ!

— Jā... vispirms liks samaksāt parādu un pēc tam

atdos. Bet kas tad es viņai vairs esmu? Lupata — ar kāju pasperams! Tagad jau sākusi lakstoties ar vienu puisi manā acu priekšā — sak, tu esi lupata, kājauts, nevis vīrs!

— Bet tu dabūsi viņu atpakaļ...

— Būs pirtiņa un nabadzība, un ļaužu apsmiekls... uz visu mūžu... kā viņai, tā man.

— Aizbrauciet kaut kur tālu projām! — Māsikass kļūst sapņains.

— Tāda .. . tāda nelaba smaka nāk visur līdzi... No tās netiek vaļā līdz pat miršanas stundai...

— Bet viņa ir pie tevis!

— Kas to lai zina, cik ilgi — tavējā tagad projām pie skrodera!

Kalnaciems pieceļas no galda, lai izietu pagalmā. Viņš neviļus uzkāpj kādam uz papēžiem, tik salīcis ir viņa augums.

Kad Prillups beidzot ienāk, viņš meklē savu biedru pavisam citā virzienā un tikai pēdējā acumirklī pamana, ka kļūdījies. Tad nogriežas pa kreisi un dodas pie letes, kur pasūta atkal ko ēdamu un dzeramu.

— Neesmu vēl kārtīgi paēdis, un alus saldē vēderu. — Viņš noskurinās, atsēzdamies pie galda. — Zirgam uzklāju segu.

Pēc brītiņa puika atnes degvīnu, siltu uzkožamo un skābu gurķi. Viņi atkal dzer un ēd, un klusēdami skatās viens otram acīs. Vaigi kļūst aizvien sārtāki, acis spožākas, bet sirdī iezogas klusa cerība un savicina spārnus jaunam lidojumam.

— Es sākšu krāt naudu.

— Tas būtu labi... būtu labi...

— Katru kapeiku... tu redzi mani šeit pēdējo reizi!

200

14 - E. Vilde

— Man būs jādara tāpat... braukšu visu nakti, tad nevajadzēs naktsmāju ...

— Šoreiz es runāju nopietni — vari būt drošs!

Kurpnieks uzliek savas dzīslotās rokas uz galda un

sažņaudz dūrēs.

— Vēl tikai neilgu laiciņu, kamēr iekrājas nebaltai dienai... lai nepadzen gluži kailu ...

— Es viņu atņemšu tam skroderim! — Māsikass triec dūri galdā. — Es tev saku — atņemšu!

— Šoreiz nebija ko samaksāt — paliku parādā, bet kādreiz varētu tīši neiedot visu, pēc tam lai notiek kas notikdams: kas rokā, tas rokā ... Drošības nauda tak nav iemaksāta ...

Prillups plūkā bārdu, viņš izklaidīgi vēro drauga seju un krūtis.

— Protams, tā vajag darīt, bet es braukšu uz Gdovu! ... Saimniecīt, divus alus!

— Ja arī Mare mācētu ... ja viņa mācētu ... bet Mare nemāk...

— Varbūt nāks pie prāta?

— Nē, nē, viņa nemāk! Viņai kaut kā trūkst. Ir tādas lietas, ko viņa nespēj saprast — un viss! Vai tu vari iedomāties, ko Mare man atbildētu. Atbildētu, ka — pildīšot līgumu! ... Ko es darīšu, tas būs padarīts .. . tikai tas, vairāk nekā ...

— Vai zini, ko es darīšu? Es iesviedīšu to skroderi Peipusa ezerā! ...

Telpā jau iedegtas lampas, aiz loga kļūst arvien tumšāks, puķainais ziedu raksts uz rūtīm sabiezē. Tie abi sēž blakus, sarunai nav gala, viens vai otrs šad tad atveldzē muti, un arī viņu labajiem nodomiem nav ne gala, ne beigu. Un, kad, jautri trokšņodams, traktierī ienāk bars rekrūšu un sāk spēlēt ermoņikas, un uzrauj dziesmu, tad ari abi padzīvojušie viri ātri vien pievienojas jaunajiem, sadzer tubrālības un uzcienā brašos puišus.

Beidzot visi sāk dejot.

Ari kurpnieks dejo.

Kurpnieks prot «krievu deju», viņš lēkā kazačoku.

Prillups prot kazačoku un dejo kurpniekam iepretim. Abi mirkst vienos sviedros. Visa telpa rīb smieklos un uzslavās. Kad piena vedējam aizķeras kāja un viņš nogāžas uz grīdas, puiši viņu gavilēdami pieceļ stāvus.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Ir jau vēla stunda, kad Kalnaciema piena vedējs atstāj aiz muguras pilsētas ugunis.

