Šreiers Volfgangs

Kapteiņa Loja sapnis

VOLFGANGS ŠREIERS

KAPTEIŅA LOJA SAPNIS

.

PIRMĀ GRAMATA

DIENAS VIDŪ

oaze šķita elpojam ka jauns, lunkans zvērs sava rīta miegā. No ziemeļrietumiem, no Gabesas jūras līča, ko apskaloja Golfa straume, nāca viegla vēja vēdas, noglauzdamas Menšijas pilsētas palmām rotātos dārzus, kas skanēja putnu čalās. Sudrabaini pelēkas oli- vas šūpoja savas pūkainās lapas šajā spirdzinošajā vēsmā, viegli līgoja granatābeļu un oranžkoku tumši zaļās galotnes, bet mastikas krūmi, augstie, cietie kaktusi, ricinaugs un Indijas vīģu koku skeletam līdzīgie stumbri klusēja dziļā mierā. Rietumu pusē vizmainajā tālē, kur mirdzošais debess jums noslīga pie pašas jūras, skatienam atklājās kāda balta pilsēta vairāk nekā divu stundu gājienā no oāzes. Vizuļojošā spožumā iegrimusi, viļņu apskalota un līksmes pārplūdināta, tā dusēja apburtā snaudā: tā bija Tripole — milzīgs saplaisājuša marmora bluķis.

Dorisa Grēve, saliekusi roku, aizklāja acis, jo gaiss bija žilbinošas gaismas pilns. Viņa stāvēja uz Britu aizokeana gaisa satiksmes sabiedrības jaunās viesnīcas kvadratveida torņa jumta; šī viesnīca atradās netālu no Lībijas piekrastes starp sāls raktuvēm un Mellahas lidlauku, paceldamās virs mūžam zaļo augu labirinta. Neraugoties uz agro rītu, bija jau silts; sīkas sviedru lāsītes vizēja uz Dorisas pieres. Viņa atspiedās pret akmens balustradi, klausījās putnu vīterošanā un viļņu šalkās, kas reizē dobji un ritmiski spiedās ausīs, un ļāvās sāļā rīta vēja glāstiem. Tas viņu ietina

Āfrikas maigajās smaržās; pēkšņi viņa sajuta klusas ilgas . .. Dārzu aroms atmodināja Dorisā brīves izjūtu; viņai gandrīz metās žēl, ka jau pēc dažām stundām jāatstāj šī zeme. Šeit pavadītajos daudzajos darba mēnešos viņa nekad nebija tik dziļi izjutusi oāzes skaistumu — nu bija gandrīz jau par vēlu. Lūkojoties saules, vēja un debesu zilgmes rotaļā, viņai šķita, ka palmu birzs noputējušā ceļa malā, kurš veda uz Suk- el-Gjumu, ir karaliski skaista. Cauri biezajiem lapu vēdekļiem lāsoja gaisma, veidodama brīnum skaidrus un spilgtus saules plankumus lapotņu vainaga tumši violetajā pakrēslī… — Nāc šuip, Pat, — Dorisa sauca, — te ir burvīgi!

Patricija Binčija, neparasti skaista meitene blāvi iesārtiem, īsi apgrieztiem matiem, iznira no kāpņu telpas dziļuma. Viņa nebija tērpusies «USAF»1 tropu zonas formas tērpā, kādus valkāja te piederīgās sievietes, kā Dorisa, bet vieglā ceļojuma ģērbā, kura olivu zaļums asi kontrastēja ar viņas matiem.

—    Tu jau civilā?

—    Jā, uz visiem laikiem.

—    Tiešām?

—     Uz visiem laikiem, — Patricija atkārtoja. — Jādomā gan, ka tur man nedos spēlēt tādu lomu, kuras dēļ to vajadzētu darīt.

—     Ko — darīt?

—    Nu valkāt kaut kādu uniformu. Tējroze, tu esi aizsapņojusies.

—    Te augšā brīnišķīgs gaiss, — Dorisa klusu atteica. — Jā, kādēļ gan viņiem būtu jādod tev tādas lomas?

—     Holivudā jābūt gatavai uz visu.

—    Briesmīgi, Pipariņ, — Dorisa sacīja ar maigu zobgalību, — bet tu jau tiksi uz augšu.

—    Vari būt droša … Vai tev neliekas, ka visā, ko par Holivudu stāsta, varbūt vairāk nekā puse ir meli?

—    Jā, noteikti. Bet nāc taču šurp, Pat! Ko tu tur pāri viņā pusē redzi?

—    Mūsu lidmašīnu! Nu, kur tad tu skaties? Tur taču tā stāv, tur!

Patricija rādīja uz skrejceļa «C» pelēki dzelteno betona apmali. Tur uz milzīgiem riepu pāriem stāvēja

o kāda slaika sešdesmit tonnīga četi motoru lidmašīna ar trijām ovālām virziena stūrēm. Sudrabaini pelēks laistījās tās haizivij līdzīgais ķermenis, un pāris lidlauka apkalpes vīru gluži kā rosīgas skudras lodāja tai apkārt. No lieliski veidotajiem gandrīz simt sešdesmit kvadrātmetru apjoma spārniem atspīguļoja saules zaķīši; uz kreisā spārna zaigoja piecstaraina, balta zvaigzne zilā laukā, bet labajā pasē metru gari, melni burti veidoja «USAF». Šī lidmašīna varēja visiem iedvest cieņu, un, lai gan no augšas tās apmēri nelikās tik vareni kā īstenībā, iespaids tomēr bija majestātisks. Zem logiem lidmašīnas korpuss bija nokrāsots spilgti balts.

—    Mūsu Konijs a , — Patricija iesaucās, — es nepavisam vairs nevaru sagaidīt.

—    Es gan.

—    Bet tev taču atvaļinājums — vai tad tu nemaz nepriecājies?

—    Ak, es nezinu . . .

—    Galvu augšā, Tējroze! Ja tik man izdosies iekļūt «Metro-Goldwyn-Mayer» [1] , tad vari būt droša, es kādu impresāriju ieinteresēšu arī par tevi.

Dorisa smaidīja; Pata to nesolīja pirmo reizi. Bet, tā kā Dorisu nemaz nevilināja doma darboties filmā, tad šim solījumam varēja veltīt tikpat maz uzmanības kā gandrīz visam, ko Pata beidzamajā laikā sacīja vai darīja. Kopš «MGM» režisors Šerijs, Saharas tuksneša malā uzņemdams kādu filmu, bija Patu «atklājis», tā pilnīgi pārvērtās, un reizēm to nevarēja vairs ne pazīt. Viņu abu ceļi izšķirsies uz visiem laikiem ļoti drīz, jau pēc dažām stundām. Pata dosies uz Holivudu, bet viņa paliks joprojām par telegrāfisti kādā no neskaitāmajiem lidlaukiem Ziemeļafrikā, Francijā vai Azoru salās; viņa turpinās sēdēt pie raidītāja ar skaitļiem un taustiņiem, pie šās jaunās sakaru ierīces, kur vesela klaviatūra aizstāj vecmodīgo dakšiņu ar auklām un kloķiem .. . Domas smaids izdzisa, viņa dziļi ieelpoja īso, rēno vēja grūdienu sāļo dvesmu.

—      Kāpēc tai tikai «vēders» vien ir balts? — Patri- cija jautāja, vēl vienmēr raudzīdamās pāri uz lidmašīnu.

—    Tā ir komandiera mašīna, — Dorisa atbildēja.

—    Ak tā! Kaut kas pavisam ekstravagants, — vai tev neliekas?

Dorisa pamāja.

Lejā garām aizripoja kāds «džips», saceldams smalku, dzeltenu putekļu mākoni. Automašīna, jautri rūkdama, pazuda aiz pelēki zaļajām, gaļīgajām agaves lapām, pēc tam atkal kļuva redzama. Tad tā apstājās pie pieminekļa iepretim lidlauka vārtiem, un no tās izlēca ārā slaids virsnieks.

—    Tas ir viņš, — Patricija teica.

—    Kas tad?

- Angļu kapteinis, kas vakar gribēja ar tevi pa- flirtēt.

—    Es gan nedomāju, ka viņš to gribēja.

—     Man viņš liekas brīnišķīgs. Atturīgs, korekts, nevainojami noskuvies. Vai viņš neteica, ka esot precējies?

—    Nē. Par personiskām lietām viņš tikpat kā nerunā.

—     īsts anglis, vai ne? Tici man, Tējroze, jūs labi saderētu kopā. . . Protams, jūs noteikti runājāt tikai par laiku: Very fine weather to-day, is'nt?* — Patricija atdarināja. — Vai viņš tev patīk?

—     Šķiet, viņš ir garlaicīgs, — Dorisa vienaldzīgi noteica. Draudzenes pļāpāšana to kaitināja. Pipariņš katrā ziņā tūlīt sāks atkal runāt par Holivudu, bet viņa negribēja vairs nekā dzirdēt. Viņa vēlējās pabūt te augšā viena, lai ardievotos no Menši jas dārziem . . . Nu viņa juta, ka zuda maigā, smeldzīgā noskaņa, kas to pirmīt bija pārņēmusi.

Jūra šalca, Patricija tērgoja, palmas šūpoja savas metāliski mirdzošās lapas, un, spalgi rūkdami, pie kobalta ziluma debesīm parādījās vesels bars «Hawker- Hunter» reaktivo iznīcinātāju. Dorisa Zināja, ka tie tikai pirms brīža pacēlušies no Kastelbenito aerodromiem; pabeiguši lielos manevrus Vidusjūrā, tie traucās mājup uz savām lidostām, atstādami aiz sevis baltas dūmu

* Šodien jauks laiks, vai ne? (Angl.)

to strēles. Motoru gaudošana itin kā pāršķēla kvēlojošo gaisu; uz brīdi iestrinkšķējās arī kāda viesnīcas loga rūtis.

Kad Dorisa atkal paskatījās uz lidlauka vārtiem, viņa vairs kapteini neredzēja. Garām viņa «džipam» pa ceļu, kas veda uz Suk-el-Gjumu, devās grupa kareivju kanejkrāsas sejām, tērpušies fantastiskos ģērbos: tā bija tālajā Bengazijā rezidējošā karaļa E1 Šauda Moha- meda Idris el Senusi «tūkstoš vīru armijas» daļa. Arābu karavīri spēlēja kaut ko līdzīgu dūdām, nesdami lepni sev pa priekšu Lībijas, jaunākās karaļvalsts pasaulē, zaļi melnsarkano karogu. Viņi maršēja vienādā solī, bija redzami arī viņu apaļie vaigi, taču muziķu nevarēja sadzirdēt; britu reaktivo iznīcinātāju rūkoņa izrādījās spēcīgāka.

Kapteinis Richards Lojs izklaidīgi raudzījās pāri uz pieminekli. Vai viņam nevajadzētu parūpēties par kādu mazu dāvanu Džoanai? Lojs piederēja pie NATO ģene- raļa Ziemeļu virspavēlnieka sera Herberta Marserdža štaba, kura rezidence atradās Oslo. Viņš bija piedalījies Vidusjūras manevros kā sakaru virsnieks un nu vairs Āfriku tik drīz necerēja redzēt; lidmašīna, kas vedīs viņu atpakaļ uz Oslo, startē pēc divām stundām. Pieklājības pēc vajadzēja Džoanai kaut ko aizvest, — lai gan tagad mēneša beigās tam 110 algas atlicis pavisam maz, trīspadsmit vai četrpadsmit mārciņas sterliņu. Vakarējā atvadīšanās «BOAC» viesnīcā aprija daudz. Tā bija gan ļoti jauka, bet sagādāja kapteinim izdevumus, ko viņa apstākļi neatļāva. Par to viņu tagad māca maza vainas apziņa. Bez šaubām, Džoanai labāk patiktu, ja viņš aizsūtītu tai kaut cik no savas algas atlikuma; viņa rakstīja, ka mājai vajadzīga jauna notekcaurule un Endrjū esot izaudzis no drēbēm. Viņš uzskatīja par savu pienākumu, ikreiz atgriežoties no svešas zemes, atvest tai kādu oriģinālu dāvanu. Tā viņš bija darījis vienmēr.

Šoferis spēlējās ar gāzes pedāli. — Šodien mazliet vējains, ser, — viņš sacīja, — taču lidošanai laiks labs.

— Tā liekas, — attrauca kapteinis, izkāpdams no auto un lēni iedams uz senlietu veikala pusi. Tas, ko tur — seklās stikla vitrinās vai ari uz gludiem koka dēlīšiem bezjēdzīgā neona cauruļu ietvarā — piedāvāja pārdošanai, bija gandrīz tas pats, kas Portsaidā, Basrā, Adenā vai kaut kur citur austrumos; te viņu pārsteidza tikai preču bagātība. Līdzās bezvērtīgiem niekiem, priecīgu ziemsvētku un Jaungada vēlējumu kartītēm, jocīgām bildītēm un banaliem nieciņiem afrikaņu apdarē atradās īsti eģiptiešu bronzas zvani, izšūtas seglu segas un Sāsumas majolika, antikas vāzes, mazi bokarā paklājiņi, apzeltīti filigrānā darbi un Murano stikls; tur bija ari drogas, kas smaržoja pēc mošus, smalki izstrādātas rokassprādzes un gredzeni, ko likt ap kāju potītēm, vecas, no naudas gabaliem pagatavotas miniatūras važiņas, greznuma adatas, mākslinieciskas kakl- rotas, sudraba hennas flakoniņi ar korāļu piekariņu, gravētas jostas, amuleti, strausa spalvas, nargiles, raibi zīda audumi un ar neīstiem dārgakmeņiem rotātas pogas, bez tam vesela kaudze vecu ieroču — jataganu un platu zobenu, bumbiera veida pulvera maisiņi ar misiņa vai bronzas intarzijām un ari dienvidu oāžu ražojumi: ādas lentīšu spilveni, caurausti ar metala pavedieniem, ziloņkaula izstrādājumi, lielāko tiesu pusmēneši, dromedari, zivis vai brīnumdarītājas ziedes, mīlas dzērieni un palmu ziedu putekšņi, kas dara sievietes auglīgas.

Richards Lojs izvēlējās bagātīgi izrotātu sudraba kausu, kas balstījās uz trim zaļiem akmeņiem. Pārdevējs, kāds no nedaudzajiem itāliešiem, kas te bija par licis pēc kara beigām un ieguvis ī.ībijas pavalstniecību, pasacīja cenu: trīsdesmit deviņi dolāri.

—    Jūs teicāt trīsdesmit deviņi? — Lojs jautāja, jo tieši tik liela bija visa viņa bagātība. — Tas ir mazliet par daudz, vairāk, nekā es varu izdot.

—    Šis kauss ir mākslas darbs, retums, tas ir vairāk nekā divsimt gadu vecs, — apliecināja senlietu tirgotājs izvalbītām acīm. — Tas nācis no slavenajām Kuf- ras oāzes sudraba darbnīcām, gājis caur laupītāju be- duinu firstu rokām, piederējis senusiešu ordenim Dža- rabubā, tad to ieguvis Tripoles pašā, vēlāk iemainīdams kādam armēņu tirgotājam pret divpadsmit gadus vecu nēģeru verdzeni. Tirgotājs nomira … Es to dabūju tikai laimīga gadījuma pēc, sinjor, un piedāvāju tālāk par to pašu cenu, jā gan! Pierādīšu jums, ka šis kauss ir īsts, tik tiešām pierādīšu! — Viņš uztraucies buži- nāja taukainos, zili melnos matus un zvērēdams pacēla rokas.

—    Es jums varētu dot par to astoņus dolārus.

—     Nekad! Ak, jūs mani aizvainojat, kapteiņa kungs, jūs gribat mani sarūgtināt. . . Nu labi, es taisīšu izņēmumu: trīsdesmit trīs dolāri.

—     Es domāju, lūk, tā, — kapteinis sacīja. — Kauss man patīk, taču tas nav ne divi simti gadus vecs, ne arī trīsdesmit trīs dolārus vērts. Tripoles pašā klausījis gudram padomam, ja viņš to iemainījis pret nēģeru verdzeni. Es ceru, ka jūs man to atdosiet par desmit dolāriem, ja vien es kādu stundu ar jums patērzēšu.

—    Tas nav iespējams! . . .

—     Bet mana lidmašīna pa to laiku aizlidos, un no mūsu veikala nekas neiznāks.

Viņš apgriezās, it kā gribētu iet projām.

—     Divdesmit deviņi dolāri, tikai jūsu dēļ, tāpēc ka jums tā jāsteidzas, — sauca itālietis, savilkdams uz augšu plecus un pēkšņi pastiepdams rokas gaisā, — Jūs mani padarāt nabagu, kaptein . . .

Viņi kaulējās vēl kādu laiku; beidzot Lojs sudraba kausu ieguva par deviņpadsmit dolāriem sešdesmit centiem — par septiņām mārciņām, tas ir, par pusi savas naudas. Ko gan teiktu Džoana, ja uzzinātu cenu? Viņa aizrautīgi krāja vecus, skaistus priekšmetus, vāca tos dedzīgi un ar apbrīnojamu izpratni un glabāja ar mīlestību. Džoana būs ļoti priecīga. Bez tam, nudien, viņam šodien pietrūka pacietības ilgāk strīdēties ar tirgotāju, kas oda pēc ķiplokiem un nemitīgi dievojās, ka nu esot izputināts. Kapteinis juta galvā tukšumu, — likās, ka tur dunētu lielas bungas. Viņš iebāza auksto metala priekšmetu formas tērpa sānkabatā un devās atpakaļ pie «džipa».

Šoferis bija izkāpis no saulē sakarsušās mašīnas un apstājies kādas citrondzeltenas nojumes paēnā, lai nodzertas, — tur pārdeva lībiešu mandeļūdeni, stipri vēsu tomātu sulu, itāliešu augļu limonādi un «koka- kolu». Lojs tam pamāja. Viņi izbrauca pa vārtiem, devās garām muitas namiņam, tulka, būdai un apmeta

loku ap spilgti nokrāsoto gaisa līniju virziena rādītāju, kas stiepa uz visam debess pusēm .savas spoži lakotās rokas, it ka lielīgi aicinadams:

Ceļojiet ar «BEA», «BOAC», «MAL», «SaTde» -1 ērti un droši, ar vislielāko komfortu līdz

Londonai………………….. 4 stundās 50 minūtēs

Romai……………………… 2 stimdās 05 minūtēs

Nicai……………………….. 2 stundās 45 minūtēs

Brazavilai …. 11 stundās 25 minūtēs

Glazgovai … 6 stimdās 30 minūtēs

Kairai……………………… 4 stundās 40 minūtēs

Monrealai …. 22 stundās 10 minūtēs

Tunisai……………………. 1 stundā 20 minūtēs

Ņujorkai .'…. 19 stundās 55 minūtēs

Johannisburgai … 34 stundās 05 minūtēs

Pār lidlauku pārskrēja vieglas vēja brāzmas, viņpus betonētājiem ceļiem sagriezās okera krāsas virpuļi. Sarkani baltai's vēja rādītājs virzījās uz dienvidaustrumiem, un anem'ometra apgriezieni kļuva ik brīdi jo ātrāki un nevienmērīgāki. Sānis, tur, kur sākās militārais sektors, šūpojās lokatora paraboliskā antena un darbojās aparats «Precision Approach Radar», jo tieši šajā brīdī uz skrejceļa «E» nosēdās kāda «Alitalia» transportlidmašīna. Tās motora apslāpētā rūkoņa šķita virmojam neizturami karstajā gaisā. «Džips» pabrauca garām gaisa satiksmes sabiedrību garažām, bagažas un kontroles hallēm; aiz tā nolocījās putekļu vērpete. Kāda biroja priekšā Lojs lika apturēt un izlēca no mašīnas. Uz viņa pleciem bija redzami tumši sviedru traipi.

Telpa bija tāda pati kā lielākajā daļā šādu biroju, kurus viņš bija iepazinis sava dienesta trīspadsmit gados. Tie pilnīgi līdzinājās cits citam, lai kur tie atrastos, — vai nu Islandē, Jamaikā vai Honkongā. Uzvarām bagātā rietumu civilizācija beidzot bija izkliedējusi pa visu zemeslodi ikvienu standartizētu lietu, vienalga — kāda veida un lieluma. Pie griestiem darbojās līmenisks ventilators; steidzīgi klabēja telegrāfā aparati, ļin vieglmetala sols, uz kura nekad neviens neapsēdās, noderēja gan drēbju, gan borta žurnālu, kursa izskait- ļotāju un karšu somu nolikšanai. Te bija arī kāda Vidusjūras karte, kurā atzīmēti svarīgākie militārie lid-

lauki: pa labi augšā Adana — pie Turcijas piekrastes, Saiba — Irākā, Meca — Sirijā, Darana — Šauda Ara- bijā, Kāldeja — Libānā, Lida — Izraēlā un otrā stūrī piecas jaunās amerikaņu gaisa bāzes Marokā.

Blakus kartei karājās melna tāfele, kur bija norādīts nosēšanās un pacelšanās laiks. Lidmašīnai, kam vajadzēja Loju vest atpakaļ uz Norvēģiju, pazīšanas zīme bija numurs 860; aiz tā viņš saskatīja Fila A. Rodneja vārdu. Tālāk sekoja burti TMA-OO (Tripole/Mellaha, uz Oslo) un starta laiks — pulksten divpadsmitos . . . Tātad atlikušas vēl tikai divas stundas. I.ojs domās sev vaicāja, vai viņš te sastaps Ediju Šerpu un vai Edijam būs laimējies izgādāt abām meitenēm vietas lidmašīnā «Astoņi-seši-nulle». Viņi viesnīcas bārā pagājušo nakti tika rīkojuši mazu sazvērestību — Lojam bija ļoti svarīgi, lai no tās kaut kas iznāktu. No meteorologa istabas atskanēja klusas balsis; Lojs nolēma palūkoties, vai Edijs varbūt nav tur.

—   Virsleitnants Rodnejs, — Rodnejs teica, — esmu lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» pilots un gribētu labprāt dzirdēt kaut ko par laiku.

Meteorologs, izkaltis britu majors tumši iedegušu, bet neveselīgu, iezaļganu seju, tikko manāmi savilka degunu. Viņš diez kā neieredzēja amerikaņus un tāpēc juta nepatiku pret lidotājiem vispār. — Jūs vēlaties uz Oslo, vai ne?

—   Ja jūs mani atrunāsiet, ser, tad ne, — Rodnejs jokoja. •

—   Nav nemaz tik jauki, kā jus varbūt iedomājāties. Pēc prognožu kartes augstais gaisa spiediens stiepjas no Azoru salām līdz pat dienvidrietumu Vācijai. Bet tad aina mainās. — Meteorologs pavilka ar pirkstu uz vesela izobaru un vēja vektoru ņudzekļa pusi, kas veidoja lielu, svītrotu laukumu, ar slēptu gandarījumu balsī piebilzdams: — Virs Kategata plosās īsts orkans.

—   Nu labi. Bet varu derēt, — kamēr mēs tur nonāksim, tad vairs tik briesmīgi nepūtīs.

—    Ja jau jūs to tik noteikti zināt, kālab tad pūlaties uzmeklēt meteoroloģisko staciju?

— Tāpēc, ka tādi ir priekšraksti, ser, — Rodnejs smaidīdams atbildēja.

Majors klusēdams aizgriezās. Viņš nolēma amerikaņu pilotu vienkārši ignorēt, jo pietiekami ilgi' jau sē- ļdēja te Saharas tuksneša malā, lai saprastu, ka visniecīgākais uztraukums spēji paaugstina asinsspiedienu un ir par cēloni pamatīgai svīšanai, bet to viņš savas veselības dēļ nevarēja atļauties. Majors bija piedzīvojis speciālists un pazina šā dieva pamestā nostūra klimatu tik labi kā reti kāds. No oktobra līdz aprilim to ietekmēja Atlantijas okeāna zemais gaisa spiediens, kas radīja mainīgus laika apstākļus ar nokrišņiem. Turpretim vasarā ilgstoša anticiklona ietekmē barometrs stāvēja augstu, un tikai piekrastes apgabalos vieglas jūras brīzes mazināja tveici. Vēl tagad, septembrī, lika sevi nepatīkami manīt kaimiņos esošie milzīgie, tuksnesīgie klajumi; vējš bieži iegriezās dienvidos — tad izbaidītā Giblija drāzās lejup no Džebelas, un termometrs pat ēnā sasniedza piecdesmit grādus. Meteorologs to paredzēja ari šodien un tādēļ bija piesardzīgs. — Neļaunojieties, ser, — Rodnejs piebilda. — Man šķita, ka jūs saprotat jokus.

Majors stīvi viņā paskatījās. Viņam bija aizdomas, ka tas otrs par viņu uzjautrinās. Visa šī garlaicīgā vārdu maiņa vēl vairāk pastiprināja pretīguma sajūtu pret jenkijiem, kaut arī taisnības labad vajadzēja atzīt, ka ne visi uzvedās tik nekaunīgi kā šis lidotājs . . . Dažkārt majors sev vaicāja, ko gan tie šeit dara. Šo zemi taču bija iekarojuši angļu kareivji, viņi padzina itāliešus un aiztrieca Rommelu, viņu asinis dzēra Ki- renaikas un Tripoles lauki, — tas bija toreiz, vairāk nekā pirms vienpadsmit gadiem. Apvienoto Nāciju Organizācijās uzdevumā teritoriju pārvaldīja Lielbritānijā, izdodama tādēļ daudz naudas … Tagad savstarpējo nolīgumu dēļ viņš labi izprata, kādi apsvērumi pamudinājuši amerikaņus bāzt savu degunu Lībijas smilšu laukos. Pēdējie NATO manevri visu skaidri parādīja katram, kas to vēl līdz šim neredzēja. Tieši divās stundās reaktivais bumbvedējs B-47, paceļoties no Bengazijas, Vīlfildas vai Kastelbenito, spēj sasniegt Ukrainas robežu, bet divās stundās četrdesmit minutēs Doņecas baseinu. Starp citu, līdz Ziemeļafrikas lidma-

šinu bāzēm krievi pa zemes ceļu nekāda ziņā nevarēja nokļūt, jo tās kā barjera sargāja Vidusjūra. Tāpēc arī bāzes kļuva jo vērtīgākas aizokeana sabiedroto acis. Pienāks laiks, kad šeit angaros stāvēs vairāk ameri- kaņu nekā britu lidmašīnu — bet tad viņš, cerams, jau būs aizgājis pensijā, jo nevēlētos to vairs piedzīvot.

—    Virs Baltijas jūras, — majors lēni teica, — cietusi avariju kāda zviedru lidmašīna, «SAS» 4 satiksmes lidmašīna ar četrdesmit piecām personām. Kopš piecpadsmit minūtēm tā sauc pēc palīdzības. Varbūt arī to jūs uzskatāt par joku?

Šai brīdī ienāca kapteinis Lojs; saspīlējums tūlīt atslāba. — Hallo, Rodnej, — viņš draudzīgi to apsveica un tad vērsās pie meteorologa: — Major Hentington, es meklēju kādu amerikaņu žurnālistu, vārdā Šerpu. Viņš ģērbies baltā uzvalkā un nēsā uzbīdāmās acenes. Vai jūs neesat viņu redzējis?

—    Man šķiet, viņš sēž blakus istabā. Tieši tāds cilvēks, par kādu jūs stāstāt, tikko lūdza sniegt statistiskas ziņas par vēju.

—    Statistiskas ziņas par vēju?

—    Viņš uzrādīja ieteikuma rakstu un vēlējās, lai viņu informē par mūsu zonas klimatu. — Majors Hen- tingtons runājot skatījās nevis uz Loju, bet gan uz Filu Rodneju, itin kā gribēdams teikt: «Redziet, jaunais cilvēk, ir tomēr ļaudis, kas prot novērtēt laika ziņas.»

Lojs pateicās un iegāja blakus telpā, kurā aiz dokumentu, rokasgrāmatu un papīra žūkšņu kalna sēdēja kāds plecīgs vīrs civilā. Sīkdamas lidinājās pāris mušu.

—    Jauki, ka tu atnāci, — Edijs Serps teica. — Paraugies šurp! Es baidos, ka mūsu ģenerālštābā vīri ir pārrēķinājušies. Visi šie manevri ir nereāli.

—   Vai tu par tiem spried pēc statistikas par vēju?

—    Saskaņā ar manevru plānu Maķedonijā un Tra- ķijā ir iebrucis ienaidnieks, — Šerps pārliecināti skaidroja. — Tas atsitis grieķu uri turku spēkus Stambulas un Saloniku virzienā, iedzinis ķīli starp Dienvidslāviju un Grieķiju, aizsniedzis Albāniju un ieņēmis jūras kara bazi Korfu. Šai brīdī ASV sestā flote steidzas uz Grieķiju un krastā izceļas britu un amerikaņu rezerves spēki. Ienaidnieka virspavēlniecība saprot kritisko stāvokli un pavēl gaisa desantam ieņemt izšķirošo flotes bazi Maltu. Āfrikas un Vidusjūras virspavēlnieka štābs tikai ar grūtībām izkļūst no šīs Maltas ķezas, un admiralis lords Monbatens, kam pretinieks katrā ziņā no šīs salas jāpadzen, pie tam neriskējot ne ar kādu triecienuzbrukumu, nolemj izlietot atomieročus. Nekavējoties viņš izved no Maltas apkārtnes visas flotes vienības, pilnīgi atbrīvojot austrumu sektoru, jo rēķinās ar rietumu vēju. Skaidrs, ka šādam stipri nocietinātam kalnaina apvidus mērķim neder vienkāršās Ilirosimas tipa «A» bumbas. Tad nu lords Monbatens izvēlas divas «H» bumbas, no kurām vienu pavēl nomest tieši uz Lavaletu, bet otru — uz salas dienvidu daļu.

—    Jā, es atceros, — Lojs paslepus nožāvājās.

—    Klausies — radioaktivie stari saindē apkārtni apmēram piecdesmit kilometru platumā un trīs līdz četri simti kilometru garumā. Ja pieturētos rietumu vējš, kam pēc manevru plāna vajadzētu būt, šāda josla stieptos pār Jonijas jūru, kur tā nevienu netraucētu. Bet es tikko noteikti uzzināju, ka vējš šai nostūrī mēdz pēkšņi pagriezties uz dienvidrietumiem vai pat dienvidiem. Pēc statistikas ziņām, šādi gadījumi vasarā bieži sastopami. Tādā kārtā nāves josla sniegtos pāri Sicīlijai, izsistu no ierindas atbalsta punktus gar Mesinas ceļu un radītu paniku itāliešos. Ari Dienvidu virspavēlnieks Neapolē, ASV admiralis Fechtelers, tiktu nepatīkami traucēts, un tam būtu jāuzmeklē patvertne. Ko tu par to saki, Richard? Visi šie manevri ir nereāli!

—    Laimīgā kārtā, — Lojs nomurmināja.

—   Bet paklau! Ja tas notiktu īstenībā, tad maksātu dzīvību tūkstošiem mūsu puišu.. . Varbūt tiktu iznicināta visa mūsu Vidusjūras fronte.

—    Nu, neuztraucies par to!

—    Visi šie manevri ir nereāli.

—    Atklāti sakot,'man pietiek. Atvaino, Edij!

Šerps bija amerikaņu ilustrētā informācijās žurnālā

«US News and World Report» militarais korespondents; šim izdevumam bija cieši sakari ar Pentagonu5 .

Lojs zināja, ka redakcija sūtījusi uz Ziemeļafriku tieši Šerpu, lai saņemtu par manevriem pilnīgas un preci- zas ziņas. Lojs viņu labi ieredzēja un saprata, ka Edijs patiesībā dara tikai savu pienākumu, vēl līdz pēdējam mirklim cilādams apputējušos papīrus, lai sava žurnālā lasītājiem izskaidrotu visu manevru norisi. Taču nu viņš pats par tiem nevēlējās vairs nekā dzirdēt.

Sasprindzinājums Serpa sejā izgaisa. — Mēs parunāsim par to citreiz. — Viņš salika visas majora Hen- tingtona laika prognozes augstā kaudzē, nopūzdamies piecēlās un apgāja apkārt galdam. Galvas tiesu mazāks par kapteini, toties plecīgs, brūni iededzis, asi veidotu profilu un ģērbies žilbinoši baltā flaneļa uzvalkā, viņš izskatījās pēc sportista, likās gadus piecus jaunāks, nekā bija, un gandrīz kā «homme ā femme»; tāds viņš arī patiesībā bija.

—    Vai dabūji vietas tām abām?

—     Jā. Sarunāju ar komandantu. Viņas lidos reizē ar mums, vecais! — Serps pasmaidīja šķelmīgi, mazliet pat klīrīgi. Ari viņš pats nebūtu drīkstējis izmantot kara lidmašīnu; par šo atļauju viņa-m jāpateicas dažiem štaba virsniekiem, kas izrādīja apbrīnojamu pretimnākšanu, vēlēdamies redzēt labvēlīgu ziņojumu par manevriem. Šerpa izdevumus maksāja «US News», un tagad trīs simti divdesmit dolāri par lidojumu uz Oslo paliks viņam kabatā.

—    Lieliski!

—    Es viņām to jau pateicu. Viņas ļoti priecājas.

—    Taču ne par mūsu sabiedrību?

—     Arī par to. Kura no viņām tev patīk?

—     Liekas, abas.

—    Tas būtu drusku par daudz, vecais.

—    Nu, to jau mēs redzēsim, Edij.

—    Labi, es arī vēl neteikšu neko.

Brīdi iestājās klusums.

Tad Lojs ieteicās: — Šķiet — ar garo gaišmati es labprāt kādreiz patērzētu mazliet vairāk.

—    Vai tu runā par mis Grēvi?

—    Liekas, jā.

—    A .. .! Garkātaina tējroze, auksta kā ledus.

Lojs nekā neatbildēja.

—    Viņa grib pavadīt savu atvaļinājumu Norvēģijā.

Es domāju, ka viņa nepaliks Oslo kā mēs, bet klaiņos apkārt pa fjordiem.

—    Tā gan laikam būs.

—     Bet varbūt, — Šerps ieminējās, viņiem ārā ejot, — varbūt viņa vismaz vienu vai pāris dienu paliek Oslo.

Kapteinis klusēdams pavērās tajā no sāniem.

—    Starp citu, viņa iesaukta par Tējrozi, Richard.

—    Jā, dzirdēju.

—     Viņa liekas vienkārša, vai ne? — Šerps klusu teica. — Bet viņas draudzene ir daudz efektīgāka, jau no pirmā skatiena šķiet apburoša. Tā brauc uz Holivudu, vai tu to zini?

—    Jā.

—     Nu kā tad, viņa jau stāsta par to visur. Esot noslēgusi ar «Metro-Goldwyn-Mayer» sešu mēnešu līgumu izmēģinājuma uzņēmumiem.

—    Liekas, dūšīga meitene.

—     Ari viņa, diemžēl, nepaliks Oslo, bet tūlīt sēdīsies «SAS» lidmašīnā, — žurnālists piebilda. — Ceļa mērķis — Losandželosa.

—    Kādēļ tad viņa nebrauc ar «BOAC» uzGlazgovu? Šķiet, ka «SAS» Amerikas maršruts skar arī Glazgovu.

—     Parastais maršruts — jā. Bet Patricija lidos pa jauno polāro līniju pāri Grenlandei un Kanadai. Viņa man stāstīja, ka tas esot pirmais ieplānotais šāda veida lidojums.

—    Kādēļ viņa to dara?

—     Polarais maršruts0 ir gandrīz divtūkstoš kilometru īsāks. Viņa nonāks Holivudā astoņas stundas ātrāk.

—    Šķiet, ka tā briesmīgi steidzas nokļūt filmstudijā.

—     Katrā ziņā. Un ja nu vēl iedomājas, ka viņas pirmā loma tur beigsies labākajā gadījumā ražošanas daļas šefa gultā, bet varbūt pat jau drēbnieka darbnīcā, — Šerps mazliet pasmīnēja. — Protams, turklāt tā ir arī reklāmā. «MGM» maksā par lidojumu divi tūkstoši astoņi simti zviedru kronu, diezgan dārga reklāmā, vai ne?

—    Tomēr viņa katrā ziņā ir lieliska meitene. Man šķiet, Edij, tev vajadzētu pievērsties viņai.

—    Hm …

—    Ja mēs liktu viņai saprast, ka tev ir sakari ar presi, viņa gribētu visu izzināt un vairs neatkāptos no tevis ne soli.

—    Hm, hm.

Spilgta saules gaisma plūda pār lidlauku, bet Lojs patlaban nejuta nāvīgo svelmi. — Mums jau nav jāsaka, — viņš turpināja, — ka tu esi galvenokārt militārais korespondents.

—    Nē, to mēs neteiksim.

—    Viņa tātad iedomāsies, ka tu vari palīdzēt noskaņot publiku viņai par labu.

—    Varbūt viņa tam tiešām ticēs, Richard?

—    Meitene gribēs dzirdēt, kādas būs sabiedrības domas par viņu. Šādā gadījumā tu spēlē laimēsi — šovakar Oslo.

—    Neaizmirsti, ka viņa taču tur neuzkavēsies, — Šerps atgādināja. — Zini ko, labāk būs, ja pagaidām vēl neko negudrosim. Tā būs prātīgāk, vai ne?

—    Saprotu, Edij. Tev taisnība.

Viņi bija pienākuši pie Loja «džipa».

—    Paskaties, kas man te ir! — Šerps izvilka no krūšu kabatas kādu lapiņu. — Kaut kas līdzīgs pasažieru sarakstam … Kopā ar apkalpi mēs būsim deviņi vīrieši — deviņi vīrieši un divas sievietes. Iedomājies, ka mums būtu jānolaižas kādā neapdzīvotā salā; rastos sarežģīts stāvoklis.

Viņi iekāpa, mašīna sāka ripot.

—    Un, ja vēl iedomātos, ka viņas abas iegādājušās sev vīriešu harēmu… Būtu interesanti zināt, kā viņas mūs visus deviņus sadalītu.

Šī frivolā piezīme nebija pa kapteiņa gaumei, tāpēc viņš paņēma sarakstu un lasīja:

Richards Lojs 32, RAF kapteinis

Eduarrls E. Serps 39, roilitarkorespondēnts

Dorisa Grēve 24, VAF7 kapralis

Patricija Binčija 21, filmu zvaigzne (cerami)

Olivers D. Makolejs 60, rūpnieks Dr. Dreksels E. Speasers 45, privātsekretāri

Fils A. Rodnejs 30, šefpilots

Flips Laskijs 43, otrais pilots

Achils Bartolomejs 19, borttelegrafists

Mike O'Konors 22, bortmechan'ķis

Rekss Martins 28, stūrmanis

—    Edij, kur tu to dabūji?

—    Amata kaite. Vācu informācijās.

Jau no tālienes viņi redzēja uz skrejceļa «C» stāvam savu lidmašīnu. — Es gribētu zināt, kāpēc tās apakšpuse nokrāsota balta, — Serps vaicāja.

—     Varbūt jūsu tautiešiem tas liekas skaisti, — Lojs atbildēja, — reprezentativi. Štaba virsniekiem dažu labu reizi ir savi untumi.

—    Manevru laikā es šādu krāsojumu redzēju bieži, — Serps norūca. — Bet gan tikai garo distanču iznīcinātājiem un pāris reaktivajiem bumbvedējiem … Tur jābūt citam iemeslam, Richard.

—    Vai tu prasīji?

—    Viņi neko nesaka. Šķiet, tas paliks noslēpums.

—    Nu, es gan nedomāju, ka tur diezin kas slēptos.

Lidmašīna pazuda skatienam, un viņi pārtrauca runāt par šo temu. Lojs iejautājās: — Kas īsti ir šis Makolejs?

Automobilis izripoja pa lidlauka vārtiem, garām piemineklim. — Lūk, kur viņš stāv, — Šerps atteica.

—    Šis bronzas zvans ir mākslas darbs, rets dārgums, tas ir vairāk nekā trīs tūkstoši gadu vecs, — stāstīja tirgotājs, izvalbīdams acis. — Tas atrasts Ramzesa Lielā kapā. Aplūkojiet lieliskos intarzijas iestrādājumus, gleznojumus, — kādas seneģiptiešu dzīves ainas tie tik nerāda! Vēlāk, sinjor, šis zvans nokļuva laupītāju beduinu rokās, kuri iztukšoja kādas piramidas dārgumu krātuvi, tad tas ceļoja uz neskaitāmu kamieļu mugurām vismaz simt reižu pa tuksnesi, ilgu laiku piederēja senusiešu ordenim Džarabubā, un tad to iemainīja tālāk no oāzes uz oāzi. . .

—    Mister Makolej, — Dr. Spensers čukstēja, — man noteikti jūs jāatrunā, nepērciet šo zvanu. — Dr. Spensers bija iznesīgs kungs ar mīkstiem, rūpīgi sasukātiem matiem, kas pie deniņiem metās mazliet iesirmi un veidoja skaistas, zīdainas cirtas. Vienalga, kāds bija laiks, viņš parasti nēsāja nevainojami pieguļošu tvida uzvalku kādā neparastā krāsā: vai nu Tem- zas zaļumā, vai pērļu pelēkumā, rožkoka krāsā vai Londonas miglas toni.

—    Jāatrunā? Kāpēc?

—    Man šķiet, mēs nedrīkstam šim cilvēkam ticēt neviena vārda.

—    Iespējams, — Makolejs atbildēja, — bet mani tomēr interesē šis nieks. — Viņš bija stingri nolēmis no katras vietas, kur viņam bijuši zināmi veikalnieciski panākumi, aizvest sev līdz kaut ko vērtīgu piemiņai.

—    Vēlāk, — senlietu tirgotājs atsāka no jauna,

—    tas piederēja Tripoles pašā, kam bija jāmaksā kontribūcija turkiem. Par simt sudraba piastriem un divām jaunām nubiešu verdzenēm to nopirka kāds ebreju tirgotājs. Tirgotājs nomira … Tikai laimīga gadījuma pēc, sinjor, es tiku pie šā patiešām lieliskā ieguvuma un piedāvāju to tālāk par to pašu cenu — deviņdesmit astoņiem dolāriem . ..

—    Par deviņdesmit astoņiem? — Makolejs pētīja.

—   Tad tas diez vai būs īsts. Dok, vai jūs esat dzirdējis, ka kāds eģiptiešu bronzas zvans kādreiz būtu maksājis tikai deviņdesmit astoņus dolārus?

—    Nudien, ser, nekad, — Spensers noteica.

—    Tātad, mans mīļais, parādiet kaut ko citu!

Itālietis nesa rādīt citas, dārgākas senlietas.

—    Briesmīga apkalpošana, — sekretārs čukstēja.

—    Nelietišķīgi, apmānot.. . Tas, ko viņš tikko stāstīja par nēģeru verdzenēm, ser, izklausījās neticami. Viņš mums pūš briesmīgu miglu acīs.

Tomēr tas, kas Dr. Drekselu E. Spenseru, kurš savas dzīves labākajos gados bija lasījis divreiz nedēļā Kolumbijas universitātē socioloģiju, tirgotāja rīcībā tā traucēja, Oliveru D. Makoleju drīzāk uzjautrināja. Viņa lieliskais garastāvoklis bija visiem redzams. Makolejs bija stalts, dzīvespriecīgs, bet nevīžīgi ģērbies vīrietis ar noteiktu, pavēlniecisku uzstāšanos, tāda spēka pilna vienkārša cilvēka prototips, kurš dzīvē ticis uz augšu, pateicoties savai enerģijai un veikalnieciski asajam prātam. Rietumu piekrastes laikraksti dažkārt ievietoja viņa ģīmetni ar parakstu: «Maks Smaidošais, Velna fabrikas «MAC» direktors»; ar «MAC» viņi apzīmēja «Ma- cauley Aircraft Company», kuras prezidents un galvenais akcionars vairāk nekā divdesmit gadus bija Oli- vers D. Makolejs. «MAC» strādāja ar ļoti lieliem panākumiem dažās aviacijas bruņošanās nozarēs; tās centrs bija Santa Monikā, Kalifornijā; filiāles atradās Čikāgā, Klīvlendā, Ņuorleanā, Sanluijā, Bruklinā N. J., Losan- dželosā, Kanzas Sitijā, Sanfrancisko un Sitlā, bet Kana- das intereses pārstāvēja «MAC Limited» Monrealā.

Makolejs beidzot nopirka īsu, ļoti vecu zobenu ar stipri izliektu, zilgani spīguļojošu Damaskas asmeni un skaisti izgreznotu rokturi. Atceļā uz viesnīcu viņš vairākkārt slaucīja sviedrus no sejas un skausta. Dr. Spensers nesa ieroci, spiezdams to cieši pie gurna un cerēdams, ka neviens to nepamanīs. Viņam nebūtu paticis, ja kāds viņu ieraudzītu ar šādu smieklīgu priekšmetu.

—    Vai jums tas patīk? — prezidents jautāja.

—     Man liekas, ka jums nav bijusi nekāda labā izvēle, — Spensers vaļsirdīgi atbildēja.

—    Ak, ko nu, — viss kārtībā!

—    Ja jūs atļausiet, tūlīt to ielikšu jūsu ceļasomā.

—    Tā? Biju pārliecināts, Dok, ka gribēsiet ar to apjozties. Bet jūs jau no antikās mākslas neko nesaprotat.

—    Zobens labākajā gadījumā ir no vēlajiem viduslaikiem.

—    Tātad tieši piemērots vīriešiem mūsu gados.

Dr. Spensers klusēja. Makoleja vulgārā jautrība un gurdinošā tveice viņu nomāca un padarīja trulu.

— Flip, pārbaudīsim kontrollapu, — teica virsleitnants Rodnejs. Nopūzdamies viņš ieslīga kreisajā sēdeklī un noņēma kaklasaiti. Pirms motoru iedarbināšanas ikreiz vajadzēja pārbaudīt visas svarīgākās detaļas pēc katram lidmašīnas tipam īpaši sastādītas kontrollapas.

Otrais pilots gluži kā priekšdziedātājs lasīja pārbaudei minētos punktus, un komandieris viņam nopietni atbildēja — tas bija kā svinīgs rituāls.

Flips Laskijs, par jaunu armijā iestājies poļu cilmes pasaules kara lidotājs, grozīja kādu mazu, apgaismotu veltni, kurā bija uzrādītas tās lidmašīnas ierīces, kuras nepieciešams parkontrolet. Noradīdams uz katru atsevišķu punktu, viņš jautāja:

—• Bremze?

—    Pievilkta, — Rodnejs atbildēja.

—    Ārkārtējās bremzes spiediens?

—    Pārbaudīts.

—    Hermetizacijas statiskais spiediens?

—    Normāls.

—    Pretapledošanas šķidrums?

—    Pārbaudīts, 150 litru.

—    Eļļas spiediens?

—    Okay!

Feldfebelis Laskijs veica šo darbu tik nopietni, cik vien tas bija iespējams. Viņš bija vecs, piedzīvojis lidotājs, kas zināja, ka apkalpes dzīvība un drošība daudzreiz atkarīga no šķietami niecīgām lietām. Viņš jau iepriekš bija iedarbinājis visus četrus 3300 zirgspēka motorus un kopā ar borta mechaniķi pārbaudījis daudzas detaļas: eļļas pievadus, ventiļus un slēdžus, savilktņus, kontroles aizviras, eļļas un gāzes uzmavas, drošinātājus, hidraulisko iekārtu, membrānās sūkņus, ugunsdzēšamos aparatus un glābšanas iekārtas, ja notiktu piespiedu nosēšanās ūdenī, stūres ierīces un tievu misiņa stiepļu benzina filtru aizsargus. Katrs sīkums varēja apdraudēt dzīvību, bet Flips vēlējās tos nedaudzos lidojumus, kas viņam vēl bija paredzēti, veikt bez kļūmēm. Sviedri plūda pār viņa kalsno, kaulaino ķermeni. Viņam vajadzēja atgriezties sveikam un veselam pie savas meitas Helenas, daiļas un maigas septiņpadsmit gadus vecas jaunavas, kas viņu gaidīja akmeņainajā Manhatanas namu jūrā. Viņa mazliet nopelnīja, uzraudzīdama bērnus, un mācījās stenotipistu kursos. Helena bija tā lepnums un cerība. Visus dienesta grūtumus, tropisko karstumu un milzīgo piepūli tas pacieta viņas dēļ, viņas nākotnes, viņas laimes dēļ. Ja tēvs neatgrieztos, viņa būtu pamesta un pazudusi…

—    Bateriju slēdzis?

—    Izslēgts.

—    Hidrauliskais rokas sūknis?

—    Noslēgts.

—     Augstuma korektora svira?

—    Izslēgta.

—    Aizviras gaisa temperatūras regulēšanai?

—    Atvērtas.

Aizmugurē pie navigacijas galda vietu ieņēma Rekss Martins, bāls, skaists, jauns cilvēks ar leitnanta pakāpi; viņam bija visas dotības kļūt par izcilu radar- specialistu. Martins atraisīja vaļīgāk kaklasaiti un nolika sev priekšā visu darbam nepieciešamo — vēja prognozi, borta žurnālu, laika ziņu karti, vairākus kārtīgi noasinātus zīmuļus, cirkuli, lineālus, skaitļojamo lineālu un astronomiskās tabulas. Aiz pārskatīšanās viņš bija izņēmis ari Lorana karti, tāpēc to atkal rūpīgi salocīja, jo tādu lietoja tikai lidojumos pār Atlantijas okeānu. Viņš darbojās klusēdams, mierīgām, nosvērtām kustībām; priekšā kokpitā s bija dzirdama tikai viņa papīru čaukstoņa.

—    Ģeneratori?

—    Izslēgti.

—    Signāls «Piesprādzēties — nepīpēt!»?

—    Ieslēgts.

Rodnejs zināja, ka lidmašīnu tipam «Super-Constel- lation» četrdesmit deviņi punkti jāpārbauda pirms iedarbināšanas, vienpadsmit — iedarbināšanas laikā un trīsdesmit četri pēc tam. Sī nepatīkamā procedūra ilga gandrīz divdesmit minūtes, taču nu jau Flipa balss kļuva rāmāka — tuvojās šās vienmuļīgās aptaujas beigas. Klusībā Rodnejs nolēma «uzrāpties» aukstajā gaisa joslā virs noteiktā lidošanas augstuma, tikko mašīna pacelsies no zemes. Sāpošām acīm viņš raudzījās ņirbošajā saules vizmā; pār lidlauku virmoja brūngani putekļu vāli, kā svins pelēkajā gaisā šūpojās klusa sa- noņa, un viņam šķita, it kā smalka smilts birtu pret metala plāksnēm un pleksistiklu: vējš bija pagriezies uz dienvidrietumiem un elsdams dvesa Saharas svelmi. .. Rodneja skatiens atdūrās pret mazo, apaļo termometru blakus aimaturu dēlim — viņš saprata, kāpēc te iekšā nebija gandrīz vairs izturams: dzīvsudraba stabiņš rādīja četrdesmit astoņi grādi. Viņš nekādi nevarēja aptvert, kādēļ lidlauka komandants, kam taču bija labi zināmi laika apstākļi, noteicis startu tikai pulksten divpadsmitos dienā.

Kapteinis Lojs stāvēja uz pārvietojamām kāpnēm, atspiedies pret ovālo durvju loku; viņš vēroja nedau- dzo pasažieru ierašanos. Tie piebrauca gandrīz reizē divos taksometros; atlikušo ceja gabalu no kara avia- cijas sektora dzeloņstiepļu žoga lidz lidmašīnai viņiem vajadzēja veikt kājām. Lojs neilgi pirms savas pārcelšanas uz Oslo bija piedalījies pulkveža Granta-Dževe- lina vadītajās apmācībās militarpsicholoģijā un tagad gandrīz bez kāda nolūka, vairāk gara laika pēc, pētīja viņu gaitu; viņš mēģināja arī izdarīt noteiktus secinājumus.

Visiem pa priekšu soļoja Olivers D. Makolejs — rāmā gaitā, izpleties, gāzelēdamies. Viņam bija gaiša panamas cepure, viegla kā spalva, un smilšu krāsas zīda uzvalks, kurā viņš izskatījās korpulentāks nekā patiesībā. Makolejs enerģiski kāpa augšup, nebēdādams, vai grīda izturēs viņa lielā auguma svaru; Lojs iedomājās, ka Makolejs tāpat ietu arī pa līganu ledu pār upi. Viņa svārki bija nepareizi aizpogāti, vējā plīvoja kaklasaite olas dzeltenuma krāsā, no bikšu kabatas raudzījās kabatas lakatiņa stūris. Pēc pulkveža Granta- Dževelina mācības tēzēm viņš ietilpa kategorijā «tie, kas bezrūpīgi padodas mirkļa dziņām, vitāliem impulsiem» … Kapteinis patiesībā gan diez kā neuzticējās šim vienkāršajam secinājumam, tomēr pieņēma to kā pamatlikumu, kas atvieglina gūt ātru un bieži arī puslīdz trāpīgu spriedumu. Militāristiem gandrīz vienmēr bija jādod ātrs vērtējums.

Makoleja pavadonis Dr. Spensers, ģērbies nevainojamā, pelēkā uzvalkā, bija ļoti interesants pretstats; viņš gāja, viegli šūpodamies, elastīgi, rokām airēdamies un uzkrītoši maziem solīšiem, kas norādīja uz nervozitāti, jūtelību vai arī biklumu. Lojam ienāca prātā teze: «Iešana maziem soļiem, izskaidrojot to kā fizisku parādību, liecina, ka cilvēks ir nepastāvīgs; pie tam «apdomīgs aprēķinātājs» atklāti parāda, kurp viņš nolēmis doties.» Pēc tā varēja secināt, ka Makoleja privatsekretars piederēja pie «apdomīgo aprēķinātāju» šķiras. Lojs ievēroja arī, ka Spensers lika pārspīlētā veidā pirkstgalus uz āru; bet iespējams, ka te par cēloni varēja būt kāds fizisks defekts, piemēram, plakanā pēda; šai gadījumā tam bija anatomisks pamatojums, kas neko neizteica par pārbaudāmās personas rakstura īpašībām. Dažkārt gaitu ietekmēja arī apavu veids, īpaši sievietēm; tad vajadzēja būt uzmanīgam un nepārspīlēt šās metodes nozīmi.

Aiz abiem kungiem nāca Patricija Binčija olivu krāsas tērpā, kas priekšpusē cieši piekļāvās kairajam augumam. Viņa izskatījās jauna, spirgta un apburoša. Kapteinis raudzījās uz viņas kājām, kas bija tērptas oliv- krāsas tupelītēs ar baltām iešuvēm; viņš mēģināja turpināt savu analizi, bet vairs nespēja koncentrēt domas. Patricija to uztrauca. Viņa steidzās pāris soļu pa priekšu savai draudzenei, itin kā nevarētu sagaidīt, kad tiks lidmašīnā; Lojam pazibēja prātā nesenā saruna ar Ediju Šerpu. («Šķiet, ka tā briesmīgi steidzas nokļūt filmstudijā.» — «Katrā ziņā. Un ja nu vēl iedomājas, ka viņas pirmā loma … beigsies drēbnieka darbnīcā.») Lojs saņēma pretī meitenes rokasbagažu; kapteinim sametās viņas mazliet žēl. Domas par Holivudas ļaudīm, kas nekavēsies Patriciju apmuļķot, pazemot, samaitāt, ja viņa nepaliks pietiekami stipra, modināja Lojā itin kā rūgtumu un vieglu nožēlu. Tāda, bez šaubām, bija dzīve … Un tomēr tādai tai nevajadzēja būt.

Pēdējā pa kāpnēm uzkāpa Dorisa Grēve, klusa, gaišmataina meiča; tās daiļumu bija grūti attēlot. Kad viņa gāja kapteinim garām, tam aizrāvās elpa. Tāpat kā tovakar «BOAC» viesnīcā viņa to apbūra ar savu sap- ņainumu, liego melancholiju, ko pauda tās seja. Viņa bija pavisam citāda nekā tās sievietes, ko Lojs līdz šim bija pazinis; viņš karsti vēlējās izdibināt tās lielā miera, atturīgās klusēšanas un nosvērtības noslēpumu, kas izpaudās katrā žestā. Tā viņu neizprotami valdzināja, nodarbināja viņa lantaziju, bet neradīja parasto satraukumu. Sī meitene viņam bija kā mīkla, un Lojs skaidri saprata, ka te nepietiks ar militarpsicholoģijas vienkāršajiem likumiem. Iekāms viņu ceļi šķirsies uz visiem laikiem, laimīgs gadījums atļāva viņam pavadīt kopā ar to sešas stundas lidmašīnas kabinē. Šo sprīdi viņš gribēja izmantot.

Salonā radās mazs apjukums. Tā bija mājīga telpa ar četriem logiem — trīs soļus gara, četrus plata. Popē- ļums, sienas, aizkari un griesti bija gaišās, spilgtās krāsās; gaišpelēks paklājs sedza grīdu. Parasti šo salonu izmantoja augstākie virsnieki savām sanāksmēm, kad tiem lidojuma laikā vajadzēja apspriesties. Visas pārējās telpas trīsdesmit piecu metru garajā lidmašīnas korpusā likās pasažieriem maz piemērotas, tās bija piebāztas ar militārām vai aviacijas ierīcēm, un tur nevarēja pat kaut cik ērti apsēsties.

Salonā atradās trīs pāri sēdekļu. Divi no tiem bija viens otram iepretim, gluži kā parastā vilciena kupejā; vidū — galds, kura spožo sarkankoka virsu bija saskrambājuši štaba virsnieki, parasti piesprauzdami uz tā savas kartes. Trešais sēdekļu pāris atradās iešķērsām, celiņa kreisajā pusē. Kas tur apmetās, tas pavēfsa citiem kabines pasažieriem muguru un jūtami nošķīrās no tiem; pie tam tas varēja, nepagriežot galvu, visu lidojuma laiku raudzīties laukā pa logu.

—     Doris, skaties! — Patricija sauca. — Te taču ir brīnišķīgi, nāc šurp!

Richards Lojs izbijās.

—     Labāk sēdieties šeit, — Serps teica, atgūdamies pirmais; viņš norādīja uz salona labo pusi, taču abas meitenes, likās, nebija dzirdējušas viņa piedāvājumu. Viņas uzlika savas rokassomas uz atsevišķā sēdekļa.

—- Atvainojiet, — ierunājās Dr. Spensers, — tieši šīs vietas domātas prezidentam Makolejam.

—    Tā! Mēs tik labprāt būtu sēdējušas pie loga.

—     Ļoti žēl, bet mums abiem ar misteru Makoleju jāpārrunā veikala lietas.

—    Vai tad jums nebūtu ērtāks sēdeklis ar galdu?

—    Nē! Šefpilots mums noteikti ierādīja šīs vietas.

, Lojs iepriecināts vēroja Dr. Spensera sīksto un drosmīgo pretošanos.

—    Dok, kāpēc tik nikni? — šajā mirklī no durvju puses atskanēja zema, spēcīga balss.

—    Citi grib ieņemt šīs rezervētās vietas, prezidenta kungs.

—     Man nekas nav pretim, dāmas, — Makolejs laipni teica, — ja jūs pagaidām sēžat manā vietā. Vēlāk jums noteikti kļūs garlaicīgi raudzīties tikai debesīs. Tad, man šķiet, mēs mainīsimies.

—    Pateicos, bet, ja tas ir jūsu sēdeklis, mēs netraucēsim, — Dorisa sacīja.

—    Jūs varat ieņemt šis abas vietas pie loga, — aši piedāvāja Lojs.

—    Jūsu piedāvājums, kaptein, ir jauks, bet es domāju, ka mēs sēdēsim labāk blakus.

—    Lidojuma virzienā? — Šerps jautāja, iekārtodamies savā sēdvietā.

—    Ak tiešām brīnišķīgi!

Ārā aizcirtās durvis, iedegās sarkanais signāls «Piesprādzēties — nepipēt!». Bija dzirdama tikai pie- sprādzēšanās jostu slēdžu žvadzoņa, klusi popējumu knakšķi un steidzīga elpošana. Tad caur lidmašīnas ķermeni izskrēja kā trīsas, un motori dārdēdami sāka strādāt.

Lidmašīnai paceļoties, pasažieri kļuva sevišķi jautri; viņu kustības šķita straujākas, vaibsti dzīvāki, balsis skanēja skaļāk, viņi apmainījās nedaudziem vārdiem vai arī sēdēja smaidīdami. Lojs zināja, — ja kādam bija slikta oma, tad šai brīdī dažkārt kļuva labāk. Lieliska bija pati pacelšanās sajūta, kas radīja vieglu kņu- dēšanu pakrūtē, kuru vēl pastiprināja ieslīpā kabines telpa. Varbūt pacilātā noskaņa pārņēma visus tikai tāpēc, ka katrs cerēja pamazām izkļūt no briesmīgā karstuma — patlaban tas bija tik briesmīgs kā vēl nekad. Lojam šķita, ka šai mirklī atraisās no zemes arī iekšķīgi; viņš tikai nespēja šo izjūtu pilnīgi izprast. Šodien tā Loju satrauca stiprāk nekā jebkad, iekvēlinot viņā it kā vieglu sasprindzinātu gaidu jausmas; viņš vaicāja sev, ko gan nesīs šī diena, kā tā beigsies — šī diena, kas bija sākusies ar briesmīgu, baigu sapni.

Dorisa Grēve, raudzīdamās laukā pa kabines logu, pārlaida vēl pēdējo skatienu Tripolei. Lidmašīna apmeta loku; meitene vēlreiz uztvēra sevī neaizmirstamās ainas: molu, putainās bangas, cieši citu pie cita stāvošos kuģu mastus ostā, kuriem pāri pacēlās trīs bākas .. . Veci cietokšņi, drupas no romiešu laikiem, baltas terases, kuras iekļāva zilgani zaļas dateļu palmu rindas. Eiropiešu vasarnīcas, gubernatora pils un augstais viesnīcas «E1 Mehari» nams, kurā britu civilās pārvaldes ierēdņi sarīkoja tējas vakaru ar dejām toreiz, dienu pirms tam, kad viņa sanaidojās ar savu priekšnieku Nelsonu. Pasakaina un reizē smeldzoša skaistuma pilna ainava. Neskaitāmo mošeju jumoli, cietokšņa sarkanīgās mūra sienas, minaretu ziloņkaula smailes snauda virmojošajā saules kvēlē… Pie apvāršņa blāvoja smilšu virpulis.

Dorisa sēri uz visu nolūkojās. Viņa te neatgriezīsies vairs nekad, bet iestāsies darbā kaut kur svešā vietā, kur nebūs ne Patas, ne arī pārējo. Meitene sēdēja klusi un raudzījās visapkārt. Pilsēta tālumā iegrima violetā miglā.

Tad lidmašīna izdarīja pagriezienu, un kāds saules stars, kas pēkšņi atspoguļojās pret tās spārnu, apžilbināja Dorisai acis. Viņa aizgriezās no loga un uzreiz pamanīja, ka kapteinis Lojs bija to novērojis.

2

—     Dok, — Makolejs teica, — jūs taču neaizmirsāt vakar aiztelegrafēt par «Sarkano kanariju»?

—    Kā es būtu varējis aizmirst, ser! Vai drīkstu atgādināt: jūs taču man jau divas reizes apjautājāties.

—    Neņemiet ļaunā, draugs!

—    Viss ir labākajā kārtībā. Telegramu nodevu tūlīt pēc pulksten sešpadsmitiem.

—    Šifrētu?

—    Jā gan.

—    Kā zibenstelegramu?

•— Nu, protams …

—    Kad to saņems?

—     Santa Monikā tā būs ap pulksten deviņpadsmi- tiem pēc Viduseiropas laika, tas nozīmē, ap pulksten desmitiem rītā pēc «Pacific Time»9 , — Dr. Spensers padevīgi paskaidroja.

—    Tātad nu jau pagājušas sešas stundas, kopš tā nosūtīta?

—    Jā.

Makolejs nošņauca degunu kabatas lakatā; izklausījās, it kā pūstu trompeti. — To vajadzēja saņemt otrās maiņas sākumā, — viņš secināja. — Vēlākais ap pusdienas laiku Varners jau būs nodevis «Sarkano ka- nariju» ražošanā, vai ne?

—    Katrā ziņā, ser; viņš taču bija kā sadedzis, — Spensers noteica. Gandrīz ar tādiem pašiem vārdiem viņi šo notikumu bija jau pārsprieduši vakar un ari šorīt. Edgars Varners bija «MAC» techniskais direktors, šefa uzticības persona visos ražošanas jautājumos, bet «Sarkanais kanarijs» — no attāluma vadāms jauna tipa šāviņš, kuram līdzīgu nebija izgatavojusi vēl neviena cita firma, nemaz nerunājot par to, ka jebkāds varētu to pārspēt. Spensers domāja, ka pēdējie NATO manevri pietiekami parādījuši «Sarkanā kanarija» nozīmi karā, jo viņš zināja, ka prezidents ar šo zibenstelegramu, par kuru tas vienmēr atgādināja, deva it kā starta šāvienu ražošanai veselām sērijām.

—    Kad atgriezīsimies mājās, ceru, hallē būs pusgatavi jau kāds desmits šo putnu, — Makolejs rūca. — Varners liek strādāt trīs maiņās.

Viņš izstiepa kājas un mirkšķināja pievērtās acis pret sauli, kas slīpi iespīdēja pa kabines logu . .. Visu šo darījumu gaita viņu iedrošināja, tagad viņš varēja raudzīties nākotnē paļāvīgāk nekā jebkad pēdējos trīs četros gados. Itin visur viņam sekmējās. Viņš pats piedalījās manevros, lai pārliecinātos par dažu savu raķešu iedarbību un dzirdētu, ko par tām spriež. Kopš viņu krizes laikā četrdesmit devītajā gadā lielās konkurentu sabiedrības izspieda no sporta un satiksmes lidmašīnu rūpniecības, viņa firmai kļuva par dzīvības jautājumu uzturēt ciešu kontaktu ar militārām iestādēm. Makolejam likās, ka šie sakari vēl nekad līdz šim nav bijuši tik cieši un sirsnīgi kā taisni tagad; Tri- polē visi. pret viņu izturējās ļoti draudzīgi un ar respektu. Vairāki kara aviacijas speciālisti joprojām atzinīgi izteicās par «Ugunsbites» un «Sarkanā kanarija» paraugiem un nemaz neslēpa, ka vērtē tos augstāk nekā citu firmu standartmodeļus — «Kaprali», «Vareno», «Matadoru» vai «Godīgo Džonu». Viņš bija pārliecināts, ka armija «Sarkano kanariju» drīz vien pasūtīs vairumā. Pasūtījumu būs tik bagātīgi, ka mašīnu un montāžās halles Santa Monikā nedēļām ilgi tiks noslogotas līdz pēdējai iespējai un visiem vajadzēs strādāt virsstundas. Viņš iedomājās savu ļaužu priecīgās

sejas… Patiesi, raķete bija viņa galvenā konstruktora profesora Junga, amerikaņu pavalstniecībā pārnākuša vācu zinātnieka, talantīgs izgudrojums. Arī reklāmu šefs Grifits šoreiz darīja visu, ko spēja; nosaukumu «Sarkanais kanarijs» viņš ieteica tāpēc, ka tā saucās kāds viņa iemīļots šlāgeris, un arī tas sekmēja gūt panākumus. Viņš noteikti ticēja, ka šis «putns» izlauzīs sev ceļu.

Dr. Spensers paraudzījās prezidentā no sāniem ar godbijīgu, kaut arī mazliet nosodošu skatienu. Bez šaubām, misters Makolejs nerīkojās labi, tik nevērīgi ģērbdamies. Tā neklājās darīt tādam pazīstamam rūpniekam kā viņam. Košā kaklasaite bija tieši briesmīga. Diemžēl, to nedrīkstēja viņam atgādināt. Pats par sevi saprotams, ka prezidents šādus nepiederīgus apģērba gabalus neizvēlas gaumes trūkuma dēļ un nekādā ziņā ne tāpēc, lai durtos acīs. Viņš tikai nepievērsa uzmanību apģērbam tāpēc, ka galva bija plānu un ideju pilna. Tomēr — tā bija tīrā nejēdzība. Spenseru traucēja arī asā mentola, oranžziedu vai bērzūdens smarža; viņš nekad nevarēja pie tās pierast. Misters Makolejs lietoja mat- ūdeņus, sejas ūdeņus, odekolonus… savā izklaidībā, diemžēl, pāri par mēru. Pirms diviem gadiem avīze «Life» viņu reiz nosauca par «visaromātiskāko ameri- kani». Apvainojošs aizrādījums, bet Makolejs to neņēma pie sirds.

—    Dok, — Makolejs ieteicās, — vai jūs vēl atceraties Grifita beidzamo reklāmu?

—    Lielisks mūsu «Ugunsbites» uzņēmums, ser, un zem tā apmēram šāds paraksts: «Go! a job for pilotless bombers? We are speciālists in missilcs and pilotless bombers …» 10

—    Ak nē, tās tādas nodrāztas frāzes. Ret kaut kur bija kāds patriotisks uzsaukums, patiešām lieliski izdomāts.

—    Nu tad, ser, vajadzētu varbūt apmēram tā: «As designer and producer of modern roekets and missilcs MAC adds power to the nation's air arm. 'Firebce' and 'Red Canary' — deadly efficient are these deienders of Democracy.» " Un bez tam vēl uzņēmumus.

Makolejs pamāja; pār viņa plato, labsirdīgo seju pārslīdēja smaida ēna. — Skaidrs, ka Eds Varners būs nodevis «Sarkano kanariju» ražošanā, — viņš klusi, gandrīz vai maigā balsī nomurmināja.

—    Mans draugs, — Edijs Serps pievērsās otrā kabines pusē sēdošajiem, — te ir vislabāk apmācītais militarpsichologs. Uzmanieties no viņa! Bet varbūt jūs atļausiet viņam izmēģināt dažus no saviem paņēmieniem?

—    Klājiet tik vaļā, kaptein, mēs būsim klusi!

—    Varbūt sāksim ar asociacijas testu, — Lojs sacīja. — Tas ir pavisam vienkārši. Jums, dāmas, nav nekas jādara, sēdiet tikai pilnīgi brīvi! Es nosaukšu kādus fantaziju ierosinošus vārdus, jums tūlit jāatbild kaut kas cits, kas iekrīt prātā, kad būsiet dzirdējušas pirmos. Vai esat ar mieru?

Abas meitenes pamāja.

—    Polarais ceļš, — Lojs iesāka, uzlūkodams mis Binčiju.

—    Reklāmā, — Patricija atbildēja.

—    Polarais ceļš, — Lojs teica Dorisai.

—    Ledus gabals.

—    Līgums, — Lojs sacīja, skatīdamies uz Patriciju.

—    «MGM», — viņa tūlīt atbildēja.

Visi nosmīnēja.

—    Aizveriet acis, — kapteinis lūdza. — Jūtieties brīvi, mēģiniet neko nedomāt, tad labāk izdosies. Mis Grēve, nu jūsu kārta! Sols parkā.

—    Lakstīgala.

—    Jūs kļūstat romantisks, — Patricija teica.

—    Lūdzu, nepārtrauciet, — Serps čukstēja. — Aizvērt acis, sēdēt pavisam mierīgi! Tā ir psiehoanalize.

—    Tējas vakars, — Lojs klusi sacīja.

—    «E1 Mehari», — Patricija nevilcinādamās atbildēja.

—    «E1 Mehari», — Lojs pamāja Dorisai.

—    Ērzelis.

—    Ērzelis?

—    Liels skandals, — Patricija atteica.

—    Jūs apsverat, ko sacīt. — Serps iebilda, — nu tas sagādā kapteinim grūtības.

—    Ir jau labi, Edij … — Lojs griezās pie Dorisas: — Liels skandals.

—   Pārmaiņas darbā, — viņa uzreiz atbildēja. — Nu jūs esat noteikti pazaudējis pēdas, kaptein. — Likās, ka Dorisai bija kapteiņa mazliet žēl; tā bija patīkama spēle.

—    Ne gluži, mis Grēve. Liekas, būs noticis tā: jūs abas esat piedalījušās kādā viesnīcas «E1 Mehari» tējas vakarā; tad — vai arī pēc tam — jums uzmācās šis «ērzelis». Es viņu pazīstu, viņa īstais vārds ir virsleitnants Nelsons, un …

—    Ak! …

—    … un runā, viņš esot liels jaunu dāmu draugs. Vai nu jūs, vai mis Binčija Nelsonu atraidīja, bija skandals, un kādam, varbūt jums pašai, radušās pārmaiņas darbā. Pēc atvaļinājuma jūs taču Tripolē vairs neatgriezīsieties, vai ne?

Dorisa vainīgi pamāja.

—   Mani pārsteidz viņa prāta asums, — ieminējās Serps.

—    Viņš tikai samedījis dažādas lidlauka tenkas, — Patricija noteica.

—   Apmierinieties, tam viņam nav bijis nekādas izdevības! Būtu ļoti korekti no jūšu puses, ja jūs atzītu, ka viņam ir kombinēšanas spējas.

—    Labi, — bet vai mums nevajadzētu mainīties?

—    Lūdzu! Smalka dvēseles izpratne, vai ne?

—    Laulātā draudzene, — sacīja Patricija, cieši vērdamās Lojā.

—    Sudraba kauss, — kapteinis acumirklī atbildēja.

—    Sudraba kaussl

—    Nēģeriete!

—    Piekāpies, Pat, — Dorisa teica. — Tev tas nekad neizdosies.

—    Pagaidi! Šķiet, ka viņš bija gribējis aizvest savai sievai sudraba kausu, bet tad uzdāvināja to kādai nēģeru verdzenei, kas tādā kārtā izpirkās.

—    Jums Holivudā vajadzētu ne tikvien filmēties, — Serps piebilda, — bet rakstīt arī scenārijus.

—     Varbūt mēs tagad drīkstētu ņemt jūs priekšā, jā? Tātad — aizvērt acis, sēdēt pavisam brīvi!

Šerps tā arī darīja; viņš ērti iekārtojās sēdeklī, ap viņa muti rotājās šķelmīgs smaids. Viņam šķita, ka šis lidojums būs tiešām ļoti patīkams.

—    Revolvera žurnālistikā, — Patricija izmeta.

—    Hersts … karš, sports, skaistumkopšana … mīla un noziegums … ģimenes laime un veselība … balsa koks "… Vai pietiek?

—    Pateicos. Ko jūs domājāt ar «balsa koku»?

—     Ko domāju? Neko. Tas man vienkārši ienāca prātā.

—    Šis tests izdodas tikai tad, ja saka to, kas iešaujas prātā, neko nedomājot, — Lojs paskaidroja.

—    Vai jūs pateiksiet mums atminējumu?

—     Jā, mis Binčija, jūsu ierosmes vārds ķēra zemapziņā nospiestā baiļu kompleksa pašā centrā. Negribu noliegt, ka agrāk biju liela bulvara laikraksta reportieris. Tā bija kāda no Hersta lapām. Tas viss noticis jau sen, kaut kad trīsdesmitajos gados. Kādā jaukā dienā parādījās jauns šefredaktors, mazs, resns vīrelis, vārdā Bušs. Vienas nakts laikā mainījās ir avīzes saturs, ir noformējums, tiraža pieauga milzīgi strauji, un lasītāji sāka mūsu avīzi mājās slēpt no saviem bērniem; drīz viņi jau bija paraduši atrast katru rītu pie durvīm gan starp maizītēm un piena traukiem, gan zem kājslauķa tikko nodrukātos «līķus», kurus mēs viņiem servējām. Misters Bušs bija centīgs žurnālists, viņš tūlīt izdeva paroli: «Notveriet tos un šokējiet!» Starp mums, redaktoriem, iedegās nežēlīga cīņa, pastāvīgi tika iecelti jauni darbinieki un citi izmesti. «Ko, tu vēl esi te?» mēs rītos paši sevi apsveicām. Bušs tīšām bojāja mums nervus.

—    Ak dievs! Vai jūs varējāt to ilgi izturēt?

—    Pietiekami. Lielāko tiesu mani ziņojumi sākās ar rindām: «Tas ir visbriesmīgākais notikums, kādu jebkad esmu aprakstījis.» Man tas ari bieži vien tā likās — patiesībā tā likās mums visiem.

—    Un balsa koks?

—    Balsa koks bija viena no Buša īpatnībām. Viņam patika dažu apmeklētāju klātbūtnē strostēt savus reportierus un ar divus metrus garu dēli sist tiem pa galvu. Viņš gandrīz vai mira nost aiz smiekliem, kad viesi uzzināja, ka dēlis ir no balsa koka un gluži viegls. Bet reiz, kad viņš tā gribēja rīkoties ar mani, tad izņēmuma kārtā vairs nesmējās. Pēc tam es izlidoju.

—   Par to jums jāpastāsta vēl, — Dorisa lūdza. Viņas acis silti mirdzēja.

—    Vai tad neturpināsim tālāk? — Lojs ātri vaicāja.

—    Jūs varētu vēl izmēģināt ar misteru Mako- leju, — Patricija čukstēja. — Viņš noteikti garlaikojas.

—    Man šķiet, es varu jums jau pateikt, kā uz to reaģēs misters Makolejs, — Serps klusu teica. Viņš pieliecās. — Iesāciet ar vārdiem — «Sarkanais kana- rijs» … un viņš noteikti atbildēs: kara pasūtījums — liela sērija — pilna slodze — deviņarpus procenti dividendes — MAC — kursa kotējums — 170 punkti virs nominālvērtības — un tā tālāk.

—   Jūs laikam labprāt uzknābjat mūsu rūpniecības dižvīriem?

—    Dažkārt jā. Bet tas maz ko līdz, mis Binčija; tie ir no cieta materiala.

—    Un sados jums pa krietnam!

Aizturēti smiekli.

Richards Lojs juta, ka pamazām zaudē pamatu zem kājām. Edijs kā sarunu biedrs bija noteikti pārāks par viņu; Lojs skaidri manīja, ka Edija stāsts par likstām, ko tam sagādājis tiraniskais šefredaktors, modina Do- risā līdzjūtību. .. Turpretim viņš ar saviem gandrīz pareiziem, bet varbūt pārāk sīkumainiem secinājumiem par tās nepatikšanām ar Nelsonu tika nostādīts daudz sliktākā gaismā. Viņam par katru cenu vajadzēja mēģināt arī turpmāk piedalīties sarunās.

—    Bez tam, lēdijas, psiehoanalizē it patīkama ir sapņu tulkošana, — viņš teica. — Ja jūs vēlētos, es ieteiktu visiem pēc kārtas pastāstīt pēdējo sapni, ko atceraties.

Cerību pilns viņš vērās Dorisā; tā viegli pamāja, mazliet pasmaidīja … Tikai tad viņam ienāca prātā, ka viņš pats savu pēdējo sapni nevarētu atklāt nekādā ziņā. Viņam jāpadomā kaut kas cits, nudien, jāpadomā.

Virsleitnants Rodnejs paskatījās uz borta pulksteni — divpadsmit četrdesmit minūtes — tad atkal caur pleksistiklu. — Flip, vai jūs zināt, kas tā tur par salu? — viņš jautāja. — Ja tā ir Linoza, kā man liekas, tad mūsu kurss pilnīgi pareizs.

Vecais pilots paraudzījās lejup uz mazo salu, kas, slīgdama bezgalīgajā zilumā, divdesmit trīs tūkstoši pēdu zem viņiem pacēlās bāli zaļgandzeltena no Vidusjūras viļņiem; bangu putainās galotnes zaigoja saules gaismā. Sala atradās slīpi iepretī lidmašīnas kreisā spārna galam, tad lēnām aizslīdēja garām, un Laskijs bez pūlēm pazina tās īpatnējo garenisko formu.

—    Tā nav Linoza, kaptein 12 , tā ir Lampeduza, — viņš sacīja, — astoņdesmit jūdzes no Tunisijas krasta, simt piecas uz rietumiem no Maltas. Esmu to bieži redzējis. Astoņpadsmitā gadsimta beigās krievi te gribēja ierīkot jūras bazi. . .

—     Varbūt viņiem arī tagad tas iešaujas prātā, — aizmugurē norūca Achils Bartolomejs, deviņpadsmit gadus vecais radists.

—     Toreiz tur klāt bija Flips un tos atrunāja, — paskaidroja bortmechaniķis Mike O'Konors.

—     1943. gada maijā, — Flips neapmulsis turpināja, — saliņu bez cīņas ieņēma Musolini drošuļi. Es pats to redzēju, zēni! — Visi uzskatīja, ka feldfebelis Laskijs ir īsta vēsturisku un ģeogrāfisku datu krātuve. Viņš zināja, kā no gaisa izskatās gandrīz visas Eiropas piekrastes, pilsētas, kalnu grēdas, upes, un varēja minēt pārsteidzošus vēsturiskus sīkumus. Apkalpes ļaudis viņu labi ieredzēja; šā nelielā auguma padzīvojušā un daudz pieredzējušā vīra izturēšanās pauda noteiktību un paļāvību. Lidojot nekad neradās tāda situācijā, ko viņš nebūtu piedzīvojis jau reiz agrāk. Ar viņu bija noticis viss, kas vien kādam pilotam var gadīties.

—    Lampeduza? — Rodnejs vaicāja. — Tad šī nolādētā vēja prognoze nekam neder. Mēs esam novirzījušies sānis kādas divdesmit jūdzes. — Viņš īgni lūkojās savā kartē. — Man jau likās, ka meteorologs ir īsts ēzelis.

—    Lielākais, divpadsmit jūdzes, kaplein. Paskatieties, lūk, pa labi, pie horizonta — tur ir Linoza. Vulkāniskā zeme ar pāris simtu iedzīvotājiem un tūkstoš kazām, tur padodas vīns un augļi… — Flips piebilda jau vairāk pats sev.

Rodnejs izslēdza autopilotu un nodeva stūri Laski- jam. Tad viņš pavilka, cik vien iespējams, atpakaļ sviru, ar kuras palīdzību pārstatīja sēdekli, piecēlās, saliecies paspraucās garām svirām, armaturām un slēdžiem un nokāpa lejā no kokpita. — Reks, — viņš uzsauca stūrmanim, — tur nepieciešama maza korektūra. Tu jau dzirdēji. Iztaisi to kopā ar Flipu!

—    Labi, — leitnants Martins atbildēja. — Vēja prognoze neder ne velnam.

—     Vai tad tā kādreiz ir derējusi, — Rodnejs norūca. Viņš devās garām radistam un iegāja apkalpes atpūtas kabinē. Tā bija šaura, bet lietderīgi iekārtota telpa, kurā viena virs otras atradās divas guļamkojas, melna sintētiskās vielas mazgājamā bļoda, spogulis un kā chroms mirdzoša elektriskā kambize. Garākos, nogurdinošos lidojumos šī telpa noderēja apkalpei par piemešanās vietu; te vīri pārmaiņus atpūtās, pīpēja, pasnauda, iegremdēja nosvīdušās sejas vēsā ūdeni, pārlapoja ilustrētus žurnālus vai arī iedzēra pa tasei kafijas. Kabine bija aizslēdzama, jo tajā glabājās vīru drēbes un vērtslietas; viena atslēga atradās pie Rod- neja paša, otra — pie Reksa Martina; tās bija modernas patentatslēgas ar trim zobiem. Blakus durvīm, kuras veda uz pārējām kabinēm lidmašīnas aizmugurē, karājās pensionētā ģeneraļa Makartura portrets vienkāršā ietvarā; ģenerālis kādreiz — piecdesmit pirmā gada pavasarī — bija lidojis ar «Astoņi-seši-nulle». Otrpus durvīm radists Bārts bija piestiprinājis film- zvaigznes Marilinas Monrojes fotogrāfiju, un Fils Rodnejs nejauši iedomājās — ko gan viņa ļaudis uzlūko biežāk — vai vecā ģeneraļa grezno cepuri zeltītām tresēm, vai Monrojes zīda blūzi. Viņš atstiepās uz apakšējās kojas un kādu laiku klausījās četru spēcīgo «Wright» sabiedrības motoru iemidzinošajā troksni. Tie, bez šaubām, gādā par paredzēto brauciena jaudu, katrs no tiem ir tūkstoš astoņi simti zirgspēku un katra apgriezienu skaits — divi tūkstoši četri simti minūtē. Diezin vai viņam paietu secen, ja kāds no šiem motoriem sāktu strādāt citādi: dobjā skaņa tūlīt pārmainītos, bet tās spēcīgais akords viņam bija jau asinīs.

Rodnejs aizvēra acis … Vai visiem pilotiem jau tā apnicis lidot kā viņam? Atkal un atkal leitnantam ienāca prātā šis jautājums; viņš mēģināja atbildēt pēc saviem novērojumiem. Daži lidotāji nemaz neslēpa, ka lidošana viņus īstenībā neapmierina, sen vairs kopš neaizpilda viņu dzīvi, bet gan izsūc visus spēkus, pamazām viņus sabeidz, sabojā viņiem nervus. Sen jau bija pagājis dēku pilnais laiks, kad katrs lidojums kļuva par aizraujošu piedzīvojumu, kad, vadot mašīnu, galvenā noteicēja bija pati sajūta, ka lido. Tādi veci dūži kā Flips ar smeldzi stāsta par to. Modernaiā aviacijā inženieri bija sastādījuši sarakstus, aplēsuši tabulas, sazīmējuši līknes un sarakstījuši likumus, kas noteica apkalpes rīcību. Katram lidmašīnu tipam bija īpaša pilotu rokasgrāmata ar garās frāzēs savirknētiem priekšrakstiem. Grāmatā bija paredzētas visas tik tikko iedomājamās iespējas, sākot ar to, kā izlaist skrietules, līdz pat aklajam lidojumam un labiem padomiem, ko darīt, ja uz borta izceļas ugunsgrēks (tad jānosēžas pavisam ātri). Gadu gaitā no satraucošā drosmīgā lidošanas sporta bija izaugusi sausa zinātne, kas neskopojās ar ābeces gudrībām. Triumfēja ma- tematika.

Tas sākās jau ar startu. Katrs komandieris savu aviacijas noteikumu nodaļā — «Lidošanas technika» atrada tabulas, kur bija uzrādītas visas svarīgākās gaisa bāzes, kādas vien ierīkotas viņa pastāvīgās lidostas apkaimē, ar to atšķirīgajiem pacelšanās augstumiem un skrejceļa garumiem pie dažādiem vēja virzieniem vai temperatūrām. Viņš varēja izlasīt, kad sasniegs ātrumu, ar kādu viņa kastei jāpaceļas no zemes, — Firstenreitā (Vācijā) ar deviņdesmit astoņu mezglu ātrumu, Madridē (Spānijā), kas atrodas augstāk, — ar simt divpadsmit. Pēc borta bibliotēkas dia- gramām varēja aprēķināt arī vertikālo ātrumu. Ja paceļas ar četrdesmit septiņu tūkstošu mārciņu noslogojumu un pēc noteiktā pacelšanās leņķa ar simt trīsdesmit piecu mezglu lielu ātrumu, tad tieši pēc divdesmit vienas minūtes jāsasniedz desmit tūkstoši pēdu liels augstums. Tad būs tieši uz grama izlietotas sešsimt mārciņas degvielu un — ja nav vēja — nolidotas trīsdesmit piecas jūdzes; pretējā gadījumā kaut kas nav kārtībā. Rodnejs spēja šos skaitļus atcerēties pat miegā… Viņam tas viss riebās.

Tikai retumis pilots pats sev atzinās, ka viņa klusā protesta pamatā slēpjas bailes. Viņš neatzina šo bez- dvēseles techniku, kas vienmēr valdīja ap viņu, taču patiesībā domāja ko citu: viņš vēlējās sev drošibu. Izgudrotās aizsardzības metodes viņu visai neapmierināja; piloti ir miroņi atvaļinājumā. Te nu tas gulēja mazā, ērtā kabinitē, atpūtās, mazliet uzpīpēja, tam uzmudinoši pamāja sirmais Klusā okeana kara varonis un daudzsološi smaidīja Marilina Monroje (šķita, ka blūze tūlīt, tūlīt tai pavisam noslīdēs no pleciem), taču septiņus tūkstošus metru zem šās istabiņas glītā, raibā paklāja viļņojās Vidusjūras zaļganzilais klajš; un vēl tūkstoš metru dziļāk drūma un auksta melnēja jūras dzīle — ar retām zivīm, dīvainiem tīteņaugiem un veselu armadu sarūsējušu kuģu vraku, kurus turp kādreiz bija nogādājušas britu zemūdenes. Kas var galvot, ka kādu dienu «Konija» sudrabotais ķermenis kā bulta nedrāžas lejup un nesašķīst pret zvīļojošajiem viļņiem? Kam gan rūpēja, kas viņu sagaida virs viena no daudzajiem lidlaukiem, kad, neredzot zemi, tikai kontroles komandpunkta vadīts, viņš ar šo ātro un smago mašīnu gatavojas nolaisties uz šaurā betona celiņa? Bija tūkstošiem iespēju piepeši iet bojā, un, kamēr pasažieris briesmīgo risku pacieta tikai pāris stundu, viņam tas bija jāizbauda jau gadiem — un būs vēl jāiztur divus pilnus mēnešus, līdz dienesta beigām, pēc kā viņš karsti ilgojās. Slepenas bailes bija iegrauzušās kaulos, iezīdušās smadzenēs, bet nekad viņš par tām nerunāja; to nedarīja neviens lidotājs.

Rodnejs aizdedzināja jaunu cigareti. Viņam likās, ka Filipinu aizstāvis un Dienvidkorejas glābējs raudzītos uz viņu asi un brīdinoši; viņš pagriezās uz sāniem. Ērgļa skatiens zem zelta tresēm — tas viņam tagad nemaz nepatika. Bet kā gan jutās viņa ļaudis? Vai tiem klājās tāpat kā viņam?

Protams, Flips Laskijs, neraugoties uz tā trīcošajām rokām, iekšēji bija vismierīgākais. Notrulinājies, ar saviem četrdesmit trim gadiem jau novecojis, viņš likās satricinošs apstiprinājums tam, ko veselam, spēcīgam vīram var nodarīt astoņi vai deviņi miljoni nolidotu kilometru. Slēptā nervozitāte bija pārklājusi pār viņa kaulaino seju veselu drebošu krunciņu tīklu; nemitīgi mirkšķinošās acis pauda nogurumu un skumjas. Plakstiņi norima tikai tad, kad viņš sāka runāt par savu meitu Helenu, kas uz viņu gaidīja tālajā Manha- tanā, — tā viņš savā aizkustinošajā vientiesībā ticēja. Taču sen jau klīda baumas, ka Helena šad tad pavadot kopā naktis ar gados jaunākiem precētiem vīriem, kuru bērnus tā uzraugot; kāds kaimiņu eskadriļas pilots samaksājis tai desmit dolārus. Toreiz apkalpei izdevās visu noslēpt, lai feldfebelis neko neuzzinātu. Taču kādā dienā viņš to atklās, un apkalpes vīri baidījās, ka šis atklājums viņu salauzīs… Nabaga Flips!

Pilnīgs pretstats Laskijam bija Aclūls Bartolomejs, kuru viņi sauca par Bārtu vai arī Bēbiju. Bārts bija jauns, piedzīvojumu kārs, enerģisks; viņam lidošana, bez šaubām, bija tikai joks. Rodnejs nedomāja, ka viņš ilgotos pēc mājām. Cik zināms, Bartam tās arī nebija nekādas tīkamās. Viņa tēvs, ieceļojis itāliešu ielas strādnieks, vārīja darvu vai jauca betonu kaut kur lielceļa malā vidējos Rietumos; ģimene mitinājās kādā grofēta skārda būdiņā aiz Kanza Sitijas gruvešu kaudzēm. Bartam bija vai vesels pusducis jaunāku brāļu un māsu, un tie visi mājoja šai šaurajā, smacīgajā alā, kas nejauki dārdēja, tikko sāka grabināt lietus. Nav brīnums, ka Bārts gribēja dienēt ilgāk, nekā paredzēts; viņam šādu bezprātību varēja piedot. Komandieris saprata, ka mazajam Bartam daudz labāk patīk kalpot «Air Force» sabiedrībai. Tur viņam deva visu, kas nepieciešams, un pēc drošības viņš neilgojās.

Bet kā tad bija ar Miki? Mazrunīgajam bortmecha- niķim, cik Rodnejs zināja, mājas apstākļi nebija tik smagi kā Bartam, tomēr diezgan pagrūti, lai dažā labā ziņā viņu norūdītu. Pēc amata Mike bija auto atslēdznieks, un viņam piederēja kāds vecs braucamais, ar kuru viņš dažkārt klaiņoja no vienas vietas uz otru, meklēdams darbu. Šādai klaidoņa dzīvei atbilda viņa robustais augums un — kā komandierim šķita — pavisam primitivais domāšanas veids. Visi sargājās Miki aizkaitināt, jo viņš ļoti ātri sadusmojās un sāka pat ķildoties ar priekšniekiem vai žandarmiem. Tādās reizēs viņš stāvēja, kājas izpletis, vicināja dūres un draudoši nolieca cieto Ira pieri, it kā gribētu uzdurt savu ienaidnieku uz ragiem. Tā kā Mikes garīgā pasaule šķita visai šaura, Rodnejs šaubījās, vai viņš jebkad varētu pārdzīvot lielākas bailes. Viņš Miki tomēr tik labi nepazina. Dīvainā kārtā Mikem piemita vairāk humora nekā pārējiem apkalpes vīriem.