Zirgs ir izsālies un drāžas uz priekšu straujā riksī.

Tenim ir silti, miegs nenāk, galva tik skaidra, ka jābrīnās.

Tenis svilpo un piesit takti ar pātagas kātu pa sviesta kasti. Ja Tenis kādu panāk vai sastop ceļā, tad viņš tāpat prieka pēc uzsauc «nost no ceļa» un smiedamies aizdrāžas garām.

Pirmais desmits verstu ātri nozūd zem Ješkas pakaviem, un drīz vien nogāzes krogs, sveicinot ciemiņu, pamirkšķina ar savām dzeltenajām acīm.

Šeit — Tenis atceras kā pa murgiem — palika nesamaksāts vakardienas kroga parāds: varbūt iegriezties?

Tomēr nē. Kāpēc ierādīt, ka viņš, Kalnaciems, atgriežas no pilsētas tik vēlu! Gan jau nokārtos citreiz. Un Tenis pabrauc krogam garām un nolemj šodien neiegriezties nevienā ēkā «ar garo jumtu», jo mājās viņu gaida . . . jau sen gaida! Nū — Ješka! Skrej rikšiem pret kalnu!

Tikai augšā uz klajās kalna muguras Tenis redz, kāds šodien brīnišķīgs vakars. Mēness sēj spožu sudrabu, mirdz zvaigžņu miriādes, Piena Ceļš kūp vien, bet sniegs un visa pasaule tīta zilganā, svētā miglā. Un visapkārt tāds klusums, tāds klusums, ka sniegs skaļi kliedz zem ragavu sliecēm.

Ceļavīrs skatās un brīnās.

Bet pēkšņi viņš nodreb.

Vai tiešām pieņemtos sals? Līdz šim viegli knieba degunā un ausīs — vai tagad tas būtu iespiedies līdz sirdij ?

Prillups nodreb vēlreiz.

Aukstums sāk knaibīt arī roku un kāju pirkstus, ūsas uz virslūpas apsarmo un sāp, pie miegainajām vējdzirnavām jau redzams Alete krogs . . .

Varbūt tikai uz mirklīti?

Gan jau redzēs.

Tenis pēkšņi iesmejas. Kā gan viņš to varēja aizmirst! Viņš salst, bet pašam siltumzāles vezumā!

Tenis pačamda sienā un izvelk stopa pudeli. Tas gan ir spirts, mājās viņš gribēja atšķaidīt, lai šņabis būtu stiprāks par parasto «tīrīto», bet tādā salā — gan jau derēs. Nazis ar korķviļķi Tenim kabatā.

Paskat, kas par malku! Pat jāaplaizās un jānoklepojas, bet cik silti kļuva ap sirdi, kā pa dzīslām aizjoņo uguns! Sākšu vēl lauzt solījumu! Un mājās jau gaida!

Nu, tagad vēl uz otro kāju, tad garām šim krogam un visiem nākamajiem!

Alete ir klāt, bet Kalnaciems aizbrauc garām.

Nabraste klāt, bet Kalnaciems aizbrauc garām.

Un, tā kā Tenis ik pēc brītiņa ieņem zāles pret aukstumu, tad viņš drīz vien vairs nekādi nespēj ne iedomāties, ka varētu pārtraukt šo vienmērīgo slīdēšanu un piecelties no tīkamās bedrītes, ko iesēdējis un iesildījis ragavās. Visi locekļi pamazām pieplūst ar liegu nogurumu, seja vairs nesalst, āda saradusi ar aukstumu, salds miers pārņem sirdi un prātu. Nomodā paliek vienīgi acis un ausis, bet viss redzētais un dzirdētais saplūst kopā vienā saldā snaudā, kas piepilda ar gurdumu kā miesu, tā dvēseli.

Sniegs zem ragavu sliecēm vairs skaļi nekliedz, bet skan kā kokles; tas dzied kā draudze tālā tālā baznīcā, kur ērģeles spēlē un zvani dun.

Bet visa pasaule kļūst aizvien zilāka, tā kļūst dziļi dziļi zila. Zilgani iemirdzas baltais lauks, zilganā miglā kūp koki un krūmi, zilganums plūst lejā pa ragavu loku, pār zirga krēpēm un muguru. Un zilas, debeszilas lāso drānas rēgam, kas soļo Tenim blakus.

Tas klusēdams skrej pār sniegoto klajumu, gar ceļa malu un visu laiku aizsteidzas tam garām, visu laiku — garām.

Tas nevicina rokas, tā kājas nepieskaras zemei. To viegli nes tālāk lielais zilganums — pāri visām kupenām un gravām.

Tā kājas un rokas savādi zaigo, zaigo pakausis un apaļais plecs.

Bet mati, šie biezie, savēlušies tumšie mati, tie kvēlo rieta blāzmas uguņos.

Pēkšņi ceļavīrs neredz vairs neko. Dzied vienīgi draudze bezgalīgā tālumā, un ērģeles spēlē, un zvani dun, un zvani dun.

Un tad ceļavīrs vairs nedzird neko ...

Garām aizslīd verste pēc verstes, zirgs čakli cilā kājas, tad nosprauslājas un domā: vai tiešām šodien neapstāsimies nekur?

Pretī slīd ragavas, garām slīd ragavas, gudrais Ješka padod visiem ceļu. Bet viņš atkal nosprauslājas un papurina galvu: neviens nerausta grožus, nevicina pātagu, neieklepojas ragavās un pat nešņauc degunu!

Kad saimnieks kādreiz iesnaužas vai pat iemieg, tas Ješkam nav nekāds jaunums. Taču, kad ragavas pēkšņi sašķiebās, kā pirmīt, vai kad garāmbraucējs spēcīgi uzgrūdās viņiem virsū, kā tagad, tad viņš vismaz pamodās un aptaustīja asiņaino ausi. Citreiz Teni Prillupu pamodināja zvans pie kamanu ilkss vai zvārguļu šķindēšana.

Beidzot klāt krogs, kur viņš, atgriezdamies mājās, vienmēr ļāva man ievilkt elpu. Te viņš nekad nepabrauca garām, kaut vai vēlā stundā. Un Ješka nolemj pats nogriezties no ceļa. Pie slitas stāv trīs pāri ragavu, viena vieta ir brīva. Gan jau pamodīsies, tikko pamanīs, ka ragavas apstājušās.

Bet zirdziņš ir kļūdījies — saimnieks nemostas.

Siena maisiņš paliek uz ragavām, turpat arī sega.

Zirgs nokar galvu un gaida. Beidzot sāk salt.

Svešais vīrs, kas iznāk apraudzīt savu lopiņu, ir ļoti izbrīnījies, ka Ješkas saimnieks vēl vienmēr sēž ragavās un klusē.

— Moderniek, vai neiesi sasildīties?

Atbildes nav.

— Nu tam tik ir miegs! — viņš iesmejas, atmet ar roku un aizbrauc.

Zirgs noskurinās un sakustina ausis — pie kaut kā tāda viņš nav radināts. Tad gausi uzgriež ragavas uz ceļa.

Pēkšņi lopiņam pārskrej drebuļi no galvas līdz astei, un atlikušās pāris verstes tas noauļo lēkšiem . ..

Bet Kuru jaunā saimniece paskatījās pulkstenī un nodomāja.

«Pietiek. Tas jāizbeidz. Kaut vai tūlīt. Nu ir visam beigas.»

Viņa sēdēja gultā viena un rotaļādamās mētāja pirkstos sarkanu lentas galu. Starp uzacīm ēna, acis cieši raudzījās uz leju, it kā redzētu tur abas muļķības, ko viņa izdarījusi.

Pirmā — kāpēc viņa atnāca no Ruitsiem uz Prillu-piem. Otrā — kāpēc pārcēlās no Prillupiem uz Kuru mājām.

Veltīgi mērīt, kura no tām lielāka. Abas lielas. Un pirmā radīja otro.

Bet otrajai muļķībai taču vajadzēja mazināt pirmo, varbūt izsvītrot pavisam. Šai jaunajai nastai jābūt algai par abām iepriekšējām. Kad un kādā veidā, jā, to viņa nezināja. Bet šī alga viņai pienākas, tā jāsaņem — tai jāizplaukst labākas dzīves augsnē kā brīnišķam ziedam!

Šī viņas cerība bija izgaisusi jau sen. Nenotika nekas. Brīnumziedam trūka augsnes. Un, ja viņa tomēr klusībā ko gaidīja, tad vienīgi tāpēc, lai apbedītu pieviltās cerības.

Bet arī tam vēl var tikt pāri. Mare bija tās aprakusi ...

Vai doties pie miera?

Viņa uzlika rokas uz pakauša un ieklausījās naktī.

Pulkstenis steidzas, it kā to dzītu.

Izsalkusi žurka kaut kur grauza dēli.

Kaktā dziedāja circenis, priekšistabā pa miegam ieraudājās bērns, no griestiem pār visu, šķiet, nogūlās neredzams smagums.