Un leitnants Martins? Korektais, atturīgais Rekss ar glīto, iegareno seju, skaidrām, tālu viena no otras stāvošām acīm un mīklaino izturēšanos viņam nepatika. Lai gan viņi bija diendienā kopā jau daudzus mēnešus, tas tomēr viņus netuvināja; Martins joprojām palika Rodnejam svešs, un viņš neatrada ceļu, kā varētu kļūt tam tuvāks. Viņi abi nāca no vienām un tām pašām komerciālās sīkburžuazijas aprindām un bija guvuši gandrīz vienādu izglītību, bet nejuta viens pret otru nekādas simpātijās. Dažkārt komandierim likās, it kā Reksu Martinu apņemtu kāds noslēpums, bet, kāds īsti, to viņš nevarēja apjaust. Viņš uzskatīja, ka Rek- sam ir pārāk vēsas asinis, lai tas būtu spējīgs par kaut ko sevišķi uztraukties. Un tā Rodnejam bija jānonāk pie apkaunojoša secinājuma, ka viņš, komandieris, ir bailīgāks par visiem.

Rodnejs apgriezās apkārt un nemierīgi pacēla galvu. Vai motoru dūkoņa nesāka skanēt citādi nekā iepriekš, vai tur līdzšinējā akordā neiejaucās kāds svešs tonis? … Neprāts! Viņš pieķērās pie augšējās kojas malas un uzrausās sēdus; krūšu kabatā iečaukstējās papīrs. Pēkšņi viņš saprata, ka tieši šis papīrs radījis viņā baisas, dīvainas domas. Rodnejs izvilka to no kabatas. Tā bija dzeltenīga, aizlīmēta aploksne, kam otrā pusē uzspiests kara aviacijas sakaru dienesta apaļais zīmogs. Aploksni Rodnejam neilgi pirms starta iedeva kāds informācijās nodaļas majors, vārdā Viljamsons, piesacīdams, ka to drīkst atplēst tikai tad, kad «Astoņi- seši-nulle» pārlidos Eiropas cietzemes krastu. Rodnejs grozīja aploksni rokās, kādu laiku tajā lūkodamies.

Beidzot viņš to iebaza atpakaļ krūšu kabatā un piecēlās.

— Telpa, kurā es iegāju, bija tik liela kā Ņujorkas radiofona mūzikas halles kuluāri, — Patricija stāstīja. — Sienas klāja kremkrāsas āda, un grīda bija no korķa. Tur atradās iesārts marmora kamins ar kremkrāsas dzelzs režģiem, kāda milzīgi plata tachta, aprikožu krāsas sēdekļi, pie sienas vanna no dzelteniem podiņiem un kara aviacijas telegrāfā aparata jaunākais modelis, kas savā gaišajā skārda apvalkā izskatījās gluži kā putu krējuma pika. Tad es ieraudzīju ar platām chroma līstītēm apsistu pusapļa formas rakstāmgaldu; pie galda bija piestiprināta izliekta pleksistikla vēja aiz- sargplāksne, un tas izskatījās gluži kā bruņu kreisera komandtilts. Vienā malā šūpojās «UKW» antena; uz tā atradās vismaz seši firziķkrāsas telefoni, bez tam arī kāds Amerikas karodziņš un lauvas marmora statuja. Ar pukstošu sirdi es piegāju tuvāk un jautāju: «Čik kilometru stundā tas veic?» Tad aiz pludlīnijas galda piecēlās kāds cilvēks, resns sirmgalvis, ģērbies kakao krāsas Šantungas zīda uzvalkā; man likās, ka tas ir lācis Tedijs. Viņam bija acenes dzintarkrāsas ietvaros, mutē liels cigārs un ciniska sejas izteiksme. «Tas atkarīgs no tā, kur ir viņa kabinets, mīļā kundze,» viņš man teica. «Apakšpulkvedis Nelsons sēž vienpadsmitajā stāvā, viņam ir mazgājamā bļoda, bet nav dušas. Kasablankas lidlauka komandants dzīvo trīs stāvus augstāk, tam kabinetā ir duša, bet nav vannas. Kā jūs redzat, es strādāju septiņpadsmitajā stāvā — man ir duša un vanna. Lūdzu, kāpiet tūlīt iekšā!» — «Bet man nav peldkostima,» es atbildēju. «Oh, take il easy,» [2] viņš noteica un piespieda kādu banankrāsas pogu; istabā iedrāzās divi mežonīga izskata arabu kalpotāji un norāva man drēbes… Es, protams, kliedzu, bet balss man atteicās klausīt, un viņi iemeta mani vannā. Uz- šļakstījās ūdens, tas bija remdens un smaržoja pēc la- vandas; laimīgā kārtā to klāja biezas putas. Vannas podiņi man šķita mīksti kā vaniļas pudiņš. Es izstiepos .. . Tad es pamodos.

—    Kaunies, Pipariņ, — Dorisa iečukstēja tai ausī. Viņa bija piesarkusi. Bet Patricija nevarēja beigt smieties, viņas brūnās acis mirdzēja.

Richards Lojs nu drosmīgi mēģināja iztulkot šo pagrūto sapni. Bija skaidrs, ka tam ir erotiska pieskaņa, bet viņš izlikās, ka nav neko manījis, un nekādā ziņā negribēja nokļūt uz slidena ceļa. Šķiet, ka beigas meitene bija piedzejojusi, lai viņu mulsinātu, ko norādīja apgalvojums, ka ūdens vannā smaržojis pēc lavandas; Lojs zināja, ka sapņos reti kad sajūt smaržas. Patricija bija ne vien ar prātu apveltīta meitene, bet ari ar viegli iekvēlināmu fantaziju; to skaidri pauda viņas stāsts, taču viņš nedrīkstēja to teikt. Tā nu Lojs ķērās pie mazliet aplinka izskaidrojuma. Nelaimīgā kārtā viņu ietiepīgi traucēja kāds priekšstats; pats pret savu gribu viņš iztēlojās, kā abi arabi Patriciju met ūdenī — tas viņu kavēja pārliecinoši izklāstīt savus psichoana- litiskos secinājumus, un beidzot viņš nonāca strupceļā.

Edijs Šerps atbrīvoja viņu no šā nožēlojamā stāvokļa. — Jūs teicāt, ka kungs bija sirms? — viņš jautāja Patricijai. Viņa pamāja.

—    Viņam bija sārta seja, vai ne?

—    Jā, pareizi, man tā likās kā sārts ābols.

—    Jauki, mis Binčija. Varu izskaidrot. Šo vīru sauc — Luijs B. Meijers, viņš dzīvo Holivudā. Lauva uz viņa rakstāmgalda ir filmu sabiedrības «MGM» simbols. Notikums ar vannu varbūt norāda uz jūsu pirmo lomu. Sapnis, šķiet, bez tam vēl nozīmē, ka filmu moguls L. B. Meijers pieņems jūs pats. Cerams, ka tad viss nokārtosies — vismaz tiktāl.

—    Pateicos, mister Šerp. Es tagad ticu, ka jūs protat iztulkot sapņus labāk nekā jūsu draugs.

—    Šerps pazīst Holivudu, — Lojs atvainojās.

—    Viņš kādreiz bija viens no tur akreditētajiem piecsimt reportieriem.

—    O mister Šerp, vai tiešām?

—    Tas jau bija sen, — Edijs vilcinādamies attrauca.

—    Toreiz, trīsdesmitajos gados . ..

—    Vai jūs mums par to nepastāstītu kaut ko vairāk? — Dorisa iesaucās.

Richards Lojs nodūra galvu; likās, viņš diez vai tiks pie vārda. Edija piedzīvojumi viņas abas interesēja vairāk nekā tas, ko viņš varēja pastāstīt.

Taču Dorisa piebilda: — Man šķiet, mums tomēr vispirms jānobeidz šī rotaļa ar sapņiem. — Viņa uzmundrinoši pamāja Lojam, itin kā būtu sapratusi viņa vilšanos. — Vai jūs nepastāstītu mums savu pēdējo sapni, kaptein?

— Labāk vēlāk, — viņš klusu teica.

Fils Rodnejs ar slepenu nemieru sirdī atstāja apkalpes atpūtas kabini. Viņš vairs neatgriezās atpakaļ pilotu kabinē, bet devās pa kreisi uz lidmašīnas pakaļgalu. Divdesmit divi soļi un trīs aluminija durvis šķīra viņu no luksuskabines, kurā parasti brauca augsti komandieri, bet šodien seši neparedzēti pasažieri. Līdzīga tipa satiksmes lidmašīnās šo starptelpu aizņēma četri dažāda lieluma atsevišķi nodalījumi: priekštelpa un galvenā pasažieru telpa četrdesmit četrām personām, neliela mazgājamā istaba un ģērbtuve. Bet šeit militārā tipa «Super-Constellation» lidmašīnā bija ierīkoti kādi desmit ērti sēdekļi raitniekiem un iekārtotas dažas īpašas kabines, kur glabāt technisko aparaturu.

Komandieris mirkli pakavējās pie vienas no šīm ierīcēm — panoramas aparata. Tas bija komplicēts me- chanisms melnā krāsā, ko smaguma un dārguma dēļ civilajās satiksmes lidmašīnās nekad neierīkoja, lai gan tas spēja veikt svarīgus uzdevumus. Kā katrs pilots, arī Rodnejs zināja, kā tas darbojas, taču vissīkāk un pamatīgāk to bija izpētījis tikai leitnants Martins, kura pienākums arī bija — vajadzības gadījumā ar to rīkoties. Kāda antena ar lejup noliektu izstarotāju svieda spēcīgu elektronu kūli, griezdamās četrdesmit reižu minūtē ap savu asi un plašā lokā taustīdama apkārtni zem lidmašīnas. Līdzenas vietas izstarotājs neatzīmēja; aparats parādīja tikai paaugstinājumus. Tumšā naktī un biezā miglā uz apaļā, zaļgani vizmojošā ekrana pārlidojamais apgabals parādījās gluži kā ainavu skices. Ūdenskritumi, jūras vai lauki veidoja tumšus laukumus, turpretim kalni, mājas, koki, kuģi un salas parādījās kā spīdoši punkti vai gaiši plankumi. Sī ierīce bija izglābusi dzīvību dažam labam pilotam; Rodnejs jutas priecīgs, ka ari te atradās tāds aparats. Šodien, protams, tas viņam nebija vajadzīgs. Kad viņš ap pulksten astoņpadsmitiem nolaidīsies Oslo, būs vēl gaišs.

Domās nogrimis, Rodnejs gāja tālāk. Caur bakborta logu ielauzās taisns saules stars, atsedzot saplaisājumus pelēkajā linolejā, kas klāja grīdu, un skrambas uz aparatiem. Viņš pārlaida roku pār krūškabatu, atkal iečaukstējās vēstule. .. Kas gan tajā varēja būt rakstīts? Neviens taču neko neuzzinātu, ja viņš to atvērtu arī ātrāk. Tomēr ne. Ja pa radio uzaicinās «Astoņi- seši-nulle» pa ceļam nolaisties Sicīlijā, tad jau viss kļūs skaidrs. Bet varbūt aploksne bija tukša un tas viss tikai triks — pa daļai it kā uzticamības pārbaudes tests, kāda no tām muļķīgajām psieholoģiskajām pārbaudēm, ar kurām tik bieži aplaimo lidotājus? Rodnejs gribēja būt uzmanīgs. Viņš nolēma atplēst aploksni tikai tad, kad viņi lidos pāri Italijai.

Pēkšņi Rodnejam likās, it kā lidmašīna saņemtu nelielu grūdienu. Viņa pirksti sāka drebēt. Gaisa bedre, vēja brāzma — ? Tomēr ne, viņš noteikti maldās. Viņš to manīja tikai neskaidri, it kā pusmiegā. Nav pamata uztraukties, veco zēn … Pilota nervi tiešām bija pārkairināti.

Rodneju sagrāba baisas atmiņas. Priekš četriem gadiem viņš bija izjutis šādu grūdienu pirmo reizi, tikai stiprāku — daudz daudz stiprāku. B-29 «Superfortress», ar kuru viņi kādā skaidrā septembra rītā no Okinavas devās uzbrukumā Phenjanai, pēc nolidotiem tūkstoš kilometriem virs Kangva-Bai pazaudēja labās puses ārējā motora gaisa skrūves lāpstu, — tā nolūza nenoskaidrota materiala bojājuma dēļ tuvu pie propelera ass. Milzīgais centrifugalais spēks trieca to pret blakus esošo motoru, sadragājot tā apvalku. Kāda mašīnas detaļa džinkstēdama iļfārsita pilota kabines stiklu, kāda cita izsita caurumu tvertnei numur divi, tā sāka tecēt, uzšāvās liesmas; abi labā borta motori atrāvās un nelietojami šķībi karājās pie dūmos tītā spārna, uz kuru no ugunsdzēšamā aparata šļāca oglekļa dioksidu. Sekoja baigi un satraukuma pilni mirkļi. Rodnejs, kas toreiz kalpoja par borta strēlnieku, mechaniski izmeta bumbu kravu; spēcīgās gaisa strāvas dēļ, kas spiedās sadragātajā kabinē, viņš atradās jau pusnemaņā. Desmit tonnas sprāgstbumbu un napalma bumbu, kas bija nolemtas Phenjanas valdības iestāžu kvartalam, noplunk- šķēja Dzeltenajā jūrā; tad smagi ievainotais pilots bojā ejai nolemto lidmašīnu prasmīgi nosēdināja uz viļņiem; tā pilnīgi apgāzās un nogrima tikai pēc trim stundām.

Par šīm stundām Rodnejs vēl dažu labu reizi domāja ar šausmām. Viņi tad bija sagatavojuši gumijas laiviņu, tomēr neuzdrošinājās to nolaist šā ūdens- tuksneša vientulībā, tāpēc pieķērās pie milzīgās stūres ierīces, kas jau pa gabalu bija redzama uz ūdens. Tādā stāvokli tad nu tie kā sastinguši vēroja tālumā degošo napalmu — vai tikai tas nesasniegs to nemitīgi pieaugošo benzina traipu, kurā viņi paši peldēja? Kāds Ma- kartura invazijas flotes iznīcinātājs, kas atradās pie In- čonas, beidzot viņus izzvejoja un nogādāja Ilagmaņa kuģa «Misuri» lazaretē. Rodnejs vēl it labi atcerējās pēc piparmētrām smaržojošo, mazo sanitaru, kas pārsēja viņa brūces, gan ari kluso gramofona muziķu nakti, nemitīgo šūpošanos un «Misuri» ritmiskās zalves, apšaudot nākošajā dienā ar 40,6 mm kalibra lielgabaliem Korejas piekrasti.

To Rodnejs vairs nevēlējās piedzīvot; vispār viņam jau bija diezgan. Viņš ilgojās pēc miera un drošības — un, paldies dievam, pēc diviem mēnešiem to arī gūs. Līdz tam bija jāiztur. «Air Force» nemaksāja slikti. Skaidrā viņš saņēma četri simti divdesmit piecus dolārus mēnesī un, tāpat kā daudzi piloti, lielāko algas daļu atlicināja, lai vēlāk demobilizējoties būtu ar ko uzsākt dzīvi. Viņa sieva Mable izsitās kaut kā pati, tā no viņa naudu neprasīja. Bankā nu jau bija laba su- miņa, arī tēvs kaut ko pieliks . .. Pēc diviem mēnešiem viss būs nokārtots!

Rodnejs savilka lūpas, krunkas pierē izlīdzinājās. Viņa dzīves mērķis bija uzbūvēt savas dzimtās pilsētas centrā vairākstāvu garažu; viņam tur piederēja neliels zemes gabaliņš. Mājiņa ienesa maz, bet, ja to nojauktu un tās vietā uzceltu modernas konstrukcijas garažu no dzelzsbetona un stikla, tad viss būtu citādi. Sagādāt novietni daudzajām mašīnām, kas arvien vairāk pieblīvēja centra ielas, — tas bija steidzīgi atrisināms jautājums. Mable rakstīja, ka garaža maksāšot apaļus sešpadsmit tūkstošus dolāru; tā būs apļa veida torņa

celtne, kuras ārpusē ierīkos spirāles formas uzbrauktuvi, pa kuru mašīnas uzripos līdz augšējiem stāviem. Ja viss labi veiksies, viņš rausīs lielu naudu un varēs dzīvot brīvi un neatkarīgi. Viņam bija labas zināšanas technikā, par degvielām un motoriem, Mablei turpretī — nepieciešamais veikalnieces talants; par šo plānu nebija daudz ko prātot… Ar vieglu smaidu uz lūpām viņš atvēra kluba durvis. Domas par spirālveidīgo garažu un par savu enerģisko, praktisko sievu iedvesa tam paļāvību.

—    Jūs laikam esat mūsu lidmašīnas komandieris, vai ne? — Dr. Spensers jautāja.

Rodnejs laipni pamāja.

—    Vai drīkstu jums ko pavaicāt?

—    Lūdzu! Kas jums ir uz sirds?

—    Nekas -sevišķs, — Dr. Spensers atturīgi noteica. — Kādēļ jūsu mašīnas apakšpuse nokrāsota balta?

—    Tā toreiz vēlējās ģenerālis Makarturs, — Rodnejs atbildēja, — balts bija viņa mīļākā krāsa.

—    Ak tā . . . Kas notiktu, ja kāds no jūsu motoriem apstātos?

—    Jūs to pat nepamanītu, ser. Mūsu «Konijs» lido Joti labi arī ar trim motoriem.

—    Tātad būtu iespējams vienīgi mazliet nokavēties?

—    Nu, mēs, piloti, nolaižoties drusku pasvīstu; taču jūs nejustu neko.

—    Bet ja nu, pieņemsim, no ierindas izietu divi motori?

—    Tie nav saistīti savā starpā, ser. Bez tam — nekad vēl nav gadījies, ka lidmašīnai reizē sabojātos divi motori. Tomēr arī ar diviem motoriem vēl varētu lidot. Ne pārāk augstu un ātri — taču mērķi mēs sasniegtu.

—    Patīkami dzirdēt… Bet vai nav iespējams, ka lidmašīnā izceļas ugunsgrēks?

—    Pilnīgi izslēgts. Pat tādā gadījumā, ja mēs saņemtu kādu labi tēmētu mūsu reaktivā iznīcinātāja «Sabre» šāvienu.

—    Tātad principā, — Dr. Spensers mazliet aizvainots noteica, — jūs ar to nerēķināties.

—     Nekādā ziņā. Pie tara uz borta ir ne tikai ugunsdzēšamā ierīce vien, bet arī aparatūra, kas uzrāda, kur uguns izcēlusies. Tā ir visjaunākās konstrukcijas.

—    Tas izklausās nomierinoši, virsleitnant. .. Bet kāpēc gan lasām par tik daudzām lidmašīnu katastrofām?

—     Man liekas, prese to uzskata par aizraujošu lasāmvielu.

—    Jūs tikai nedomājiet, ka esmu norūpējies. Es pats darbojos šai nozarē. Kaut gan — kā jūs, bez šaubām, būsiet dzirdējis, mūsu sabiedrība kopš kāda laika visu uzmanību koncentrē bezapkalpes lidmašīnu konstruēšanai.

—    Vai jums ar to labi veicas, ser?

—    Man šķiet, jā.

—    Lieliski, tad mēs drīz vien būsim lieki.

—    Nu, kas uz to attiecas … tiktāl jau gan neesam tikuši. Viss vēl tikai bērna autiņos.

—     KādēJ jūs pūšat viņam miglu acīs, Dok? — iejaucās prezidents Makolejs; viņš smaidīdams vērsās pie Rodneja: — Jūs, manu zēn, jau tagad varat taisīt jaunu veikalu. Amerika dod iespēju katram.

— Mēs visi bijām sastājušies vienā rindā, — stāstīja Edijs Šerps kabines otrā pusē, — un misters Bušs katram no mums kaut ko jautāja. Viņam bija spilgti punktaina kaklasaite un rokā visiem pazīstamās milzīgās papīrgrieznes. Kas nepratīs precizi atbildēt, tam viņš pārgriezīs rīkli, — tas man bija skaidrs, un es sajutu briesmīgas bailes.. . «Kādu stilu atzīst par labāko talantīgs žurnālists?» viņš jautāja mūsu galvenajam reportierim. «Šāds žurnālists raksta primitīvi, izvairās no gariem teikumiem, svešvārdiem un modificētiem adjektiviem. Viņš raksta tā, kā runā deviņus gadus vecs bērns. Vislabākais ir.telegramu stils.» — «Tātad, vārdu sakot, kā?» tincināja misters Bušs. «Konkrēti, sulīgi, asi. Katrs teikums ir kā īsts šoks.» Boss apmierināti pamāja; lielās papīrgrieznes pie viņa sāniem klusi skanēja. «Kāds ir jūsu darba galvenais princips?» viņš vaicāja «Ģimenes laimes un veselības» nodaļas redaktoram Baldvinam. «Mūsu uzdevums ir līdz pamatiem izpētīt visas mīlestības lietas,» tas nekavējoties atbildēja. Tad misters Bušs griezās pie mūsu film- zvaigžņu intervētāja. «Kādus trīs svarīgus jautājumus jūs mēdzat uzdot?» viņš gribēja uzzināt. «Kādi ir jūsu astoņi nepieciešamie noteikumi laimīgai laulībai? Kāds bijis jūsu dzīves grūtākais brīdis? Vai taisnība, ka jūs ceļojumos lietojat Grehema kāju pūderi?» — «Labi,» noteica boss un vērsās pie «Mīlestības un nozieguma» nodaļas vadītāja, kas stāvēja man blakus. «Kāds ir jūsu svētākais princips?» — «Skuķīši jāiekairina, un tad ar tiem var darīt, ko grib; taisni tāpat kā ar maziem bērniem.» Misters Bušs sevī kaut ko norūca; visi bija izturējuši. Pēc tam viņš vērsās pie manis. Sirds man briesmīgi dauzījās, taču es cerēju gūt panākumus, jo biju labs žurnālists un savu darbu pratu… Bušs mani noskatīja asi un pamatīgi, viegli piedūra ar grieznēm man pie pleca un vaicāja: «Mister Šerp, kāda ir mūsu avīzes nozīme?» Man aizrāvās elpa, — to es nezināju. Nekad man "nebija ienācis prātā domāt par abstraktām tēmām. Rīklē man iespiedās it kā kamols, auksti sviedri pārklāja pieri, un es klusēju. Kādēļ viņš taisni man jautāja kaut ko tik grūtu? «Kāds ir tās moraliskais nolūks?» boss kliedza, tumši piesarkušu seju pienākdams man klāt. «Jūs, šef, varat jautāt par manu nozari, ko gribat,» aizelsies čukstēju, «bet tas … bet tas … Tā jau ir filozofija!» es sašutis iesaucos. Lēnām viņš pacēla papīrgrieznes un atvēra tās. Taču, iekāms tās iecirtās manā kaklā, viņš, lai mani vēl vairāk apkaunotu un pavairotu manas mokas, uzdeva to pašu jautājumu manam kaimiņam, pavisam jaunam žurnalistam Grīnam, kas tikai nesen bija sācis strādāt pie mums. «Mēs izdarām lielu pakalpojumu sabiedrībai,» jaunais cilvēks žigli nobēra. «Mēs esam dzīves spogulis. Mūsu milzīgā tiraža rāda, ka mēs esam vajadzīgi vienkāršajam cilvēkam. Nevar būt, ka tik daudziem miljoniem amerikaņu nebūtu taisnība. Mūsu moraliskais pienākums ir šokēt lasītāju un atbrīvot to no letarģijas. Mēs esam pārliecināti par savu progresivo misiju un ieturam mērenu labējo politiku, izpušķodami to ar sensācijām, lai tā katram būtu pa gaumei. Tā mēs palīdzam valdībai, lai tēvijas likteni vadītu visiem par labu.» Pēc šiem gudrajiem un skaistajiem vārdiem pie jaunā Grīna pienāca garkājainā meitene Džena; viņa pasniedza tam rožu pušķi. Džena bija mūsu nodaļas «Turpinājumi ilustrācijās» varone, piedzīvojumu kārs bērns, kas katrā izdevīgā gadījumā astotās lappuses apakšā izģērbās. Orķestris aiz sienas sāka spēlēt «Yankee-Doodle» [3] . es vēl redzēju, kā, pieķērusies Grīnam pie rokas, Džena izgāja ārā. Tad mani nonāvēja.

—     Sevišķi interesants sapnis, — pēc ilgāka klusuma brīža noteica Rodnejs. — Atvainojiet, es ari klausījos.

—    Tad jums katrā ziņā jāpiedalās rotaļā, virsieit- nant, — Patricija iesaucās. — Vēlāk jūs pastāstīsiet arī savu sapni, vai ne?

Visu skatieni pievērsās Richardam Lojam.

—     Man liekas, Edij, — viņš piebilda, — šis ir daudznozīmīgs sapnis. Pamēģināsim drusku precizēt. Vai tu, piemēram, vari atcerēties jaunā Grīna seju?

—     Viņa seju? Vai es par to jau nestāstīju? Dīvainākais tas, ka šis Grīns izskatījās tieši tāds pats kā es, kad man bija divdesmit gadu. Mazliet baigi, vai ne?

—     Mistera Šerpa personība sapnī ir it kā sadalījusies, — mazliet padomājis, kapteinis paskaidroja, — šķiet, sapnis atklāj, ka mans draugs toreiz, gandrīz priekš divdesmit gadiem, piederējis pie tiem žurnālistiem, kas dzīvo no sensācijām un prot ari apšaubāmus faktus aizplīvurot ar skanīgām frāzēm. Tagad viņš vairs to nespētu. Piedzīvojumu norūdīts, viņš ir sapratis, ka vienīgā īstā vadītāja zvaigzne ir patiesība. Taisni tāpēc viņš sapnī nevarēja atbildēt uz jautājumu, kādam morālām mērķim kalpo šī skandalozā lapa; uz to jau vispār nevar pozitivi atbildēt.

—     Nu, šoreiz jums izdevās brīnišķīgi, — Dorisa sacīja.

—    Jums tā liekas?

—     Noteikti. Man šķiet, ka Patricija jums nodarījusi pāri. Bet šis sapņa iztulkojums jums lieliski padevās.

Lojam kļuva silti ap sirdi. Viņam bija neērti apzināties, cik maz viņš pelnījis šīs uzslavas. Viņš tikko bija runājis daudz par patiesību, bet īsto izskaidrojumu noklusējis. Patiesais sapņa saturs, pēc viņa domām, bija pavisam citāds. No intimām sarunām viņš zināja, ka Edijs baidās novecot. Viņam tikās padižoties. Viņš mēdza pārbaudīt sava auguma elastīgumu, atkal un atkal pārliecināties par savām darba spējām; tikpat bieži viņš mēģināja ari noskaidrot, vai atstāj uz sievietēm vēl tādu pašu iespaidu kā agrāk. Šīs rūpes plaiksnījās arī cauri sapnim, kurā viņam divkārt neveicās; viņš nespēja vairs atbildēt uz priekšnieka jautājumu, un meitene aizgāja ar viņa jaunāko līdzinieku. Taču, tāpat kā skaidrojot mis Binčijas sapni, Lojs neatļāvās teikt patiesību. Tādēļ viņš bija izvēlējies maigāku sapņa'iztulkojumu un priecājās, ka šoreiz veicies labāk. Sarunas norisēja ar zināmām grūtībām, jo katra īsta analizē it kā atsedza intimu dvēseles noslēpumu plīvuru. Patiesībā šis psichotests bija par nopietnu, lai to izmantotu kā vieglu rotaļu sabiedrībā; tomēr tā bija ari patīkama nodarbība. — Mis Grēve, nu ir jusu kārta!

Bet Dorisa vilcinājās, un tā nu nākošajam vajadzēja stāstīt Filam Rodnejam. — Es sapņoju, — pilots iesāka, •— ka šūpojos ar savu lidmašīnu virs bēdīgi slavenā starptautiskā Idlevildas lidlauka13 . Visapkārt nakts. Jau bezgala ilgi riņķoju pa. dažādiem ešeloniem, jo skrejceļš aizņemts. Zem manis atļauju nolaisties gaidīja vēl divi citi — kāds «PAA Stratocruiser» un kāds «Air France» DC-4 14 . Virs manis, augstākajos ešelonos, meta lokus vēl kāds pusducis svešu putnu. Ja kāds nosēdās, mēs pārējie drīkstējām nolaisties trīssimt piecdesmit metru zemāk nākošajā ešelonā. Es vēroju savu aparaturu, veikli grozīju stūres ratu … Arā bija melna tumsa. Pēkšņi pie rūts piespiedās riebīga seja, tā pielipa tur kā bāls traips, un kāda balss sauca: «Kādēļ šīs nolādētās spirāles? Izmantojiet liftu! Izmantojiet liftu! Amerikāņi tagad brauc ar liftu.» … Tad parādība pazuda. Bet nu zem manis atskanēja griezīgi signāltaures pūtieni, un, kad es atkal paraudzījos pa kabines logu, man gandrīz sastinga asinis dzīslās: es neatrados vairs kaut kur gaisā, bet planēju virs kādas daudzstāvu garažas spiralveida uzbrauktuves. Tur nu man vajadzēja nolaisties! Mani sagrāba šausmas; mechaniski izslēdzu motoru un izlaidu bremz- plākšņus. Nu bija pilnīgi skaidrs, ka mana lidmašīna sadragās un noslaucīs no uzbrauktuves daudzos automobiļus — arī šoferi to bija sapratuši; viņi lēkāja kā negudri un spiedās kopā raibā kamolā kā aitu bars negaisa laikā …

—    Briesmīgi, — Patricija izdvesa.

—     Drāzos viņiem virsū! Brīkšķēja un brākšķēja … Tad es atrados starp milzīgām drupu kaudzēm. Salocīti skārda gabali, vaidoši cilvēki — un visam pāri ņirboša, violeta neona gaisma. It kā atbalss sauca no tālienes: «Te nu ir jūsu nolādētās spirāles. Izmantojiet liftu! Amerikāņi tagad brauc ar liftu.» Tas, manas dāmas un kungi, ir viss. Man šķiet, ka šis sapniš" nenozīmē neko.

—     Savādi, — Lojs teica. — Te īstenībā ir divi dažādi notikumi. Vispirms — parastais, mums visiem pazīstamais pilotu murgainais sapnis. Turpretim nobeigumu varētu iztulkot kā garažas īpašnieka bailes.

—    Kā tā? — Rodnejs vaicāja. — No kā tad viņam varētu būt bail?

—    Varbūt no kāda konkurenta. To liecina reklāmās vārdi: «Brauciet ar liftu!» Te būs domāts auto lifts.

—    Tas izklausās ticami, — Šerps ieteicās. — Savienotajās Valstīs tagad pazīstami divi garažu veidi: vai- rākstāvu garaža ar spiralveida uzbrauktuvi un ievērojami dārgākā daudzstāvu garaža ar elektrisko auto liftu. Ar to ātri un droši paceļ mašīnu pašos augstākajos stāvos, un klientam aiztaupās mazliet kutelīgais brauciens pa spirāli.

—     Bet jums, virsleitnant, — Lojs iejautājās, — droši vien ar garažām ir vismazāk darīšanu?

—     Pilnīgi nekādas, — Rodnejs visai izbrīnījies atbildēja. Neviens nepamanīja, ka viņš bija kļuvis bāls.

Prezidents Makolejs šķirstīja aviacijas laikrakstus; uz ceļiem viņam atradās «Aviation Week», «Air Facts», «Aireal Age» un «Aero Digest» [4] . makoleja garastāvoklim vairāk būtu atbildis piebiedroties sarunām, kas norisēja aizmugurē, lai gan viņam pašam likās diezgan grūti atstāstīt kādu sapni; viņš parasti gulēja veselīgā bezsapņu miegā. Bet nu sēdekļu iekārtojums spieda viņu pagriezt sabiedrībai muguru, un vajadzēja apmierināties ar laikrakstiem un Dr. Spen- seru.

Doktors kaut ko atzīmēja. Pavisam reti bija tadi brīži, kad viņu varēja sastapt bez darba. Viņam bija uzdots rakstīt Makoleja firmas vēsturi; un, kad nebija nekā cita ko darīt, viņš ķērās pie tās. Viņš zināja, kas ar to jāpanāk. Lai varētu pievilkt publiku, vajadzēja iepīt arī dažādus privātā rakstura sīkumus. «Leonards V. Makolejs, tagadējā «MAC» prezidenta tēvs, kaislīgi nodevās makšķerēšanas sportam,» Spensers rakstīja. «Var būt, ka šim paradumam bija sava loma kādas rakstura līnijas izveidošanā, kura viņam ar visu piesardzību un pacietību neļāva baidīties no pārdrošiem lēmumiem.'Iepazinies ar rietumu piekrastes pieaugošo saimniecisko nozīmi un klimatiskajiem apstākļiem, viņš nekavējoties pārcēla savas firmas galveno sēdekli uz Kaliforniju.»

Doktors pārtrauca rakstīt, pārlasīja teikumus vēlreiz un secināja, ka izdevies labi. Viņš nolēma atļauties mazu asprātību: «Kā makšķerniekam šī pārcelšanās viņam bija ļoti izdevīga. Kalifornijas ūdeņos mudžēt mudžēja zobenzivis. Turpretim kā mašīnu rūpniekam viņam šis pasākums pirmajā laikā šķita diezgan drūms.» Gudri izvēlētiem teicieniem Spensers attēloja sākuma grūtības, aso eksistences cīņu, kurā uzvarētājs palika Makolejs seniors.

«Mēnešiem ilgi viņa birojā Piko bulvāri Losandže- losas pilsētā neparādījās neviens pats klients. Lai iegūtu līdzekļus veikala īrei, Leonards V. Makolejs sāka nodarboties ar lauksaimniecību. Kādā nomātā laukā viņš audzēja kartupeļus, tas ir, vismaz mēģināja to darīt. Ar Makoleja velosipcdiem, Makoleja sporta mašīnām un sporta lidmašīnām pa to laiku bija jau braukuši miljoniem ļaužu, bet Makoleja kartupeļus nedabūja ēst neviens. Tīrums bija purvains.»

Ar šo formulējumu šefs būs apmierināts, jo viņam patika parupjš humors. Dr. Spensers raksti ja un rakstīja, viegli un veikli plūda vārdi no viņa pildspalvas. Sad un tad viņš vērsās ar kādu piesardzīgu jautājumu pie Makoleja… — Vai pareizi, ser, ka līdz 1915. gadam bija atļauts ražot galvenokārt Singera sistēmas šujmašīnas?

—     Jā, bet mūsu specialitāte bija pogcaurumu mašīnas. Padomājiet tik, Dok, — septiņpadsmit tūkstoši gadā.

—    Pogcaurumu mašīnas… tas ir svarīgi.

—     No 1915. līdz 1918. ražoja torpēdu mechanismus, vai jūs to jau uzrakstījāt? Un pēc tam mēs taisījām galvenokārt divriteņus.

—     Tiktāl es vēl neesmu, ser, ticis. Liels paldies! — Viņš rakstīja centīgi tālāk.

Makoleja stingrie pirksti pārslīdēja pār cieto, spīdīgo, biezo papīru; tas patīkami oda pēc melnās spiestuves krāsas. Viņš pārskatīja reklāmās un sludinājumus, kas aptvēra divas trešdaļas no visa žurnālā apjoma. Zem kādas startējošas raķetes krāsaina uzņēmuma rūpnieks lasīja: «Firing off a modern rocket with its mightv po\ver is no job for u layman! Yes, the big CORPORAL is the new pridc and ļoy of the U. S. Aimy. — Firestone Tyre and Rubber Co., Ac- ron, Ohio.» 15

Makolejam nekad neapnika lasīt citu reklāmās; šodien tās viņu pat uzjautrināja. Liekas, arī tur nebija nekādi nieka puiši. Daži turienes reklāmu meistari varētu pat sacensties ar viņa Grifitu. Vairāki no viņu sludinājumiem sākās ar jokiem vai jautriem nostāstiem, kas tos darīja pievilcīgākus. Zem kāda veca grieķa karikatūras, kurš spalvu tērpā gribēja lidot pa gaisu, bija rakstīts: «The most important part of c:ny ilight is the landing. (fcarus, son of Daedalus.) — Dr/e- dalus was a do-it-yourself type. He fixed up a couple of homc-made \vings consisting of feathers and wax and look son Icky for a short hop. These wcre Icky's last words as the wax began to me!t… But there's nothing home-made about the modern CRAC airplanes and missiles!» 10

Tagad nāca lappuse, kas viņam pašam bija maksājusi divi tūkstoši astoņi simti dolāru. Tā rādīja kādu no attāluma vadāmu šāviņu brāžamies lejup uz ienaidnieka kara kuģi. Teksts bija šāds: «MAC's FIREBEE Is a rapier in the hanā of the U. S. Airman. She flashes through the skies with supersonic speed, day or nighi in any weather. With FIREBEE he ccin seek out the in- vader, strike and destroy him. Built for the U. S. Air Force, MAC's FIREBEE is delta-winged and jet-powe- red, designed for men who are on guard for Ameri- ca's air defence.» 17

Makolejs pamāja. Patiesībā «Ugunsbites» drīzāk varēja uzskatīt par uzbrukuma ieroci, bet tas Grifi tu nebija traucējis izvēlēties šādu tekstu. Viņš bija rīkojies gluži pareizi, visu pasākumu reklamējot tādā veidā. Jā, šī lappuse izskatījās labi. Uzņēmums Mako- lejam patika, ari iespiedums bija glīts… «Ugunsbitc», nu jā, — bet «Sarkanais kanarijs» likās vēl daudz labāks. Eds Varners nu jau būs sācis «Sarkano kanariju» ražot sērijām.

Prezidents saknieba lūpas, un, tā kā līdz ar to apakšlūpa pastiepās uz augšu, viņa zods izslējās asāk, bet acis samiedzās šauras; gandrīz likās, it kā viņam kas sāpētu. Makolejs atturīgi pasmaidīja. Sejā pavīdēja īpatna izteiksme; tā pauda ietiepību un jautrību, un savas uzvaras apziņu. Jā gan, nu viņš drīz vien tiem parādīs! Viss bija kārtībā, un «Sarkanais kanarijs» sāks savas gaitas.

*

Tai pašā laikā, kad «Super-Constellation» pārlidoja mazo Džulijas salu Sicilijas piekrastē, tūkstoš divsimt kilometru uz rietumiem — Kartagenas ostai Dienvidspānijā tuvojās kāds sešmotorīgs amerikaņu kara aviacijas «Convair B-36 J» 18 tipa bumbvedējs ar numuru «septiņi-četri-četri». Tāpat kā «Astoņi-seši- nulle», arī šī lidmašīna lidoja septiņi tūkstoši metru augstumā, bet ar ziemeļaustrumu kursu. Tās korpuss bija līdzīgs pelēkam, patievam cigaram.

B-36 bija lielākā kara lidmašīna pasaulē — četrdesmit deviņus metrus gara, gandrīz septiņdesmit plata, simt četrdesmit septiņas tonnas smaga, apbruņota ar sešpadsmit ātršāvējiem lielgabaliem; tai bija piecpadsmit vīru liela apkalpe un vertikālie stabilizatori tik augsti kā trīsstāvu nams. Sī lidmašīna varēja nogādāt četri tūkstoši pieci simti kilogramu lielu bumbu kravu līdz vistālākajai zemes malai, jo tās darbības loks aizsniedza deviņpadsmit tūkstoši kilometru. Četras paātrinātājas turbinas, kas bija piestiprinātas zem tās spārniem, Jāva vajadzības gadījumā lidot ar septiņsimt kilometru ātrumu stundā. Tomēr šī varenā un dārgā lidmašīna sāka pamazām novecot. Jau 1949. gadā admiralis Redfords apgalvoja, ka B-36, salīdzinot ar ienaidnieka reaktivajiem iznīcinātājiem, esot par lēnu un to vairs nevarēšot izlietot karā pret Krieviju. Pret viņu gan kādā senata sēdē, kur tika apspriesti bruņošanās jautājumi, uzstājās ģenerālis Kertiss Le Mejs, «SAC» 19 šefs, ar šādiem drosmīgiem vārdiem: «Es neuzskatu par vajadzīgu te diskutēt, vai šo B-36 var vai nevar notriekt. Mani interesē, lai attiecīgs mūsu bumbvedēju skaits izlauztos cauri ienaidnieka aizsardzības līnijai un ar niecīgiem zaudējumiem nomestu uz mērķi pieklājīgu daudzumu bumbu. Es domāju, ka B-36 to itin labi spēj veikt.» … Tā nu līdz 1953. gada vidum turpinājās šīs lidmašīnas serijveida ražošana. Taču nākošajā gadā «SAC» komandieri šā tipa vecākām lidmašīnām vairs neuzticēja svarīgus uzdevumus un sāka tās izmantot kā tuvās darbības reaktivo iznīcinātāju nesējlidmašīnas vai «bāzes kuģus». Arī lidmašīnas «Septiņi-četri-četri», kura tagad pārlidoja Kar- tagenu, milzīgā korpusa apakšpusē bija piekabināts startam gatavs «Thunderstreak» tipa reaktivais iznīcinātājs F-84 F.

— Cietzeme, Bed, — nu tu drīksti, — otrais pilots sacīja. Leitnants Kleitons, «Septiņi-četri-četri» komandieris, tvēra krūšu kabatā un izvilka aploksni, ko tam pirms pusotras stundas Marokas galvenajā lidostā Portliotejā bija iedevis aviacijas slepenā dienesta kapteinis Anasts. Kleitons, skeptiski nosmīnēdams, ar nagu atplēsa aploksni. Viņu uzjautrināja šo kancelejas žurku noslēpumainā izturēšanās, lai izsargātos no spiegiem; Kleitona acīs tā bija bērnišķīga niekošanās. Aizzīmogota pavēle — īsts seno viduslaiku triks, kas viņam lika atcerēties zirgu mugurā auļojošus sūtņus, slepkavību stāstus, melnas maskas, dueļus rīta agrumā vai arī tādas grāmatas kā Stīvensona «Bagātību sala» ar visu tām piemītošo jūras laupītāju romantiku. .. Lēnām viņš atlocīja slepeno rakstu, lasīja to un grozīja galvu.

—    Rādi šurp, Bed! — otrais pilots lūdza.

—     Uz Oslo lido vēl viena kaste, — Kleitons teica. — Mums ar to tūlīt.jāstājas sakaros. Izlasi! Viņi mums uzdod diezgan komiskus viļņu garumus.

—     Kapteinis Anasts vakar vakarā nebija mājās, — otrais pilots norūca, nozīmīgi pamirkšķinādams. — Ja Anasts nokavē «elektrisko», tad viņam vienmēr ienāk prātā šādas idejas.

—    Kas par «elektrisko»?

—    Vai tad viņš tev vēl nav stāstījis? Viņš tur bieži iet, bet man liekas, viņu tas neapmierina. Anastam vajadzētu zināt, ka nevienu vīrieti tas nevar apmierināt. Bet viņš ir neatlaidīgs. Iet joprojām uz turieni.

—    Pie velna — uz kurieni?

—     Nu, uz «marokaņu elektrisko». Tas notiek šādi. Tu noliecies kails uz kušetes, un meitene, kas tērpusies tikai īpašā neilona plīvuri, brauka tevi ar kaut kādu elektrisku ierīci. Anasts saka, ka šis aparats briesmīgi dūcot un kutinot. Aiztikt tu šo meiteni nedrīksti, citādi izlidosi ārā; viņiem tur ir ārāsviedējs kā vērsis… Tā nav nekāda vienkārša meitu māja, Bed. Kaut kas daudz smalkāks!

—    Varbūt einukiem, — leitnants ar pretīgumu noteica.

—     Katrā ziņā Anastu tas neapmierina; tāpēc viņš jau arī tā dīdās un tāpēc arī visa ši ideja. Mēs vēl izpeldēsimies!

Kleitons lūkojās pēc radista. — Džimmij, — viņš pavēlēja, — izsauciet pa šo draņķīgo vilni putnu «Astoņi-seši-nulle»!

—     Nevienu vīrieti tas neapmierina, vienīgi francu- žus, — otrais pilots nomurmināja, — tāpēc arī visas šīs blēņas ar draņķīgo vilni.

—    Turi nu muti!

—    Es tomēr reiz ar Anastu parunāšu, lai viņš to izbeidz. Galu galā, Bed, kamēr viņš dīdās, mēs vēl dabūsim izpeldēties.

Iekrakšķēdamās atvērās kabines durvis, un visi pacēla galvas; pilota šaušalīgais sapnis bija tos satraucis. Taču tas bija tikai Achils Bartolomejs, kas slaids, vingrs un mazliet apjucis stāvēja atvērtajās durvīs. Radista šaurais, viegli liektais deguns grūtsirdīgi slīga lejup, kā ogle melnie mati bija izspūruši; šķita, ka viņš pārāk steidzīgi būtu noņēmis austiņas. Rodnejs paraudzījās Bartam acīs un lūda) saprata, ka noticis kaut kas tāds, kas radistam nav paticis vai arī to pārsteidzis. Viņa izteiksmīgā vaibstu spēle allaž nodeva katru viņa domu.

—    Kas ir, Bart?

—     Kaptein, mūs izsauc kāda kaste, kas arī lido uz Oslo. Kaut kāda B-36 ar numuru «septiņi-četri-četri». Tā nāk no Portliotejas, patlaban atrodas virs Spānijas austrumu piekrastes starp Kartagenu un Valensiju.

—    Vai viņiem vajadzīga palīdzība? Līdz turienei ir vismaz septiņi simti jūdžu… Bez tam viņi taču var nosēsties Spānijā.

—    Neliekas vis, ka viņi mūs izsauktu tāpēc. Viņiem dots rīkojums uzturēt ar mums sakarus pa radio.

—    Ko tas nozīmē?

Bārts paraustīja plecus; šis žests, tāpat kā viss cits, ko viņš darīja, likās pārspīlēts. — Viņu puiši arī to nezina, virsleitnant. Viņiem vienkārši tā pavēlēts. Tie apvaicājas, vai mums nav līdzīga pavēle.

—     Vai ari mums nav… Labi, es eju. Dāmas un kungi, atvainojiet mani!

—    Vai tur varētu būt kaut kas nopietns? — jautāja Makolejs, mazliet paceldamies no sava sēdekļa.

—     Nedomāju gan, ser. Tikko noskaidrošu, tūlīt darīšu jums zināmu, — mierināja komandieris, taču Makolejs bija jau piecēlies kājās. Mocīja garlaicība, un viņš cerēja dzirdēt kādu interesantu notikumu.