Pagalmā ierējās suns. Tas pēkšņi sāka kaukt. Tad atsaucas citi suņi muižā un Grantskalnā, kā jau vienmēr. Un atkal iestājās klusums.

Mare vēroja leduspuķes mazajās loga rūtīs. Sarma sabiezēja, kļuva balts gar malām.

Pēkšņi^ viņa iepleta acis. Aiz ledainajiem stikliem sakustējās ēna, tā pienāca tuvāk un atkal atkāpās ... logā parādījās tumšs plankums, it kā uzpūstu kāds elpu.

Un tad pagalmā iezviedzās zirgs, skaļi un nepacietīgi — tieši pie loga, tieši saimniecei sejā.

Jaunā sieviete aplika villaini, iededza lākturi un izsteidzās ārā sagaidīt ceļavīru.

Viņa neatgriezās ilgi. Tad ienesa istabā vīru.

Viņa ienāca klusi, lai nepamodinātu bērnus.

Nasta bija smaga, taču Marei netrūka spēka.

Kad vīrs bija nolikts gultā, viņa noģērba tam kažoku un noāva kājas. Un tad ienesa lampu un apgaismoja tā seju.

Seja zilnīja, it kā glabātu sevī nakts zilumu. Acis bija pusvirus. Skropstas mirdzēja.

Un tikai tagad sieva saprata, kas īsti noticis.

Viņa atbīdīja Teņa matu sprogu no acīm un lēni noglāstīja pieri.

— Tā nevajadzēja! Nē, tā gan nevajadzēja!

Tad viņas roka pēkšņi apstājas un paceļas uz augšu:

— Varbūt tomēr? ...

Pēc brītiņa lampa nodziest. Mare mierīgi gulēja blakus savam vīram.

No rīta govju slaukšanas laikā visa muiža uzzināja par Prillupa pēkšņo nāvi. Priekšpusdienā Kuru māju durvis atvēra pats Krēmers. Viņš atnāca savā mūžīgajā bebrādas kažokā, kura apkakle dažuviet bija nodilusi gluži kaila, bet melnā virsdrēbe gandrīz visgarām nelāgi spīdēja. Bālajā gaismā, kas ielauzās pa atkusušajām logu rūtīm, bija kļuvis manāmi siltāks, vecā kunga seja izskatījās dzeltenīga, skaidri izcēlās katra sīkākā krunciņa, apvītušās ausis šķita caurspīdīgas kā vasks.

Viņš tūdaļ ieraudzīja mirušo un noņēma cepuri, aizmirsdams pasveicināt jauno atraitni. Nostājies pie gultas, Krēmers brītiņu klusēja, tad pagriezās, tikko manāmi pamāja ar galvu Marei un bērniem, kas stāvēja viņai blakus, un aizgāja.

Stundu vēlāk iešķindējās zvārguļi. Kalnaciema kungs aizbrauca uz Sergveri.

Kad ieradās tēvocis no Ruisiem, Tenis jau atdusējās šķirstā, kas bija nopirkts ciema veikalā. Tēvocis vedīs pienu tik ilgi, kamēr pēc bērēm noskaidrosies Kuru saimes attiecības ar muižu. Neviena cita palīga Mare neatrada savā dzimtajā namā: tēvs bija vecs, bet starp Prillupa nedaudzajiem piederīgajiem neviens šim darbam nederēja.

Lemšu Adams atnesa līdzi no šalcošajiem mežiem sīvu darvas smaku. Viņa seja un rokas bija izraibumo-tas sveķiem, un arī pats vīrs ar visu savu druknumu, sapinkoto sūnu bārdu un saveltiem matiem dzīvi atga-dinaja vecu, satrunējušu celmu. Viņš pieēda pilnu vēderu, aizkūpināja pīpi, tad nocēla zārka vāku un sacīja, ka gribot mazliet parunāties ar Teni. Un tagad starp viņiem notika ilgāka diskusija par ceļotāja un degvīna savstarpējām attiecībām. Tam, kurš to noklausītos no malas, varētu likties, ka mirušais zārkā ne vien atbild sarunu biedram, bet laiku pa laikam uzstāda arī jautājumus. Apspriede norisa draudzīgā garā, un beigās abi nāca pie kopēja secinājuma. Tas skanēja šādi: dzer, bet ar apdomu.

Tā kā Lemšu Adams ar sievietēm sarunās neielaidās, jo turēja tās vienā cenā ar bērniem, tad viņš apsēdās uz soliņa un kūpināja pīpīti, kamēr uznāca miegs. Nolikdamies gulēt, tēvocis pakasīja aiz auss un piebilda:

— Nu jā, sveicieni no mājām, laika man diezgan, rublis par katru vezumu — ceļa maize tava. Nevajag ilgi gavēt, nesijā ar pārāk smalku sietu! Ja vien kādu satiec, kam šite un te viss kārtībā, — viņš uzsita ar plaukstu sev pa roku un piedūra pirkstu pie pieres, — tad ņemt tik ciet, kad atnāk precinieks.