Rodnejs gāja pa priekšu, un Bārts ar prezidentu tam sekoja. Pilots klusēja. Lai gan viņa priekšā nebija kartes, viņam tomēr drīz vien kļuva skaidrs, ka lidmašīnai, ja tā no Portliotejas Marokā devusies uz Oslo un no austrumiem aplidojusi Spānijas Maroku, Eiropas gaisa telpā vajadzētu ielidot kaut kur pie Karta- genas. Gandrīz šķita, ka ari «Septiņi-četri-četri» komandierim ir tāda pati slepena vēstule, kuru drīkst uzplēst, tikai sasniedzot cietzemi. Tas tagad varbūt bija noticis, tādēļ viņš arī izsauc. Ja šis minējums apstiprinātos, tad «OSI»20 , kas, liekas, bija plānojis noteiktus, kaut arī diezgan dīvainus manevrus, savus norādījumus saskaņojis pavirši. «Astoņi-seši-nulle» cietzemi sasniegs tikai pēc labas stundas trīsdesmit jūdzes ziemeļrietumos no Romas …

Atkal Rodnejam ienāca prātā atplēst aploksni jau tūlīt, tomēr viņš to nedarīja. Sabiedrības «Air Force» dienestā viņam vēl vajadzēja palikt tikai divus mēnešus, un viņš šai neilgajā laika sprīdī vēlējās izsargāties no jebkurām nepatikšanām. Lai notiek kas notikdams, Rodnejs nolēma katru pavēli izpildīt stingri jo stingri; par augstāko instanču plānošanas darbu viņš taču nebija atbildīgs. Daudz kas šinī lidojumā viņam šķita savāds; piemēram, kaut vai tas, cik labprāt tika atļauts lidot civilpasažieriem, kā Šerpam un Binčijai, vai arī tas, ka lidmašīnai «Astoņi-seši-nulle» vajadzēja Tripolē startēt tieši pulksten divpadsmitos, pašā svili- nošākajā pusdienas tveicē, lai gan lidojums nebija saistīts ar kādu plānu, un bez tam, ja gadītos kāda neparedzēta aizkavēšanās, Oslo viņi nonāktu tikai vēlā vakarā vai pat naktī. Bet lai jau — ko «OSĪ» ir izdomājis, par to viņam galu galā nav daļas. Drīz tas viss būs aiz muguras; viņš labprāt jau tagad svētītu to dienu, kad viss būs pāri. Mable šai dienai ir pataupījusi kādu īpašu viskija šķirni, viņš tad piedzersies, un alkohols izskalos no galvas visas šīs nejēdzības, kas saistās ar aviaciju, viskijs aizplūdinās bailes, nedrošību, nervozitāti. Un viņš, Fils Rodnejs, nākošajā rītā atmodīsies varbūt ar drusku pasmagu galvu, bet iekšēji tīrs, kā no jauna piedzimis un nu iesāks brīvu dzīvi, dzīvi bez bailēm. Līdz tam vēl jāiztur, lai nāk kas nākdams.

— Klausies, Fil, — Rekss Martins uzsauca viņam no pilotu sēdekļa, — pēc maniem aplēsumiem B-36 sasniegs Oslo tieši tai pašā brīdī, kad mēs, — un norādīja uz savu karti, kurā abu mašīnu gaisa ceļi veidoja šaurleņķa trīsstūri. Viņš bija atzīmējis arī laiku.

—     Diezgan savādi, — Rodnejs rūca — Vai arī tev tā neliekas?

—     Hm, — stūrmanis novilka.

—     Ko jūs teicāt? — Makolejs aizmugurē iesaucās. — Tai pašā brīdi? Tiešām tai pašā brīdī?

—     Ser, — Rodnejs sacīja, — mums nav tiesību jums sniegt paskaidrojumus. Jūs, bez šaubām, to saprotat. Sī taču ir kara lidmašīna.

—     Kādēļ tik oficiāli, mīļo zēn? — prezidents laipni vaicāja. Viņš iebāza rokas kabatās, savilka uz augšu bikšu staras un uzvaroši smaidīja. — Jūs taču zināt, kas es esmu, — vai arī varbūt ne?

Rodnejs raudzījās uz rūpnieka raibajām, sudrabaini pelēkajām zeķēm; viņš saprata, ka tā bija tāda spēku pārbaude, kurai viņš varbūt vēl par vāju. — Parasti, — pilots mazliet nedroši piebilda, — arī šai telpā pasažieri nedrīkst ienākt.

—      Ak tā, jūs laikam baidāties? — Makolejs, uzacis saraukdams, iesaucās. — Nu, par to es nebrīnos. Tā ir jaunā paaudze — paragrafi un priekšraksti. Dienesta noteikumi, ha-ha! Manā laikā bija mazliet citādi. Es, proti, biju jau izvicinājis spārnus, kamēr jūs, brašie zēni, vēl gulējāt autiņos! Vai tiešām domājat, ka es taisos nočiept kādu militāru noslēpumu no jūsu vecās grabažas, kam jau sen vieta muzejā? Neesiet nu, bērni, tik briesmīgi oficiāli!

Abi virsnieki pārmija skatienus, kas apmēram nozīmēja: «Jā, pret kaut ko tādu ari lidotāji nespēj spēkoties.» Makolejs bija viņus pievārējis ar tādu rakstura spēku un noteiktību, ko nebija iespējams atvairīt. Jau viņa smaids vien it kā apdedzināja nedrošās sirdis visiem, kas mēģināja viņam pretoties. Viņš bija varenākais vīrs lidmašīnā.

Čuksti, balsu jūklis, smiekli.. . Salonā noskaņojums bija kļuvis jautrāks nekā iepriekš. Gaumīgi dra- pētās vieglmetala sienas bija droši vien jau redzējušas desmitiem cītīgu raitnieku, runīgu štaba virsnieku un saīgušu prātotāju ģenerāļu, bet nekad vēl tik līksmu sabiedrību. Sarunas risinājās spraigi. Edijs Šerps bija uzlicis savas bīdāmās acenes, šo modes ģeķību, kas aiz diviem ovāliem stikliem padarīja acis neredzamas, bet pats viņš caur tām varēja visu saskatīt itin labi; viņš uzstājās ar burvju mākslu, lika priekšmetiem pazust un ar to guva no dāmu puses lielu piekrišanu. Richards Lojs stāstīja jautru atgadījumu, kas noticis kādā mazliet šaubīgā mājā Sicilijas ostas pilsētā Tra- panā. Tā kā viņš apgalvoja, ka šo māju varot pazīt arī no gaisa, visi, tikko kļuva redzama Trapana, spiedās pie labā borta logiem. Patricija Binčija labi prata atdarināt Tripoles gaisa bāzes priekšniekus, kurus viņi visi pazina: lakstoties kāro apakšpulkvedi Nelsonu- «Ērzeli», šo milzīgi garo angļu lidlauka komandantu, kas ar pārspīlētu cienību pieņem NATO delegāciju, un majoru Viljamsonu no informācijās nodaļas, kad tas, līdz sirds dziļumiem apzinādamies sava darba svarīgumu, šifrē kādu slepenu pavēli. Patricijai tiešām bija aktrises talants.

Ari Dr. Dreksels E. Spensers lūkojās Patricija. Viņš pat pārtrauca savu darbu — Makoleju firmas vēstures rakstīšanu un pagrieza galvu vispirms mazliet uz to pusi, bet tad, pavisam pievērsies pārējiem, pārlika vienu kāju pār sēdekļa roku balstu — tūlīt viņš gan arī aptvēra, cik muļķīgi ir ar šādu izlaidīgu žestu nevietā izrādīt drosmi. Bet pārējo sprēgājošā jautrība un vaļīgais noskaņojums pavedināja viņu atstāt kāju šajā izaicinošajā stāvoklī. Patiešām, Patricija bija lieliska, viņa notēloja to visu spīdoši. Viņas vaibstos atspoguļojās apburoša šķelmība, un katras uzstāšanās beigās visi aplaudēja.

— Man, dāmas, — viņa sauca dziļā, cieņu iedvesošā balsī (un katrs aptvēra, ka viņa tagad tēlo Oli- veru D. Makoleju), — nav nekas pretim, ja jūs pagaidām ieņemat manu vietu! Vēlāk jums noteiķti kļūs garlaicīgi raudzīties tikai debesīs. Tad, man šķiet, mainīsimies.

Liela piekrišana. Arī Dr. Spensers atturīgi smaidīja. Viņš gan saprata, ka šis joks patiesībā ir nepiedienīgs, pat nepieļaujams, bet meitenei tas padevās tik jauki, ka nevarēja dusmoties. — To kāds grib ieņemt mums rezervētās vietas, prezidenta kungs, — Patricija tagad runāja smalkā balsī, — bet mums taču ir veikalnieciskas sarunas… — Viņa pameta ar acīm uz privātsekretāru, kura smaids pēkšņi izdzisa.

Dorisa Grēve ieslēdza radio. No skaļruņa pļerkstēja kāda trompete, četri kāju pāri šūpojās ritmā, un vēl vairāk aizsmacis nekā parasti Luijs Armstrongs dziedāja:

«Ohe! Goddam, don't overdue it, Goddam, Goddam, Goddam! Oho! I think that just will do, O boys, boys, boys — stop! My little foolish boys, Ohe! Boys, don't overdue it…» [5]

Šajā mirklī atgriezās Makolejs. Šerps noņēma jocīgās acenes, Dorisa paklusināja Armstronga dziedāšanu, Patricija pārtrauca tēlot, un Dr. Spensers nocēla kāju no krēsla roku balsta.

—     Mani kungi, ko jūs par to sakāt, — prezidents sauca, — otra lidmašīna sasniegs Oslo tieši tai pašā bridi, kad mēs! Tagad tā virs Spānijas.

—    Vai tas fr kaut kas sevišķs, ser? — Lojs jautāja.

—     To te neviens nezina. Mums nav nozīmes vairs par to gudrot. Proti, es domāju, ka nav nemaz iespējams divām mašīnām, kas startējušas viena no otras tūkstoš jūdžu attālumā, reizē ierasties kādā noteiktā vietā.

—    Izklausās gan neticami, — Šerps sacīja.

—     Pilnīgi izslēgts, — Makolejs apstiprināja. — Tas nemaz nav iespējams. Viena no tām sasniegs mērķi pirmā. Viena uzvarēs. Es deru, ka mūsu putns pirmais aizsniegs mērķi. Mums patlaban vējš ir no mugurpuses, bet tiem gandrīz vai no sāniem. Mūsu putns uzvarēs.

—    Jūs gribat saderēt? — Lojs jautāja.

—    Vai esat ar mieru?

—    Patiešām?

—    Jā, patiešām!

—    Labi, saderam, — piekrita Lojs, kam kā anglim bija vājība pret šo sporta veidu. — Uz ko?

—    Uz ko jūs iesakāt? — Makolejs iecietīgi vaicāja.

—     Uz divām mārciņām, — atbildēja Lojs. Viņam pavisam bija vēl septiņas.

—    Nepārsteidzieties tikai! — ierunājās Patricija.

—    Tas man patiešām neliekas daudz, — Makolejs rūca. — Par to būs maz prieka. — Pierē viņam parādījās divas stateniskas rievas; sumas niecīgums modināja nepatiku.

—    Vai drīkstu jums aizdot? — Patricija piedāvājās.

—     Pateicos! Es varu derēt arī uz četrām mārciņām.

—    Nu, nu . .. — Šerps murmināja. — Vai mēs neesam jau diezgan paputējuši?

—     Neļaujieties sevi pavedināt uz lielāku risku, nekā vēlaties," — Dorisa lūdza. — Pēc tam jūs būsiet nikns.

—    Vienīgi tad, ja viņš pazaudēs, — Patricija piebilda.

—     Protams, bet ar to taču viņš rēķinās. Es pazīstu šo ang)u mērķtiecīgo pesimismu. — Viņa to pētījoši uzlūkoja, bet šis skatiens tikai vēl pastiprināja Loja apņēmību patiešām kaut ko likt uz spēles. Viņš arī skaidri saprata, ka Makoleja piedāvājums viņu pagodina. Lojs zināja, ka neviens angļu lielrūpnieks ar viņu neielaistos tik privātās sarunās un neslēgtu derības. Lojs to uzskatīja par laipnu, demokrātisku žestu, ko bija pamanījis jau pie viena otra bagāta amerikaņa. Bēdas vien bija ar nopirkto sudraba kausu, nu viņam naudas maks gandrīz tukšs. Bet tas, kas vēl piederēja, jāliek viss uz spēli, to viņš tagad saprata.

—    Labi. Septiņas mārciņas, — Lojs ar pūlēm pateica.

«O boys, don't overdue it,» Armstronga aizsmakusi balss ķērkdama pārtrauca klusumu; neviens gan tanī neklausījās.

—    Septiņas mārciņas, — kapteinis stingri atkārtoja.

—     Viss kārtībā, — prezidents iesaucās. — Atļaujat, ka es deru uz septiņdesmit?

Lojs apjucis klusēja.

—     Viņš juras neliegs tērēt pašam savu naudu, — Serps piebilda. — Taču neprasiet to no viņa, mister Makolej!

—     Labi, man nekas nav pretim, — Lojs apgalvoja, tikai tagad saprazdams, uz ko ir ielaidies. Nolādēts! Ja nu viņš savu ieguldījumu pazaudē, tad šovakar ir bez penija. Tad Edijs Serps būs tas, kas vedīs Dorisu uz kādu Oslo naktslokalu …

«… Goddam, Goddam, Goddam,» balss no radio šķendējās. «Ohe! Goddam, Goddam . . .»

Bet, ja nu viņš laimēs, tad būs kā Krēzs, un tad nu notiks tāda staigāšana pa bāriem, kādu viņš pats vēl nekad nav piedzīvojis; Dorisai viņš pirks visu, kas vien tai iekārosies, vienalga, lai kāda būs cena, — ja tik vien tā nāktu līdz!

—    Man šķiet, jūs esat kārtīgi zēni, — prezidents teica. — Nu tad norunāsim tā: ja mūsu «Astoņi-seši- nulle» pienāks pirmā, jūs maksāsiet man septiņas mārciņas. Ja turpretim uzvarēs šī «Septiņi-četri-četri», — velns lai viņu parauj, ja tā notiks, — jūs saņemsiet no manis septiņdesmit. Sitiet saujā!

—     Pagaidiet! — Šerps iesaucās. — Jums, ser, jāsaka: septiņdesmit mārciņas sterliņu. Citādi jūs vēlāk varat apgalvot, ka esat domājis septiņdesmit dolārus, septiņdesmit itāliešu liras vai pat septiņdesmit bikšu pogas.

—    Nu skaidrs, ka viņš saņems septiņdesmit mārciņas sterliņu. Aiziet!

—    Lai notiek! — Lojs apstiprināja.

—    Derības nu ir spēkā, — Patricija čukstēja. — Ak, tas ir tik traki uztraucoši, vai tev tā neliekas, Tējroze?

—    Es vēlētos, kaut laimētu kapteinis. Misters Makolejs ir miljonārs, viņš nemaz nejutīs, ja zaudēs.

—    Tev kapteinis patīk, vai ne?

—    Neniekojies, Pipariņ!

—    Ja viņš laimēs, tad noteikti tevi šovakar kaut kur aizvedis!

«Oho! Goddam, Goddam . .. You foolish bovs, don't overdue it,» Luijs Armstrongs brīdināja pēdējo reizi. Taču bija jau par vēlu.

—    USAF «Astoņi-seši-nulle» izsauc lidmašīnu «Septiņi-četri-četri», — virsleitnants Rodnejs runāja mikrofonā; viņš rūpīgi uzsvēra katru vārdu, taču domas kavējās citur. — Mēs atrodamies piecdesmit jūdzes uz ziemeļ-ziemeļrietumiem no Trapanas. Te «Astoņi-seši- nulle», komandieris virsleitnants Rodnejs. «Septiņi- četri-četri», vai jums ir kādas ziņas?

Kādu mirkli membrānā kaut kas dūca. Rodnejs iegrima domās: «Kā gan iespējams, ka esmu nosapņojis tādus trakumus? Sis anglis teica, ka tas izklausoties pēc garažas īpašnieka baiļu radīta sapņa. «Izmantojiet liftu!» — Kā es esmu tiktāl nonācis? Ak, pie velna ar Visu …»

Tad pāri zaļganzilajai jūrai, Ralearu klintīm un Dienvidsardinijas piekrastei no gandrīz tūkstoš viena simta kilometru attāluma neparasti skaidri atskanēja atbilde: — «Astoņi-seši-nulle», mēs jūs dzirdējām. Te lidmašīna «Septiņi-četri-četri», komandieris leitnants Kleitons. Turpiniet vien mierīgi lidojumu! Atrodamies divdesmit vienu tūkstoti pēdu augstu virs ostas pilsētiņas Kastelona-de-la-Planas, divdesmit četras jūdzes uz ziemeļ-ziemeļaustrumiem no Valensijas. Laiks ir lielisks, redzamība laba. Mūsu magnētiskais kurss viens- deviņi. Vai jums kas jauns?

—    Nē. Bet ir izredzes, ka pēc četrdesmit minūtēm būs. Pēc četrdesmit minūtēm sazināsimies atkal. Pārbaudīsim pulksteņus. Tagad ir trīspadsmit divdesmit viena minūte, vai saskan?

—    Diemžēl, «Astoņi-seši-nulle», nepavisam,—sauca vīrs, kas šūpojās virs tālās Spānijas. — Te ir tikai divpadsmit divdesmit viena minūte. Mēs esam uz Grinvi- čas meridiānā, un mums ir Rietumeiropas laiks.

—    Okay, ja jūs vēlāk aizmirsīsiet uzgriezt pareizu laiku, tad būsiet Oslo vienu stundu ātrāk par mums. Laimīgu ceļu, «Astoņi-seši-nulle» beidz sarunu! Mēs jūs izsauksim atkal pēc četrdesmit minūtēm.

—    Gaidīsim. «Septiņi-četri-četri» pārtrauc sarunu. — Membrānā kaut kas noknakšķēja, un sabruka septiņi simti jūdžu garais etera tilts… Iestājās klusums.

Kādu brīdi Fils Rodnejs kaut ko pie sevis klusu domāja. Tad viņš paskaidroja: — Viss iet kā pa diegu,

Reks. Man liekas, tu vari mierīgi atstāt savus instrumentus un, ja gribi, kādu ceturtdaļstundu nolikties uz auss.

Rekss Martins nolēma mazliet patērzēt ar pasažieriem. Apkalpes kabinē viņš nomazgāja seju un rokas, pāršķīra matu celiņu un devās uz lidmašīnas pakaļgalu. Viņš bija glīts liela auguma amerikaņu jauneklis, mazliet bāls, bet slaids un patīkams, gluži kā no skatloga izņemts.

—     Jūs laikam esat otrais pilots? — Makolejs viņam jautāja.

—    Nē, ser, stūrmanis.

—     Jauki, tad arī jums tas jāzina. Sakiet, leitnant, — ar kādu ātrumu mēs īsteni lidojam?

—     Jrīs simti divpadsmit jūdzes stundā. Tas ir mūsu vidējais ātrums. Tur iekalkulēta arī pacelšanās un zināma novirzīšanās no kursa, tāpat arī vēja ietekme.

—    Un kāds ir vislielākais ātrums?

—     To, ser, nav tik viegli pateikt. Tas ir atkarīgs ■ gan no lidojuma augstuma, gan vēja rakstura un mūsu pašu svara. Tik garā lidojumā lidmašīna netālu no mērķa kļūst apmēram par astoņpadsmit procentiem vieglāka, nekā startējot.

—    Jā, to es zinu. Jūs tātad varētu tempu arvien vairāk kāpināt, — tā taču jūs domājat?

—    Teoretiski tas būtu iespējams.

—    Cik ātri tad labākajā gadījumā jūs varētu lidot?

—     Astoņpadsmit tūkstošu pēdu augstumā trīs simti septiņdesmit astoņas jūdzes vai arī trīs simti piecdesmit jūdzes deviņi tūkstoši pēdu augstumā. Bet, ilgstoši tā lidojot, mēs pārāk noslogotu motorus.

—    Un cik lielu ātruiam jūs varētu sasniegt, motorus sevišķi neforsējot?

—     Mūsu lielākais ātrums ir trīs simti trīsdesmit piecas jūdzes.

Makolejs kādu brīdi pārdomāja; šķiet, ka precizās ziņas viņam patika. Beidzot viņš jautāja: — Bet ko dara B-36, kas lido virs Spānijas?

—    To pašu, ko mēs, ser. Viņi ved sev līdz kādu vienvietīgu iznīcinātāju; tas ievērojami pavairo gaisa pretestību. Viņiem ir seši motori, un šie motori stiprāki nekā mums …

—    Firmas «Pratt and Withney» R-4360, vai ne?

—    Jūs esat lieliski informēts. Starta jauda trīs tūkstoši astoņi simti zirgspēku. Bet, tā kā B-36 ir divreiz smagāka nekā mūsējā, tad viens un tas pats vien ir.

—    Kāds ir tās lielākais ātrums?

—    Četri simti trīsdesmit piecas jūdzes, bet tikai tad, ja tie izmanto paātrinātājas turbinas. Katrai no šīm četrām turbinām ir ap divi tūkstoši trīs simti kilogramu liela vilktspēja.

—    Tātad parasti tās nelieto.

—    Nē, Un tad B-36 nav ātrāka par mūsējo.

—    Labi, — Makolejs noteica. — Tas bija viss, ko es gribēju zināt. Pateicos jums, mīļo zēn.

Leitnants Martins pieklājīgi nolieca galvu; tad viņš pavērsās uz kabines otru pusi. Tur pilnā gaitā ritēja sarunas, kuras viņu interesēja un kurās tas jau slepeni bija klausījies pa to laiku, kamēr vēl Makolejs uzdeva savus āķīgos jautājumus. Cik viņš izprata, te sprieda par amerikaņu lidmašīnām, ko aukstā kara laikā krievi bija notriekuši; pavisam nesen kaut kas tāds bija atkal gadījies Austrumsibirijā.

—    Ak, šis Kamčatkas notikums, — Šerps teica, — tur jau nebija nekā ievērojama. Tas bija sestais vai septītais šāda veida gadījums, vai ne?

—    Pirmo reizi tas notika pie Liepājas piecdesmit pirmā gada pavasari. Jūs, leitnant, kratāt galvu, vai tad nav pareizi? — Lojs vaicāja.

—    Ne gluži. Tas notika 1950. gadā lieldienu sestdienā.

—    Kā jūs vēl tik labi to atceraties? — Patricija pētīja. Viņa pameta zaglīgu skatienu uz glīto Reksu un acumirkli nolēma, cik vien iespējams, to savaldzināt. Pietiekami ilgi viņai bija vajadzējis paklausīt jaunajiem augstprātīgajiem virsniekiem, kad tie nostājās pie viņas teletaipa aparata un nodeva kādu rīkojumu. Bet tas nu bija garām.

—    Pareizi! — aizmugurē iesaucās prezidents. — Tas bija pāris mēnešu pirms notikumiem Korejā. Es arī vēl to atceros, kungi!

—      Mūsu lidmašīnu rūpniecība toreiz bija nonākusi briesmīgā krizē, — Šerps stāstīja. — Pēc Liepājas starpgadījuma kurss mazliet pieauga. Misters Makolejs jau to zina.

—    Ko jūs tur runājat? Jūs taču negribēsiet apgalvot, ka mēs ar šā starpgadījuma palīdzību būtu kaut ko ieguvuši?

—     Nē, tas, protams, būtu par daudz teikts, — Šerps atbildēja. — Jūs jau, ser, pats sacījāt, ka tad nāca Koreja.

—     Vai jums lieldienu sestdienā nav dzimšanas diena? — Patricija atkal vērsās pie leitnanta. — Kā gan izskaidrojams, ka jūs tā atceraties šo datumu?

—    Es piederēju pie šīs lidmašīnas apkalpes, — Rekss Martins atteica.

—     Vai jūs nemaldāties? — Lojs jautāja. — Cik man zināms, par apkalpi vairs nekas nav dzirdēts.

—     Nav dzirdēts? — Leitnanta bālā seja savilkās neizprotamā smaidā. — Nu tā nu gluži nav. Šo to jau esam vēl dzirdējuši. Piemēram, ka prezidents Trumens apbalvojis jauniešus ar ordeni «Distinguished Flying Cross» 2 '.

—     Jūs to nenēsājat, — Patricija pārmeta, — laikam gan aiz kautrības?

—     Man ir prātā, — Šerps teica, — ka ordeni piešķīra pēc nāves.

—    Tātad jūs, leitnant, patiesībā neesat vairs dzīvs? Varbūt te vienīgi ir jūsu gars.

—    Leitnants izskatās pārāk možs, lai būtu gars, mis Binčija, — Šerps sacīja.

—    Viņš ir mazliet bāls, — Patricija iebilda.

—    Pēc nāves — tas nav īstais vārds, — Rekss Martins pārliecinoši skaidroja. — Proti, nekur nav pierādīts, ka mani biedri gājuši bojā. Par viņu likteni vienīgi nekā nezina.

—    Tas patiesībā ir vēl briesmīgāk, — Dorisa piebilda. — Man tas liekas šausmīgi.

—    Kā jūs izglābāties? — Lojs vaicāja.

—    Tas nebija grūti. — Leitnants rūgti pasmaidīja.

—     Velns ar ārā! — Šerps sauca. — Nu klājiet taču vaļā! Ja tas, ko jūs apgalvojat, ir taisnība, tad jūs esat vienīgais, kas palicis dzīvs.

Martins pamāja; viņš neatbildēja neko.

—    Pārējie ir noslīkuši, sadeguši vai ari sarkanie tos pievākuši, bet jūs?

—    Es šai reizē izglābos. Izspruku nāvei no nagiem, ja gribat zināt.

—     Kā jūs to izdarījāt, jūs laimes bērns? — Patricija jautāja. — Ak leitnant, kādēļ jūs mūs tā spīdzināt?

—    Nu, dāmas, par to es varu pateikties savām aknām.

—    Savām aknām?

—     Jā. Lielās piektdienas rītā man sākās dzeltenā kaite, un mani neņēma līdz. Manus pienākumus izpildīja kāds rezervists.

—     Leitnant, — Edijs Serps vaicāja, — kādas ir jūsu domas par starpgadījumu pie Liepājas? Mums liekas, ka pat līdz šim vēl nav pilnīgi noskaidrots," kas toreiz notika.

—     Es negribētu par to runāt, — Rekss Martins atbildēja klusu, bet noteikti. — Saprotu, ka jums tā ir interesanta sarunu viela. Bet ne man. Es tur pazaudēju savus labākos biedrus.

—     Mēs rekonstruējām lietas apstākļus šādi, — sacīja Lojs, kas sarunājās ar Dorisu un tāpēc nebija sapratis Martina piezīmi. — Kāda amerikaņu jūras kara aviacijas «Privateer»22 tipa lidmašīna startēja Visba- denē beznosēšanās lidojumam līdz Kopenhāgenai un atpakaļ. Tai bija desmit vīru liela apkalpe; pie tam lidmašīna bija pilnīgi neapbruņota.

—    Lidmašīna startēja Visbadenē, — Šerps iebilda, — bet tās bāzes lidosta bija Portlioteja Marokā.

—    Vai tā taisnība? — Lojs izbrīnījies vaicāja.

Leitnants Martins pamāja, bet nekā neteica. Viņa

atturīgā, iegarenā seja ar skaidrajām, tālu viena no otras stāvošām acīm likās noslēpumaina.

—     Lidmašīna «Privateer» uzņēma kursu uz Kopenhāgenu, — kapteinis turpināja. — Šķiet, ka tai nav bijis iespējams lidot taisnā virzienā no Visbadenes uz Kopenhāgenu — tāpēc tā būs skārusi krievu zonas ziemeļrietumu joslu Vācijā. «Privateer» tātad apmeta loku un lidoja tuvu gar dzelzs priekškaru, taisni tāpat kā mēs to darīsim pēc pāris stundām. Pie Travemindes tā atstājusi angļu zonu un mazliet vēlāk pārlidojusi dāņu Falsteras salas dievidmalu … Tad neizprotamā kārtā nomaldījusies no sava kursa. Kopenhāgenā lidmašīna noteikti nekad nav ieradusies.

—     Pagaidiet, lūdzu, — ieteicās Dr. Spensers. — Atjaujiet man sacīt kādus vārdus! Es toreiz visam šim notikumam visai uzmanīgi nesekoju, taču atceros, ka mūsu valdība vēlāk deva pārliecinošu izskaidrojumu. Proti, te.nebija runa par kādu parastu lidojumu no Vis- badenes uz Kopenhāgenu; tādā gadījumā būtu grūti iedomāties, ka var novirzīties no kursa vairāk nekā trīs simti jūdžu, līdz pat Latvijas piekrastei. Drīzāk var pieļaut, ka lidmašīnai Baltijas jūras telpā vajadzēja izdarīt meteoroloģiskus novērojumus. Tādam nolūkam tā drīkstēja brīvi lidot ari ārpus tiem ūdeņiem, kas pieder attiecīgām valstīm, jo, mani kungi, mums taču ir brīvība uz jūras.

—     Vai jūs ari ticat, ka viņiem bija tāds uzdevums? — Šerps jautāja leitnantam. — Vai jūsu lidmašīna arī kādreiz ir izmantota laika novērojumiem?

—    Dažkārt jā, — Martins atbildēja.

Šerps viņu pētījoši uzlūkoja. Viņš nesaprata, kāpēc leitnants izsakās tik atturīgi. Vai viņam vēl arvien ķērās pie sirds biedru liktenis — tagad pēc četrarpus gadiem? Un, ja šī saruna modināja rūgtas atmiņas, ja tā viņu patiešām mocīja, kādēļ tad viņš palika te stāvot, kādēļ negāja atpakaļ uz savu pilota kabini? . . . Rekss Martins izturēja viņa skatienu. Savādi! Viņš raudzījās šurp vēl ciešāk. Jaunais virsnieks stāvēja taisni izslē- jies, un, tā kā kabines logi atradās zemāk, tad viņa galva šķita ietīta maigā krēslā. Šerpam likās, ka Martina acis būtu glūnīgi samiegušās, ka viņš cieši sakniebtu plānās lūpas. Kādēļ šī dīvainā izturēšanās? Kāpēc tik daudz piesardzības? Varbūt viņš baidās pateikt kaut ko tādu, kas runātu pretim Valsts departamenta23 paskaidrojumiem? Bet noticis taču tas jau tik sen. Kas 1950. gada pavasarī vēl bija risks, tagad neprasīja sevišķas drosmes. «Kāpēc gan leitnants Martins klusē?» Šerps domāja. Viņā pamodās žurnālistā ziņkārība. Reiz, kad tas vēl bija ļoti bīstami, maskējies ar pseidonimu, viņš bija rakstījis par šo Liepājas starpgadījumu. Nu viņš labprāt gribētu uzzināt, vai vienīgais cilvēks, kas no apkalpes vēl palicis dzīvs, varētu apstiprināt viņa toreizējos uzskatus. Šerps nolēma uzmanīgi pamēģināt Reksu Martinu padarīt vaļsirdīgāku.

—    Ir vēl kāds cits, katrā ziņā gan apšaubāms izskaidrojums par šo mistisko novirzīšanos no kursa, — kapteinis Lojs ieteicās. — Lūdzu, nedomājiet, ka es pastāvīgi vai arī šad tad lasu mūsu komunistu lapu «Daily Worker». Bet, tā kā Liepājas notikums stipri nodarbināja manu prātu, tad tai laikā es iegādājos visas iespējamās avīzes. «Daily Worker» citēja kādas mazas amerikaņu lapeles ziņojumu; tā laikam saucās «New Orleans Times» vai kaut kā tamlīdzīgi. Šai ziņojumā, liekas, bija sakopoti pilota .Hovarda V. Zēšafa dzīves biedres izteicieni. Proti, šis Zēšafs, bojā gājušās lidmašīnas otrais pilots, dažas dienas pirms tam savai sievai bija aizrakstījis, ka esot ļoti priecīgs, jo piedalīšoties kādā slepenā misijā.

—    Man šķiet, mēs nerīkojamies pareizi, iztirzādami nepamatotus komunistu apgalvojumus, — Dr. Spensers iebilda.

—    Mani vienmēr interesē pretinieka viedoklis, — kapteinis laipni paskaidroja.

—    Dažiem angļiem ir tāds slikts ieradums, — teica Dorisa ar neizsakāmi brīnišķīgu smaidu. Lojs atbildēja šim smaidam un juta, ka sirds notrīsēja.

Tad viņš lietišķi turpināja: — Drīz pēc šīs intervijas parādīšanās misis Zēšafu apmeklēja jūras izlūkošanas dienesta ierēdņi. Viņa — tā rakstīja «Daily Wor- ker» — grozīja savus izteicienus tādējādi, it kā viņa tagad tomēr ticot, ka maršruts bijis paredzēts no Vis- badenes uz Kopenhāgenu un atpakaļ. Turpretī Zēšafa māte reportieriem stāstījusi, ka viņas dēls nav bijis tikai pilots vien, bet izglītojies ari jūras kara spiegu skolā Vašingtonā.

—    Leitnant, — sacīja Šerps, — jūs droši vien varat šo avīzes smērējumu pilnīgi apgāzt. Jūsu biedrs Zēšafs katrā ziņā jūras kara spiegu skolu nebija redzējis pat no tālienes.

—    Es arī neticu, ka viņš tur būtu mācījies, — Rekss Martins strupi atbildēja. — Bet vai var simtprocentīgi to noliegt? Ja kāds arī tika sūtīts uz šādu skolu, viņu parasti pārcēla, un pat viņa tuvākie biedri par to bieži vien neko neuzzināja.

—    Vai jūs domājat, ka mācīšanās spiegu skolā tātad ir noslēpums?

—    Man šķiet, ka to izsaka jau pats šis vārds.

—    Nūjā. — Lojs atkal atsāka sarunas pavedienu.

—    Tagad klausieties, kas ar «Privateer» notika tālāk. Es jau teicu, ka beidzamo reizi tā redzēta virs Falste- ras dienvidmalas. Tad …

—    Tas bija 1950. gada 8. aprilī apmēram pulksten četrpadsmitos, — Šerps pārtrauca.

—    Tad kaut kādu apstākļu dēj pārtrūka radio sakari ar cietzemi.

—     Ne jau «kaut kādu» apstākļu dēļ, Richard. Vēlāk noskaidrojās, ka apkalpei bijis norādīts, pārlidojot piekrasti, pārtraukt radio sakarus ar cietzemi. Tā toreiz preses konferencē Frankfurtē izteicās pulkvedis Kenejs. Viņš mums pat apgalvoja, ka lidmašīna ar fo- toierīcēm pārskatījusies, īstenībā tai vajadzējis fotografēt dažas dāņu ostas Baltijas jūras piekrastē. — Šerps runājot slepeni vēroja Reksu Martinu. — Pēc citas versijas uz tās borta bijušas slepenas radarierīces un īpaši apmācīti ļaudis, starp tiem arī zemūdeņu speciālisti.

—   Zemūdeņu speciālisti? — Patricija smējās. — Kāds neprāts!

—    To, ko jūs tur, cienītais kungs, teicāt par radar- ierīcēm, jūras kara flotes iestādes noteikti apstrīdēja. Šīs ziņas jūs būsiet ievācis no kāda austrumu avota.

—    Tā bija rakstīts laikrakstā «New York Herald Tribune», — Šerps sacīja.

—    Nerunāsim par sīkumiem, — Lojs lūdza.

—    Skaidrs, ka «Privateer» tālu aiz Bornholmas ielidojusi gaisa teipā virs Baltijas jūras vidus daļas. To neapstrīd neviens. Tagad gan visām šāda tipa patruļ- lidmašīnām — cik man zināms — dota stingra pavēle turēties no krievu robežas vismaz divdesmit jūdžu attālumā un šās robežas tuvumā nelietot nekādus ieročus. Bet, ja lidmašīna tikai gribēja tikt uz Kopenhāgenu un tātad nebija nekāda izluklidmašīna, vai tā drīkstēja būt apbruņota? Parasti «Privateer» tipa lidmašīnas — pretēji kaut vai mūsu «Super-Constellation» lidmašīnai, kurā mēs patlaban sēžam, apbruņotas ar smagajiem ložmetējiem. Ja lidmašīna gribēja pārlidot tikai NATO zemi Dāniju, kādēļ tad to vajadzēja pārveidot? Višin- skis tomēr apgalvoja, ka amerikaņu bumbvedējs atklājis uguni uz padomju iznīcinātājiem, līdz ar to mēģinādams nosēsties kādā Latvijas lidlaukā.

—     Vai tad jūs sarkano apgalvojumiem tik ļoti ticat? — Makolejs iesaucās.

—    Nē, — Lojs atbildēja, — bet viss šis notikums man šķiet loti mīklains.

—     Kopenhāgenā atrodas no Liepājas trīs simti trīsdesmit jūdzes, — teica Serps, neizlaizdams no acīm Reksu Martinu. — Neviens pilots, lai arī tam par navi- gacijas instrumentu būtu kaut vai tikai bikšu poga, nepārskatīsies par trīs simti trīsdesmit jūdzēm, pie tam vēl dienas laikā. Nepārtraukts lidojums no Visbadenes uz Kopenhāgenu un atpakaļ vissliktākajā gadījumā ilgtu trīsarpus stundas. .. Leitnant Martin, vai jūs varbūt neatceraties, cik daudz degvielu jūsu lidmašīna toreiz uzņēma?

—    Jā, — stūrmanis negaidot atbildēja. — Degvielas mums bija piecpadsmit stundām.

—     Kā jūs to zināt? — Serps vaicāja. — Vai tad jūs negulējāt slimnīcā?

—    Jā gan, bet man to vēlāk pastāstīja kāds biedrs no lidlauka personālā.

Pēc kāda brīža Lojs atsāka: — Varbūt nu mēs varam noskaidrot jautājumu, cik tālu šī nelaimīgā lidmašīna varējusi nokļūt. Pēc krievu notas spriežot, tā ielidojusi divdesmit vienu kilometru dziļi padomju teritorijā. Turpretim amerikaņu kara flotes izmeklēšanas komisijas galīgais ziņojums rāda, ka tai uzbrukts trīsdesmit jūdzes no Latvijas piekrastes un tā ietriekta jūrā vairāk nekā četrdesmit jūdzes attālu no Liepājas.

—     Ar to taču nav pateikts, — Patricija piezīmēja, — ka tā iepriekš kādu brīdi nebūtu uzturējusies virs Latvijas.

—     Ļoti pareizi, — Serps sacīja. — Ziņojums šo iespēju nenoliedz. Ja nemaldos, tajā nav vairāk kā pāris lietišķu norādījumu, piemēram, četri krievu iznīcinātāji esot atklājuši uguni no mugurpuses un mūsu mašīna sākusi jau degt pirms nogāšanās jūrā. Tādi ir slepenā dienesta ekspertu secinājumi pēc drupu atrašanas.

—    Manas dāmas un kungi, — prezidents teica,

—   ja nu mūsu lidmašīna arī tiešām būtu atradusies virs Latvijas, kas tad tas tomēr ir par paradumu apšaudīt no mugurpuses? Vai jums neliekas, ka tas tomēr mazliet par traku?

—    Tāds nu ir aukstais karš, — paskaidroja Šerps.

—     Ko gan būtu darījusi mūsu piekrastes aizsardzība, ja tikai piecdesmit jūdzes no Ņujorkas pēkšņi parādītos kāds krievu bumbvedējs?

—    Nu, nu, — Dr. Spensers ierunājās. — Diez vai mums vajadzētu izdarīt tādus salīdzinājumus. Katrs taču zina, cik sarkanie ir agresivi un nekrietni. Krievu bumbvedējs netālu no Ņujorkas — tas nozīmētu ļoti nopietnus draudus visai mūsu nacijai, turpretim šai gadījumā tā gan laikam būs tikai nomaldīšanās.

—   Vai jūs ievērojat arī to, — Lojs jautāja, — ka krievi, šķiet, par to domā mazliet citādi?

—    Iespējams. Bet es gribētu jums norādīt vēl uz kādu apstākli. Proti, īpašu problēmu par tiesībām izvirza jau pats Latvijas starptautiskais stāvoklis. So mazo, neaizsargāto zemi 1940. gadā okupēja padomju karaspēks un pievienoja Padomju Savienībai, bet mūsu valdība to nekad nav uzskatījusi par Krievijai piederošu apgabalu. Vašingtonā, mani kungi, vēl arvien atrodas latviešu, lietuviešu un igauņu diplomātiskās pārstāvniecības. Pēc manām domām, tikai šiem vecajiem, akreditētajiem sūtņiem būtu bijusi tiesība protestēt pret šo neatļauto ielidošanu Baltijas republiku gaisa telpā.

—    Ai, ai, — nopūtās Šerps. — Vai tad jūs, doktor, tiešām domājat, ka šie trimdinieku diplomāti varētu žēloties par tiem, kas viņiem dod maizi?

—    Man šķiet, ka vajadzētu noskaidrot, cik lielā mērā sarkanie vispār pretendē uz savu kundzību pār Latvijas gaisa telpu.

—    Nu, tā mēs noteikti aiziesim par tālu, — Lojs iebilda. — Fakts ir tāds, ka viņi patlaban tur sēž. Viņi tur bijuši jau gadu simteņus un pēc kāda pārtraukuma, kas 'radies abu pasaules karu starplaikā, atgriezušies atkal atpakaļ.

—    Vai jūs tagad sāksiet runāt ari par politiku? — Patricija ievaicājās, mazliet savilkdama degunu.

—    Ja tas jūs garlaiko, tad ne, — Lojs laipni atbildēja.

—     Vai jūs vēl atceraties, ka sakarā ar to gandrīz tika pārtrauktas diplomātiskās attiecības? — Šerps jautāja. — Senators Bridžs uzaicināja: «Visas lidmašīnas, ko sūtām uz Padomju Savienības robežām, mums jāapbruņo līdz zobiem, lai Staļinam vienreiz kļūst skaidrs, ka mēs varam šaut arī pretī.» Un senators l ukass nāca ar priekšlikumu šīs lidmašīnas zaudējumu pierakstīt «briesmīgajai barbarisko spēku izpausmei».

—     Amerikaņu sabiedrība aizrāvās ar visdīvainākajām baumām, — Lojs atsāka. — Runāja, piemēram, ka reiz kāds somu kapteinis redzējis krievu kara kuģi, kas Sāremā salas tuvumā izvilcis no ūdens četrus vīrus dzeltenās lidotāju jakās un pēc tam aizbraucis Rīgas virzienā. Presē parādījās zir>ojumi, kuru virsraksti bija trekniem burtiem, un publikai lika noprast, ka no gūstekņiem tiks izspiesta atzīšanās. Bet tad izrādījās, ka somu kapteinis patiesībā ir kāds zviedrs, kas tikko iznācis no vājprātīgo nama. Amerikaņu vēstniecība Stokholmā paziņoja, ka viņa izteicieni neatbilst patiesībai.

—     Jā, mūsu bulvāru prese veic brīnumdarbus, — Šerps piekrita. — Atļaujiet man improvizēt vienu šādu rakstiņu: «Kā rāda atrastie priekšmeti, tad vēl ir dzīvi vairāki bez vēsts pazudušās lidmašīnas pasažieri. Uz plosta atrastas tukšas pārtikas somas, tās ir attaisījušas vaļā cilvēku rokas. Kur gan patikuši tie, kam tās pieder? Tas ir satriecošākais no visiem jautājumiem, uz kuru prasa atbildi visa kulturālā pasaule. Tie nedaudzie, kas varētu kaut ko paskaidrot, nejūt nekādu pienākumu pret pasaules sirdsapziņas tikumisko vērtējumu un cietsirdīgi klusē. Tomēr visu civilizēto ļaužu spriedums par viņu noziegumu ķers viņus ari tad, ja sarkano iznīcinātāju aukstasinīgi izdarīto slepkavību tiešām būs pabeiguši tikai ledainie un brāzmainie Baltijas jūras viļņi.» … Nu, vai neesmu uztvēris pareizo noskaņu, mani kungi? Redziet, man vēl nav pavisam aizmirsies tas, ko mācījos.

—     Es nezinu, vai nav aplam par to priecāties, — Dr. Spensers nicīgi noteica. — Vai jums viss šis notikums neliekas pārāk traģisks, lai varētu dzīt jokus? Es esmu pārliecināts, ka redaktori izklāsta tikai savu taisnīgo sašutumu. •

—    Jā, atbilstoši viņu bēdīgajai izglītības pakāpei, —

Lojs piemetināja, — pie tam katrā ziņā saskaņā ar noteikto uzdevumu. Man vienmēr bijis jābrīnās, lūk, par ko: ka prese saņem mājienu no zināmiem ļaudīm, kas norāda, cik stipri un par ko tai vajag uztraukties; ja nu sabiedrības spriedums ir padarīts pietiekami nosodošs, tad apgalvo, ka valdībai vajadzējis rēķinājies ar masu spiedienu un spert attiecīgus radikalus soļus, piemēram, pārtraukt diplomātiskās attiecības. Man tas liekas kā circulus vitiosus [6].

—    Tagad gan vairs tik ļoti neuztraucas, ja notiek kaut kas līdzīgs, — Šerps sacīja. — Toreiz pirms četriem gadiem Dīns Ačesons, pamatojoties uz šo gadījumu, devās «karagājienā par patiesības izplatīšanu uz visas zemeslodes». Un prezidents Trumens dedzīgā runā uzaicināja avīžu izdevēju apvienību sākt pasaules mērogā informācijās ofensivu. «Ar savas labās gribas piemēru darīsim zināmus citām tautām mūsu uzskatus par demokrātiju,» uzsauca viņš mūsu izdevējiem. «Visur, kur vien izplatās komunistiskā totalitārismā propaganda, mums tā jāuzveic, godīgi izskaidrojot patiesību.» .. . Kopš tā laika tad arī mēs propagandas laukā strādājam bez glazē cimdiem.

—    Bija jau' arī pats pēdējais brīdis jums, puiši, sākt darboties pa īstam, — Makolejs norūca.

—    Vai tad jūsu patiesības karagājiens ir palīdzējis noskaidrot, ka tā tiešām bija «Privateer» tipa lidmašīna? — Lojs vaicāja. — Man tikko ienāca prātā krievu nemitīgais apgalvojums, ka viņi pie Liepājas redzējuši B-29 «Super-Fortress».

—    Abi šie lidmašīnu tipi ir diezgan līdzīgi, — Patricija aiz garlaicības ieminējās, — vai tas nav vienalga?

—    Es redzu, mis Binčija, ka jūs vēl nekā nesaprotat ne no psicholoģijas, ne no informācijās statistikas, — teica Šerps. — Jūs gribat doties uz Holivudu un neesat lietas kursā … Te tomēr ir starpība un īstenībā pat divējādā ziņā: pirmkārt, «Privateer» var būt tikai jūras kara flotes lidmašīna, to pie mums zina katrs; un, ja ļaudis dzird runājam par šādu lidmašīnu, viņi instinktīvi izprot, ka tā var doties tikai pāri jūrai.

Otrkārt, «lidojošais cietoksnis» — tas izklausās ļoti bīstami, un tam katrā ziņā jābūt apbruņotam. Turpretim «Privateer» skan drusku maigāk, sevišķi to eiropiešu ausīm, kas nesaprot angliski.

Lojs vērsās pie Reksa Martina: — Jūs droši vien zināt, kāda tipa lidmašīna tā bija?

Leitnants neatbildēja. Vēl arvien viņa glītā, vīrišķīgā seja atradās ēnā. Viņš pacēla roku, noklepojās, nopurināja no savas piedurknes kādu puteklīti un beidzot sacīja: — Es negribētu par to izteikties.