Tāds precinieks ieradās jau nākamās dienas pievakarē, drīz pēc tam, kad Lemss bija devies ceļā ar pirmo piena vezumu.

Ciemiņš, cilvēks vidējos gados, izskatīgs, labi noaudzis un stiprs, tūdaļ lika manīt, kas šis par smalku vīru. Viņš ilgi tīrīja kājas aizdurvē un, ienācis istabā, uzrunāja atraitni tikai ar «jūs». Mati, kas bija dzelteni kā kvieši, ieziesti un gludi pieglausti, rūsganā bārda rūpīgi apcirpta, pazodē virs baltās uzkrūts un kaklasaites iekārta šalle. Ciemiņš lūdza piedot, ka atnācis pārāk agri (paskatījās arī blakus istabā, taču šķirsts jau bija iznests klētī), viņa varbūt apvainošo-ties, bet šis esot baiļojies, ka cits varētu pasteigties pirmais.

Pēc tam precinieks atsēdās uz soliņa un sacīja, kas sakāms, un šā cilvēka saprātīgā valoda un labais augums visādi atbilda Lemšu tēvoča prasībām.

Un, kamēr ciemiņš runāja, viņa sejā visu laiku cīnījās saulains smaids ar rūpju pilnu nopietnību.

Sak, tā un tā, viņš labprāt apmainītu savas rentes mājas tur lejā pret Kuru saimniecību un pienu, ja vien saimniece būtu ar mieru un abi atraitņi varētu savstarpēji vienoties. Tie apvienotu abu saimniecību inventāru, bet bērnu skaits palielinātos tikai par vienu galviņu. Attiecībās ar muižu viss varētu palikt tāpat kā pirms Teņa nāves — ko tur, mīļā, lai dara ...

Jā, viņa jau labprāt piekristu (Mare glāstīja savu priekšautu uz ceļiem), ja vien nebūtu dzirdējusi, ko šis pats Aru saimnieks nesen esot teicis vienās kristībās.

Ko tad šis teicis?

Sak, viņa prāts nekādi nevarot aptvert, kā gan kristīgs cilvēks mantas dēļ varot noslīdēt tik zemu kā Tenis un Mare! Ar to kaunu, vienalga, lai būtu kā būdams, bet kas gan notikšot ar viņu nabaga dvēselēm!

Ciemiņš pasmaidīja un tūdaļ kļuva nopietns, piecēlās un atkal atslīdēja sēdus. Bet atraitne tikai glaudīja savu ceļgalu un noteica: tā nu tas esot — tādu grēka nastu viņa nevarot uzņemties, lai tā nolādētā piena dēļ ietu bojā vēl arī šī trešā dvēsele!

Sniegdams Marei roku, Aru saimnieks pieklājīgi paklanījās.

Arī atraitne paklanījās.

Pēc tam Aru saimnieks izteica Marei līdzjūtību sakarā ar sērām.

Sērotāja pateicās un pavadīja ciemiņu līdz durvīm ...

Taču, pirms Tenis bija guldīts zem velēnām, sanāca vēl citi precinieki. Sestdienas rītā Kuru mājās ieradās Tukši Antss. Mare viņu ieraudzīja pa logu, un Antss savukārt, liekas, ieraudzīja Māri, jo tēvišķīgi noglāstīja vaidziņus bērniem, kas devās uz skolu.

Nostājusies vaigu vaigā ar precinieku, Mare tikko spēja valdīt smieklus, jo atcerējās, kā Antss vēl aizvakar bija viņu sveicinājis pie muižas vārtiem: cepuri nost, kad kundze nāk! Un kur tad vēl ņirdzīgais smīns! Bet Mare savaldījās un vēlīgi uzklausīja ciemiņu.

Arī Antss gribēja precēt atraitni ar tādiem noteikumiem, «lai viss paliktu pa vecam».

Un atraitne viņu nenoraidīja.

Viņa lūdza vēl pagaidīt:

— Tu pats vari iedomāties, ka mani nāks bildināt arī vēl citi, bet es gribētu izvēlēties labāko. Tev nekas nekait, — ja es tevi nopeltu, es melotu, — bet nākamais varbūt būs labāks un trešais vai ceturtais vēl labāks. Tāds līgums jāslēdz ar apdomu!

Antsa acis kļuva mitras, viņš skumīgi savieba lūpas.

— Nu, ja jau tu negribi mani, tad ņem manu brāli Jāku; es tūlīt pasaukšu, viņš gaida aiz klēts.

— Arī brašs puisis, kurš gan to drīkst noliegt, pasveicini viņu un saki, lai vēl paciešas!

Pēc bērēm atnāca kalējs.

Viņš nekāroja iegūt ne Kuru mājas, ne pienu, bet vienīgi Māri: vecais līgums jāuzteic un jāaizmirst. Kalējs lūgšot, lai viņu pavasari pārceļot uz kādu attālāku muižu un solījās būt īsts tēvs Mares bērniem. Arī viņš varētu ienākt smagiem, svarīgiem soļiem, runāt skaļa balsī, lepni skatīties apkārt, bet Juhans visu laiku cīnījās ar biklumu, jo viņi bija viens no otra atsvešinājušies. Gaisā vēl plīvoja tikko jaušama, taču skaidri samanāma dvaša kopš tām tālajām rudens dienām, kad Tukši puisis pie smēdes bija tik neglīti izrunājies un apvainojis Juhana ciemiņu. Šodien Mare un Juhans atkal ieelpoja šo tālo dienu elpu.

Tagad, runājot ar atraitni, viņš ik pēc brītiņa pa-slepus uzlūkoja tās seju un beidzot pilnīgi zaudēja valodu.

Mare kļuva aizvien bālāka, viņas acis iepletās lielas un melnas. Tad pēkšņi starp pavērtajām lūpām pazibēja retie zobi un Juhans izdzirda kliedzienu:

— Gļēvuli, tur ir durvis! Vai dzirdi, tur ir durvis!

Bet, kad gļēvulis bija aizgājis — pa pusei atmuguriski, klupdams un krizdams, — lepnā sieviete smagi noslīdēja krēslā, atbalstīja galvu pret galda malu un rūgti raudāja.

Mare vēl šņukstēja, viņas pleci raustījās, kad ap viņu sapulcējās dīvainas būtnes. Tas viens bija putns, bet otrs — lācis, viens apkarināts lentītēm, otrs čaukstēja papīros. Ienācējiem lēkādami sekoja Juku un Anne.

— Kas Marei kait?

Smiekli apklust.

— Nekas nekait! Paliku viena. Biju pavisam piemirsusi, ka šovakar Katrīnes!

Jaunās sievietes acīs pēkšņi nav vairs nevienas asaras.

— Jūs laikam gribējāt doties uz Grantskalnu?

Nu kā gan citādi — esot iegriezušies tāpat vien, garām ejot.

Kuru atraitne izstaipās un iesmejas':

— Iešu jums līdzi — pagaidiet!

Bērni gavilē:

— Es arī! Es arī!

— Jūs varat nākt, bet tu, Juku, vispirms sameklē manus ragus.

Jaunais budēlis drīz vien ir gatavs: Mare uzģērbj melno kažoku ar vilnu uz āru, pieliek sev sarkanu vilnas dzīparu bārdu, ieberž vaigus ar kvēpiem un pieliek pie galvas Juku pērnvasar atrastos lepnos āža ragus.

— Sātans kas sātans!

Visi skaļi smejas. Vienīgi Anne bailīgi ieraujas kaktā.

Bet pekles valdnieks nebūtu īsts, ja tam mutē nekvēlotu uguns. Bundžiņā ogles un sērkociņus līdzi!

Kāds nodzēš lampu.

— Pamēģini, pamēģini!

Un Mare mēģina. Visi smejas kā negudri, vienīgi bailīgā Anne izmisusi iekliedzas.

Drīz vien arī bērni tiek ieģērbti plīvojošos logu aizkaros. Mare aizslēdz durvis, jo tēvocis ir pilsētā, un nebēdnīgais budēļu pulciņš dodas uz Grantskalna pusi.

Arā ir kluss. Laiks pieglaudīgs kā vilna. Sniega pie-snidzis bezgala daudz: tumsa iegūlusies kā pēļos. Lēni krīt atsevišķas lielas pārslas, koki tērpušies baltās cepurēs, apsnigušās mājeles atgādina gulbjus ligzdās.

Viņiem pa priekšu brauc kamanas. Zvaniņi šķind. Skaņa ir tik maiga, it kā zvanu mēlītes būtu aptītas ar zīdu. Bet sniegs zem sliecēm klusē. Kučieris uz bukas un kungs kamanās sēž mēmi. Kamanas aizslīd pāri kalnam kā mākonis.

Velns iesēžas sniegā.

— Burvīgs dīvāns — es vairs necelšos!