—    Tā, bez šaubām, arī ir atbilde, — attrauca Šerps. — Jums, leitnant, nav jāklāsta savi noslēpumi. Bet mēs labprāt dzirdētu, kādas ir jūsu paša domas par šo notikumu. Visu laiku par to esam pļāpājuši tikai mēs, laji, un tiešām būtu laiks izteikties arī vienīgajam speciālistam, kas ir mūsu vidū.

Rekss Martins aizbāza pirkstu aiz apkaklītes. Viņš vilcinājās ko teikt, un mutes kaktiņi viņam vairākkārt noraustījās. — Es esmu karavīrs, — viņš beidzot paskaidroja. — Tāpēc nevaru piedalīties politiskās sarunās. Kā karavīram man jāaizstāv tie uzskati, ko atklātībai deklarējusi mūsu Ārlietu ministrija. Jums tas jāsaprot. Esmu pārliecināts, ka mūsu Valsts departaments — ministrija ar senām tradicijām — nekad nemelos, bet parādīs faktus tādus, kādi tie tiešām ir; tāpat domāšu arī tad, ja dažos jautājumos mana šaurā uztvere nesaskanētu ar oficiālo viedokli. Pilnīgi objek- tivi vēsturi varēs rakstīt pēc gadu desmitiem. Mūsu pienākums ir tikai lojāli, pārmērīgi necenšoties izpaust savus uzskatus, veikt tos uzdevumus, kādi mums paredzēti, — te piederas arī prasme klusēt.

—     Lūk, īsta un krietna amerikaņa viedoklis, — Patricija slavēja, šķelmīgi smaidīdama. — Tik ilgi, kamēr par mūsu labklājību sardzē stāvēs tādi noteikti vīri, kas prot klusēt, kā misters Martins, mūsu nacijai nedraud nekādas briesmas.

—     Arī man liekas, ka leitnants izturas ļoti korekti, — Dr. Spensers sprieda. — Jā gan, pavisam korekti. No viņa dažs labs var ņemt piemēru.

—     Es respektēju šādu nostāju, — Lojs nopietni apgalvoja. — Tieši tādu arī no mums, karavīriem, gaida.

Edijs Šerps nolūkojās uz visiem pēc kārtas. Viņš saprata — Rekss Martins baidās, ka viņa izteicieni varētu kļūt zināmi priekšniecībai vai attiecīgām iestādēm. Bet kuru gan viņš uzskata par spiegu? Kapteinis Lojs bija anglis, — tātad tas nekādā gadījumā ne; tāpat abas meitenes — lai gan šai ziņā diez kā riskēt nedrīkstēja. Arī par Makoleju nevarēja būt ne runas; tik lielas zivis neķeras uz sliekām. Atlika vienīgi Dr. Spensers un viņš pats. Dr. Spenseram, šķiet, gan nebija nekādu sakaru ar kara aviacijas slepeno dienestu, kas rūpīgi reģistrē dažādus karavīru izteicienus, kuri runātu par labu komunistiem; šai ziņā Reksam Martinam, liekas, nekādu aizdomu arī nav. Bet šis doktors varētu būt gan kāds no «FIB» 24 vīriem. Šādas domas varbūt nav nemaz tik aplamas. Katrā lielākā bruņošanās uzņēmumā kāds no augstākajiem ierēdņiem sadarbojās ar «FIB» detektiviem, lai izsargātos no spiegošanas. Lielāko tiesu tā bija kāda no priekšnieka uzticības personām. Makoleja firmā «Aircraft Company» tas varēja būt tieši Spensers.

Sarunas lēnām risinājās tālāk, bet Šerps vairs tajās neklausījās; viņš raudzījās pāri uz doktoru, kas bija ģērbies glītā, pelēkā uzvalkā; doktora sejai bija detektiviem īpatna, neko neizsakoša izteiksme, bet viņā nebija nekā tāda, kas durtos acis; tikai skatiens pastāvīgi klīda apkārt, it kā arvien ko vērotu, lai gan patiesībā nebija nekā, ko vērot. Tās varēja būt arī tikai nervozitātes sekas — bet Reksā Martinā sekretārā možā, viltīgā un arī mazliet muļķīgā izturēšanās katrā ziņā modināja aizdomas. Varbūt tām bija savs pamats?

Šerps mēģināja domās atcerēties notikušo sarunu. Dr. Spensers neko daudz nebija sacījis. Viņa izteicieni pauda stingru konservatīvismu, viņš arī manāmi bija reaģējis uz minējumiem, kas apšaubīja amerikaņu oficiālos ziņojumus. Par daudz manāmi, lai tādā kārtā apzināti izaicinātu citus protestēt. Vai tā bija viņa metode? Nu tad — beigas būs. Ja tā bija viņa taktika, tad jāsaka — pamatīgi pārdomāta un, bez šaubām, iedarbīga, katrā ziņā jauns triks. Tā pilnīgi atšķīrās no parastajiem spiegu paņēmieniem, kuri pastāvīgi izteica pievienošanos pretinieka spriedumiem un tik ilgi runāja pārējiem pa prātam, kamēr tos varēja pienaglot pie vietas, līdz tie sēdēja itin kā spailēs,' bezpalīdzīgi mēģinādami izķepuroties.

Serpam kļuva karsti. Viņš pārdomāja, vai pats nav izteicis kaut ko tādu, ko viņam varēta pārmest kā draudzīgu nostāju pret krieviem. Viņš mazliet pasmīnēja un centās atcerēties. Pēdējā laikā Šerps sāka par to vairāk domāt, agrāk viņam tas viss šķita kā necienīga un smieklīga niekošanās. Viņš labi zināja, ka pašam tas nebija tik bīstami kā Reksam Martinam, kura virsnieka karjera būtu pagalam, tiklīdz pierādītu, ka viņš simpatizējis sarkanajiem. Serpam algu nemaksāja valsts, un tāpēc nekādā gadījumā viņam nedraudēja tāds liktenis. Šerps nešaubījās, ka viņš lieliski varētu iekļūt no cilpas ar savas daiļrunības palīdzību, ja arī viņu kādreiz kaut kādi nelgas uzaicinātu ierasties pretame- rikaniskās darbības izmeklēšanas komisijā. «FIB» ļaudis jau dažam labam liberālām žurnalistam ir vijuši valgu, tievu, bet izturīgu, — tas viņam tagad ienāca prātā. Tos iepina ilgstošos procesos, mala bez jēgas muļķīgus jautājumus, tiem uzlika naudas sodus, sabeidza nervus un beidzot padzina no ienesīga darba.

Tā ari viņš savu kolēģu sabiedrībā tika uzskatīts par Ruzvelta piekritēju, par republikāņu labējā spārna pretinieku, par asā kursa ienaidnieku ārpolitikā un mi- litarpolitikā … Kādi divi trīs viņa kolēģi no laikraksta «U.S. News and World Report» reizēm jokodamies sauca to par «mūsu salona boļševiku numur viens», — tā bija diezgan ģeķīga un nepiedienīga jokošanās.

Šerps gudroja, kurš gan no viņiem pirmais bija aizķēris kutelīgo temu par starpgadījumu ar lidmašīnu. Viņš nevarēja vairs atcerēties. Spensers gan noteikti nebija. Bet vai tas kaut ko nozīmēja? Doktors varēja ātri vien uztvert un izmantot visas šai sarunu vielā slēptās iespējas. Pie velna, vai tas tiešām tā būtu? Liekas, ka Rekss Martins domāja tāpat, bet ar to nekas nebija pierādīts, galīgi nekas, pat ne niecīgākais sīkums. Kas tad galu galā šim zellim par to tika? Naudai te nebija nozimes, viņš taču nopelnīja pi(? Makoleja diezgan. Varbūt šis iedomāto sarkano medības viņam sagādāja iekšēju apmierinājumu? Serps zināja, ka sastopami arī šādi cilvēki . .. Viņš lauzīja galvu, Kas tad šeit nebija tā, kā vajag? Rekss Martins noteikti ticēja .. . Bet kādēļ gan viņš vēl te uzkavē jās, ja viņa aizdomām bija drošs pamats? Viņa pienākums taču nebija uzturēties pasažieru kabinē un piedalīties nepatīkamās sarunās! Pie velna, kas gan šeit slēpās? … Varbūt leitnants ir pārāk bailīgs un, lai nevērstu pret sevi aizdomas, bīstas aiziet sarunu vidū. Viņam, Serpam, šķita nepiedienīgi ļauties neizprotamām, katrā ziņā pārspīlē' tām bailēm. Tātad — nedomāt vairs par to! — viņš uzmundrināja sevi. Serpam bija pretīgi nejēdzīgie drebuļi, ko tas vēl nupat sajuta pārskrienam pār muguru kaut kur starp lāpstiņām. Viņam netikās nodoties kādiem briesmīgiem minējumiem, pie tam tādēļ vien, lai būtu piesardzīgs. Viņš atkal ieklausījās sarunās un mēģināja vairs par to nedomāt.

—    Pie mums Anglijā toreiz atskanēja dažādas noliedzošas balsis, — Lojs atklāti teica. — Visi protestēja pret to, ka amerikaņu izlūklidmašīnas vairākkārt pārlidojušas zviedru aizliegto gaisa joslu virs Karlskronas jūras bāzes.

—    Kur kokus cērt, tur skaidas lec, — Patricija teica.

—    Bet zviedru civilās lidmašīnas to nekad neiedrīk- stētos, mis Binčija. Zviedri stingri ievēro neitralitāti, viņi nav mūsu savienības dalībnieki kā norvēģi vai dāņi. Tas bija ļoti nepatīkams gadījums. «Times» rakstīja, ka pārlidot kādas citas zemes gaisa telpu nozīmē rupji aizskart tās suverenitāti, un tā arī ir. Vispār šo izmeklēšanas akciju ļoti kritizēja. Vēl cita mūsu avīze — es neatceros vairs, kura — atgādināja, ka pirms otrā pasaules kara sākuma gluži tāpat tikusi meklēta kāda amerikaņu lidmašīna, kas bez vēsts pazudusi virs Japanas ūdeņiem. «Daily VVorker» rakstīja apmēram šādi: «Amerikaņu flotes vadība noskaidrojusi, ka lidmašīna novirzījusies no kursa par apmēram trīs simti trīsdesmit jūdzēm. Bet patiesībā šo jūdžu skaits ir daudz lielāks. Lidmašīna novirzījusies vairāk nekā četri tūkstoši pieci simti jūdzes — tas ir attālums no Ņujorkas līdz Latvijai — no tā kursa, kādu tai vajadzējis ieturēt, ja ASV savā ārpolitikā ir par mieru.»

—   Es nesaprotu, kādēļ jūs mums visu to citējat, — Dr. Spensers teica. — Galu galā mums Baltijas jūras

telpā jāaizstāv kopējas intereses, tāpēc ari šis notikums, kaptein, skar jūsu zemi gluži tāpat kā mūsējo.

—     Ne gluži tā, — Lojs pretojās. — «Foreign Office» 25 savā laikā pietiekami skaidri novilka robežu. Es noteikti atceros, — mūsu preses pārstāvis paziņoja, ka Lielbritānijai ar šo starpgadījumu nav nekāda sakara-

—     Mums jau sen zināms, ka jūsu politiķi dažkārt izlokās, tiklīdz kļūst karstāk, — Makolejs nicīgi noteica. — Ja mūsu kopējais omnibuss nokļūst kādā, kaut arī nelielā negaisa mākonī, jūs tūdaļ kāpjat ārā un uz- sitat savus lietussargus. Tas jau vairākkārt piedzīvots — gan Korejā, gan arī tagad konfliktā ar Formozu.

—     Mēs, angļi, ser, droši vien nespējam turēt līdz amerikaņiem šādos braucienos ar simt kilometru ātrumu, it sevišķi sliktā laikā.

—     Mister Serp, — Dr. Spensers piepeši ierunājās, — man šķiet, jūs nevēlaties izteikt savas domas.

Šerps sarāvās, it kā aizsargādamies pret pēkšņu uzbrukumu; viņš saspringa. «Tātad tomēr,» viņš domāja. «Tagad tikai neļaut sevi pārsteigt.» — Kādas domas, doktor?

—     Nu, jūs jau labu brīdi nesakāt vairs ne vārda. Bet iepriekš jūs mums stāstījāt par slepenām radarierī- cēm un zemūdeņu speciālistiem, kas bijuši uz pazudušās lidmašīnas borta. — Viņš mirkšķināja, it kā viņam būtu kas iekļuvis acī, nedroši smaidīja un tad piemetināja:

—    Jūs droši vien atkal izteiksiet šos pašus uzskatus?

—     Labprāt, — Šerps atbildēja tik nepiespiesti, cik vien iespējams. — Šos ziņojumus es lasīju avīzē «New York Herald Tribune» — tā jau laikam arī pirmīt teicu. Domāju, ka tie balstās uz kāda demokrātiski noskaņota deputātā Stefana Jonga izteicieniem; viņš paskaidroja apmēram šādi: «Mums bija ļoti svarīgi pārbaudīt padomju radarsistemu. Lidotāji riskēja ar savu dzīvību, bet veica ASV labā nozīmīgu uzdevumu.»

—    Un zemūdeņu speciālisti? — Spensers pētīja.

—    Es vairs neatceros, no kādiem avotiem šī ziņa nāca. Kaut kur es to lasīju.

—    Lasījāt? — sekretārs jautāja. Viņa plānās lūpas savilkās un blāvajās acīs iezibējās itin ka prieks par kādu atklājumu. — Ja nemaldos, mans kungs, tad jūs par to ari rakstījāt.

Serps samulsis sarauca pieri, un pleci viņam salīka uz priekšu. Izvilcis celofānā kārbiņu, viņš paņēma vienu cigareti, nevērīgi pasita to pret īkšķa nagu un tad aizdedzināja. — Kā jūs to zināt? — viņš vaicāja aizdomīgi klusā balsī.

—    Kopš gadiem jau sekoju specialajai presei, — Dr. Spensers it kā atvainodamies sacīja. — Visai mūsu galvenajai aviacijas periodikai. . .

—    Es strādāju tikai avīzei «U.S. News and World Report», — Serps viņu pārtrauca, dziļi ievilkdams dūmus un aizmirsdams nopūst sērkociņu. Viņš nepamanīja arī, ka Rekss Martins pagājās pussoli uz priekšu un tā labā roka ieknakstēdamās krampjaini iespiedās sēdekļa atzveltnes popējumā.

—    Tiešām? — Spensers nedroši ieteicās. — Tiešām? Tad es droši vien esmu maldījies. Atceros, ka lasīju reiz kādu rakstu, kurā bija runa par krievu Baltijas jūras flotes manevriem, tātad tas nav bijis jūsu?

—    Nē, — Serps atbildēja. — Flote nav mana specialitāte.

—    Mans dievs, atstājiet veselu kaut iekārtu, — Patricija teica Reksam Martinam. Leitnants bija norāvis Loja sēdekļa galvas atzveltnes balto pārvalku; tagad viņš to steidzīgi sakārtoja.

—    Dīvainā kārtā šai rakstā, par kuru es runāju, bija pateikts tas viss, ko jūs mums tikko stāstījāt, — Dr. Spensers mazliet nervozi turpināja. — Piemēram, par radio sakaru pārtraukšanu ar cietzemi, par slepenajām radarierlcēm … arī par mistiskajiem zemūdeņu speciālistiem.

—    Šis raksts nav mans, — Šerps sacīja, velti mēģinādams uzsākt vieglu tērzējošu toni, it kā runātu par kaut kādām nenozīmīgām lietām; rīkle viņam bija kļuvusi sausa, un balss skanēja mazliet dobji.

—    Nu tad atvainojiet, — Spensers nomurmināja.

—    Jūs esat maldījies, — Šerps atkārtoja kā bez sajēgas; viņam kļuva nelabi, apzinoties, cik aplami viņš uzvedas, ka viņa vairākkārtējie apgalvojumi nāk tikai pašam par sliktu. Ak, nolādēts!

Rekss Martins nervozi gludināja Loja atzveltņa pārvalku un nevarēja vairs tik viegli to sakārtot. Bet neviens viņam nepievērsa uzmanības.

—    Lūdzu, atvainojiet, — Spensers nedroši sacīja, — droši vien esmu kaut ko sajaucis. — Viņš šķita apmulsis, jā, pat pavisam apjucis.

—    Nu tas nekas, — Serps teica. Pārējie pārstāja runāt, un šai pēkšņajā klusumā viņš visam cauri saklausīja skaļo un draudīgo četru vareno motoru dārdoņu. Tā šalca viņa ausīs, viņš nespēja vairs ne par ko skaidri domāt. Serps pūlējās mazliet pasmaidīt, tālu no sevis izpūzdams cigaretes dūmus. Tas tomēr neizdevās. Viņa brūni iedegusī, platā, vīrišķīgā seja pēkšņi savilkās … Viņš nometa zemē kvēlojošo sērkociņa galu, kas viņam bija apdedzinājis pirkstus.

Kad Rekss Martins gāja atpakaļ uz lidmašīnas priekšgalu, viņš šķita mierīgs, nosvērts un atstāja tāda cilvēka iespaidu, kurš atpūties atkal dodas pie darba. Divdesmit divi soļi un trīs aluminija durvis šķīra leitnantu no viņa navigacijas galda pilotu kabinē; durvis viņš vēra veikli un soļus lika tik prasmīgi kā cilvēks, kas sen jau pieradis iet pa šauru gaiteni, kamēr pelēkais skrējējs mūžīgā kustībā trauc pār svešām zemēm un jūrām. Viņš gāja uzmanīgi, droši un ar kaķim līdzīgu veiklību, kas viņam bija raksturīgi, un viņa izturēšanās nepavisam neliecināja, ka noticis kaut kas neparasts.

Pa ceļam uz apkalpes kabini stūrmanis iegāja kādā blakus telpā labā borta sānos. Tur, taisni pretim panoramas ierīcei, kuru pirms kādas stundas bija domīgi pētījis komandieris Rodnejs, atradās «Flight-Log» 20 — kāds dārgs, komplicēts un ļoti nepieciešams aparats.

Leitnants noliecās un ar pāris zināmiem pagriezieniem aparatu iedarbināja. Viņa pirksti drebēja aiz nepacietības, bet tieši šis darbs bija jāveic vispirms. Tā bija jauna veida elektroniska aplēšanas ierīce, kas darbojās pēc «Decca» navigacijas metodes. Sās ierīces antena uztvēra vairāku cietzemes staciju raidsignalus un novadīja tos tālāk uz kādu apbrīnojamu mecha- nismu, kas — patiešām īsts divdesmitā gadsimta brīnumdarbs — īsā mirklī izpildīja izskaitļošanas darbu, ko būtu iespējams veikt tikai vairākiem apdāvinātiem speciālistiem. Patlaban uz Eiropas cietzemi stiepās deviņas «Decca» ķēdes: no tām trīs uz Angliju, pa vienai uz Zviedriju, Dāniju, Rietumvāciju, Franciju, Spāniju un Itāliju; bet visas vēl nedarbojās. «Astoņi-seši- nulle» bija tikko ielidojusi Itālijas tīkla joslā, kuru varēja sākt izmantot astoņdesmit jūdzes dienvidos no Romas; tāpēc arī Reksam Martinarn vajadzēja doties prom no pasažieru kabines. Viņš zināja, ka katra «Decca» ķēde sastāv no četrām dažādām garo viļņu stacijām, kas atrodas cita no citas simt līdz divi simti kilometru. Italijas tīkla centrs bija kaut kur starp Flo- renci un Dženovu; atrodoties divi simti divdesmit jūdžu attālumā, varēja sākt peilēt. Aparats «Flight-Log» nu izmērīja laika sprīdi starp četrām atsevišķajām raidījuma zīmēm un tūlīt noteica ari pašu lidmašīnas atrašanās vietu. Tādā kārtā atrašanās vietas, kas virknējās cita aiz citas, parādīja lidmašīnas kursu; īpašs zīmulis zīmēja to uz ieliktas speciālās kartes, kas savukārt nemitīgi griezās pār diviem veltņiem.

Kāda slepena nemiera mocīts, stūrmanis raudzījās kartē; tā kustējās bezgala lēni, un zīmulis atstāja aiz sevis melnu svītru. Karte bija garena, uz tās varēja redzēt īstu četrstūru, dīvainu svītru, ģeogrāfisku punktu, piekrastes līniju, burtu un skaitļu mudžekli un tumši apmalotās kontroles joslas ap lidlaukiem Italijas «zābakā». To spēja atšifrēt tikai speciālisti. Tā bija īpatnēja aina, kas, aparatam klusi sanot, slīdēja garām, taču leitnantu Martinu tā gandrīz nemaz nesaistīja, bet gan drīzāk nomāca. Viņam bija skaidrs, ka šis aparats precizi atzīmē vismazāko novirzīšanos no kursa, kas diezgan bieži, nonākot pie mērķa, priekšniecībai deva tikai iemeslu kritikai… Taču dažkārt garāku distanču nakts lidojumos aparats sagādāja viņam it kā drošības sajūtu. Uz ierīci «Decca» navigacijā varēja vairāk paļauties nekā uz pārējām. «Flight-Log» darbojās precizi, un to nekas neietekmēja. Tikai stiprāki negaisi traucēja uztveršanu, un, saulei lecot vai rietot, četru cietzemes staciju garie viļņi pakļāvās parastajām novirzēm, ko izraisīja atomu plūsma Hevisaida slāni27 . Bet tādos gadījumos nevarēja neko iesākt arī ar citām atrašanās vietas noteikšanas metodēm, kā Lorana vai Konsola.

Rekss Martins atgriezās gaitenī. Viņu kratīja auksti drebuļi. Viņš bija darījis visu, kas vajadzīgs; no šā brīža «Astoņi-seši-nulle» reģistrēs savu kursu patstāvīgi; astronomiskos instrumentus viņš varēja nolikt pie malas līdz pat lidojuma beigām, viņam nebūs nepieciešams arī vairs daudz rēķināt, tikai šad tad bija jā- paraugās, vai kurss saskan ar «Flight-Log» norādīto.

Apkalpes kabinē Rekss palūkojās spogulī, vai mati kārtīgi sasukāti, iedzēra malku tīra ūdens un apsēdās uz apakšējās kojas. Viņš baidījās, ka nesastop šeit radistu vai mechaniķi, bet neviens to neapgrūtināja un netraucēja. Martins aši atpogāja formas tērpu, izvilka kabatas portfeli un izņēma no kāda slepena nodalījuma vairākkārt salocītu papīra lapu. Viņš izklāja to uz ceļiem un rūpīgi izgludināja. Tā bija vesela loksne spīdīga, cieši apdrukāta papīra — no kāda angļu aviacijas laikraksta izplēsta lapa, — ielokos jau ieplīsusi; labajā stūrī augšā bija atzīmēts datums — «1950. g. maijs». Rakstā, kuru leitnants nu kopš četriem gadiem nēsāja pie sevis, — viņš to lasīja tagad kādu trīsdesmito vai četrdesmito reizi — tikpat atklāti, cik nekaunīgi tika apgalvots, ka viņa bojā gājušajiem biedriem vajadzējis spiegot virs Baltijas jūras. Tas šķita pilnīgi aplam, gaisa izlūkošanai nebija nekāda sakara ar spiegošanu. Bet ar to vēl nepietika, — šis neģēlis ņēmās apgalvot, ka viņi gribējuši sarkanos izaicināt, apzināti ielidojot to gaisa telpā. Te nu kā uz delnas redzams, ka nav varējuši sagudrot vēl muļķīgāku un reizē zemiskāku apvainojumu par šo; tas jau nenozīmēja neko citu kā tikai to, ka «USAF» Eiropas štābs ar nodomu sūtījis viņa biedrus nāvē. Bet anonīmais raksta autors visas šīs nejēdzīgās nepatiesības pārspēj vēl ar vienu apvainojumu, kuru leitnants Martins neaizmirsīs nekad, nekad. «Amerikaņu lidotāji,» tā skanēja neģēlīgā apvainojuma priekšpēdējais teikums, «ar kareivisku noteiktību izpildīja nelaimīgo pavēli un samaksāja par to ar savu dzīvību. To tagad varētu nosaukt par «varonīb u», taču labāk te piederas vārdi — «akla paklausība»…»

Leitnants ļāva lapai noslīdēt no ceļiem. Pirkstiem drebot, viņš to lēnām salocīja. Tā bija parakstīta ar vārdu «Pevards» — tas noteikti bija pseidonims. Rekss Martins zināja, ka «OSI» ļaudis un «FIB» detektivi toreiz ar dažādu starpnieku palīdzību mēģināja noskaidrot, kas slēpjas aiz šā pseidonima. Lai gan tā bija angļu avīze, tomēr pretizlūkošanas dienesta vadība domāja, ka aiz šādiem atklājumiem slēpjas kāds amerikaņu militarais korespondents, kas sagroza viņam uzticētās slepenās ziņas un izpļāpā tās, kaitēdams Valsts departamentam. Šo laikrakstu — tas bija «Flight and Airways» — viens otrs abonēja arī Savienotajās Valstīs, tāpat izvilkumus no minētā raksta pārdrukāja dažas lielās avīzes, kā, piemēram, «New York Herald Tribune». Tas drīz vien izrādījās nepatīkams kavēklis Ačesona ārpolitiskajos manevros. Daļa Eiropas preses citēja dažus izvilkumus no tā, un, protams, to darīja arī «Pravda». Tajā pašā laikā, kad prezidents Trumens aicināja visā pasaulē izplatīt tikai patiesību, viņa ārlietu ministru nodevīgi apvainoja melošanā. Tas bija nepatīkami, apkaunojoši un zemiski. Rekss Martins nešaubījās, ka pretizlūkošanas dienesta detektiviem pilnīgs pamats noskaidrot, kas ir šis bezatbildīgais rakstītājs, un saukt to izmeklēšanas komisijas priekšā … Bet viņu mēģinājumi izrādījās velti.

Leitnants bija savācis visas avīžu ziņas, kur vien kaut kas bija rakstīts par viņa vecās lidmašīnas likteni. Šī te bija visnekrietnākā. Nepazīstamo sacerētāju viņš gan ienīda, taču tā netīro triepumu jau četrus gadus nēsāja pie sevis. Vislabākie biedri toreiz gāja bojā ar šo veco kasti, starp tiem arī mazais Džojs Gar- deners, viņa mīļākais draugs. Kopš tā laika viņš vairs nav atradis nevienu tādu draugu. Mazais, dūšīgais Džojs! Martins saknieba lūpas un iebāza salocīto lapu atpakaļ kabatas portfeļa slepenajā nodalījumā. Viņam aizžņaudzās kakls, — tas notika vienmēr, pārlasot šo lapu un atceroties draugu. Nabaga Džojs — ak, tas bija tik krietns draugs!

Pārējie avīžu izgriezumi atradās skapītī viņu bāzes lidostā Mellahā — Tripolē. Tikai šo rakstu, tikai šīs pretīgās rindas, kuras viņš uzskatīja par savu biedru nodevējām, kā ņirgāšanos par to varoņnāvi, viņš nēsāja vienmēr sev klāt, jo tās Reksam atgādināja viņa uzdevumu — atriebties, atriebties par Džoju Gardeneru un par pārējiem krietnajiem puišiem. Jau sen viņā bija nostiprinājusies pārliecība, ka sarkanajiem tikai ar nelietīgu viltību ir izdevies «nogādāt lidmašīnu jūras dzelmē», — kā to rakstīja viltīgais anonimais autors, — un nonāvēt biedrus. Viņi tos vienkārši ir nokniebuši, kad tie pie krievu robežām veica savu uzdevumu. Tam, ko «Pevards» runāja par krievu pretizlūkošanu, viņš pa daļai piekrita. Protams, sarkanā pretizlūkošana jau ne uz ko citu nevarēja balstīties kā vien uz nodevīgiem, savai tautai zudušiem amerikaņiem.

Drīz vien pēc katastrofas Martins, visu sapratis, brīvprātīgi iestājās kara aviacijas aizsardzības dienestā. Tur viņš uzzināja, ka laikraksta «Flight and Airways» Londonas redakcija negrib atklāt sava līdzstrādnieka vārdu. Visi mēģinājumi bija velti. Tas viņu kaitināja. Viņš ienīda šo anonimo rakstītāju, kas ļaunprātīgi grāva Amerikas starptautisko stāvokli un darīja ļaunu viņa tēvzemei. Tolaik viņš pirmo reizi sajuta šo salto naidu, kas tagad pārņēma allaž, kad viņš sastapa šādus nodevējus. Tādi cilvēki bija Amerikas nelaime. Viņi izmantoja demokrātiskās brīvības, lai ārdītu demokrātiju ar saviem kreisajiem tenkojumiem. Tos vajag piespiest klusēt, vajag vajāt un iznīcināt, tie nav pelnījuši nekā labāka, tos vajag ķert un vilkt tiesas priekšā. Vislabāk būtu, ja tos visus izsūtītu, aizdzītu uz kādu salu Klusajā okeānā vai ari atpakaļ uz Maskavu, no kurienes tie bija nākuši. Valdība šai ziņā rīkojās pārāk saudzīgi… Martinam likās, ka nepieciešams nodibināt kārtību sarkano vidū pašu zemē.

Šodien nu atkal bija pienācis brīdis, kad viņš var vienam 110 tiem atriebties. Beidzot, beidzot bija tik tālu! Nupat pasažieru kabinē vienā mirklī Martinam nokrita kā zvīņas no acīm, kad viņš pēkšņi aptvēra, kas viņam sēž pretī. Lūk, cik ciniski misters Šerps citēja: «Uz plosta atrastas tukšas pārtikas somas, tās ir attaisījušas vaļā cilvēku rokas — kur gan palikuši tie, kam šīs somas pieder? Tas ir briesmīgākais no visiem jautājumiem …!» Šerps priecājās par šo rūgto izsaucienu. Bet ilgi viņš vairs nesmies, nezobosies par bojā gājušajiem. Rekss Martins sakoda zobus, ka nožņirk- stēja vien. Cilvēku rokas? Varbūt Džoja Gardenera rokas! Nabaga, nabaga Džojs.

Leitnants atvēra mazu piezīmju blociņu un uzrakstīja nezināmā autora pseidonimu «Pevards». Zem tā viņš atzīmēja žurnālistā pilno vārdu, kuru zināja pēc pasažieru saraksta: Edvards E. Šerps. Jo ilgāk viņš šos abus vārdus salīdzināja, jo skaidrāk tam kļuva, ka «Pevards» ir darināts no Edvarda E. Šerpa. Šerps vienkārši bija savilcis kopā sava uzvārda priekšpēdējo burtu, otra priekšvārda sākuma burtu un pirmā beidzamo zilbi. Juridiski izglītotais Rekss Martins saprata, ka ar to vēl nevarēja noteikt identitāti; arī kopā ar citām pazīmēm pierādījumu vēl nepietiktu. Viņš iebāza piezīmju blociņu atpakaļ krūšu kabatā un piecēlās. Tomēr — šodien ir pienācis brīdis, kad viņš tam atriebsies. Vislabprātāk viņš būtu atrāvis vaļā savu frenci, tik ļoti sitās sirds. Viņš piespieda rokas cieši pie deniņiem, kādu brīdi pastāvēja, atmiņu pārmākts, ierauts īstā jūtu virpulī, kuras kliedza pēc atmaksas. Pirms īsa brīža nodevējs pats sev norāva masku sarunā ar naivo Dr. Spenseru.

Ap pulksten četrpadsmitiem pēc Viduseiropas laika «Astoņi-seši-nulle» aizsniedza virs Tirenu jūras kādu vietu, kura atradās virs šķietamā Tiberas lejteces pagarinājuma, divdesmit piecas jūdzes no tās grīvas, uz 41° 35' ziemeļu platuma un 11° 53' rietumu garuma.

—     Kaptein, — feldfebelis Laskijs sacīja, — vai jūs redzat tur, borta labajā pusē, pie horizonta kādu pakalnu?

—    Jā, — Rodnejs izklaidīgi atbildēja.

—     Mazliet tālāk, ne vairāk par trīsdesmit piecām jūdzēm no šejienes, ir Ancio-Netuno liedags. 1944. gada janvarī tur izkāpa krastā mūsu puiši, gribēdami nogrābt Rommelu aiz biksēm, bet nekas neiznāca.

—     Zinu, — Rodnejs noteica. Viņš ieslēdza autopilotu, lidmašīna pati izlīdzinājās vēja grūdienos, elastīgi slīdēja cauri gaisa bedrēm un ieturēja savu kursu; lidotāji sēdēja bez darba un skatījās laukā. Tomēr Rodnejs gandrīz nemaz neklausījās Laskija pļāpāšanā. Viņa krūšu kabatā dega šī vēstule.

—    Mūsu ļaudis tur iekļuva tsakā ķezā, — otrais pilots stāstīja. — Jūra tai vietā ir ļoti sekla, var aizpeldēt jūdzēm tālu, vienmēr vēl aizsniedzot dibenu. Pāris dienās mēs izcēlām septiņdesmit piecus tūkstošus vīru, bez tam vēl piecpadsmit tūkstošus satiksmes līdzekļu, — vai jūs varat to iedomāties? Bet, kad vācieši no pirmajām izbailēm bija attapušies, tad tikai sākās. Daudzās automašīnas briesmīgi "ierobežoja mūsu karaspēka kustību, un drīz vien šaurajā priekštilta po- zicijā tās aizsprostoja visus ceļus. Uz katriem pieciem vīriem viens «džips»! Tie tur štābos droši vien iedo-. mājās, ka karā katru rītu pēc brokastīm brauc ar auto uz pozicijām, tur drusku pacīnās un, kad liekas diezgan un gribas atpakaļ uz mītni, pasauc tik taksi. Labi vēl, ka mums bija pārsvars gaisā.

Rodnejs iejautājās: — Vai tu vari, Flip, pateikt, kur mēs šķērsosim ,piekrasti?

—    Pie Čivitavekijas, kaptein. Vai jūs redzat tur pāri Romas torņus? Līdz turienei ir četrdesmit divas vai četrdesmit trīs jūdzes, un līdz Čivitavekijai nav daudz tālāk.

Rodnejs pamāja; tātad pēc astoņām minūtēm. Vai viņam vēl jāgaida? Velns lai parauj, kādēļ gan visu tā pārspīlēt! Italijas piekraste bija jau redzama, zaļi pelēka un iedzeltena tā blāvoja pie apvāršņa, viņš to varēja jau saskatīt gan austrumu pusē, gan ziemeļos — kādēļ gan vēl kavēties? Rodnejs izvilka aploksni, atplēsa to un lasīja:

«Lidojuma uzdevums virsleitnantam Filipam A. Rodnejam («USAF C-121C—860» komandierim) sakarā ar

lidojumu: Tripole (Mellaha)—Oslo.- — Uzturiet

nepārtrauktus radio sakarus ar «USAF B-36—744» (bāzes lidosta Portliotejā Marokā) pa vilni QVY-33. Abpusēji ziņojumi ik pēc 20 minūtēm. Nolaidieties Firstenrei- tas aerodromā (Vācijā), kuru sasniegsiet, kā plānā paredzēts, pulksten sešpadsmitos pēc Viduseiropas laika; nolaišanās vieta — laukums F-4. Tālākus norādījumus saņemsiet tur. Lidojuma uzdevums slepens. Nekādā ziņā par paredzēto nolaišanos nedrīkst uzzināt personas, kas nepieder pie apkalpes. — — — Parakstījis; Valters N. Viljamsons (majors).»

Rodnejs pasniedza vēstuii otrajam pilotam. Mazais

Flips, kurš jau bija piedzīvojis visu, kas vien lidotājam var gadīties, lasīja pavēli un kratīja galvu. Tad viņš to izlasīja vēlreiz un beidzot klusu noteica: — Es varu atcerēties tikai vienu gadījumu, kas bija ļoti līdzīgs šim. Tas notika 1946. vai 1947. gadā tur augšā, Kanadā. Taisni tāpat pēkšņi tika pārtraukts lidojums kā tagad.

—    Un tad? •

—    Toreiz viņi vienu no mums izsēdināja, jo turēja aizdomās par spiegošanu. Tikai pēc vairākiem mēnešiem mēs uzzinājām par šo cilvēku, — kad viņš parādījās uz apsūdzēto sola Otavas atomu noslēpumu atklāšanas prāvā.

—     Kāpēc jūs sakāt «līdzīgs gadījums»? — Rodnejs nervozi jautāja.

—    Tāpēc, ka toreiz mēs arī pasažieriem nedrīkstējām neko teikt, virsleitnant.

Komandieris nedroši pasmaidīja. — Un tagad, jūs domājat, ir tāpat? Nu, tad taču viņi šo zelli būtu saņēmuši ciet Tripolē.

—    Varbūt viņiem ir īpaši iemesli tā nedarīt.

—     īpaši iemesli? — Rodnejs nikni čukstēja. — Pie joda, kādi gan tiem iemesli?

Aiz viņiem noklaudzēja durvis; pilotu kabīnē ienāca leitnants Martins. Abiem vīriešiem nemaz nevajadzēja palūkoties atpakaļ, lai uzzinātu, ka tas ir Martins — vieglā, atsvaidzinošā Ķelnes ūdens smarža nepieļāva nekādas šaubas.

—     A, Reks! — izsaucās Fils Rodnejs, atskatīdamies pār plecu. — Se lasi!

Stūrmanis lasīja un klusēja. Viņa glītā, šaurā seja šķita mazliet bālāka nekā parasti.

—     Majors Viljamsons, — Rodnejs jautāja, — «OSI» nodaļas vadītājs, vai ne?

—    Jā, — leitnants attrauca.

—    Vai tu nezini, kādi uzdevumi viņa nodaļai?

—    Diemžēl, ne.

—    Vai vari, Reks, izskaidrot šo gadījumu?

—    Nē. Es nevaru iedomāties.

—     Flips ieminējās, varbūt kādu no pasažieriem apcietināšot.

Rekss Martins iesvilpdamies ievilka caur degunu gaisu un atdeva vēstuli Rodnejam; papīrs drusku iečaukstējās. Tad viņš iebāza roku kabatā un paraustīja plecus. — Jā, tas var gan būt, ka vienu no tiem apcietina, — viņš lēnām noteica. Reksa vārdi skanēja vienaldzīgi, un viņš tos izrunāja gausi — tātad viņš tam neticēja. Taču lūpas viņam drebēja, un viena no otras tālu stāvošās, gaišās acis spīdēja.

4

Mokoša nemiera urdīts, Edijs Šerps staigāja šurp un turp starp 'kluba kabini un mazgājamo telpu lidmašīnas pakaļgalā. Te motoru troksnis nebija tik stiprs, un viņš skaidri dzirdēja, ka arī pārējie cits pēc cita piecēlās un izgāja no pasažieru kabines. Viņa domu plūsmu atkal un atkal pārtrauca vieglmetala durvju aizciršanās, viņš saklausīja atsevišķus vārdus un soļus. Stundām ilgā sēdēšana tiem bija apnikusi, un tagad tie mazliet izstaipīja kājas… Viņš turējās no tiem tālāk. Jautrā oma bija izgaisusi, viņš nespēja vairs stāstīt ne senus stāstus, ne arī rādīt burvju mākslas. Pa daļai bija aizmirsusies arī 'vēlēšanās šovakar Oslo iegūt Dorisu Grēvi. Viņš bija izdarījis liktenīgu kļūdu un par to nu tagad lauzīja galvu. Vai Spensers sakarā ar šo nelaimīgo sarunu vilks kādas konsekvences — vai darīs kaut ko tālāk, mēģinās šai lietai izsekot — vai arī varbūt viss apklusīs? Vai Spensers tiešām bija «FIB» uzticības persona? Par to vēl trūka jebkādu pierādījumu. Un, ja arī viņš tas būtu, vai varētu viņu piespiest uzsākt kaut ko tādu, kas neattiecas uz viņa uzņēmumu? Šis gadījums taču nekādi nevar ietekmēt Makoleja firmu, par kuras drošību viņš jutās atbildīgs un sekoja, lai tur neiekļūtu spiegi. Šerpam ienāca prātā doktora nedrošā un nervozā izturēšanās, un pēkšņi viņš nodomāja: «Tās ir tikai ūeprātīgas, nepamatotas bailes! Pietiek — izbeigt! Spensers ir pedants, viņš nekad nedarīs to, kas nav viņa līgumā. Saņemies! Velns lai parauj!»

Šerps palika stāvam pie kāda zema loga un noliecies piebāza galvu pie rūts. Dziļi zem viņa pletās krāšņa Toskaņas ainava; pavīdēja sīkie dārzu un lauku taisnstūri, kur vāji padevās kukuruza vai rudzi;

tagad tos klāja vairs tikai rugāji, dzeltenbrūni atmirdzēdami siltajos septembra saules staros. Viņa pieri skāra saltais stikls. Viņš vēroja lejā šoseju, taisnu un tievu kā diegs, un kādu māju puduri, kuras izskatījās gluži kā apputējuši cukura graudi; gaišie jumti laipni mirgoja viņam pretī. Tad aizslīdēja pelēki zaļi pakalni, liesas pļavas, varbūt papuves, vīna kalni, nokaltušas olivu birzis, ar makijām noaugušas vai arī akmeņainas nogāzes .. . Serps pazina šo zemi; ko acs no divdesmit tūkstošu pēdu augstuma nesaskatīja, to iztēloja fantazija. Dažu labu reizi viņš vēlējās mainīties ar tādiem cilvēkiem kā tie tur lejā, kas dzīvoja gan trūcīgu, bet vienkāršu dzīvi; viņš ilgojās strādāt to darbu, dziedāt to dziesmas, mīlēt to meitenes un dzert to stipro vīnu. Taču cilvēks, kas baudījis izsmalcinātās civilizācijās ērtības, droši vien pēc kaut kā tāda nemaz neprot nopietni ilgoties. Kādā melancholiskā brīdī viņš varbūt patīksmināsies ar dortiām savu plašo dzīvi turpmāk iekārtot vienkāršāk, mierīgāk, tuvāk dabai, reducēt to tīri dzīvnieciskā uztverē, — bet drīz vien jau atkal sapratīs, ka viņa dzīves pamatelements tomēr ir viss šis ņudzeklis, šī lielā spēle par naudu un panākumiem, šī drudžainā steiga; viņam nepieciešama cīņa par eksistenci, ikdienišķā cīkstēšanās par savu vietu dolāru pasaulē, jo kur gan citādi viņš varētu likt visu savu enerģiju. Ores priekšā taču arī neviens nejūgs 220 zirgspēku sacīkšu auto. Vai ne tā? Cik ilgi gan viņš bija varējis izturēt klusā nostūrī? Nē, viņam jāmetas iekšā mutulī, jāredz, kā gūst piepildījumu viņa enerģija, kaut kas jāpanāk … Edijs Serps vēl arvien labprāt cīnījās, lai arī — to viņš noteikti juta — kopš gadiem jau bez apzināta mērķa.

—     Jūs laikam sapņojat, — kāda sievietes balss viņam aiz muguras sacīja. Viņš pazina, ka tā ir Patricija, lai gan nebija dzirdējis to pienākam.

—     Jums tikai tā liekas, — Serps gurdā balsī atbildēja.

—    Vai jūs arī sāksiet izturēties tāpat kā tie citi?

—    Kā tad šie «citi» izturas?

—    Tie kļuvuši garlaicīgi, — Patricija saīgusi teica.

—     Vispirms viņi stundām ilgi runāja par politiku un nu, kā liekas, galīgi izšķieduši spēkus.

—    Jā, politika arvien briesmīgi nogurdina, — Šerps mēģināja jokot. Ko gan šī meitene gribēja? Varbūt Richards sācis lakstoties ar tās burvīgo draudzeni, un nu tā aizvainota, meklē viņu? Viņam vairs nebija nekādas patikas nodoties flirtam.

—    Arī jūs neesat visai runīgs, — Patricija teica.

—    Vai jums nav nekā jauka, ko man pastāstīt?

—     Cik vien jums tīk, — Šerps, neko nedomādams, padižojās. Viņš centās vairs neprātot ne par Liepājas starpgadījumu, ne arī par savu rakstu vai «FIB» ļaudīm un pūlējās atcerēties kādu anekdoti, bet galva bija tukša.

—     Ja jūs ko labu pastāstīsiet, es revanšēšos, — meitene apsolīja. — Kāds no apkalpes vīriem man nupat pastāstīja kaut ko lielisku.

—    Kas jums vislabāk patīk?

—    Par miljonāriem, — Patricija atteica.

Šerps pavēra lūpas, likdams pamirdzēt saviem baltajiem zobiem. — Vai tā drīkst būt anekdote? — Viņam, šķiet, kaut kas bija ienācis prātā, un viņš tagad centās sakārtot savas domas.

—    Vienalga. Kaut ko par miljonāriem vai ģenerāļiem. Tam jābūt kaut kam ļoti nejaukam un katrā ziņā patiesam. Vai jūs nekā nevarat atcerēties?

—     Tas, ko jūs, mis Binčija, tagad dzirdēsiet, ir īsta patiesība. Pie tam diezgan nejauka. Jūs, bez šaubām, pazīstat Morgana vārdu. Kā ikviena amerikāniete, arī jūs būsiet dzirdējusi par viņa divsimt miljoniem un varbūt arī zināt, ka pat viņa bagātība nevarēja izārstēt ādas slimību uz tā sarkanā deguna; ārsti to sauc par «Rhinophyma». Lai gan viņš ataicināja pie sevis visas pasaules speciālistus, ar viņa degunu kļuva arvien ļaunāk. Anekdotēs par Morganu viņa degunam arvien bijusi nozīmīga loma.

Edijs Serps nu jau tērzēja diezgan žirgti, pats stāsts un jaunās meitenes tuvums to mazliet uzmundrināja.

—   Kad savā laikā Dvaitam Marovam vajadzēja kļūt par Morgana līdzdalībnieku, — Šerps turpināja, — viņa sieva gribēja ielūgt šo vareno vīru, no kura daudz kas bija atkarīgs, uz tēju. Baņķieris ielūgumu pieņēma.

Misis Marova, protams, prata sarīkot tādu tējas . vakaru, lai vecais kungs būtu apmierināts. Viņa tikai baidījās, ka tās vīzdegunīgā meitene nepasaka kaut ko nepiedienīgu par Morgana neparasto degunu. Tādēļ viņa Annai pieteica, lai sasveicinoties tā nepaceļ acis augstāk par Morgana apkaklīti un pasaka tikai: «Labdien, mister Morgan.» Pēc tam viņai jāpakniksē un tūlīt jāpazūd … Mazā Anna to izdarīja teicami. Marova kundzei novēlās kā akmens no sirds, kad meitene izgāja no pieņemamā salona. Atviegloti uzelpodama, viņa griezās pie slavenā viesa un jautāja: «Mister Morgan, vai jums var piedāvāt degunu pie tējas?»

—     Brīnišķīgi, — Patricija sajūsmināta sauca,

—     tieši brīnišķīgi! Ak dievs, cik gan viņam tas bija nepatīkami. Reti lieliska situācijā!

—     Gandrīz vai situāciju komika, — Šerps paskaidroja. — Nabaga sieviete tai brīdī nespēja ne par ko citu domāt kā vienīgi par viņa degunu un tik ļoti baidījās no skandala …

—     Es būtu gribējusi redzēt viņa seju, — Patricija aizelsdamās smējās, tikai pamazām nomierinādamās.

—    Viņa seju un arī viņas! Ak, tam gan vajadzēja izskatīties traki nejauki… Es gandrīz piekrītu, ka jūs esat laimējis. Bet pagaidiet, mans stāsts arī nav zemē metams.

—    Nu tad klājiet tik vaļā!

—     To man tikko pastāstīja bortmechaniķis. Viņu sauc Mike O'Konors, un viņš, liekas, ir kārtīgs zēns. Tā ir anekdote par Makarturu un, cik man zināms, vēl pavisam svaiga. Ģenerālis toreiz Korejā lidojis ar šo lidmašīnu, un O'Konors saka, viņš anekdoti dzirdējis no kāda adjutanta. Pēc viņa vārdiem, viss no sākuma līdz galam noticis, lūk, tā.

—    Labi, mis Binčija, es jums ticu.

—     Tātad neilgi pirms kara sākuma, kad Makarturs kā augstākas pakāpes virsnieks dienējis Vestpointā28 , kādu dienu tur ieradušies ievērojami viesi. Kara akadēmiju inspicējusi vesela pārstāvniecības senatoru un deputātu grupa. Kā zināms, ģenerālim patikušas greznas lietas, un nu viņš izmantojis izdevību parādīt savus dārgumus. Sevišķs akadēmijas lepnums bijusi

kāda zelta servize. Viņš licis to izņemt no seifa un pasniegt tajā senatoriem zupu un cepeti. Pēc dinejas ģenerālis uzaicinājis viesus iepazīties ar viņa štaba ēkām. Te bijusi vērojama spartiska vienkāršība. Viesiem parādīta pat viņa guļamistaba. Tajā atradusies tiKai dzelzs gulta, divi cieti krēsli, vienkāršs skapis un Savienoto Valstu prezidenta portrets. Kāds jauns senators pataustījis gultu un pārsteigts pakratījis galvu. Pārējie pārmijuši zīmīgus skatienus. Par Makarturu klīdušas pavisam citādas baumas. Ģeneraļa stingrais dzīves veids tagad nu viņus samulsinājis un nokauninājis, — Makarturs dzīvojis tiešām kā mūks, un tas visus viņus ļoti aizkustinājis. Viņi klusībā apbrīnojuši tā stingro pašdisciplinu un šķīrušies no Vest- pointas ar apņemšanos turpmāk nekad vairs neizplatīt nekādas tenkas par šo stingro un pieticīgo vīru. Drīz pēc tam avīzē «Life» parādījusies reportāžā, kurā slavēti Makartura karavīra tikumi… Kad viesi aizgājuši, dežurvirsnieks pavēlējis nostādīt pie virtuves durvīm sardzi un kopā ar galveno pavāru un štaba kasieri sākuši pārskaitīt Vestpointas lepnumu — pusdienas servizi. Izrādījies, ka trūkst kāds zelta šķīvis. Par to tūdaļ ziņots ģenerālim. «Diedelnieki!» viņš tikai nošņācis caur zobiem. Makarturs pārdomājis, ko darīt. Sākumā viņam nekas nenācis prātā. Reglamentā par šādiem gadījumiem nekas nebijis teikts. Pēc pāris dienām viņš licis nosūtīt visiem viesiem pa vēstulei ar vienādu saturu, — tur bijis rakstīts, ka šķīvis pieder valstij, ka tas ir ļoti vērtīgs, attiecīgais viesis to droši vien paņēmis līdz kā pieminu, nezinādams, ka tas 110 tīra zelta; tāpēc viņš lūdzot šķīvi anonīmā veidā atsūtīt atpakaļ…

—    Diezgan slīpēts, — Serps piezīmēja.

—     Jā, vēstule bija, bez šaubām, ļoti korekta. Tomēr atbilde nav nākusi. Pagājusi viena nedēļa, tad otra. Neviens ģenerālim nav atbildējis. Beidzot trešajā nedēļā, kad Makarturs jau nolēmis par apkaunojošo notikumu ziņot kriminālpolicijai, kāds 110 raitniekiem atradis šķīvi pavisam neiedomājamā vietā. Tūlīt par to ziņots vecajam. Pieņemot ziņojumu, viņš nekā neteicis, tikai stipri nosarcis.

—    Kur tad šķīvis bija noslēpts?

—   Jūs jau varēsiet iedomāties … Zem dzelzs gultas rupjās segas, mister Šerp.

Edijs sāka spurgt un smējās locīdamies. Bet īstenība viņš neuzjautrinājās par anekdoti. Šerps dzirdēja savus smieklns nākam kā no tālienes un tai pašā brīdī atkal atcerējās, ka viņš rakstījis liktenīgo rakstu ar pseidonimu «Pevards». Viņam toreiz bija pilnīgi skaidrs, ka neviena amerikaņu avīze, ne žurnāls neuzdrošināsies iespiest viņa ķecerīgās domas. Lietainajās 1950. gada pavasara dienās pār visu zemi plūda nacionala sašutuma vilnis, prasīja pārtraukt diplomātiskās attiecības — un tālumā pie apvāršņa jau pavīdēja briesmīgais trešā pasaules kara rēgs, melns un milzīgs, līdzīgs gigantiskai atomu sēnei. Tikai pēc vairākām nedēļām, kad prāti bija nomierinājušies, viņš laikam būtu drīkstējis atklāt savus uzskatus, bet tad varēja būt ari par vēlu. Šerps bija apjēdzis, ka ir pats izdevīgākais laiks liet elJu ugunī, un beidzot satraukumā nolēmis klāt vaļā visu, ko bija sevī slēpis. Viņš gribēja izmantot savas zināšanas un loģiskā secībā atklāt patiesību par starpgadījumu pie Liepājas. Kopā ar kādu savu draugu, angļu laikraksta «Flight and Air- ways» Amerikas korespondentu, viņi nolēma rakstu piedāvāt šās speciālās avīzes redakcijai Londonā. Tur Serpu neviens nepazina. Ar milzīgu dedzību viņš ķērās pie darba, nostrādādams vairākas dienas pie raksta formulējumiem; arī tad vēl pagadījās kļūdas. Viņš šo notikumu aplūkoja it kā no samērā neitrālā angļu novērotāja pozīcijām, taču tur bija ielavījies arī kaut kas amerikānisks (piemēram, mazliet naivais norādījums «sūtīt jūras dzelmē»), un tas varēja modināt aizdomas. Tiklab viņš, kā arī viņa angļu draugs labprāt noņēmās ar dažādiem valodas sīkumiem, bez tam viņš toreiz nenojauta, ka «FIB» ļaudis tik neatlaidīgi meklēs nezināmo autoru. Nolādēts! Viņu jau tad brīdināja; tie jau ilgu laiku bija viņam uz pēdām — un šodien, vai šodien viņš beidz,ot nebija pats sevi nodevis? Ko Dr. Spensers darīs? Gatavā ķeza!

—    Apbrīnojami nelāgi, vai ne? — .viņš dzirdēja Patriciju sakām un juta, ka seja joprojām sastingusi smaidā un pleci pie katra elpas vilciena raustās. Viņam jau sāka sāpēt vaigu muskuļi. Viņš pagrieza galvu un pieskārās ar pieri pie aukstā loga stikla. Dziji lejā pletās gaišā Toskaņas ainava ar saviem saulainajiem rugāju laukiem, olivu birzīm un ratiem, kuros bija iejūgti ēzeļi, bet kuros nedrīkstēja iejūgt divi simti zirgspēku sacīkšu vāģi.

— Jūs atkal sapņojat, — meitene viņam aiz muguras noteica.

—     Mis Grēve, jūs pirmīt nepastāstījāt mums savu sapni, — kapteinis Lojs sacīja.

—    Bet jūs jau arī ne, — Dorisa atbildēja.

Viņi abi stāvēja lidmašīnas priekšgalā pie pēdējā iluminatora, blakus tai nišai, kas atradās starp aparatu «Flight-Log» un apkalpes kabini.

—    Es to nevarēju stāstīt citu klātbūtnē, — kapteinis mazliet nedroši nomurmināja.

—    Vai tas ir tik slikts? *

—    Slikts? Nezinu… Es drīzāk teiktu, ka dīvains. Beigas gan bija briesmīgas.

—    Vai es to tagad drīkstu dzirdēt?

—    Jā. Ja jūs katrā ziņā to vēlaties … — Šķita, ka viņš vilcinās. — Bez tam, tur ir runa par jums.

'— Tā!

—    Domāju, ka ir pieklājīgāk jūs jau iepriekš brīdināt, — Lojs samulsis piebilda. — Ja nevēlaties, tad nestāstīšu jums to.

Dorisa domīgi raudzījās sānis, turp, kur lidojuma ceļa atzīmētājs slīdēja pār klusi dūcošo karšu veltni. Viņa neko neatbildēja, tikai iekoda zobus apakšlūpā.

—    Varbūt būtu labāk, — kapteinis pēc mokoša klusuma brīža ieminējās, — … varbūt būtu ieteicamāk, ja jūs pastāstītu savu sapni.

—    Vai tiešām domājat, ka tā būtu labāk? — viņa jautāja ar liegu, neizsakāmu smaidu.

—    Katrā ziņā nevainīgāk, — viņš godīgi atteica.

—    Tā? Vai jūs esat pārliecināts, ka es par jums neesmu sapņojusi?

—     Pilnīgi pārliecināts. Mis Grēve, man, protams, tāpat kā visiem vīriešiem, ir daudzas sliktas īpašības, bet pārāk iedomīgs gan es neesmu.

—      Es taču par jums nekā nezinu, tāpēc man var

arī tā likties. — Dorisa lūkojās viņā un lēni piebilda: — Jums par mani var rasties tādas pašas domas.

—   Jā gan, tādas pašas. Tikai — man grūti ticēt, ka jums vispār ir vēlēšanās par mani kaut ko uzzināt.

—    Vai tad to, kaptein, tik grūti aptvert? Ja pavada kopā tik jauku dejas vakaru, tad tas liekas pats par sevi saprotams.

—   Ja jūs tā domājat, tad katrā ziņā varu tikai piekrist, — Lojs mazliet piespiesti noteica.

—    Bet tādā gadījumā es labprāt gribētu dzirdēt arī jūsu sapni, — Dorisa atgādināja. — Sapnī ir runa par mani un beigas briesmīgas. Jūs esat padarījis mani patiesi ziņkāru.

—    Vai jums būtu kādi iebildumi, ja es tomēr lūgtu jūs vispirms stāstīt? — Lojs vaicāja. — Man liekas, jums noteikti būs vieglāk.

Viņa salika rokas pār «Flight-Log» aparatu un lēni papurināja galvu' Viņai patika šis angļu kapteinis ar savu neparasto kautrību. Viņš patīkami atšķīrās no tresotajiem brunču medniekiem Tripoles Mellahā. Vai viņai nevajadzētu to mazliet iedrošināt? Dorisa pārdomāja. Pretēji savai draudzenei Patricijai viņa gandrīz vienmēr bija vairījusies no vīriešiem. Darba vietā viņa allaž bija jutusies nebrīvi, zinādama, ka to novēro simtiem acu; meiteni nomāca tādas nepatīkamas lietas kā vakara junda, darba laika sākums, caurlaides un kopējie dzīvokļi. Ziemeļafrikas bažu tvanīgais, tenkām pārpildītais gaiss padarīja to nedrošu, katru tās soli kavēja tūkstošiem šķēršļu; viņa ar nolūku nenodibināja nekādas pazīšanās. Turklāt vēl bija jāievēro militārās pakāpes; Dorisa uzskatīja par neiespējamu slepeni satikties ar saviem priekšniekiem, lai tādā kārtā iegūtu to protekciju. Bez tam vēl nebija nācis arī īstais, un Dorisa nevarēja kļūt kādam karavīram tikai par laika kavēkli, ja viņu ar to nesaistīja kaut kas vairāk. Bet tagad, kad sākās atvaļinājums un neciešamo šķēršļu vairs nebūs, viņa labprāt kādu laiku atpūstos. Dorisa zināja, ka ir jauna un skaista, un kapteinis tai ļoti patika. Kas gan viņš ir par cilvēku? Tik kluss un vienkāršs… Šovakar Oslo viņu ceļi šķirsies. Viņai gandrīz šķita, ka to nopietni nožēlo. Dorisa zināja, ka vēl dažu labu reizi padomās par šo angļu virsnieku. Ak, tās būs reizē tīkamas un mazliet skumjas atmiņas, kuras apdvesis «BOAC» viesnīcas deju ritmi, apmirdzēs septembra saules stari, — atmiņas ar nekad nepiepildāmu vēlēšanos rūgtumu.

—    Man jums kaut kas jāatzīstas, — viņa beidzot sacīja.

Lojs savilka uzacis uz augšu. —- Jā? — viņš aizsmacis ievaicājās.

—    Es nekad tā īsti neko nesapņoju. Nezinu, kāpēc tā. Dažkārt man liekas, it kā es būtu sapņojusi, bet grūti ko atcerēties. Sapņi izplēn, pāri paliek tikai kaut kādi pavedieni, kas nevijas kopā… Kāda krāsa, kāda seja, kaut kāda izjūta. Vai tas nav žēl? — Viņa smaidīja. — Varbūt pēdējo nakti sapņoju par jums, kap- tein, bet es to vairs neatceros. — Viņa pastiepa rokas pār lidmašīnas ce]a apzīmētāju un pagrieza iekšējo ripu uz augšu.

Richards Lojs kā apmulsis raudzījās uz tās rokām. Viņas vārdi aizrāva tam elpu, un viņas bērnišķīgā izturēšanās padarīja to pavisam maigu. Šo meiteni varēja mīlēt un dievināt, viņa bija burvīga un reizē vienkārša un dabiska, nemēģināja tēlot smalku dāmu, bet neizturējās arī kā vīzdegunīgs skuķis. Viņa neatdarināja nekādu filmu zvaigzni un allaž bija vienkārša un patiesa. Dorisai bija ļoti slaidi pirksti, taču viņa nevalkāja neviena gredzena; Lojs to ievēroja un saprata, ka viņai nepatīk tāda greznošanās. Kapteini kairināja pretstats starp viņas saulē iedegušo brūno plaukstas virspusi un bāli sārto delnu. Šīs rokas bija vēsas, kustīgas un smalki veidotas… Tās varēja būt ļoti maigas, taču kapteinim šai mirklī šķita, ka viņam tās ir neaizsniedzamas. Ja uz tām būtu bijis kāds mazs traipiņš, varbūt kāda maza dzimumzīmīte uz slaidās locītavas, nikotina pēdas, kāda kārpa vai rēta, tad viņam šobrīd būtu vieglāk uzdrošināties tās itin kā nejauši aizskart. Bet tagad tās viņu mocīja ar savu daiļumu, radīja nepārvaramu tāluma sajūtu.

—     Vai tad jūs nevarat atcerēties nevienu sapni? — pēc kāda brīža viņš ar sausu muti vaicāja. — Nevienu pašu, mis Grēve?

—    Tomēr . .. Vienu vēl atceros. — Viņa runāja klusu un vilcinādamās, it kā nelabprāt, it kā tikai viņam palīdzēdama parvarēt klusumu un atsākt pārtraukto sarunu.

—     Kad nomira mans tēvs… Viņš gāja bojā autokatastrofā, viņu sabrauca. Tas notika pēdējā kara gadā, man toreiz bija četrpadsmit gadu. Pāris naktis pirms tam es sapņoju, ka pie mūsu durvīm piezvana kāds svešs vīrs un man jāiet atvērt, jo māte ir fabrikā. Sapnī es redzēju šim vīram mugurā tumši dzeltenu novalkātu mēteli un vecmodīgas acenes zelta ietvaros; viņš stāvēja saliecies un mazliet stomījās. Kad atvēru durvis, viņš teica, ka mans tēvs esot miris un viņu tūlīt nesīšot augšā. Es sāku briesmīgi kliegt un pamodusies redzēju tēti stāvam pie manas gultas. Viņš bija pārnācis tieši no nakts maiņas. Man bija kauns, un es nevarēju viņam neko pastāstīt par savu sapni. Pēc tam piektdienā kāds piezvanīja pie durvīm. Tā bija decembra pēcpusdiena, ārā slapjdraņķis, ielas klāja dubļi. Es gāju atvērt. Kāpņu telpā stāvēja vecs vīrs apdilušā dzeltenīgā mētelī. Uz pleciem viņam bija tumši plankumi no slapjuma un ap kājām krājās mazas peļķītes. Nekad agrāk nebiju to redzējusi un tomēr uzreiz pazinu. Vai viņam bija acenes, tāpat kā sapnī, to gan vairs neatceros. Viņš murmināja kaut ko par nelaimes gadījumu un slimnīcu, es nekā nesapratu, bet zināju — tēvs ir miris… Sai reizē es nekliedzu, jo man likās pats par sevi saprotams, ka tieši viņš atnesis šādu ziņu. Tas varbūt izklausās savādi, bet tā nu bija noticis . .. Pēc tam mums sākās ļaunas dienas. Mēs bijām četras māsas, es — vecākā; mātei klājās ļoti grūti. Mazās notikušo vispār nespēja saprast. Savu tēti mēs visas ļoti mīlējām.

Pēkšņi Dorisa savilka pieri. — Es tikai gribētu zināt, kāpēc jums visu to stāstu, — viņa steidzīgi nobeidza.

—     Pateicos jums, — kapteinis sacīja. — Man šķiet, jūs to pastāstījāt man vienīgi tāpēc, ka mazliet man uzticaties. Dažkārt ir ļoti patīkami satikt cilvēku, ar kurn nav jārunā tikai par vienaldzīgām lietām … Nav jātērzē par laiku vai arī par sportu, vai modēm — parastās runas, bet gan par to, par ko sirds patiesi vēlas.

—    Vispār par šo seno notikumu es vairs nedomāju. Patiešam nezinu, kāpēc sāku par to stāstīt.

—     Liekas, šis gadījums jums tomēr vēl ienāk prātā, — Lojs teica. — Līdzību starp sapņu tēlu un īstenību šai reizē es uzskatu par sagadīšanos, bet jūs tai brīdī laikam gan tā nedomājāt. Ja jūs tagad arī to vairs tik bieži neatceraties, tomēr esmu pārliecināts, ka šis mīklainais un baigais notikums cieši iegūlies jūsu zemapziņā.

—    Zemapziņā? Ak jā, jūs jau esat psiehologs.

—    Pašlaik es tas neesmu, — viņš nepiekrita.

—    Kas tad jūs esat šai brīdi?

—    Šai brīdi, mis Grēve, es esmu ļoti priecīgs, ka esmu kopā ar jums. Vai jūs tam ticat?

—    Jā, — viņa atteica. — Katrā ziņā — šai brīdī.

Lojs maigi noglauda viņas roku un brīnījās, ka

viņa to ļāva.

—     Kurš nO stāstiem bija sliktāks? — Edijs Šerps jautāja.

—    Man liekas, ka abi bija labi.

—    Jums tiešām abi liekas labi?

—    Protams, — Patricija miegaini sacīja.

—    Nē, — Šerps nikni noteica. — Neviens nebija labs.

—    Kāds dundurs jums iekodis?

—    Neviens no tiem neder, — viņš stūrgalvīgi atkārtoja. — Morgana deguns un Makartura šķīvis — ļoti uzjautrinoši, vai ne? Žurnālists būdams, es no tā varētu iztaisīt brīnišķīgu stāstu un tad gūt ar to pie redaktoriem, skuķēm, kafijas tantiņām un mūsu vīriešu kārtas vidusmēra lasītāja milzīgus panākumus. Bet tā nav taisnība. Patiesībā viss ir citādi. Šiem ļaudīm pieder vara. Viņi ir vairāk bīstami nekā smieklīgi. Viņiem var būt savas vājās puses, — kam gan to nav, — un viņi ir pietiekami gudri, ka atļauj mums par tām rakstīt. Nacistu valstī bija noliegts runāt, ka Paulam Jozefam Gebelsam ir kropla pēda. Mūsu «FIB» priekšniekam Edgaram Huveram jūs varat piedēvēt visu to pašu un, ja jums patīk, tad vēl šo to. Par to viņš nemaz nebēdā. Un tomēr — mēs nevaram Hu- veru ne atcelt, ne arī kontrolēt viņa metodes, gluži tāpat kā vācieši Gebelsu, bet šai gadījumā mēs drīkstam viņu nomelnot. Psicholoģijā to sauktu par aizstājējdarbību. Tas ir tikai ventilis, pa kuru mēs varam novirzīt savu nepatiku. Sā ventiļa priekšrocības dēļ mums, amerikaņiem, rodas pārliecība, ka mūsu zemē nav fašisma un ka mums tas nekad nebūs uz kakla. Tātad mēs varam runāt par traki asprātīgi konstruētu mechanismu…

—     Pagaidiet taču mazliet, — Patricija sacīja. — Nu kas jums par prieku man visu to teikt?

Edijs Šerps ievilka elpu; viņš stāvēja, atspiedies pret hermetiski noslēgtajām, komplicētajām ārdurvīm, — matu šķipsna noslīdējusi uz pieres, rokas savilktas dūrēs un iebāztas kabatās. Tas viss no viņa bija izlauzies pavisam pēkšņi, patiesībā viņš bija gribējis runāt par kaut ko citu un tagad mazliet kaunējās, bet tomēr jutās labāk.

—     Atvainojiet, — viņš sacīja paklusi, — tas nekas. Šad tad ar mani tā notiek, bet tas pāriet. Man žēl jūs. Nu jau esmu ar to galā. Nebaidieties! Mēs par to nekad vairs nerunāsim … Bet jūs, — vai esat jau padomājusi, kādā veidā iekarot Holivudu?

—     Neesmu domājusi to iekarot, mister Šerp. Es būtu priecīga, ja varētu tur palikt ilgāku laiku un nopelnīt sev maizi.

—    Lieliski. Bet jums taču vajag būt kādam noteiktam mērķim?

—    Kā jūs to domājat?

—     Ir taču vairākas iespējas. Pašreiz vissaprātīgāko karjeru taisa Monroje vai Rusele. Kopš pagājušā gada filmu sabiedrības nepārprotami pievērsušās Monrojei. Protams, tai nav ne mazākā tēlojuma, bet vienmēr tā ir eleganti ģērbta, tikla zeķēm, dziļu izgriezumu.

—     Es to nevaru, — Patricija noteica. — ŠI Monroje reiz apmeklēja mūsu lidotāju mītni. Mikrofonā viņa iečukstēja tikai «O b-a-a-b-y», un vīrieši sāka nevaldāmi aurot.

—    Viņai skaists augums, — Šerps sacīja, —- lūk, kas pievelk. Un pie tam viņai šādi izmēri: krūtis izelpojot — deviņdesmit viens centimetrs, viduklis — sešdesmit seši, gūžas astoņdesmit deviņi. Ejot gurni var izvirzīties no parastā stāvokļa desmit centimetru pa kreisi, astoņus centimetrus pa labi. Tā ir slavenā leoparda gaita. Garums — simt sešdesmit četri. — Viņš uzlūkoja Patriciju, tad, piemiegdams acis, nobeidza: — Ja nemaldos, šie izmēri gandrīz saskan ar jūsējiem.

—    Patiesi? Vai jums tā šķiet?

—    Jā.

—     Par tādu karjeru es nedomāju, — viņa dusmīgi atteica. — Mani nesauc Marilina Monroje.

—    Jūs esat piecus gadus jaunāka, — Serps konstatēja. — Auguma ziņā varat abas sacensties. Pēc sejas jūs esat skaistāka.

—    Ja jūs kļūsiet bezkaunīgs, es iešu projām.

—    Bet tā taču ir taisnība, — viņš apgalvoja vēlreiz. — Jūs esat daudz skaistāka. Un man liekas arī, ka jums piemīt kaut kas tāds, kas kādu dienu sagādās jums lielus panākumus.

—     Pateicos par jūsu lielisko pareģojumu, — Patricija vēsi atbildēja, taču viņš redzēja, kā acis tai sāka mirdzēt… Protams, viņa negāja projām. Gluži otrādi, likās, ka viņa gaida, lai tas vēl kaut ko tādu pateiktu. Edijs saprata, ka tā ir Patricijas vājība un viņš to varētu izmantot, ja vien vēlētos parādīt tai uzmanību. Vai viņš to tiešām gribēja? Vai bija vispār vērts sākt spēli, ko nevar turpināt, nemaz jau nerunājot, ka tai varētu būt kāds iznākums. Oslo Patricija pārsēdīsies «SAS» polarlidmašīnā un lidos uz Losan- dželosu. Vai bija kāda jēga ar meiteni tagad flirtēt? Bet tas tomēr novirzīs viņu uz citām domām; varbūt pat palīdzēs viņam aizmirst visu citu.

—    Es to neteicu tikai pa jokam, — Serps nopietni turpināja. — Esmu pārliecināts, ka spēju par to spriest. Jūs jau zināt, ka es kādreiz strādāju Holivudā.

—    Tātad, — Patricija vaicāja, — jūs patiešām gribat dot man dažus norādījumus?

—    Labprāt. Ar ko sāksim? … Vai esat jau izgudrojusi atbildes reportieriem?

—    Kas tās par atbildēm?

—    Ak jūs nevainības iemiesojums, — viņš līdzcietīgi nopūtās. — Nu, tās mēs tūlīt iemācīsimies. Ja esat ar mieru, kā piemēru ņemsim Dženu Ruseli. Uz jautājumu, kā tā ģērbjas guļot, Džena tūlīt atbildējusi: «Chanel Nr. 5.» — «Vai tad vairāk jums nekā nav?» izbiedētā žurnāliste iepīkstējusies. «Ir gan, dažkārt man ir radio,» Rusele atteikusi. Un tā joprojām.

Patricija, izlikdamās vienaldzīga, raudzījās griestos.

—    Mister Šerp, — viņa teica, — vai jūs tiešām domājat, ka man Losandželosā, tikko izkāpšu no lidmašīnas, tūlīt jautās, kā es ģērbjos guļot?

—    Nē, — viņš piekrita, — to jums vaicās tikai tad, kad būsiet kļuvusi jau izcila zvaigzne. Šo piemēru nebiju laimīgi izvēlējies. Drīzāk viņi vaicās, kā labi esat atbraukusi. Apmēram tā: «Mis Binčija, vai jums nebija bail, ka lidmašīna nav spiesta nolaisties kaut kur Grenlandes sniegos un ledos?»

—    Ko tad man vajadzētu atbildēt?

—    Tas atkarīgs, lūk, no kā! Ja jautātājs ir vīzdegunīgs mazas skandalozas lapeles reportieris, pasakiet vislabāk kādu muļķīgu joku. Pretējā gadījumā laipni atbildiet: «Ak, man patiešām nebija nekādu baiļu. Gaisa satiksmes sabiedrība saviem pasažieriem spēj sagādāt visu nepieciešamo komfortu, ja arī vajadzētu nolaisties, — kažokus, slēpes, apkurināmas teltis, pulveri pret haizivīm, signalspoguli, dažādas ķimikālijās, kas jūras ūdeni pārvērš par dzeramo ūdeni, sarkanu pulveri sniega ktāsošanai, ieročus ledus lāču medībām un bībeles.» Izmācieties to lēnām no galvas!

—    Bet vai tiešām tā taisnība?

—    Šai gadījumā, jā. Bet jums jāpatur atmiņā, ka šādi jautājumi, proti — vai šādi fakti ir pareizi — nav galvenais. Jums tikai jāmāk ātri un, cik iespējams, precizi atbildēt.

—    Pateicos, mister Šerp. Ļoti jauki no jums, ka mani drusku informējāt. — Viņas balss bija ieguvusi siltu noskaņu.

Edijs Šerps ieklausījās. Kā viņa nupat to pateica! Viņš juta tās pavedinošo balss noskaņu, un viņu pārņēma it kā trīsas. Viņš vaicāja sev, kādu virzienu ņems saruna, ko gan viņam vēl varētu dot šī tikšanās nomaļajā lidmašīnas stūrī. Kaut kas viņā sāka vibrēt, lai arī seja vēl joprojām neko neizteica. Viņš bija izmanīgs vīrietis, kas pazina sievietes un savas jūtas pārsteidzīgi neizpauda.

—   Vai jūs vēlaties filmēties ar savu vārdu? — viņš jautāja. — Jūsu vārds, diemžēl, diezgan nepievilcīgs.

To rada abi platie patskaņi. Tas skan vēsi, atgādina lāsteku vai vīzdegunīgu, stūrgalvīgu cilvēku, un tāda jūs taču neesat.

—    Vai jūs esat par to pārliecināts?

—    Pilnīgi. Citādi jau es būtu to pamanījis.

—    Hm. Bet varbūt es ari esmu kā lāsteka?

—     Labi. Tikai kā stūrgalvīgs cilvēks jūs tur nederēsiet. Sādu tipu filmās pieprasa reti. Saprotiet mani pareizi: neviens negaida, lai jums būtu sirds krūtīs, bet jums jārīkojas tā, it kā jums tā būtu.

—    Esiet mierīgs, — to es varēšu, — viņa sacīja un uzlūkoja Šerpu smaidīdama, mazliet nolaistiem plakstiem.

Šerps. sažņaudza kabatā roku; sirds viņam sāka sist straujāk. Patricija izskatījās apburoša. Viņam tā šķita aizraujoši skaista. Viņa bija nedaudz mazāka par Šerpu un stāvēja, galvu drusku pieliekusi. Patricija lūkojās ieslīpi no apakšas uz augšu, un viņas skatiens Šerpu apdedzināja. Tumšās, liesmojošās zīlītes pa pusei paslēpās aiz garajām skropstām. Sejas izteiksme bija neizsakāmi maiga un acu rotaļa daudznozīmīga, saprotama tikai tam, kas to smalkjūtīgi prata uztvert, — gaistoša kā vēja elpa maijā, glaimojoša un aicinoša un vajadzīgā brīdī noliedzoša, ja partneris to nebūtu pamanījis. Šī īsti sievišķīgā izteiksme ir pārāk eteriska, lai katrs vīrietis to tūlīt prastu iztulkot.- Bet Edijs prata. Viņam ienāca prātā kādas itāliešu aktrises vārdi: «Savas karjeras dēļ ēs darīšu visu — un, ja es saku visu, tad es arī domāju visu.» Bez šaubām, lielākā daļa tā sprieda. Viņam kļuva karsti, un viņš sāka drudžaini pārdomāt, vai šai lidmašīnas galā nav kāda vientuļa telpa, kur viņš to varētu skūpstīt, — skūpstīt, nebaidoties, ka kāds pasažieris, iedams uz mazgājamo telpu, tos iztraucētu … Klusuma brīdis ieilga.

—    Tātad, — kādu vārdu jūs man iesakāt? — Patricija klusu jautāja. Viņa vēl vienmēr smaidīja. Viņai šķita, ka tie abi ir kā elektrizēti un kuru katru mirkli sprakstošas dzirkstefites var pārlēkt no viena uz otru. Vēl viņus kavēja kāds medijs, kas šķīra, — gaiss starp viņiem… Ak, viņa labi pazina šo sasprindzinājumu, to panākt bija viņas mīļākā nodarbošanās. Bez šādas maigas rotaļas, bez šādiem pikantiem kairinājumiem viņai būtu bijis grūti gadiem ilgi dzīvot Ziemejafrikas lidlaukos.

—     Varbūt itāliešu, — viņš sacīja. — Kaut ko ļoti skanīgu, iespaidīgu. Itāliešu filmas ir modē. Attiecīgo krusttētiņu jau mēs jums atradīsim. To izdarīs jūsu filmu sabiedrības reklāmās vīri.

Patricija pamāja. — Pastāstiet man vēl kaut ko! — Viņa it kā kautrējās.

—    Jauki, — viņš piekrita. — Bet tad labāk apsēdīsimies kaut kur tepat. Šādas lietas labāk pārrunāt citur, ne kabinē, vai ne?

—     Protams, tur pārējie par maniem jautājumiem tikai smiesies, — viņa paklausīgi noteica.

Viņš steidzīgi devās uz borta labo pusi un atvēra kādas šauras durvis, uz kurām bija uzrakstīts «OFF LIMITS» — ieeja aizliegta. — Paskatieties šurp! — viņš iesaucās. — Te, liekas, ir patīkami.

—    Bet ja nu tie mūs sāk meklēt?

—    Muļķības! Kas gan ies bēdāt par mums, mis Binčija?

—    Es nezinu …

—    Līdz nolaišanās brīdim ir vēl trīs krietnas stundas.

—    Jā…

—    Pa to laiku pastastīšu jums par Holivudu visu, ko vien pats zinu.

Patricija sekoja viņam. Viņa pašapzinīgā izturēšanās un enerģiskais raksturs to saistīja. Tā cienīja vīriešus, kas izturējās tik droši kā viņš. Patricija zināja, ka Serpam ir trīsdesmit deviņi gadi, astoņpadsmit gadu vairāk nekā viņai pašai, ka viņš pazīst dzīvi un ir lietas kursā. Serps arī labi izskatījās savā baltajā flaneļa uzvalkā, ar ko dzīvi kontrastēja viņa brūnā seja. Pie tam viņš varēja būt ļoti noderīgs. Instinktīvi viņa tam uzticējās. Viņai ar Serpa vecuma vīriešiem bijis jau diezgan daudz piedzīvojumu; tie bija prātīgāki nekā jaunie, lielāko tiesu arī bruņnieciskāki un diezgan pateicīgi. Patricija nešaubījās, ka misters Šerps izturēsies tā, lai nenotiktu nekāds skandals.

Patricija dzirdēja, kā aiz viņas aizcirtās durvis. Tā bija šaura telpa, kurā gaisma iespiedās tikai pa aizrestotu iluminatoru; bet, tā kā to pa pusei vēl aizsedza

10S lielas kastes, tad telpā valdīja puskrēsla. Zem šī iluminatora viņa ieraudzīja divus samērā ērtus sēdekjus. bet netika gudra, vai te ir noliktava vai arī šo telpu parasti izmanto kādam citam nolūkam. Viņa paklupa un pieķērās pie kādas kastes … Uz grīdas gulēja iegareni metala priekšmeti, sasaistīti kopā ar siksnām. Jo vairāk Patricijas acis pierada pie tumsas, jo skaidrāk viņa to visu saredzēja. Metala cilindri aizņēma visu kabini, to šķērsgriezums bija apmēram piecpadsmit collu, un vienā galā tiem bija nelieli stabilizatori.

—    Ak dievs, — ja nu tās ir bumbas! — Patricija klusi iesaucās.

—    Kas par niekiem, — viņš sacīja, — kaut kādas komiskas tvertnes.

—    Iesim labāk kaut kur citur, mister Šerp. Man bail, ka tās nav bumbas.

Vienā mirklī viņš bija pie tās. — Vai jūs baidāties? — viņš steidzīgi jautāja. — Ja jūs esat kopā ar mani, jūs nedrīkstat baidīties.

Patricija klusēja. Viņa nejutās labi šajā telpā starp dīvainajiem metala cilindriem; aizmugurē viņai atradās kastes, priekšā stāvēja vīrietis; viņa tikko varēja pakustēties, un nebija, kur spert kāju. No griestu ventilatora uz pakauša pilēja ledains ūdens; meitene paliecās sānis un aizskāra Edija plecu. Te pakaļgalā vēl stiprāk bija jūtami grūdieni, ko radīja autopilota kursa maiņas. Motora rūkoņu tik tikko varēja vairs dzirdēt, bet jo stipri vēja svilpienus un kaucienus… Pēkšņs grūdiens iemeta meiteni viņa rokās.

—    Patricija, — pēc kāda brīža viņš čukstēja.

—    Pietiek, — viņa elsoja, — paklausies! Laid mani tūlīt vaļā!

—   To jau es mēģinu visu laiku… Vai tev neliekas, ka šī lāde briesmīgi šūpojas? … Ir mazliet drošāk stāvēt, ja viens otru atbalsta.

—    Stāvi vismaz mierīgi! Viens no mums uzkāps vēl uz bumbas vai uz tās degļa …

—    Tās nav bumbas, Pat… Turies mierīgi pie manis! … Tās ir kaut kādas muļķīgas tvertnes.

—   Nesaki man «Pat»! Kopš kura laika esmu tev to atļāvusi?

—      Tās nav bumbas, dārgā. Paklausies, kad piesit ar kāju — skan kā skārds, vai ne? Tās nevar būt bumbas, dārgā.

—     Nesaki man «dārgā»! Tu esi neciešams radījums, Edij. Laid mani vaļā!

—     Es paskatīšos, mazā, kas tur iekšā. Varbūt kaut kas dzerams. Varbūt pat šampanietis.

—     Ak tu vēlies ar mani saderināties?

—    Tikko gribēju tevi bildināt, mazā.

—     Izbeidz to «mazo», es neesmu vairs nekāds bērns. Vai tu vienmēr esi tik steidzīgs?

—     Nē, — Serps atteica. — Es parasti esmu loti at- turīgs. Bet šoreiz citādi nevaru. Patricija, tu esi lieliska! Dod man vēl vienu skūpstu …

—     Laid mani tūlīt vaļā! Ja nu kāds ienāk! Vai dieniņ, ko gan tu esi izdarījis ar maniem matiem!

—     Vēl tikai trīs stundas, tad visam tā kā tā būs beigas. Es varu zaudēt prātu, domājot par to.

—     Edij, tev jābūt prātīgam. Lūdzu, pamēģini būt mierīgs! Apsēdīsimies te, un tu pastāsti man par Holivudu. Tādēļ jau taču mēs šeit ienācām?

—    Labi! Tu dabūsi zināt visu, ko es …

—    Cst! Vai tur laukā nav kāds?

—    Tur kāds iet uz mazgājamo telpu.

—    Klusu!

Viņi stāvēja, piespiedušies viens pie otra, un klausījās. Gaitenī klaudzēja soļi, šai telpā, tikko lidmašīna salīgojās, krakšķēja kastes, un aiz plānās alumīnija sienas svilpoja vējš.

«Off limits» — Richards Lojs izlasīja uz šaurajām metala durvīm; šķiet, ka te tas nevarēja būt. Galvu kratīdams, viņš pagāja pāris soļu tālāk. Viņa kustības bija citādas nekā parasti, nemierīgas un trauksmainas; gariem, nedrošiem soļiem Lojs mēroja gaiteni. Viņš meklēja telpu, kurā novietota rokas bagaža, meklēja, Dilns nepacietības, murminādams lāstus, nervozi steigdamies. Velns parāvis!

Viņš atrada saiņus aiz kāda aizkara iepretim galvenajai ieejai, tieši tur, kur «Constellation» tipa satiksmes lidmašīnās parasti iekārtots bārs un kambize. Paverot aizkaru, viņa priekšā atklājās neliela čemo- danu, tropu apģērbu, saiņu, armijas segu uti ceļasomu kaudzīte; te bija gan vecākas, gan jaunākas ādas somas, pie tam dārgas un nolipinātas gluži raibas. No vislielākā saiņa rēgojās kāda zobena rokturis; šķiet, ka arī pārējie pasažieri veda sev līdzi piemiņas lietas … Kapteinis noliecās un raudzīja atrast savu čemodānu.

Viņš atslēdza to, iebāza tajā roku un meklēja sudraba kausu, kam vajadzēja būt virspusē, uz parādes formas tērpa un rezerves krekla; viņa pirksti taustīja pēc gludā metala. Lojs labi apzinājās, ka ir gatavs izdarīt muļķību, jo gribēja kausu uzdāvināt Dorisai. Dorisa stāvēja ārā pie «Flight-Log» aparata un gaidīja; stūrmanis, kas apkalpoja šo ierīci, nejauši bija pārtraucis viņu sarunas pavedienu. Tagad Lojs nu gribēja izmantot šo traucējumu, kas radies leitnanta klātbūtnes dēļ. Viņš bija Dorisai pateicis, ka nākšot tūlīt atpakaļ, bet nu vajadzēja aizkavēties .. . Vai viņa vēl gaidīs pie «Flight-Log» aparata, vai ari būs atgriezusies ka- binē? … Beidzot kapteiņa pirksti pieskārās pie vēsās kausa malas un viņš jau gribēja vilkt to laukā. Uz čemodānā atradās kāds svešs sainis, tāpēc vāku varēja pacelt tikai pa pusei. Nebija jau iespējams visas šīs mantas pārcilāt, bez tam neviens ari nedrīkstēja nekā manīt. Uz viņa pieres parādījās mazas sviedru lāsītes… Bet varbūt ir prātīgāk iebāzt kausu slepeni viņas rokassomā?

Lojs arvien vēl nopūlējās ap čemodānu. Čemodānā iečaukstējās papīrs. Kas tas bija? Varbūt viņš saplēsa kaut ko, varbūt saburzīja krekla apkaklīti vai sabojāja labo formas tērpu, — bet kas gan par to? Viņa dzīslās lodāja uguns. Lojs bija ieņēmis galvā uzdāvināt Dorisai sudraba kausu; viņam likās, it kā viņš nerīkotos aiz brīvas gribas, bet gan kāda iekšēja spēka iedvesmots. Pievilcīgāku meiteni par Dorisu kapteinis nekad vēl nebija sastapis; tā bija sieviete, kuru varēja mīlēt; viņam vajadzēja sagādāt tai prieku, viņam vajadzēja Dorisai kaut ko dot, kas pierādītu viņa simpātijās vairāk nekā vārdi. Lojs gan nezināja, kā Dorisa to uzņems, bet par to viņš gandrīz nedomāja. Viņš negud- roja ne par kādu smalku šacha gājienu, kas nestu viņam uzvaru, viņš nevēlējās neko citu kā vienīgi tai kaut ko dot, kaut ko dāvināt, negaidīdams nekā vairāk kā tikai vienu izbrīnījušos skatienu.

Ar lielām pūlēm un pukstošu sirdi viņš lēnām vilka kausu ārā. Tas bija skaisti veidots, ar izrotājumiem un tumsā blāvi mirdzēja; viņam likās, ka šis kauss ir iekārojama un vērtiga dāvana. Nu jau kļuva redzami ari zaļie akmeņi, uz kuriem tas balstījās — viņš tvēra aiz tiem un vilka vēl spēcīgāk. Lojs vairs nesaprata pats sevi. Vēl nekad viņš nebija tā juties, vēl nekad neviena sieviete nebija viņu tā apmulsinājusi, pamudinājusi uz tādu nepārdomātu rīcību. Čemodānā vāks aizcirtās. Meklētais dārgums nu bija Lojam rokā, viņš jau gribēja to iebāzt formas tērpa kabatā, kad pēkšņi kausa dibenā ieraudzīja kādu sagumzītu zīmīti. Šķita, ka tā bija tur ieslīdējusi no čemodānā sānu nodalījuma . . . Viņš tūlīt pamanīja, ka tas ir kādas vēstules sākums, kuru rakstījusi Džoana. Lojs lapiņu mecha- niski izgludināja, pacēla pret gaismu un lasīja:

«Mans mīļais Robij!

Ir jau vēls, un Harijs un Zuzija sen aizmiguši. Mājā ir pavisam klusu, tikai pulkstenis koridorā tikšķ. Sēžu Tavā krēslā, tajā — ar augsto, gotisko atzveltni, kas mani agrāk arvien kaitināja, un domāju par Tevi. Karavīru sievas jau ir pieradušas pie tādiem vientuļiem vakariem … Es šoreiz nekādā ziņā negribu žēloties. Tev jau, mīļais, tāpat ir grūti. — Šodien pie mums pirmā īstā biezā migla, bet tur, kur Tu esi, droši vien ik dienas spīd saule. Katru vakaru es lūdzu dievu, lai Tu būtu vesels. Tuksnesis man liekas ļoti nejauks. Leksikonā ir rakstīts, ka naktīs tur briesmīgi auksts; vai Tu velc apakšā adīto vesti, kad jāpārnakšņo teltī? Ak mīļais, kad Tu tiksi atpakaļ vismaz uz Oslo, tad taču mēs būsim tuvāk viens otram. Vai Tev nebija grūti izturēt karstumu? Tu neko par to neraksti… Piedod, ka rakstu tik slikti, Harijs salauza pildspalvu, un zīmulis nav garāks par manu mazo pirkstiņu; bez tam manas rokas kļuvušas gluži stīvas, jo visu pēcpusdienu mazgāju mūsu mazajiem veļu …»

Kapteinis pārslīdēja acīm dažiem teikumiem; pirksti viņam trīcēja, un rindas dažkārt saplūda. Viņš lasīja tālāk:

«… izlaboja jumtu un paņēma par to septiņpadsmit mārciņas. Bet to vajadzēja darīt; pēdējo reizi, kad lija lietus, ūdens bija nācis cauri jumtam, un kāda Tjudoru roze pie priekšnama griestiem sākumi jau apdrupt. Pagaidām mums jāatsakās no tā radio, kas Midletona veikala logā. Koks būtu bijis ļoti pieskaņots krēsliem, bet vēi vienmēr jāmaksā par ledusskapi. Lūdzu, neved man šoreiz neko, nepērc nekādas skaistas un dārgas lietas, mums tiešām jātaupa katrs penijs … Neļauj sabojāties augļiem. Tie ir pirmie āboli no mūsu dārza. Paņem katru dienu kādu līdz uz darbu un ēdot domā par mani. Pavisam to ir astoņpadsmit, un tik daudz dienu Tev arī vēl jāpavada tur. .. Ak mīļais, labais Robij, pie tā es laikam nekad nepierādīšu. Tik bieži baidos par Tevi, mīļais . . . Kas gan tā ir par dzīvi bez- »

Šai vietā kausa asā mala bija lapu pārplēsusi, un vēstule pēkšņi pārtrūka. Richards 1 ojs steidzīgi salocīja lapu un iebāza to krūšu kabatā. Tad viņš paknibinājās gar sava frenča sānkabatu un ļāva tur ieslīdēt arī kausam. Tas gulēja plakani starp elkoni un ribām, un neviens to tur nevarēja pamanīt. Kapteinis bija kļuvis bāls, uz pieres lāsoja sviedri. Viņš pagāja kādus pāris nedrošus soļus, tad atrāva aizkaru un streipuļodams devās pa gaiteni atpakaļ.

Kluba telpā sēdēja tikai misters Makolejs un viņa sekretārs, — Apstākļi nav jums labvēlīgi, kaptein, — prezidents viņu uzrunāja, kad viņš iegāja kabinē. Lojs nedzirdēja.

—    Hallo, apstākļi nav jums labvēlīgi, — Makolejs atkārtoja.

Lojs apgriezās. — Kā jūs to domājat, ser? — viņš neizpratnē vaicāja.

—    Es domāju par jūsu septiņām mārciņām, kaptein. Un par savām septiņdesmit. Bet nerādās gan, ka jūs tās dabūsiet. Dok, kādas ir pēdējās ziņas?