Sniegā sasēžas arī pārējie. Sniegotajā klajumā izveidojas īsta velnu nometne. Taču visi drīz pieceļas un metas skriešus, tikko vējš atnes līdz viņu ausīm mūzikas skaņas.

Un, kamēr jaunieši kalna nogāzes pirtiņas iet budēļos, Krēmera kungs savā vecpuiša vientulībā iebauda vakariņas. Viņam klājas labi; sliktā oma palikusi Ser-gverē, kunga sirdi silda cerība, visas domas vijas ap jaunajiem nodomiem.

«Ko Mare man atbildēs?»

«Liekas, ka «jā», kaut gan var arī gadīties, ka «nē».»

Piecēlies no galda, Ulrihs ieiet zālē, lai vēlreiz pārdomātu savu jauno priekšlikumu.

«Ja šī sieviete vispār spēj domāt, tad viņai vajadzētu piekrist! Darba nasta nost, bēdu nekādu, dzīve ievirzīta noteiktās sliedēs — tur jau jābūt trakam, lai nepiekristu!» — Ulrihs ir pārliecināts, ka Mare piekritīs. Un jau rīt viņš saņems atbildi!

Krēmers atkal apmet līkumu un apstājas. Viņš uzrunā gan galdu, gan dīvānu, gan kādu no sienām un beidzot sāk vērot sveces liesmu.

«Nedalīšos ne ar vienu — par veselu pakāpienu augstāk. Būs labāk kā viņai, tā man. Vēl tikai viens pakāpiens ir augstāks par šo. Bet uzkāpties uz tā — jā ...» Ulrihs fon Krēmers nopūšas.

Pēkšņi aiz viņa muguras viegli ietrīcas loga rūts. Drebelīgi pirksti pieskaras pie stikla trīs reizes.

Signāls ir pareizs, bet vieta cita. Un vecais kungs pārsteigts strauji pagriežas pret logu.

Bet šajā acumirklī no viņa mutes izlaužas skaļš izbaiļu kliedziens, rokas tver pēc gaisa, acis sastingst, kungs atkāpjas un krīt. Ja ceļā nepagadītos atzveltnes krēsls un nepakamptu savā klēpī, Krēmers nogāztos atmuguiiski uz grīdas.

Vairākas minūtes paiet nesamaņā. Sastindzis prāts, rokas, kājas un pat sirds. Acis cieši aizvērtas, sejā nāves bālums.

Bet Krēmeriem ir sīksta dzīvība. Viņi noveco gausi un dzīvo ilgi. Pēkšņi Ulrihs jūt siltu straumīti plūstam pār savām krūtīm, drīz tā piepilda rokas un kājas, galva sāk džinkstēt, acis atkal ierauga pasauli. Viņš aptausta ceļgalus, galvu, tad piespiež abas rokas pie sirds un neaptverams prieks liek asinīm sakāpt vaigos.

— Es schlāgt! Es schlāgt! Herrgott, es schlāgt!

Zināmais klauvējiens atkārtojas vēlreiz. Ulrihs pieceļas un dodas pie loga, katrs viņa solis ir varoņdarbs. Sātana seja aiz rūtīm kļuvusi manāmi gaišāka, ragi nozuduši, mute nespļauj uguni un roka, kurai vairs nav garo nagu, draudzīgi māj viņam pretī.

Ulrihs jokodams padraud ar pirkstu un steidzas atvērt durvis. Nekad vēl viņam nav bijusi tik žirgta gaita.

— Ak es pēdējā muļķe! Gandrīz nogalināju cilvēku!

— Nē, nē, tu mani iepriecināji, ļoti iepriecināji! Padomā, manai sirdij viena klape nedarbojas .. . Visu mūžu sargāju no satraukumiem... Baiļojos, sak, kādā jaukā dienā apstāsies — čiks — un beigas! ... Bet tagad ... bet tagad... — Ulrihs satver viešņas roku un ieved viņu blakus istabā, jo zāles logi nav aizverami

ar žalūzijām... — tagad es zinu, ka dzīvošu ilgi ilgi... Piesēsties jel beidzot!... Es atnesīšu tev vīnu un kūkas!

Kungs aizsteidzas. Bet ļoti satraukts. Viņš atnes glāzes, bet aizmirst pudeli, atnes kūkas, bet aizmirst nazi. Un visu laiku runā par slimo sirdsklapi un šodienas lielajām, liktenīgajām izbailēm.

— Jā, mana sirds to izturēja un jau otro reizi palika uzvarētāja... jo tā nebaidās ne no vērša, ne velna...