—    Pirms četrām minūtēm, — Dr. Spensers, paskatījies pulkstenī, teica, — pirms četrām minūtēm mūsu lidmašīna atradās tieši virs Boloņas, bet «Septiņi-četri- četri» — Overņā, pusceļā starp Limožu un Klermonu- Feranu. Stūrmanis man to parādīja. Salīdzinot ar «Septiņi-četri-četri», mēs esam divpadsmit jūdzes priekšā.

—     To dara dienvidvējš, — Makolejs norūca. — Uz «Septiņi-četri-četri» tas pūš pa daļai no sāniem, bet mums no mugurpuses. Tāpēc arī esam priekšā. Mūsu putns uzvarēs, mans dārgais. Sameklējiet tikai savas septiņas mārciņas!

—     Cerēsim, ka vējš negrozīsies, — Lojs atbildēja. Kakls viņam bija kā aizžņaugts. «… izlaboja jumtu un paņēma par to septiņpadsmit mārciņas .. .» viņš domāja, «. . . mums tagad jātaupa katrs penijs .. .»

—    Man liekas, ka tas pūtīs arī turpmāk no tās pašas puses kā līdz šim, — prezidents labsirdīgi noteica.

—    Neuzņemiet, mīļo zēn, to tik traģiski.

Kapteinis nekā neatbildēja. Viņš atvēra durvis un izgāja no kabines — noraizējies, apmulsis, itin kā apdullis; sirdī bija nevarīgas dusmas un ilgas. Acis meklēja viņu .. . Saule vairs nebija tik augstu, tās slīpie stari krita iekšā pa bakborta logu, pārklādami ar zeltainu vizmu kailās kara ierīces. Lojs viņu ieraudzīja galvenās ejas viņā pašā galā, un sirds tam vai apstājās. Dorisa Grēve vēl arvien stāvēja, atspiedusies pret «Flight-Log» aparatu; saules stari rotaļājās viņas gaišajos matos. Viņa to gaidīja! Stūrmaņa vairs tur nebija.

—     Jauki, ka jūs atkal esat te, — viņa vienkārši teica. — Šis leitnants bija ļoti nerunīgs, viņš tikai rīkojās ar savu aparatu un neteica gandrīz ne vārda.

—     Varbūt jūsu tuvums viņu apbūra, — Lojs ar pūlēm mēģināja jokot.

—    Man drīzāk liekas, ka es viņu traucēju.

—    Sāku jau baidīties, ka jūs vairs te nebūsiet.

—    Vai tad es drīkstēju aiziet? — viņa smaidīja.

—    Mēs taču šajā milzīgajā lidmašīnā būtu izšķīrušies un nekad vairs nesatiktos.

—    Man, protams, būtu bijis ļoti žēl, ja jūs pa šo laiku būtu devusies pie pārējiem.

Kapteinim bija ļoti grūti tērzēt tādā vieglā noskaņā, bet tas bija vienīgais iespējamais sarunas veids. Lojs jutās ļoti neveikli; tās bija neizsakāmas mokas stāvēt viņai līdzās un nezināt, kur lai liek rokas. Nekad agrāk tā nebija gadījies, un viņš nekā vairs neaptvēra. Kap

teini bija pārņēmušas izjūtas, kas vērta bezspēcīgu . .. Virs kreisās gūžas viņš sajuta kausa izliekto, vēso metālu, bet krūšu kabatā, pakustinot roku, čaukstēja saburzītā vēstule. «… lūdzu, neved man šoreiz neko, nepērc nekādas skaistas un dārgas lietas…» Šie vārdi kremta viņa sirdi. Bet līdz ar to viņš domāja, ka diez vai nebūtu labāk, ja viņš kausu nevestu līdz — Džoana ne vien priecātos par to, bet arī pārmestu. Varbūt tiešām būtu pareizāk, ja viņš to uzdāvinātu Dorisai? Sieva jau nekad to neuzzinās! Lojs smagi elpoja. Karstā saule dedzināja viņa muguru.

—    Jūs man kaut ko apsolījāt, — Dorisa atgādināja. — Jūs gribējāt pastāstīt savu sapni.

—    Jā, tiešām, — viņš stomījās, drudžaini domādams, ko gan tā teiktu, ja viņš tai tagad pasniegtu kausu. Viņam likās, ka katrā zinā izskatītos ļoti smieklīgi, ja viņš pēkšņi atpogātu frenci, meklētu pēc savas dāvanas un tad to vienkārši pasniegtu, samulsis un nekā nepaskaidrodams. Viņa nesaprastu, kas to ir pamudinājis tā rīkoties, — un, bez šaubām, arī nezinātu, kā tādā brīdī izturēties. Bet tādējādi viņš padarītu stāvokli abiem vēl grūtāku, tik smagu, ka pats par to nemaz negribēja līdz galam domāt. — Savu sapni, — viņš aizsmacis teica. — Jūs tātad to vēlaties?

—   Es jums kaut ko iedošu, ja jūs beidzot sagādāsiet man šo prieku.

Dorisa iedeva kapteinim ābolu; viņš iekoda tajā, prātodams, vai šis nav īstais brīdis uzdāvināt meitenei kausu. Viņš nervozi košļāja augli, atpogāja savam frencim divas pogas, aiztaisīja tās atkal ciet un šķendējās par savu nevarību izšķirties.

—    Vai garšo? — viņa jautāja.

—    Hm! — viņš novilka, taču neko nepateica. Āboli, kurus tam bija atsūtījusi Džoana, Tripolē sabojājās, tie neizturēja karstumu un tagad atradās «BOAC» viesnīcas atkritumu tvertnē. («Pirmie no mūsu dārza … Harijs tos Tev, mīļais, pats norāva . .. Paņem katru dienu kādu līdz uz darbu un ēdot domā par mani.») Viņam sažņaudzās sirds.

Aizsmakušā balsī un stomīdamies Lojs sāka stāstīt. Runādams viņš arvien vairāk zaudēja ironisko noskaņu, kādā bija sācis klāstīt savu nakts piedzīvojumu.

Kapteinis it kā vēlreiz pārdzīvoja visas šausmas un iegrima nežēlīgo vīziju saltajā valstībā.

Bet neizsakāmā mulsa, kurā viņu bija iemetusi šī meitene, vijās cauri viņa stāstam.

*

Lojs sapņoja, ka lido kādā kara lidmašīnā kopā ar Dorisu Grēvi. Viņa ģērbusies baltā pēcpusdienas tērpā (tai pašā, kas tovakar bija mugurā Patricijai Binčijai); arī viņš pats bija civilā. Neviens no abiem nezināja, uz kurieni lido. Lejā stiepās vientulīgas, akmeņainas aizas, kas reizēm dīvaini iemirdzējās. Visapkārt blāvoja neskaitāmi nogruvumi; starp pelēkiem klinšu bluķiem rēgojās spraugas, no kurām kāpa pienaina migla. Pāri krāteriem planda savāda kosmiska gaisma, auksta, spocīga, it kā to būtu izmetušas garu rokas. Tālu pie apvāršņa pacēlās sniegainu kalnu virkne — tik milzīga un krauja, kādu viņš nekad nebija redzējis. Ledus zaigoja bāli sārtā un zilganā krāsā.

Dorisa lūdza viņu pajautāt pilotam, kāpēc tas tik neatlaidīgi traucas uz vertikālajām sienām un vai nav iespējams pamēģināt pacelties augstāk, lai tiktu pāri šim briesmīgajam šķērslim. Lojs pagājās uz priekšu, bet, lai kā arī meklēja, nevarēja atrast ieeju lidotāju kabinē. Tad viņš saprata, ka te nemaz nav lidotāju kabines. Viņi atradās jaunajā bezapkalpes izmēģinājuma lidmašīnā, vienā no tām, kādas ražo «Macauley Air- craft Company», Mašīnu vadīja no lidostas ar radar- viļņu palīdzību.

Tad viņi abi mēģināja sazināties pa radio ar lidostu un paskaidrot, kādās briesmās atrodas. Tas izdevās. Bet radists, kura balss vārgi skanēja no skaļruņa, tiem tikai pateica, ka ari viņš tur neko nevarot darīt; komandpunktu, uz kura viļņiem tie lidoja, sabojājis ienaidnieks. Radists pats esot bijis ielīdis visdziļākajā bunkurā, bet vīsi citi, cik viņš zinot, jau beigti. Pa šo laiku esot sācies trešais pasaules karš, bet nu viņš domājot, ka viss jau esot pāri… Tad sakari pārtrūka.

Taču virsotņu virkne ātri vien tuvojās. Dorisa sacīja, ka tiem vajagot būt Kanadas Klinšu kalnājiem;

ne taču lojs domāja, ka tā drīzāk ir kāda no milzīgajām Vidusazijas kalnu grēdām. Tad viņi apkampās, jo zināja, ka dzīvot atlicis vēl vienīgi tik ilgi, kamēr pietiks degvielu, ja vien jau ātrāk viņi netiks sašķaidīti pret klintīm. Zemi tur lejā bija izārdījis atomu karš; pat putekļi tur kļuvuši radioaktivi. Viņi ierīkojās ērtāk gu- ļamkrēslā, skūpstīja viens otru, un Dorisa pārklāja pār viņiem savu mēteli. Matos viņai bija violets zieds. Tad viņa aizmiga.

Pa kabines logu kapteinis redzēja, kā lidmašīnas spārns aizķēra un nolauza kādas virsotnes lediem klāto smaili. Lidmašīna sašķīda. Viņš sēdēja starp drupām. Gaisā varēja dzirdēt smalku sanoņu, un asi ledus kristāli triecās viņam sejā. Gaiss likās rets, viņš elpoja ātri, sirds sita krampjaini un mežonīgi, un viņš juta, ka spēki atstāj. Iekāms Loju pārņēma mūžīgais miers, viņš no sadragātā lidmašīnas korpusa izvilka Dorisu. Likās, meitene nebija ievainota, bet pulss tai vairs nedarbojās. Viņa bija jau sasalusi stīva. Viņš izņēma ziedu tai no matiem … Asinis viņam sastinga. Glečeru ietina violetas ēnas, kļuva tumšs. Beidzot viņš dzirdēja tikai vēja gaudas, un viņa miesu durstīja ledus adatiņas. Visam bija beigas.

M:

Dorisa bija piegājusi pie loga. — Paskatieties tur lejā — lūk, jūsu sapņu kalni, — viņa čukstēja.

Lidmašīna ielidoja Alpu joslā un patlaban atradās virs septiņi tūkstoši pēdu augstā Montē Madžore. Pēkšņi no zaļajiem Lombardijas un Venecijas līdzenumiem katrā pusē izauga kailas klintis… Viņi stāvēja cieši blakus viens otram un lūkojās lejup. Ieslīpi pretī bak- bortam spīguļoja Garda ezers; tā zilumā peldēja kuģi un spoguļojās Montē Denervas nokāres pretējā krastā. Tālumā, uz rietumiem no Ečtales, pāri Rīvas un Arko pilsētām, pacēlās Adamcllo grupa, no kuras sevišķi izdalījās Ortlera masiva ledus milzis.

— Gluži kā jūsu sapnī, — Dorisa sacīja. — Viss gaiši sārtā un zilgani pelēkā krāsā.

Viņi pārgāja borta otrā pusē un pie apvāršņa, vieglā dūmakā tītu, ieraudzīja fantastisko dolomitu virsotni. Tā bija grandioza glezna. Par glečeru pārvērtusies Marmolatas smaile mirgoja saules staros. — Lūk, tai līdzīga klints mūs sadragāja, — Lojs teica.

— Es biju mirusi, — viņa domīgi piebilda.

Patricija kāri klausījās. Viņa bija gatava visu paturēt prātā un gribēja no sava jaunā drauga uzzināt katru sīkumu par filmu pasauli. Meitene bija nolēmusi iekalt spēles noteikumus un tad rīkoties saskaņā ar tiem. Cik labi, ka viņa satikusi Ediju!

—     Pirmām kārtām, — Edijs Šerps tai skaidroja, — tev jāraugās uz savu labo slavu. Attiecībā uz to tev jābūt Joti stingrai. Holivuda ir visnejēdzīgākā tenku bedre pasaulē. Kā iesācēja tu nedrīksti nekādā ziņā ļaut sevi iepīt skandalos. Tas var sabojāt tavu karjeru.

Patricija tikai paklausīgi pamāja. Šerps smaidīja, un viņa acis kvēloja klusas ilgas. Viņa to valdzināja, bet viņš tomēr gribēja nogaidīt. Likās, ka viņa bija tanī ļoti iemīlējusies. Patricija bija lieliska meitene. Ja viņš to vēlreiz apskautu, viņa ļautos tam vēl dedzīgāk. Šo pārdzīvojumu viņš gribēja pataupīt pašām beigām — iekāms nāktu nenovēršamā šķiršanās. — Es nezinu, kā tu līdz šim esi par to domājusi, — Šerps atkal atsāka. — Man paliek iespaids, ka tu patiesībā esi diezgan atturīga, tāda pati kā es . ..

—    Ak Edij, tas tev jāteic vēlreiz, — viņa izdvesa, piepūzdama vaigus.

—     Man liekas, tu esi tieši tāda pati kā es, — viņš apgalvoja. — Tu esi diezgan izvēlīga, lai slēgtu ātras draudzības, bet dažkārt gan ari mazliet vieglprātīga. Ja tev tiešām kāds iepatīkas, tad tu pārāk ilgi to neslēp. Man liekas, ka tā ir pareizi. Tu esi tik burvīga. Man patīk meitenes, kas nav aušīgas, bet arī ne pārāk intelektuālās. Veseli, dabiski cilvēki, kas kaut kam arī der. Tieši tādas kā tu! Tikai ievēro, tev no šā brīža jākļūst citādai. Tev jādomā tikai par savai karjeru. Reportieri izvilks visu gaismā, vai tu saproti? Holivudā ir vesela armija šādu alkatīgu puišu, un es zinu dažu labu viņu netīro triku.

Patricijas acis bija kā piekaltas viņa lūpām, un viņš to droši vien manīja. Pie tam viņam šķita, ka tā neseko vārdu saturam, bet vairāk klausās balss skaņā un noskaņā. Daudzas sievietes tā dara, līdz ar to patīkami sevi satraukdamas. Viņa neatlaidīgi un asi raudzījās tā sejā. Bez šaubām, viņai bija bauda klausīties Edijā — to viņš juta instinktivi. Viņš nemeloja, teikdams par sevi, ka esot atturīgs. Tā rīkojās katrs inteliģents vīrietis, kam vien bija takta sajūta. Tāpat, pēc viņa uzskata, vislielākos panākumus pie sievietēm gūst tāds vīrietis, kas pat domās nepieļauj nekādu neveiksmi. Vīrietim vairāk vajag būt uzmanīgam aprēķinātājam, ne tik daudz pārgalvīgam dēkainim. Ja kāds tiešām būtu pārliecināts, ka viņam nespēj pretoties neviena sieviete, tāds Šerpa acīs nebūtu nekāds varonis, bet nerrs. Neatvairāmība nav nekāda iedzimta īpašība, tā šis «homme ā lemme» pats sev allaž atkārtoja; tādas rakstura iezīmes vai spējas jau nemaz nebija. Edijam bija tikai ass instinkts. Un šis instinkts tagad teica, ka mazā Pata nevēlas tik daudz viņa gudrības, bet vairāk viņu pašu.

—    Tātad tev vismaz pirmajā laikā jādzīvo kā mūķenei, — Šerps teica un sāka attēlot šo elli arvien negantāku. Bet, ja kāds ieminētos, ka viņš tai sprediķo atturību tikai aiz tīras greizsirdības, viņš nepavisam nepiekristu. Tomēr viņu bezgala mocīja jau domas vien par to, ka Patricijai būtu jāiet caur dažādo filmstudijas impresāriju ļenganajām rokām. Viņam gan nebija skaidrs, kā to varētu novērst, bet sevī viņš vēlējās, lai tā Holivudas ļaudīm tik viegli nepadotos; viņš nenovēlēja Patu nevienam. Tāpēc viņš teica: — Šis nu ir pēdējais mazais piedzīvojums, ko tev atļauju.

Patricija klausījās viņā, ievēroja katru vārdu un labi to iegaumēja. Tas, ko Edijs teica, bija ļoti prātīgi, un to vajadzēja ņemt vērā. Pamazām viņa kļuva domīga. — Reportieri izvilks visu gaismā? — viņa iejautājās. — Patiešām — visu?

—    Gandrīz visu, — viņš apstiprināja, — pie tam allaž nepatīkamāko. Priecājies, Pat, ka tu esi sastapusi mani!

Viņa pamāja. Edijs bija mīļš puisis, un ļoti jauki, ka viņš to brīdināja. Patriciju baidīja doma, ka Holivudas reportieri varētu uzzināt, ar ko viņa Ziemeļafrikā visus šos gadus satikusies un cik daudz draugu viņai tur bijis. Patiešām, nu visam jākļūst citādi. Edijam taisnība, ka jāuzmanās. Tam jādara gals! Ak dievs, laikam gan bija pats pēdējais laiks!

Edijs paliecās, lai noglāstītu tās seju; viņš ilgi tā vairs nevarēja izturēt. Bet meitene atrāvās. — Ak Edij, paraugies taču, kas ir šajās bumbās, — viņa čukstoši lūdza.

—     Labi, — Šerps apjucis noteica. Viņš brīnījās par tās pēkšņo iedomu, tomēr pazina dažu sieviešu neno- svērtību un saprata, ka to domu gājieniem ne vienmēr var izsekot ar vīrieša loģiku. Varbūt viņai patiešām bija bail. Šerps pieliecās un pārbaudīja cilindriskās tvertnes. Tās no sāniem varēja atvērt, un viņš to ar dažiem veikliem paņēmieniem ari izdarīja, visu laiku manīdams, ka Patricija vēro viņa rīcību. Vai viņa tiešām tā baidās?

Tvertņu saturs šķita viņam maznozīmīgs. Tās bija trīs cita uz citas uzliktas mucas; atverot virsējo, varēja redzēt satītus apģērba gabalus, konservu kārbas, tabaku, šokolādi, velosipedu riepas un vaska rituli. — Viss kārtībā, — viņš norūca un atkal aizvēra tvertni. — Te ir tikai rezerves krājumi, ja gadītos neparedzēta nosēšanās, nekas vairāk.

—     Mīļš paldies, Edij, ka tu pārbaudīji, — Patricija sacīja; viņas balss nāca jau no durvju puses. — Nedusmojies, dārgais, bet es tagad iešu.

Šerps pārsteigts piecēlās, apcirtās apkārt, bet viņa jau bija izlavījusies 'laukā — tikai tās skaistā galviņa pavīdēja pa durvju spraugu. — Es iešu mazgājamā telpā, — viņa čukstēja, — man taču drusku jāsaved sevi kārtībā. Ak dievs, kāda gan es izskatos!

—    Kādēļ tu lavies slepeni projām? — viņš rūgti vaicāja. — Tā — pa kluso.

—    Tu jau mani nelaistu.

—    Nu, tas tik ir jauki.

—    Edij, tu taču pats teici, ka man tagad ļoti jāuzmanās.

—    Blēņas es sarunāju.

—    Nepukojies, mīļais!

—    Vai tu atgriezīsies?

—    Labāk ne. Viņi beidzot uzošņās," Edij. Tad man Holivudā beigas.

—    Tu visu esi sapratusi pilnīgi aplam, Pat, — viņš izmisis teica, taču Pata to vairs nedzirdēja. Durvis aizcirtās, viņš saklausīja tās soļus jau laukā gaitenī. Tad viss apklusa. Tikai, lidmašīnai zvalstoties, krakšķēja kastes, reizēm noklaudzēja tvertnes vāks; aiz borta sienas svilpoja vējš.

Šerps paraudzījās uz pulksteņa fosforizētajiem cipariem: mazais rādītājs bija tieši uz trim. Jau trīs stundas tie atradās gaisā, un vēl trīs būs jālido. Puslaiks, viņš skumji nodomāja. Tātad divi pret nulli — pret mani. Spensera klātbūtnē es izturējos muļķīgi, tagad arī Patas . . . Vēl arvien Šerps nespēja aptvert, kas ar viņu noticis. Skaidrs tikai tas, ka viņa to atstājusi. Pata to sarūgtināja un aizvainoja. Viņa to bija izraudzījusies par upuri savām bērnišķīgajām aizdomām un līdz pat lidojuma beigām vairs neatgriezīsies šajā slepenajā kabinē. Viņai tā maigums nebija vajadzīgs. Viņš nekad vairs nevarēs to slēgt savās rokās. Oslo Pata pārsēdīsies «SAS» lidmašīnā, un tas viņu nekad vairs neredzēs. Bet viņai par to maza bēda. Viņa to ievainoja visjūtīgākajā vietā — tā, lūk, bija rūgta patiesība. Bez šaubām, traģiski bija, ka viņš pats vainojams šai pēkšņajā neveiksmē. Bet vēl ļaunāk tas, ka viņa vīrieša instinkts pirmo reizi viņu pievīlis. Vai nu jau biežāk ar viņu tā gadīsies? Vai turpmāk ar viņu ies uz leju? Vai tas jau bija beigu sākums? Vai viņš kļuva vecs?

Šerps stāvēja nekustēdamies un klausījās. Viņā bija vēl mazs cerības stariņš — varbūt tā atgriezīsies un teiks, ka tas bijis tikai joks. Tai vajadzētu taču mazliet ilgoties arī pēc viņa .. . Viņš atspiedās pret durvīm, rokas iebāzis kabatās, un klausījās. Taču viņš gaidīja velti.

Apmēram pulksten piecpadsmitos, kad «USAF /C-121 C/ 860» tuvojās Ortlera masivam, lidmašīna «USAF /B-36 J/ 744» atradās starp Buržu un Neveru Nivernejas departamentā. Vēl arvien tā vilka sev līdz ķermeņa apakšpusē piekabināto «Thunderstreak» reak- tivo iznīcinātāju. Smagi dunēja tās seši milzīgie motori.

Attālums starp abām lidmašīnām kopš Kartagcnas bija samazinājies uz pusi; vēl tas bija seši simti kilometru vai trīs simti septiņdesmit piecas gaisa jūdzes, bet ar katru minūti saruka par pieciem kilometriem. Ja tās abas ievērotu savu kursu, tad satiktos Oslo nevis pulksten astoņpadsmitos, bet jau kādu stundu agrāk trīsdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Esbjergas Dānijas rietumu piekrastē. Taču leitnants Kleitons, «Septiņi- četri-četri» komandieris, skaidri zināja, ka «Astoņi-seši- nulle» virs Rietumvācijas izdarīs nelielu loku, lai pār- lavītos pāri demarkacijas līnijai. Līdz ar to tuvošanās būs iespējama tika? pa trim kilometriem minūtē. Arī satikšanās leņķis nenovēršami kļūs šaurāks. Nupat viņam stūrmanis to bija parādījis uz kartes. . . Taču Kleitons likās skeptiski noskaņots. Viņš šaubījās, vai tiešām varēs ieturēt līdz šim nodomāto maršrutu. Rokas viņam saistīja kara aviacijas slepenais dienests un vajadzēja būt gatavam uz dažādiem pārsteigumiem.

—    Kaut es zinātu, kas viņiem ar mums padomā, — viņš pie sevis rūca.

—    Bed, — otrais pilots sacīja, — vai tev liekas, ka Anasts ir normāls?

—    Sakarā ar to draņķīgo vilni?

—    Nē, vispār.

—    Par šo stulbo uzdevumu? Es pārdomāju to, Džoj. Tas nekādā aiņā nenāk no viņa. Viņš taču ir tikai kapteinis, Džoj.

—    Es nedomāju par uzdevumu. Es domāju tagad par pašu Anastu. Redzi, tā lieta ar «elektrisko»! Tu pats jau teici, ka tas ir domāts tikai einukiem. Es tomēr negribētu apgalvot, ka viņš ir einuks. Es drīzāk ticu, ka viņš nav visai normāls.

Kleitons nožāvājās, bet viņa biedrs neapnicis turpināja: — Bez tam, Bed, ir vēl kaut kas noticis, toreiz, pagājušajā vasarā. Tu laikam par to vēl nekā neesi dzirdējis. Portliotejas komandants gribēja doties uz dienvidiem, bet viņa mašīna toreiz bija remontā. Tā kā mēs nu viņus aizvedām, francūži ielūdza arī mūs piedalīties šajā vizitē. Veselu dienu mēs «džipā» braucām uz kādu tuksneša pili. Līdz bija arī Anasts un bez manis vēl divi mūsējie. Mums jau drīz vien pietika šā brauciena karstajā saulē, bet francūži lika mums saprast, ka tas ir to vērts. Un tiešām, Ged, tas bija kā brīnumā. Vai tu esi lasījis «Tūkstots un vienas nakts» pasakas? Pils piederēja kādam berberu princim, kas draudzējās ar el-G!aui, Marakešas pašā, tātad turējās pie francūžiem. Viņi mūs saņēma ar varenu orķestri un bāza mums iekšā veselu lēveni ēdiena. Anasts teica: «Jūs, zēni, ēdiet mierīgi, tie ir «okev», viņi domā par mums labi.» Cik labi viņi par mums domā, to mēs uzzinājām tikai vakarā. Tikko mēs četri bijām savā istabā, ienāca divas brīnišķīgas berberu meitenes. Viņām, Bed, nebija vairāk par divpadsmit gadiem.

Viņš pārtrauca, nožagojās un tad dobjā balsi turpināja: — Meitenes bija puskailas. Viņas jautāja franciski, ko varētu darīt mūsu labā; šķiet, ka sākumā tās gribēja mums palīdzēt noģērbties. Nu, mani jau tu pazīsti, es neteicu nē… Bet tad tev vajadzēja redzēt Anastu! Viņš tās tūlīt izmeta ārā, kliegdams kā dulls, ka meitenes esot spiedzes, kurām uzdots novirzīt mūs no mūsu pienākumiem, viņas esot gribējušas izvilināt no mums kaut ko par kara aviaciju, kā man esot ienācis prātā kādu no šādām meitenēm aiztikt, vai tad es nezinot, kā pieklājas uzvesties Savienoto Valstu pārstāvim, un tā tālāk. Es Jāvu viņam runāt, pēc tam tikai paskatījos uz viņu lielām acīm un teicu: «Man liekas, ser, ja cilvēks ir kārtīgi paēdis, tad vajag arī meiteņu.» Kopš tā laika esmu pie viņa izbraucis cauri. Un kopš tā laika esmu ari pārliecināts, ka Anasts nav normāls.

—     Velns zina, kas ar viņu ir, — Kleitons norūca. — Varbūt viņš nav spējīgs neko izdarīt.

—     Bet tad taču viņam nav jāaizliedz citiem. Blakus istabā francūžiem bija savs prieciņš, bet mums vajadzēja tikai noplātīt rokas.

—    Lai vai kā, tu tomēr esi ticis tam pāri, Džoj, — leitnants sacīja.

—     Bet tas kremt. Bed, vai tu arī domā, ka šīs meitenes gribēja no Anasta kaut ko izvilināt par kara aviaciju?

—    Nē, drīzāk gan kaut ko citu.

—     Nu, redzi nu! Bet ar to viņš droši vien nevarēja pakalpot.

—     Nesirdies nu, Džoj. Varbūt viņš nav spējīgs neko izdarīt.

—     Es jau zināju, ka Anasts nav normāls. Tādēļ viņš taču izmanto «elektrisko». Ari savam birojam viņš izvēlas tikai tādus, sev līdzīgus.

—     Skaidrs, ka neviens no viņiem nav spējīgs neko izdarīt, — Kleitons nevērīgi atteica.

—     Nu, vienalga, Bed, — otrais pilots turpināja. — Bet kas gan notiks ar mūsu slepeno dienestu, ja tanī sēdēs vienīgi tādi zeļļi?

—     Kaut es tikai zinātu, ko viņi šodien nolēmuši ar mums darīt, — komandieris murmināja. — Si lieta pēc kaut kā ož.

—     Par to jau es arī domāju, — Džojs čukstēja. •— Mēs izpeldēsimies, Bed! Mēs izpeldēsimies …

OTRĀ GRĀMATA

PĒCPUSDIENA

ad Edijs Šerps bija atgriezies atpaka] salonā, tur drīz vien ienāca arī Patricija. Viņa tam pamāja, bet viņš nekā neteica. Viņš tikai skatījās uz to, kā tā apsēdās, kā nogludināja olivu zaļuma tērpu un pārlika vienu kāju pār otru. Kājās tai bija mazas oliv- krāsas tupelītes ar baltām iešuvēm, kuras zem galda spīdēja; brīvi pārliktā kāja šūpojās. Patricija viņam šķita apburošāka nekā jebkad. Mati tai bija sakārtoti, vaigi sārti, lūpas valgi spīdēja, viņa smaržoja pēc Ķelnes ūdens. Pirms kāda brīža viņš bija tai mazliet palīdzējis iegūt pašapziņu, tagad tā mazgājamā istabā bija atsvaidzinājusies, un kā viens, tā otrs bija nācis tikai par labu.

Edijs novērsās. Viņš juta, ka to pāršalc karsts vilnis. Protams, viņai tas bijis pats vajadzīgākais… Pēkšņi viņam kļuva nelabi, viņš sajuta pakrūtē spiedienu un uzlika šai vietai roku. Pie velna, kā tas viss viņu nomocījis! Kaut kas rūgtāks par žulti kāpa mutē; viņš norija pāris reižu siekalas, bet sāpes nepārstāja. Šerps saliecās uz priekšu un vēroja, kas notiek viņā pašā. Tas bija jauns simptoms. Cik vien viņš varēja atcerēties, šī bija pirmā reize, kad garastāvoklis sagādāja viņam tik asas fiziskas sāpes. Laikam gan viņš kļūst vecs. Ak dievs, cik tas nepatīkami! .. . Kaut kas viņa iekšienē tt kā pukstēja. Viņš sēdēja sakņupis un klausījās, klausījās, klausījās.

— Ak, kā man gribas ēst, — Patricija ierunājās. — Droši vien arī jums, mister Šerp?

—    Nē.

—   Ir jau laikam četras stundas, kopš neesam ēduši, vai ne?

—    Apmēram.

—    Un jums par to nekas?

—    Gandrīz.

—    Bet man likās, ka jums vēders jau mazliet rūc.

—    Jūs maldāties, mis Binčija.

Viņa piedūra tam ar kāju un čukstēja: — Neesi nu tik nejauks, Edij!

—    Es nezinu, Dok, — sacīja Olivers D. Makolejs otrā kabines pūsē, — vai tā tomēr nebija kjūda izmantot kara lidmašīnu.

—    Kāpēc, ser?

—    Tie nelieši nedod mums nekā ēst.

—    Tiešām … tā liekas gan.

—    Mums vajadzēja par to jau iepriekš padomāt.

—    Uz borta taču jābūt kaut kam ēdamam, — Dr. Spensers apgalvoja. — Par to ir attiecīgi norādījumi.

—    Vai jūs esat pārliecināts? — prezidents rūca. Viņš saīdzis izvilka no stikla stobriņa savus pēcpusdienas cigārus un, sāka tos apgriezt. Šie cigāri maksāja dolāru gabalā.

—    Neviena lidmašīna nedrīkst startēt bez provianta, ser. Var taču gadīties piespiesta nolaišanās, un tādēļ jābūt sagatavotam zināmam daudzumam pārtikas krājumu. Vai es drīkstu pajautāt apkalpei?

—    Lai paliek! Jums piedāvās šokolādes tāfeles, briesmīgi cietu kēksu un koka-kolu. Lai paliek, Dok! Šie banditi par mums nav parūpējušies.

—    Es arī baidos, vai te būs kaut kas garšīgs, — sekretārs piekāpīgi noteica. — Šī tomēr ir kara lidmašīna — diemžēl.

—   Tā, bez šaubām, bija kļūda — izvēlēties kara lidmašīnu, — Makolejs atkārtoja. Viņš aizdedzināja cigāru.

—    Paskatieties, — Patricija teica Serpam. Viņa bija izvilkusi no savas rokas somiņas spīdīgu papīra lapu un rādīja to Edijam; tas bija «Scandinavian Airways System» reklāmās izdevums. Viņš lasīja:

Norvēģu vakariņas Limfjorda austeres

«Consomme Geraldine» Siera standziņas Rostbifs

Sparģeļu mērce ar trifeļiem Cepti kartupeļi Leduskrems «Polarkape» Konfektes «Hokons VII» Kafija ar piedevām

—    Uti viss par velti, — viņš dzirdēja Patriciju sakām, — tas jau ierēķināts ceļa naudā. Tikai jāpasūta.

Grenlandes brokastis — lenčs Zviedru plate

Jūras mēle — filejs «Vaļevska» Siera un sāls standziņas Svaigi augļi Cepumi •

Kafija ar piedevām

Serpam saskrēja siekalas mutē. Viņš iedomājās dažus no šiem ēdieniem un aplaizīja lūpas.

—    Un tagad dzērieni, — Patricija teica. — Šerijs, viskijs, sausais Mārtiņi, Manhatans… Ko jūs vēlētos? Viskiju ar sodu vai alu? Salmu krāsas Mārtiņi, kurā peld olive, mister Serp.

—    Ak, izbeidziet!

—    Apgrieziet lapu otrādi!

Edijs tā arī darīja, un viņa lūpu kaktiņi noslīdēja uz leju. Prospekta otrā pusē bija redzams krāsains uzņēmums — kādas četrmotorīgas lidmašīnas varenā korpusa priekšā jauneklis apkampj savu meiteni. Zem tā viņš lasīja: Divas sirdis visātrāk savieno «S u p e r-C o n s t e 11 a t i o n». Viņš klusēdams atdeva lapu atpakaļ-

—    Vai mēs nedrīkstētu uz brīdi pārnākt jūsu pusē? — Makolejs aizmugurē jautāja. — Redziet, te nav nekā ko ēst! Šie nelieši liks mums tieši nomirt badā.

—    Diemžēl, šī ir kara lidmašīna, — Dr. Spensers piebilda. Viņi apsēdās celiņa pusē — Dorisas Grēves un Richarda Loja vietās.

—    Kaut kā jau nu mums jāiztur, — Edijs Šerps teica. — Pēc divām stundām piecdesmit minūtēm būsim Oslo, mani kungi. — Viņam blakus apsēdās Dr. Spensers. «FIB» okšķeris Spensers… Ar viņu vajadzēja tērzēt nepiespiesti, lai izklīdinātu aizdomas. Bija nepieciešams izturēties brīvi. Edijs sāka bez kāda iemesla smaidīt. Viņš grozījās savā sēdeklī, izstiepa kājas un, likās, nejauši aizskāra savu kaimiņu. Sekretārs atrāvās atpakaļ, it kā būtu apdedzinājies.

«FIB» okšķeris Spensers.

Viņi abi reizē atvainojās.

—    Ja vīrieši ir izsalkuši, — Patricija teica, — viņi sāk grūstīties.

—    Jā, tā sākas, — prezidents apstiprināja, — un ar kanibalismu beidzas. — Viņš sūca savu cigāru.

—    Tad mēs pirmām kārtām sāksim ar dāmām, — Šerps atbildēja. — Mis Binčija, vīrieši te ir vairākumā.

—     Arī es esmu par to, — Makolejs sacīja. — Man liekas, ka viņas ir garšīgākas. Vīrieši, kādi nu tie te ir, šķiet pārāk sīksti.

—    Paldies dievam, ka jums nav nekā, ar ko jūs varētu mani nokaut.

—     Maldāties, mans bērns! Manās mantās ir līks arābu zobens. Tas piederējis Tripoles pašā, kas ar to. mēdzis sagriezt jaunas nēģeru verdzenes, kad viņam harēmā kļuvis, garlaicīgi.

—    Tā nu gluži nebija, ser, — Dr. Spensers tam iečukstēja.

—     Asmens tam ir tumši zils un velnišķīgi ass; tas droši vien dzēris jau daudz asiņu, varbūt veseliem tūkstošiem galonu. Tas nāk no Damaskas — antikā māksla.

—     Vēlie viduslaiki, — sekretārs klusu izlaboja. Viņš norūpējies pārlaida roku pār plānajiem, kārtīgi sasukātajiem matiem, kas pie deniņiem jau metās sirmi un veidoja vieglas cirtas. — Man šķiet, mēs esam uzsākuši diezgan pagānisku temu.

—    Tikai tāpēc, ka tie blēži mums nenes neko ēst.

—  ^Mani kungi, šādu runas stilu nav iespējams atvainot, — Patricija iebilda.

—    Meitenei sameties bail, — Makolejs rūca. — Skaidrs, viņa apzinās, ka no tās ir vairāk ko ēst nekā, piemēram, no jums, Dok. Nu, bet beigsim par to.

—     Kaut kas traks, ko gan «SAS» piesola saviem pasažieriem, — piezīmēja Dr. Spensers, ielūkodamies Patricijas prospektā. — Tomēr zviedri nevar konkurēt

ar rietumu gaisa satiksmes linijām. — Viņš izvilka no svārku kabatas kādu plānu reklāmās brošuru un uzlika to uz galda. Edijs Šerps lasīja:

The Califomian your

Champagne Flight Los Angeles—San Francisco—Portland—Seattle—'Tacoma " šampaniešu kokteilis «Filet Mignon Gourmet Dinncr» «Sirloin de Lesseps Luncheon or smorgasbord Buffet» Orchidejas lēdijām «Fruttament—di—Mare—Cocktail»

VVestern Airlines — The Luxury Line of the Pacific Coast [7]

Makolejs pavilka ar pirkstu pret «Fruttament-di- Mare-Cocktail», teikdams: — Šī ir laba manta. Viņi pūlējušies. Tajā nav saberztu omāru, bet gan trekni, sulīgi kumosi. Šī manta patiešām ir laba.

—    Es iedrošinos teikt, — viņa sekretārs papildināja, — šis «Kalifornietis» ir kā sanatorija pārāk aizņemtajiem rūpniekiem. Varu apzvērēt, ka nav nekā patīkamāka par to. Iegādājoties biļeti, jūs pēc kabines plāna izvēlaties to sēdvietu, ko gribat. Pie lidmašīnas durvīm jūs sagaida divas stjuartes; viena ir garderobiste, otra piedāvā orchidejas sieviešu kārtas pasažieriem.

—    Ilavajas orchidejas, — Šerps iemeta. — Mazas un lētas. — «Vajag mazliet kaut ko iebilst ,» viņš sevi iedrošināja. «Tas palīdzēs izkliedēt viņa aizdomas. Spensers nedrīkst just, ka no viņa baidās. Rīkojies tā, it kā nekas nebūtu noticis!»

—    Un nepārtraukti piedāvā šampanieti, — doktors stāstīja.

—    Pats galvenais, ka tur ir diezgan labs Kaliforni- jas galda vīns. Vairumā iepērkot, — kā to dara arī «Rietumi», — ļoti lēts. To es noteikti zinu.

—    Neviena cita līnija neko tamlīdzīgu nevar solīt. Izkāpjot kungi saņem atvadu cigāru.

—    Tie ir labāki, nekā varētu domāt pēc to cenas. Tomēr man liekas, ka misters Makolejs tos neņemtu.

—    Es ņemu tos vienmēr, — prezidents iebilda.

—       KādēJ gan ne, mīļo zēn? Es ņemu tos un vēlāk atdodu savam šoferim.

—     Damasta galdauti, — Dr. Spensers turpināja.

—    Filejs «Miņona» lielās porcijās. Par sevi runājot, jāsaka, es to vēl nekad neesmu dabūjis. Pasažieru telpu sienas ir viscaur izsistas ar ādu.

—    Vienai lidmašīnai septiņdesmit govju ādas; tā rakstīts prospektā, — sacīja Serps, juzdamies nepatīkami. Sen viņš nebija piedalījies tik muļķīgā sarunā, pie tam sēdēdams līdzās tik bīstamam vīram. — «FIB» okšķeris Spensers! Slīpētais zellis, tagad tas izliekas par muļķi. Runāt nevainīgas lietas — tas vecs policijas triks.

—    Govju ādas? — Patricija apspieda smieklus.

—    Cik patīkami gan tad vajadzētu justies vēršiem!

—     Tā ir kā sanatorija pārāk aizņemtiem rūpniekiem, — sekretārs atkārtoja.

—     Paklausieties, — Makolejs sacīja; viņš pretēji Spenseram bija sapratis Patricijas piezīmi. — Kā būtu, Dok, ja jūs atkal noskaidrotu stāvokli?

—    Tūlīt, ser.

—    Pavērojiet, kā ir ar manām derībām!

—     Katrā ziņā. •— Viņš piecēlās un paklausīgi gāja uz durvīm. Šerps noraudzījās tam pakaļ. «Nepatīkams lišķis… «FIB» okšķeris Spensers.» Durvis aizsitās, un Edijam likās, it kā kāds būtu tam novēlis no pleciem nastu.

—     Esmu pārliecināts, ka mūsu putns uzvarēs, — prezidents teica.

—    Tad taču jums nevajadzēja viņu sūtīt.

—    Spensers pārāk daudz runā par ēšanu, es vēl kļūšu tāpēc slims. Filejs «Miņona» lielās porcijās… un tā tālāk!

—    Viņš tomēr nekad nav to dabūjis.

—     Mister Šerp, — Olivers D. Makolejs vērsās pie tā, uzmanīgi vērodams to ar savām ledaini pelēkajām acīm. — Vai es vēlāk nevarētu ar jums mazliet parunāt?

Edijs lūkojās uz prezidenta pavirši sasieto kaklasaiti. «Ko tas nozīmē?» Viņš nekad nebūtu domājis, ka Makolejs zina viņa vārdu. Vai šis Spensers nav kaut ko… Bet nē, uzņēmuma šefs pats par šādām lietām nerūpēsies.

—    Es labprāt parunātu ar jums zem četrām acīm.

—    Labi…

—    Tas nav steidzami.

—     Nerūpējieties par mani, — Patricija sacīja. — Veikali ir pirmajā vietā. Varbūt man vajadzētu atstāt jūs vienus?

—    Palieciet vien tepat! — Makolejs smaidīdams pavēlēja. — Es zinu, ka jūs labāk gribētu kaut ko ieēst nekā nīkt te ar mums. Bet mēs nedrīkstam arī jūs ar tukšu vēderu dzīt projām. Visam ir savas robežas.

—    Ļoti laipni, patiešām …

—    Arī vērši^ prot būt laipni pret jaunām dāmām, vai ne, mister Šerp?

—    Jā gan. Tikai dažreiz viņi to pēc tam nožēlo.

Sekretārs nāca atpakaļ un, pielicis savu muti cieši

pie Makoleja auss, kaut ko čukstēja.

—     Ejiet nu? — ierunājās Makolejs. — Vai tik jūs nemaldāties? Tikai piecas jūdzes priekšā? Kā tas var būt, Dok?

—    Vējš ir mainījies, ser. Tas tagad pūš no dienvidrietumiem, tiem no mugurpuses, bet mums ieslīpi no sāniem. Ja tā turpināsies, tad stūrmanis domā, ka «Sep- tiņi-četri-četri» sasniegs mērķi kādas minūtes ātrāk.

Makolejs iemeta savu veselu dolāru dārgo cigāru pelnu traukā, pārslainais, baltais gals nolūza un izjuka. Ar vienu lēcienu viņš bija kājās.

—    Ko jūs gribat darīt, ser? — Spensers izbijies vaicāja.

—    Lūgt zēnus tur priekšā mazliet piespiest — ko gan citu. Mūsu putns patlaban veic trīs simti divpadsmit jūdzes, bet tas var bez pūlēm veikt trīs simti trīsdesmit piecas.

—    Jūs gribat paskubināt apkalpi .lidot drusku ātrāk? — gribēja zināt Šerps.

—    Vai jūs esat pret to?

—    Es neuzskatu tādu rīcību par korektu, ser.

—    Derību līgums attiecas tikai uz sumām, kas jāmaksā, — Dr. Spensers paskaidroja. — Misters Makolejs licis septiņdesmit mārciņas pret septiņām. Taisnīgi spriežot, tās iegūs tas, kas laimēs. Kādus līdzekļus Izlieto abas puses, lai sasniegtu savu mērķi, proti, lai laimētu derības, tas viņu ziņā. Par to nekas nav līgts. Tātad te ir brīva izvēle.

—     Redziet nu, — prezidents teica. Viņš stāvēja kabines vidū, iebāzis rokas kabatās, pavilka bikšu staras uz augšu, tā ka kļuva redzamas pelēki sudrabainās zeķes, un šūpojās no papēžiem uz pirkstgaliem. — Kas jums te liekas negodīgs?

—    Jūs esat, ser, spējīgs pilotiem samaksāt, lai tic brauc ātrāk, — Šerps tieši sacīja. — Mans draugs, kapteinis, nevar dot viņiem nekā, lai tie tempu palēninātu vai paātrinātu. Tās septiņas mārciņas, uz kurām viņš saderēja, ir viss viņa īpašums. Man liekas, ka tā būtu spēle ar nevienādām kārtīm.

—    Arī sumas nav vienādas, — Spensers atgādināja.

Makolejs pievērsās Patricijai. — Ko jūs par to

domājat? — viņš vaicāja. — Vai tas, ko es gribu darīt, mazā jaunkundzīt, ir negodīgi?

Patricija paraudzījās Makolejā. Viņa platā seja bija iedegusi, iesirmie mati virspus deniņiem savēlušies. Viņš uzvaroši smaidīja, un Patricijai viņš likās lielisks. No viņa plūda nevaldāma spēka straume. Makolejs bija par vecu, lai varētu patikt nopietni, bet Patricija arī saprata, ka viņš ir īsts vīrietis, kas nekad nevienam nepadevās un vienmēr ieguva visu, ko vē'ējās. Tā nu viņš tur stāvēja, izplētis kājas; viņš atradās dzīves saulainajā pusē, un viss viņam bija dārgs un elegants. Prezidents smaržoja pēc dārga sejas ūdeņa un pēc dolāriem. Viņa smilšu krāsas zīda uzvalks maksāja vismaz simt astoņdesmit dolāru.

—     Es nezinu, — Patricija atbildēja. — Es allaž domāju, ka ir nepareizi sēdēt bez darba un gaidīt savu laimi. Kaut ko vajag darīt — tad arī tā nāks.

—    Jūs tātad esat manā pusē.

Patricija pamāja.

—    Dāma izšķīrusies, — prezidents paskaidroja. — Viņa saprot, no kā viss atkarīgs. Mēs nezīlēsim pēc rokas, bet gan paši tiksim galā. Tas mums palīdzēs aizmirst arī izsalkumu. — Viņš pagriezās uz durvīm.

—       Ko jūs teiktu, ser, — Edijs Šerps sauca tam pa- lcal, — ja mans draugs mēģinātu panākt, lai otra mašīna līdzīgā kārtā paātrina savu gaitu?

— Es teiktu: kāpēc ne? — Makolejs atbildēja, palūkodamies pār plecu. — Mēs dzīvojam brīvā zemē.