Jaunā sieviete mierīgi noraugās kungā un, sakrustojusi spalvainās rokas uz krūtīm, smaida. Sniegā nomazgātā seja vēl ir plankumaina, ragi karājas saitē.

— Sēsties, nejaukā Katrln, dzersim uz tavu skaistumu un manu veselību! ... Bet varbūt vispirms novilksi kažoku un nomazgāsi kvēpus?

— Nē, es tūdaļ iešu.

— Un nepaliksi kādu laiciņu pie manis?

Mare pakrata galvu.

— Mēs nācām no ciema, bērni aizgāja pa priekšu, viņi nav ēduši vakariņas.

— Bet man tev kas sakāms — kas ļoti svarīgs... es pat nespēju nogaidīt līdz rītam ...

— Tad jau sakiet tūlīt, — viņa atbalstās pret dīvānu, — viss, kas svarīgs, ir pasakāms pāris vārdos.

Krēmers nosēžas Marei pretī un piepilda glāzes. Viņam trīc roka, ūsas raustās, bet lūpās nevarīgs smaids, kā bērnam.

— Vispirms uzdzersim uz mūsu veselību!

— Uz veselību un drosmi! — Jaunā sieviete pa-zibsnī retos zobus.

— Kā tad turpmāk būs ar Kuru mājām un pienu? —

Krēmers iesāk, kad glāzes noliktas vietā. — Radinieks var tev palīdzēt tikai pagaidām.

— Kopš pirmā tu vari saņemt abus.

— Tā, — Krēmers parausta plecus. — Tas nozīmē, ka Teņa vietā nenāks neviens cits?

Маге, ēzdama kūku, pamāj ar galvu.

— Ko tad tu domā iesākt?

— Braukšu uz pilsētu.

— Brauksi uz pilsētu?... Ar bērniem vai viena pati?

— Anni ņemšu līdzi, puisēns dzīvos pie tēvoča — nākamajā vasarā sāks ganīt viņa govis.

— Bet tu ar to otro ... kā tad tu domā ...

— Kaut kā jau iztikšu. Man spēka diezgan, un pilsētā ir daudz ļaužu. Man vienmēr liekas, kas gan tur viss nevar cilvēkam gadīties!

Mares balsī un acīs ir kaut kas tāds, kas liek Krē-meram uz brītiņu apklust. Viņa skatiens ir tukšs un truls.

— Bet es .. . bet es . ..

— Kas tad jums nekaiš? Jums ir jūsu veselā sirds.

— Jā, bet... es biju visu iedomājies pavisam citādi ... domāju, sak, tu aizbrauksi uz pilsētu. .. atstāsi bērnus pie radiem... uzsāksi patstāvīgu dzīvi... tev būs mazs, glīts dzīvoklītis ... Un visu, kas vien vajadzīgs, tu dabūsi no manis ...

— Nē, es gribu būt brīva! — Mare iedzer malku vīna.

— ... Un Prillupa parādu es dzēstu ...

— Par to tev pateiktu paldies Prillupa bērni. Es tos nespēju un nevēlos maksāt.

— ... Tu dzīvotu vieglas dienas ... no tā, ko es tev dotu, pietiktu arī bērniem...

Mare noliek glāzi uz galda, pieceļas un noslauka lūpas.

— Es gribu būt zvirbulis, nevis kanārijputniņš.

— Padomā, ko tu dari... padomā jel brītiņu... vai tad tu mani nemaz. ..

Bet Mare paceļ ragus pie pieres, jokodamās pabada veco kungu un smiedamās aiziet.

Eduard Vilde MAEKULA PIIMAMEES Romaan

Eesti Riiklik kirjastus Tallinn 19G0

Эдуард Вильде

МОЛОЧНИК ИЗ МЯЭКЮЛЬЕ Роман

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Eduards Vilde

KALNACIEMA PIENA VEDĒJS

Redaktore Z. Lice. Māksi, redaktors A. Jēgers. I'ehn. redaktore V. Blaua. Korektore I. Kopiņa. Nodota salikšanai 1963. g. 9. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1963. g. 12. jūnijā. Papīra formāts 70X103/32. 7,2 fiz. iespiedi.; 9,86 uzsk. iespiedi.; 9,88 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 31 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 1G616/D2298. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 352. S(Ig)

1

Nākotnē, cerības (latīņu vai.).

2

Ormuzds — dievība, visa labā sākums Ārimans — visa ļaunā sākums. (Pēc seno persiešu ticējuma.) Tulk. piezīme.

3

- E. Vilde

4

Vai tas ir iespējams! (Vac.)

5

Piepilsētas nams.

Content

Vilde Eduards Kalnaciema piena vedējs

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

trīspadsmitā nodaļa

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

1