—    Es zinu Oslo kādu ļoti patīkamu lokālu, — Richards Lojs sacīja. — Vai jūs arī esat tikpat izsalkusi? Tur var pasūtīt visu, kas vien pasaulē.

—    Ja tikai ir nauda, — Dorisa atbildēja. — Man allaž tās par maz. Tas tāpēc, ka mūsu ģimene ir liela: māte un trīs māsas. Atvaļinājuma nauda man šoreiz ir pilnīgi iedalīta.

—    Es . . . gribēju jūs ielūgt.

—   Tā. Bet vai tad jums vispirms nav jālaimē derības?

—    Es tās laimēšu, mis Grēve. Vējš ir mainījies.

Viņi sēdēja kādā sānu nodalījumā, piecus soļus aiz

aparata «Flight-Log» un lūkojās laukā pa logu. Sēdeklis nebija ērts, to nevarēja salīdzināt ar luksa kabinē iekārtotajiem sēdekļiem, bet viņiem tas bija vienalga. Slīpi zem viņiem zaigoja Alpu virsotnes; tās apspīdēja gan vairs tikai nespodra saule, jo no ziemeļiem nāca vieglie spalvu mākoņi, un tur, kur atradās Vācija, to maigās plūksnas saplūda pienainā strēlē. Lidmašīnas pelēkā, krustveidīgā ēna vēl slīdēja pāri sniegainajiem laukiem, nošalca virs ielejām, pārlēca pāri glečera aizām, bez grūtībām uzrāpās stāvajās nokarēs. Tomēr tā kļuva arvien blāvāka, pamazām izzuzdama, un ar neapbruņotu aci to tikko vairs varēja saskatīt.

—    Apmācas, — Dorisa teica.

—    Virs Baltijas jūras droši vien ir migla. Tripolē stāstīja, ka zviedru satiksmes lidmašīna bijusi spiesta nolaisties jūrā.

—   To jau noteikti būs atraduši. Ar radara palīdzību tā taču tagad vairs nav nekāda problēma.

—   Es būšu priecīgs tikai tad, kad sēdēsim Oslo kādā mājīgā stūrītī. Jūs taču nāksiet man līdz, mis Grēve?

—    Es nezinu.

—    Mis Grēve, sakiet jā! Dariet man mazliet prieku un sakiet jā!

—    Vai tas jums tiešām tik svarīgi?

—     Man taču jāiztērē tā lielā nauda, ko laimēšu, — viņš neveikli jokoja. Viņam nebija patīkami pašam dzirdēt šos vārdus. Pie kreisā gurna arvien vēl spiedās sudraba kauss, un krūšu kabatā bija iebāzta Džoanas vēstule («…izlaboja jumtu un paņēma par to septiņpadsmit mārciņas. Lūdzu, neved man šoreiz neko, nepērc nekādas skaistas un dārgas lietas, mums tiešām jātaupa katrs penijs.»).

—    Saule pavisam pazudusi, — Dorisa skumji sacīja.

—    Šodien mēs to vairs neredzēsim.

—     Es domāju, ka tur augšā būs skaists laiks. Bet kā tad Norvēģijā ir, kad saule nespīd?

—     Vējains, — viņš atbildēja. — Vējains un drūms. Tālāk uz ziemeļiem par daudz baisi. Es jums katrā ziņā dotu padomu vispirms palikt Oslo un nogaidīt, kamēr laika apstākļi uzlabojas. Pārāk nesteidzieties!

—    Kur jūsu galvenā darba vieta, kaptein?

—    Es piederu pie Ziemeļu virspavēlnieka štaba.

—    Un kur atrodas štābs?

—    Oslo.

Viņi abi pasmaidīja. Arā gaitenī kļuva dzirdami soļi; no turienes viņus šķīra tikai aizkars. Bet viņi neraizējās par t6, kas tur notika.

Ap šo laiku Achils Bartolomejs un Mike O'Konors gulēja apkalpes kabines kojās. Četri varenie firmas «Wright» motori ar savu dūkoņu iežūžoja tos snaudā. No misiņa krāna mazgājamā traukā ritmiski pilēja ūdens — pakš, pakš, pakš. Ģeneraļa Makartura portrets sakustējās, itin kā to būtu aizskārusi kāda neredzama roka.

—     Paklau, — mazais radists ierunājās, — vai tu dzirdi?

—    Ko tad, Bēbij?

—    Motoru rūkoņa kļuvusi citāda. — Bartolomejs straujām kustībām pacēlās sēdus un pastiepa roku pret augšējo koju. — Tur kaut kas nav kārtībā, Mike. Celies!

Bortmechaniķis pagriezās pret sienu. — Viņi palielinājuši apgriezienu skaitu, cits nekas. Flips piedevis mazliet vairāk gāzes.

—    Vai tāpēc, ka vējš mainījies? — Achils Bartolomejs atkal atlaidās guļvietā. Viņš paļāvās uz sava īru biedra pieredzi un, ja tas palika mierīgs, arī pats vairs neuztraucās.

—    Ak, kur nu vējš! — teica O'Konors. — Makolejs licis -ipot pāris dolāriem, lai laimētu derības. Mums jātiek Oslo ātrāk par «Septiņi-četri-četri».

—    Un kapteinis tam piekritis?

—     Pēc manām domām, viņš ļauj mazliet nopelnīt arī Flipam. Žēl tikai, ka vecajam Flipam no tā nekas netiek — viņš taču visu atdod savai meitai Helenai, šai mazajai palaidnei.

Visi zināja, ka Helena Laskija par desmit dolāriem līda gultā pie tiem ģimenes tēviem, kuru bērnus viņa uzraudzīja; tikai Flips neko nenojauta.

—     Mike, es tomēr neticu, ka Rods tik vienkārši piemiegtu acis. Makolejs ir viņam kaut ko iesmērējis, tāpat kā Flipam. — Barta melnās acis skaudīgi iemirdzējās. Reiz viņš bija izteicis vēlēšanos, kaut viņam būtu tik daudz naudas, ka varētu atvērt kādu ēdienu veikalu, — tad, kad viņam būs divdesmit viens un dienests jau aiz muguras.

—     Amerikaņu virsnieks neļaus sevi uzpirkt, — O'Konors noteica. — Tu dzirdi, mazais, — ne ar kādām dzeramnaudām! Tik muļķis ari Makolejs nav, lai spiestu tam kaut ko saujā. Tas būtu apvainojums, vai tu saproti? Amerikaņu virsnieks tādiem vīriem, kuri ož pēc naudas, būs pakalpīgs tāpat, ja vien viņš varēs.

—    Kādēļ tā, Mike?

—    Kādēļ? Tādēļ, ka viņš domā par savu nākotni, Bēbij.

Viņi kādu brīdi klusēja; Bārts pārdomāja dzirdēto un tad jautāja: — Kas viņam no tā tiek, Mike, ja viņš kādam pakalpo un neko par to nesaņem? Kas tad Rodam no tā tiek?

—    Mūsu Rodam? Nu, ja, piemēram, nokas neizdotos ar garažu un viņš iekļūtu bezdarbniekos. Varbūt tad tas kādā dienā klauvēs pie Makoleja «Gaisa spēku sabiedrības» durvīm un kautrīgi pavaicās, vai nav vajadzīgs pilots vai arī kāds cits, kas kaut ko saprot no tādām lietām. Varbūt tur būs vairāk tīkotāju, bet tad Rods varēs palūgt, lai personālā priekšnieks par viņu ieminas vecajam, un Makolejs savējos atcerēsies. Tā var gadīties, un viņi abi to zina.

—     Ari es labprāt izdarītu viņam kādu pakalpojumu, — Bārts pēc brīža ieteicās. — Es neņemtu nekādas dzeramnaudas. Ja man kādreiz klāsies plāni — varbūt viņš tad atcerēsies.

O'Konors klusi smējās; viņš apgriezās apkārt, un augšējā koja noknakšķēja, — Esi nu mierīgs, Bart, citādi viņš vēl sadusmosies. Tas tev maz līdzēs. Tādus kā mūs viņš arī neatcerēsies.

Achils Bartolomejs vairs neko nejautāja, bet sāka dziedāt. To viņš darīja vienmēr šādi: vispirms klusi dūca, tad sāka dziedāt skaļāk, un beidzot dzidri plūda viņa tīrā, bērnišķīgā balss. Tā bija smeldzoša itāliešu ielas dziesmiņa, skanīga un maiga, bagāta dažādām melodiskām niansēm. O'Konors nesaprata ne vārda, bet gulēja pavisam klusu un klausījās … Viņam bija zēna žēl. Viņš zināja, ka Bārts dzīvo nožēlojamā alā aiz Kanzas Sitijas atkritumu kaudzēm, kādā grofēta skārda būdiņā, kuras rievainās sienas, lietum līstot, nejauki dārd; tur draiskojās viņa brāli un māsas, tur vārīja ēdienu un gulēja un mazgāja vēju. Barta parastā pajumte bija krogs; Ne jau alkohols viņu tur vilināja, bet vairāk gan tas mazums civilizācijās un komforta, ko tur varēja rast tādi plikadīdas kā viņš; krogā bija mūzikas automats, televīzijas aparats, spēju automati, popēti krēsli, ventilatori, pulētas mēbeles, chroms, niķelis, spožs stikls un lēta āda. Amerikāniskā gadsimta svētība! Mazais Bārts pats un tādi kā viņš saņēma savu dalu no tās krogā un bez tam, protams, vēlāk, gan mazliet pieticīgākā veidā, arī karadienestā kazarmās. Piemēram, jaunās kazarmas Marokā nemaz nebija tik sliktas, tās dažam labam patika labāk nekā paša mājoklis, kur viņu gaidīja gara trulums un nabadzība. Pie tam «USAF» lidmašīnas bija vispār technikas brīnums. Tāpēc arī viens otrs nabaga puisis aizmirsa, cik nelāgi tam bija klājies mājās, ja vien drīkstēja piedalīties šādas trīs miljonus dolāru dārgas lidmašīnas lidojumā.

—     Es esmu tik priecīgs, — Achils pēc kāda brīža ierunājās, — ka mums līdzi ir seši svešie, bet ne astoņi. — Viņš raudzījās uz «Yale» slēdzeni, ar ko bija nodrošināta apkalpes kabine.

—    Kas tad mums par to?

—    Apkalpē mēs taču esam pieci, Mike.

—    Nu, un tad?

—     Ja mēs būtu paņēmuši līdz astoņus svešos, — Achils smalkā balsī skaidroja, — mēs kopā būtu trīspadsmit.

Mechaniķis smaidīja; viņš jau sen zināja biedra bērnišķīgās bailes. — Padziedi vēJ, — viņš lūdza.

—    Jā, vai drīkstu? Vai tu labprāt klausies, Mike? — mazais Bārts vaicāja. Viņam bija maigs tenors, par ko citi viņu ķircināja, tāpēc viņš kaunējās. Būdams viens, viņš bieži dziedāja, bet karavīrs reti kad ir viens- Biedriem dzirdot, viņš svilpoja un klusi dūca un tikai Mikes O'Konora klātbūtnē uzdrošinājās dziedāt skaļi. Viņi abi sapratās tikpat kā bez vārdiem. Achils zināja, ka Mike viņu vienmēr aizstāvēs un nepieļaus, ka viņu pārāk nerrotu. Par to Bārts pateicās kā vien varēdams. Tagad nu viņš starojošām acīm gulēja uz kojas un dziedāja .. .

«Wright» firmas motori dārdēja mazliet stiprāk nekā iepriekš, no misiņa krāna melnajā izlietnē pilēja ūdens — pakš, pakš, pakš, pēc zināmas takts, gluži kā metronoms. Makartura portrets karājās atkal mierīgi; tas sakustējās tikai tad, kad Flips Laskijs paātrināja tempu.

Edijs Serps jau divas reizes bija nostaigājis pa galveno gaiteni turp un atpakaļ, velti meklēdams savu draugu; beidzot viņš nolēma apjautāties pilotu kabinē. Šaurajā starpnodalījumā, kas atradās blakus apkalpes kabinei, Serps saskrējās ar Reksu Martinu, kas devās uz lidmašīnas pakaļgalu, lai nolasītu «Flight-Log» ziņas. — Es meklēju kapteini Loju, — Serps sacīja.

Stūrmanis paraustīja plecus. — Priekšpusē viņa nav, — tas atteica. Tā smalki veidotā, bālā seja šķita vēl noslēgtāka nekā iepriekš, pat augstprātīga, un Serpam ienāca prātā tādi zobgalīgi vārdi kā «lielgalvis» un «viszinis», kādos Savienotajās Valstīs parasti dēvēja šāda tipa inteliģentus.

—     Varbūt viņš ir tur? — tas ieminējās, norādīdams uz apkalpes kabines durvīm.

—   Nē, — leitnants Martins atbildēja, — tur patlaban ir tikai radists un borta mechaniķis.

—    Un priekšā?

—    Kokpitā ir abi piloti, cita neviena tur nav.

Edijs klusēdams lēni pagrozīja galvu. Viņu pārņēma

nelaba nojauta. Stūrmaņa balsī viņš saklausīja itin kā nepatiku. Aiz ārējās pieklājības gludās maskas slēpās pavisam citas jūtas. Vai tās Richardam bija labvēlīgas? Kur gan viņš ir ielīdis? Šerps, domās iegrimis, palika stāvam šaurajā ejā, aizkrustodams Reksam Martinam ceļu. Klusums ieilga. Beidzot leitnants ieklepojās, jo situācijā sāka kļūt nepatīkama.

—    Šķiet, mēs lidojam mazliet ātrāk? — Šerps jautāja, lai turpinātu sarunu.

—    Jā, — stūrmanis atteica, — trīs simti trīsdesmit piecas jūdzes stundā.

—    Tas taču nav vēja dēļ?

—    Nē, — tas ir, tomēr. Netieši, jā.

—    Jā, netieši. — Šerps dzēlīgi smīnēja. Te nu gan bija smalka sabiedrība, un viņš gribēja tiem vienreiz iebāzt degunā, ko viņš par tiem domā. — Cik tad šis joks Makoleja kungam izmaksāja?

—    Es neesmu ar viņu tirgojies.

—    Jūs to nezināt, leitnant?

—    Diemžēl, ne.

—    Kur es varētu uzzināt?

—    Kādēļ jums tas vajadzīgs?

—    Tādēļ, ka gribu pasūtīt divkāršu porciju «Lo- oping», — Edijs paskaidroja. — Bet vispirms gribu redzēt cenrādi par ekstra desiņām.

—   Te nav nekāda cenrāža, — teica Rekss Martins. — Jūs neatrodaties uz izpriecu kuģa, mister Šerp. Šeit par visu maksā māte dzimtene.

—    Jauki, tātad cenas nav noteiktas. Tomēr ekstra desiņas te ir, to jūs nenoliedzat?

—    Bet tās nedod katram, mister Šerp. Tas ir gluži tāpat kā ar karstajām Vīnes desiņām — dažs tik apdedzina muti.

—    Bet viens otrs zellis no tā dzīvo.

—    Tāpat kā visur citur pasaulē, — leitnants pieklājīgi atteica.

Sarunas gaitenī bija ledainas; vēl arvien viņi aizsprostoja viens otram ceļu. Edijam radās vēlēšanās parunāt ar leitnantu Martinu laipnāk. Nebija taču nekādas jēgas sprediķot tam morāli. Viņš domāja par Dr. Spenseru, par «FIB» okšķeri Spcnseru! . . . Cik Edijs saprata, viņi abi, viņš pats un leitnants Martins, šai ziņā bija sabiedrotie. Pirms kādas stundas tieši stūrmaņa mazrunība, viņa dīvainā izturēšanās brīdināja to no okšķera. — Kā jūs, leitnant, domājat, — Edijs atklāti jautāja, — vai iespējams, ka uz borta atrodas kāds no «FIB» ]audīm?

—    Kāds no «FIB» ļaudīm? — Rokss Martins neskanīgi atkārtoja.

—    Jā, jā, kāds slepenā dienesta zellis. No mūsu izlūkošanas dajas. Vai jūs domājat, ka tas būtu iespējams?

Leitnanta seja itin kā sastinga, un Serpam likās, ka tā kļuva vēl garāka un šaurāka nekā parasti. Zods šķita noslīdējis uz leju, bet lūpas tomēr palika cieši sakniebtas. Kā redzams, Rekss Martins prata slēpt savu samulsumu.

—    Daudz kas ir iespējams, — viņš beidzot izgrūda, un arī tagad viņa lūpas tik tikko pakustējās. — Par kuru tad jūs domājat, mister Šerp?

—    Es skaidri nezinu, — Edijs piesardzīgi atbildēja. — Kad mēs vēl nesen runājām par starpgadījumu pie Liepājas, man palika tāds iespaids, ka jūs ar nolūku izteicāties daudz mazāk, nekā zināt.

—    Tā rīkojas katrs karavīrs.

—    Jauki. Bet uz mūsu jautājumiem jūs atbildējāt tā, it kā noprastu, ka tuvumā ir kāds denunciants. Vai jums pret kādu bija noteiktas aizdomas?

—    Iespējams, — Rekss Martins atteica.

—    Pret kuru?

—    Varbūt pret jums.

—    A! — Šerps iesaucās. — Jūs tātad turējāt aizdomās mani?

—    Ir taču zināms, — stūrmanis laipni teica, — k^i visi žurnālisti ir ari profesionāli denuncianti. Viņi vienmēr mēģina kaut ko izspiegot un tad slepeni paziņot savai redakcijai.

—   Te jums, leitnant, ir ne visai pareizs ieskats. Ja mēs, avīžnieki, informējam par kaut ko sabiedrību, tam uav nekāda sakara ar okšķerēšanu. Tas drīzāk ir pilnīgā pretstatā ar to, ko dara slepenais dienests.

—    Tas tomēr ir svarīgi.

—    Vai tad jūs tiešām baidāties, ka es vācu materiālus un gribu tagad, gandrīz pēc pieciem gadiem, laikrakstā «U.S. News» no jauna atsaukt atmiņā Liepājas notikumu?

—     Nē, — Rekss Martins lēnām sacīja, — par to es nebaidos.

—     Runāsim atklāti, — Serps lūdza. — Kāpēc jūs ievērojāt tādu piesardzību? Jūs varat man uzticēties. Es dzīvoju pasaulē desmit gadus ilgāk par jums un daudz ko zinu labāk. Lai nu kā tas ari ir, bet jums jābūt vēl modrākam par mani, lai jums nepiesietu pret- amerikaniskus izteicienus. Jūs esat virsnieks, es turpretim relativi neatkarīgs cilvēks. Ja jums kādreiz ievajagas liecinieka, kas apgalvotu, ka jūs debatēs par Liepāju esat izturējies pilnīgi korekti, tad atcerieties mani. — Tas bija diezgan pārdrošs priekšlikums, un Edijam likās, ka viņš ar savu cenšanos piedabūt leitnantu kļūt vaļsirdīgākam gājis mazliet par tālu; bet nekas — ja tik tas līdzētu.

Rekss Martirts bija novērsies, un viņa vaigu muskuļi raustījās. «Džoj Gardener,» viņš domāja, «nabaga Džoj, kaut tu dzirdētu, kā šis nelietis mūs izsmej.» Viņa sirds sita ātri un spēcīgi. Vislabāk viņš būtu skaļā balsī kliedzis: tu, suns, tu esi aptraipījis Džoja Garde- nera piemiņu, viņa un vēl citu krietnu zēnu piemiņu, tu esi apspļāvis viņu godu… «Amerikaņu piloti šo nelaimīgo pavēli izpildīja ar kareivisku neatlaidību un samaksāja par to ar savu dzīvību. To var tagad nosaukt par «varonību», lai gan te labāk izklausītos vārdi «akla paklausība»…» Tu, nelieti, esi darījis ļaunu tēvzemei, varbūt arī tagad tu strādā ienaidnieka labā! Kaut kas briesmīgi žņaudza rīkli, un viņš nevarēja izdabūt pār lūpām ne vārda. Serpa priekšlikums ķēra viņu kā dūres trieciens. Tas bija kaut kas sevišķs, tā bija velnišķīga, nekaunīga nodevība. Leitnants drebēja pie visām miesām, viņa dūre savilkās un atlaidās. Tikai, saņemot sevi rokās, izdevās savaldīties. Te taču runa bija par svarīgu notikumu, ne par viņu pašu. Kādi gan nolūki bija šim sātanam ar viņa provokācijām? «Tas vēl tev nav zināms, bet tu to izzināsi! Vai viņš nav jau izpētījis tevi cauri un cauri, — tad tev jārīkojas ātri. Samin šo sarkano mēslu, gādā, lai tas nonāktu aiz restēm … Tādi kā tas ir Amerikas nelaime.»

Edijs Šerps tādu negaidītu Martina novēršanos iztulkoja nepareizi. Viņš domāja, ka leitnants ir aizvainots, jo vienkāršs civilists uzdrošinājies tam piedāvāt savu aizsardzību. Viņš vēroja krēslā tā smalko, gluži kā akmenī kalto profilu; blāva gaisma krita uz to slīpi no apakšas, un viņš pamanīja kā vieglu ēnu pārskre- jam pār tā pieri un vaigiem. Varēja redzēt, kā Rekss Martins cīnās ar sevi; viņš, liekas, bija augstprātīgs un lepns cilvēks, kura goda jūtas viegli ievainojamas. Te būtu bijis vietā kāds nomierinošs vārds. — Ja mans piedāvājums jūs ir sarūgtinājis, aizmirstiet to, — Šerps teica.

—     Nē, nē, — leitnants ar pūlēm attrauca, — gluži pretēji. — Viņš dobji noklepojās un tad bija jau atkal saņēmies. — Man jāpateicas par jūsu uzticību, — viņš izšķīries piebilda. Viņam šai brīdī daudz kas kļuva skaidrs. Martins saprata, ka Šerps viņu nekādā ziņā nav gribējis izaicināt, bet gan, savas sliktās sirdsapziņas mocīts un meklēdams sev kādu atbalstu, neapzināti pats iekritis viņam rokās. Nekas viņu tā netuvinātu mērķim kā tieši šāds šķietams līgums ar nodevēju; viņš tad varētu to vēl un vēlreiz pārklaušināt un tik ilgi ar to noņemties, kamēr būtu pilnīgi skaidrs, ka Šerps ir tas pats «Pevards». Rekss Martins gandrīz kaunējās par savu nesavaldību, kas nebija virsnieka cienīga, jo tā kavēja viņu tūlīt pat izmantot pareizo taktiku. Par laimi nebija vēl pārāk vēlu.

—     Vai mums nevajadzētu pret to okšķeri cīnīties kopīgi? — Edijs piesardzīgi ieminējās.

—     Labprāt, — stūrmanis čukstēja, — bet kurš tas ir?

—    Es esmu paturējis acīs to pašu, ko jūs, leitnant!

—    Mans dievs — bet kuru tad?

—     Dr. Spenseru, — Šerps čukstēja, aizturēdams pat elpu.

Rekss Martins atkal kļuva nedrošs. Vai šis puisis taisījās viņu apvest ap stūri? Šis apgalvojums, ka Spensers ir «FIB» darbinieks, kuru ari viņš, Martins, par tādu uzskatot, viņam izlikās tik grotesks, ka viņš to uzlūkoja par īpaši izvēlētu šacha gājienu. Liekas gan, ka Šerps gribēja izlikt viņam lamatas vai ari tikai pārbaudīt tā vārdu patiesīgumu, iekāms pilnīgi uzticas. Tāpēc leitnants nolēma šim neprātīgajam apgalvojumam nepiekrist, bet atbildēt tikai pa pusei patiesi, kā viņš nesen jau bija darījis. — Klausieties, mister Šerp, — viņš klusu teica. — Jūsu domas par Spenseru man patlaban liekas pilnīgi nepamatotas. Es jūsu bažām nevaru piekrist, ja jūs tās atvedi nāt tikai no maniem nepilnīgajiem izteicieniem par Liepājas notikumu. Bet varbūt jums ir vēl citi pieturas punkti?

—    Vai jums šis zellis nelikās aizdomīgs? — Šerps pilnīgi pārsteigts vaicāja. — Vai tad tiešām Spensers nav okšķeris? Bet kurš tad?

—    Jūs, — leitnants atbildēja. — Es jau jums teicu, ka mēs pret žurnālistiem vienmēr esam modri. To joprojām paredz mūsu noteikumi… Bez tam — es nelabprāt runāju par šo gadījumu. Manus labākos biedrus toreiz sarkanie nodevīgi noslepkavoja.

Ja Martins ar šo formulējumu bija nodomājis otru izaicināt runāt pretī, tad viņa nolūks neizdevās, Šerps bija pārāk apmulsis, lai varētu atbildēt. Viņam novēlās kā akmens no sirds, izzuda bailes un pāri palika tikai izbrīna un īgnums. Viņš kaunējās par savām aizdomām. Bailes no okšķeriem bija saindējušas viņu, notrulinājušas novērošanas spējas, un viņš jau sāka gaišā dienas laikā redzēt spokus. Ja Martinam taisnība (par to viņš gandrīz nešaubījās), tad viņš ir dīvainā kārtā maldījies, jā, pat padarījis sevi smieklīgu. Ak dievs, kas par muļķīgu joku! Spensers nebija vainīgs, lidmašīnā nav neviena okšķera — visu viņš bija tikai iedomājies!

Edijs Šerps juta, kā krampjaini savelkas viņa diafragma, tad izlauzās klusi, mokoši smiekli, kratīdami viņa krūtis kā sāpīgiem klepus grūdieniem. Tie drīzāk bija vaidi nekā smiekli, taču viņu atviegloja, radot atkal drosmi. Viņš saprata, ka šim Spenseram tiešām nav nekā ko'pēja ar «FIB» … Šerps iedomājās doktora izskatu, tā biklās kustības, korekti ģērbto, vārgo stāvu

un sāka atkal smieties. Patiesi, viņš kļūst-vecs, amats to jau pirms laika sabeidzis, viņš jau top nervozs un sarunā visādas muļķības. Tas šķita vai nu bēdīgi, vai smieklīgi — tikai nekādā ziņā nepiestāvēja viņam; viņš vairs nebija sevis cienīgs. Edijs kaunējās par šo izlēcienu, bet smējās aizgūtnēm; pleci raustījās, diafragma savilkās un vēdera muskuļi saspringa no šiem nepārtrauktajiem smiekliem.

Taču viņš saprata arī, ka savos maldos nav vainojams tikai viens pats. Šādiem maldiem bija pilns viss gaiss. Kamēr Džosefa Makarlija ēnu mednieki gluži kā mēra baciļi bija iespiedušies armijā, visur radīdami šausmas un sajukumu, tos juta arī šeit. Bet kā gan cilvēkam iespējams pastāvīgi visus turēt aizdomās, kā gan viņi var tā dzivot, un kurp tas novedīs? Kurp?

Vēl arvien viņš smējās — gandrīz nedzirdami, nejauki saviebtu muti; tas viņu atviegloja.

Viņi uzlūkoja viens otru. Arā gaitenī kāds aizturēti smējās, pāris reižu noklepojās un tad piesardzīgi jautāja: — Richard, vai tu tur esi?

—    Tas, liekas, ir jūsu draugs, — Dorisa teica.

—     Kas noticis? Nāc šurp! — kapteinis sauca, pikti pie sevis nodomādams: «Tas nu gan izturas gluži kā aukle.»

Edijs Serps parāva aiz stieņa roktura, un aizkars atvērās. — Piedodiet, ka traucēju, — viņš sacīja, viegli palocīdamies.

—    Jūs netraucējat, — Dorisa noteikti atbildēja.

—    Richard, es meklēju tevi kā mazo adatiņu. Protams, tu jau nekā nezini. Vējš ir pagriezies uz dienvidrietumiem, un «Septiņi-četri-četri» mūs iedzen …

—    Zinu.

—     … un Makolejs ir uzaicinājis pilotus piedot gāzi. Mēs lidojam tagad ar trīs simti trīsdesmit piecām jūdzēm stundā līdzšinējo trīs simti divpadsmit vietā- Ko tu par to saki?

—    Ak… — Dorisa iesaucās.

—     «Uzaicinājis» — to tu pateici lieliski, — Lojs sacīja.

—    Tas ir tiešām nekrietni, — Dorisa piebilda.

—     Jūsu ceļabiedre, mis Grēve, domā citādi, — Šerps pavēstīja. — Viņai liekas, ka nav labi sēdēt bezdarbībā un gaidīt uz savu laimi. Tā uzsmaidīšot tikai tad, ja pats kaut ko darīšot.

—    Tas nozīmē, ka Patricija ir viņa pusē?

—    Tas tiešām to nozīmē, mis Grēve. Arī Dr. Spensers domāja tāpat, viņš vēl visu pamatoja juridiski. Makolejs pavisam demokrātiski uzklausīja mūsu domas un tad rīkojās pēc vairākuma principa. Mani pārbalsoja.

—    Mēs gribējām iet Oslo pusdienot, — Lojs murmināja, izlikdamies, it kā viņam tas neko daudz nenozīmētu. — Man neveicas.

—     Vai tur nekā vairs nevar darīt? — Dorisa vaicāja. Viņa neizpratnē raudzījās no viena uz otru un neapzināti lauzīja savas slaidās rokas. Kapteinis to redzēja, un viņa sirds sāpīgi sarāvās; šai acumirklī viņš saprata, cik dārgi viņam, maksā Makoleja šacha gājiens un ko viņš ar to var pazaudēt.

—    Liekas, ka «nav labi sēdēt bezdarbībā un gaidīt uz savu laimi», — Šerps citēja.

—     Es neredzu nekādas iespējas, — Lojs nevarīgi atteica.

—    Tomēr papūlies mazliet, — Šerps mudināja. — Vismaz pamēģini rīkoties kā īsts vīrietis.

—    Lai nu paliek, Edij! Pret viņa dolāriem man nav ko iesākt… Tā vai tā viņš laimēs; noteikti tā būs. Kur jau ir daudz naudas, tur viegli nāk vēl klāt. Par to man vajadzēja padomāt. Ek, man neveicas.

—    Paklausies, vecais, nenokar galvu! Tepat blakus apkalpes kabinē sēž borta radists. Nu, parunāsim ar to! Lai viņš pasaka zēniem uz «Septiņi-četri-četri», kas te notiek. Var gadīties, ka viņš tos piedabū, lai mazliet pievelk. Ja «Septiņi-četri-četri» tā īsti pievelk, Richard, viņi lido stundā pat četri simti, ne tik vien trīs simti trīsdesmit pieci.

—    Zinu, ar paātrinātājām turbinām. — Lojs atmeta ar roku. — Bet viņu komandieris to nedarīs. Viņam jau vajadzētu būt trakam, ja ielaistos tādā lietā.

—    Varbūt viņš arī ir mazliet traks, Richard. Varbūt viņam ir ātruma manija un viņš tieši grib sacensties. — Šerps piegrūda kapteinim pie pleca. — Varbūt viņš nekādā ziņā negribēs pieļaut, ka kaut kāda

nožēlojama «Super-Constellation» lidmašīna būtu ātrāka par viņa sešmotorīgo kasti.

—     Iespējams! Bet viņš taču turbinas nevar izmantot, kad tik tam iepatīkas, Edij. Viņam jārīkojas, kā nākas. Tu nupat izrunājies kā lajs. Vai tev maz ir priekšstats, cik degvielu viņam tad jāizdzen cauri reaktivajam? Pēc manām domām, par kādām tūkstoš mārciņām sterliņu.

—    Nu — un?

—     Vai tad viņam tūkstoš mārciņas jāizšauj gaisā tikai tāpēc, lai es septiņdesmit laimētu?

—     Neesi tik kautrīgs, veco zēn! Viņš taču nemaksā 110 savas kabatas. Amerika ir bagāta. Armija izšauj gaisā ne tādas sumas vien un parasti gan ari ne tādam pieklājīgam, patīkamam un miermīlīgam nolūkam kā šis.

—    Viņam taču par degvielām jāatbild.

—    Kaptein, ja viņš lido ātrāk tikai par divdesmit jūdzēm, tad reaktivos dzinējus nemaz nevajag, — Dorisa Grēve sacīja. — Divdesmit jūdzes mums pietiktu. Viņam jāpiedod gāze tikai saviem virzuļmotoriem.

—    Nu, lūk, — teica Šerps. — Tad taču viņš rīkosies, kā nākas. Viņu tiešām varētu paskubināt.

—    Vai tad es drīkstu kādu paskubināt, ja man kabata tukša.

—    Tu maldies, domādams, ka amerikaņi tev pakalpos tikai pret skaidru samaksu. Paglaimo viņu godkārei, apelē pie viņu sporta gara, vajadzības gadījumā vērsies pie viņu pieklājības — un, ja viņi redzēs, ka tev taisnība, tad palīdzēs, — skaidroja Šerps. Viņš ātri elpoja. — Tu jau, Richard, vēl nepazīsti mūsu zēnus.

—     Neļaunojies, Edij! Ir jau iespējams, ka viens otrs man palīdzētu par velti. Bet lielākā tiesa grib naudu. Un te nu Makoleja roka sniedz tālāk.

—    Labi, — Šerps neatlaidās, — es mēģināšu pierādīt tev pretējo. Nāc man līdz uz apkalpes kabīni un paklausies, kā es apstrādāšu radistu, pie tam nedodot ne centa.

—    Es esmu angļu virsnieks, — itin kā tikai tagad to būtu apzinājies, Lojs klusu teica. — Tu taču saproti, ka nevaru lūgt amerikaņu seržantu, lai glābj

manu naudu. Varbūt man nemaz nevajadzēja ielaisties šais derībās. Bet labāk tomēr es tās pazaudēju nekā eju negodīgus ceļus.

—   Labi, — Šerps izšķīrās. — Tad gaidi mani te! Mis Grēve, nāciet, lūdzu, līdz par liecinieci, ka es visu panākšu bez naudas!

—   Labprāt. •— Dorisa piecēlās un nogludināja tērpu. Viņa stāvēja starp abiem vīriešiem, raudzīdamās gan vienā, gan otrā.

Arī Lojs piecēlās. Viņš bija galvas tiesu garāks par tiem abiem. Kapteinis šaubījās. Viņā modās aizdomas. Varbūt Edijs to dara tikai tāpēc, lai pievērstu sev Dorisas uzmanību? Lojs zināja, ka sievietēm par visu vairāk patīk enerģija un izveicība. Arī pašam nebija pa prātam šī pasivitate, bet kas gan vēl atlika? Viņa stāvoklis bija grūts, taču nevarēja rast arī citādu atrisinājumu. Viņš stāvēja, iepletis kājas, ar muguru pret logu, lūkojās uz tiem abiem, un viņa krūtīs iezagās greizsirdība.

—   Tu vari pagaidīt tepat, — atkārtoja Šerps, jau taisīdamies iet. — Katrā ziņā es izgudrošu kaut ko labāku. — Viņa balss kļuva dobjāka. — Es jau visu laiku gribēju tev to pateikt: stūrī, tūlīt blakus aizkaram, aiz kura stāv rokas bagaža, ir kādas durvis ar uzrakstu «Off Limits». Palūkojies tur, Richard, man liekas, ka ir vērts. Tur atrodas dīvainas tvertnes ar apģērbu gabaliem, konserviem, šokolādi, velosipedu riepām un tabaku… Es, lajs, veltīgi lauzu galvu un nevaru izdomāt, ko tas nozīmē.

—   Skaidrs, ka parastā apgāde, ja gadās piespiedu nolaišanās.

—    Ar velosipedu riepām? Nē, Richard. Šiem rīkiem pie astes ir stūres ierīce, un tie izskatās gluži kā mazas bumbas.

Kapteinis Lojs vilcinājās. Tas tiešām izklausījās savādi; viņš juta gandrīz interesi mazliet papētīt — vismaz, lai kaut ko darītu. No otras puses viņam likās, ka Edijs pūlas viņu aizsūtīt kaut kur tālāk prom no acīm. — Kāpēc tad tu biji šai kabinē? — viņš jautāja.

—   Tāpēc, ka tur ieiet aizliegts, — Šerps atbildēja. — Ziņkārība, mans mīļais. Amata kaite.

Richards paraudzījās uz Dorisu un nolēma, ka var tai uzticēties. Viņa nepiederēja pie tām sievietēm, kas vienam vīrietim atklāj savus sapņus un savas domas un tanī pašā laikā flirtē ar citu. Meitene tikko bija apgalvojusi, cik labprāt būtu kopā ar viņu Oslo. Tādēļ viņš partfāja tiem abiem un ar grūtu sirdi devās uz lidmašīnas pakaļgalu. Kapteinis nolēma sudraba kausu atlikt atkal atpakaļ ceļasomā. Vēlāk Oslo viņš izlems, ko ar to darīt. Ja tik Edijam izdotos … ja tik laimētu derības! Edijs bija lielisks draugs, un viņš tam bija ļoti ļoti pateicīgs.

Kluba telpā ap galdu sēdēja Makolejs, Patricija un Dr. Spensers. — Tie vairs mūs neiedzen, bet gluži pretēji, — Lojs dzirdēja sekretāru stāstām; viņš palika acumirkli stāvam. — Gluži pretēji, — pamazām atpaliek.

—    Kur mēs esam? — Makolejs jautāja.

—    Pārlidojam autoceļu starp Augsburgu un Ulmu, — Dr. Spensers precizi atbildēja. — Mēs atrodamies divdesmit jūdzes uz austrumiem no Ulmas.

—    Un kur tad ir tie?

—    Virs Epemejas, Salonas de Marnas departamentā, ser. Viņi ir atkal atpalikuši par divpadsmit līdz četrpadsmit jūdzēm.

Makolejs pacēla galvu. — Diezgan slikti, mīļais, — viņš teica Lojam.

—    To jau jūs reiz sacījāt, — kapteinis attrauca-

—    Bet šoreiz tā ir nopietnība.

—    Dzīvosim, redzēsim.

—    Īsts anglis prot arī pazaudēt, — Patricija sprieda. — Keep smiling [8] , kaptein, neņemiet to tik traģiski!

Lojs izgāja.

Lidmašīnas pakaļgalā bija vēsāk. Viņš pagāja gar izliektajām, hermetiski noslēdzamajām durvīm, kas veda uz āru, un, pienācis pie bagažas glabātuves aizkara, kuru kustināja vāja vēja pūsma, izlasīja uzrakstu «Off Limits!».

Telpa bija gandrīz pilnīgā tumsā, tikai niecīga gaismas strēle ieplūda pa aizrestoto iluminatoru. Gaisā viegli smaržoja dārgs parfims. Kapteinis paklupa. Viņš izvilka plakanu kabatas bateriju, ko vienmēr nēsāja līdz, un uzspieda gaismu.

Uz grīdas atradās cilindrveidīgas skārda tvertnes; tās bija sasietas kopā ar siksnu. Viņš attaisīja vienu no tām un ieraudzīja tās pašas mantas, par ko Edijs tikko bija stāstījis. Lojs pārdomāja. Kā likās, tās bija tvertnes, ar ko nomest no lidmašīnas attiecīgu kravu, palikušas pāri vēl no otrā pasaules kara krājumiem. Viņš agrāk tādas bieži tika redzējis lidlauku ar- senalos. Toreiz ar tām nometa pārtiku, apģērbu, ieročus un arī citas mantas franču, beļģu un holandiešu pretestības kustības dalībniekiem, kuriem tās bija nepieciešamas cīņā pret hitleriešiem. Arī velosipedu riepas tur bija, to viņš vēl atcerējās. Bet kāpēc gan tagad visas šīs mantas atrodas lidmašīnā? Konservi diez vai būs vairs garšīgi, varbūt tos nevarēs pat lietot. Lojs iebāza kabatā kādu ovālu kārbu, kurā vajadzēja būt sardīnēm eļļā; vēlāk viņš pajautās kādam no apkalpes vīriem, ko tas viss nozīmē. Ak dievs, kas par nejauku lietu!

Lojs zināja, ka amerikaņiem pa visu Eiropu izkaisītas ļoti plašas pazemes noliktavas, bet ražojumi, kas tur atradās, pa daļai vairs nebija lietojami, — tie bija pilnīgi sabojājušies. Milzīgā bruņošanās mašīna, ko neviens nevarēja apturēt, izgrūda miljardiem vērtības, un tās tur glabājās gadiem ilgi. Lojs arī zināja, ka šādu noliktavu mantība saskaņā ar militārā birokrātismā neizdibināmiem likumiem laiku pa laikam tika izvākta, šur tur nogrūsta un no jauna novietota citā vietā — tā bija tāda stulba riņķošana, kas ik gadus atkārtojās kaut kur Eiropā vai Ziemeļafrikā, vai arī uz kādas bāzei paredzētas salas un ko citādi nebija iespējams izskaidrot kā vienīgi tādējādi, ka NATO štābi nepavisam nezināja, kur visu likt. To Richards Lojs bija pieredzējis un piedzīvojis līdz nelabumam. Viņš tikai nezināja, ka šos vecos krāmus vēl transportē kā vērtīgu kravu. Viņš vēlāk painteresēsies, kas ir devis šādu pavēli, lai gan tas bija vienalga, jo šī nebija NATO lidmašīna un par tādiem darījumiem nodokļus maksāja tikai paši amerikaņi. Bet viņš labprāt būtu iepazinies ar šo ēzeli, kas liek uzņemt kā gaisa kravu otrā pasaules kara konservu kārbas.

Viņš stāvēja uz priekšu saliecies, tad aiztaisīja lielo tvertni; no griestu ventilatora uz pakauša pilēja saltas ūdens lāses. Lojs vairs nedomāja par šo atklājumu. Viņš pat gandrīz nejuta vairs ledainos pilienus, jo domas atgriezās pie Dorisas: tā bija centrs, ap kuru riņķoja visas viņa izjūtas. Tik pievilcīgu meiteni kā Dorisu viņš nekad vēl nebija sastapis, un kopš vienas stundas Lojs zināja, ka mīl to tik ļoti, kā nekad nevienu sievieti nav mīlējis.

Kapteinis noslaucīja kabatas lakatā putekļus no rokām. Viņš atkal sajuta maigo parfima dvesmu un saprata, ka te varēja būt bijusi tikai Dorisas draudzene. Viņa droši vien šeit ienākusi kopā ar Ediju… Savu draugu viņš pazina! Varbūt viņš no Patricijas nebija dabūjis to, ko gribēja, un nu pamēģinās ar Dorisu? Par jaunu Loju pārņēma aizdomas, ka tvertnes bijušas tikai iegansts, lai tiktu no viņa vaļā — Edijs ar nolūku bija viņu atsūtījis uz lidmašīnas pakaļgalu, jo gribēja iegūt Dorisu.

Kapteinis iekoda lūpā, un viņa zods kļuva ass. Viņš saprata: ja Edijam pie Dorisas būs kādi panākumi, tad tā viņa paša vaina. Līdz šim viņš pret to bija izturējies pavisam skolnieciski, pārlieku romantiski — viņu bija savaldzinājis tās liegais skaistums, bet atturējušas atmiņas par Džoanu. Tie bija stāstījuši viens otram sapņus, kūluši tukšus salmus, vienreiz viņš kautri bija noglāstījis tās roku un tad vēlējies dāvāt sudraba kausu, ar kuru tā droši vien nezinātu ko iesākt. Cik muļķīgi, cik puiciski, cik nevīrišķīgi! Tieši tādā pašā veidā viņš pirms sešiem gadiem kā jauns leitnants bija tuvojies Džoanai un gribējis ar to saderināties. Uz amerikānieti tāda izturēšanās nevar atstāt nekādu iespaidu. Viņam tagad arī nebija tik daudz laika kā toreiz, un Dorisa droši vien gaida no viņa citādu rīcību. Tā vēlas sastapt vīrieti, ne iemīlējušos zēnu. Varbūt jau kopš laba brīža tā gaidīja, lai viņš noskūpstītu, bet viņš to nebija darījis.

Kapteinis dzirdēja vēju svilpojam ap skārda apšuvumu. «Neesi taču nerrs,» tas viņam čukstēja. Likās, ka sīks lietus grabinātu pret iluminatora pleksistiklu.

Apmācās vēl vairāk. Viņš pagriezās uz durvīm, bet kāds spējš grūdiens lika viņam paklupt pār stingri savilktajām siksnām. Laukā svilpoja vējš.

Lojs pietvīcis piecēlās. Viņš bija rīkojies par daudz piesardzīgi; bet nu pietiek. Viņš bija jautājis sev, vai nepieviļ Džoanu; tas jāizbeidz. Viņa to taču nekad neuzzinās, tātad patiesībā arī netiks pievilta. Reizē ar kausu Lojs gribēja ceļasomā iebāzt arī šo vēstuli, kas čaukstēja uz krūtīm un satrauca; tad vairs nebūs naivās jūsmošanas un pārspīlētās sirdsapziņas. Par daudz ilgi viņš bija šaubījies, tā nedrīkst. Ja viņš tā turpinās, Dorisa vīlusies novērsīsies. Tagad, kad Edijs mēģināja viņam to atņemt, Lojam viss tapa skaidrs. Edijs pratīs tai tuvoties. To nedrīkst pieļaut! Velns lai parauj visus sentimentālos spriedelējumus — viņam jārīkojas.

—     Bet es taču nevaru tik vienkārši sazināties ar «Septiņi-četri-četri», — Achils Bartolomejs sacīja.

—   Man vajadzīga komandiera atļauja, ser. Nezinu, vai virsleitnants Rodnejs būs ar mieru.

—    Parunāšu ar viņu, — Mike O'Konors apsolīja.

—     Man šī lieta patīk, mister Šerp. Es tam vecajam sadošu.

—    Tomēr šaubos, — Achils atkārtoja. — Katrā ziņā tas ir pret noteikumiem. Sarunu var nejauši noklausīties kāda sauszemes raidstacija, un tad mēs būsim ķezā. Es neticu, ka virsleitnants Rodnejs to atļaus.

—    Vai es nevarētu ar viņu parunāt? — Dorisa nedroši ievaicājās.

O'Konors pamirkšķināja un noraidoši atmeta ar roku.

Šerps nekā neteica, viņš tikai slepeni iebāza mazajam radistam saujā desmit dolāru gabalu.

—     Varētu jau pamēģināt, — Rarts norūca. Viņš aptaustīja savu izliekto italieša degunu un nedroši pasmaidīja, — viņa vaigi kļuva mazliet apaļāki.

—    Viss kārtībā, nāc! — bortmechaniķis sauca.

—    Lieta skaidra. Nāc, Bēbij! Mēs to darām par prieku daiļai dāmai.

—    Sirsnīgi pateicos, zēni, — Dorisa sacīja, mazliet nosarkdama.

—     Ak, nieki, — Mike O'Konors rūca. — Man šī lieta patīk, un pārējiem arī patiks. Es šim vecajam sadošu. Viss būs kārtībā.

—     Vēl kas, — Šerps piebilda, — kāpēc lidmašīnas apakšpuse nokrāsota balta? — Šerps pats nezināja, kādēļ tā jautāja, bet šis domas nedeva viņam miera. Viņš atminējās, ka lidojuma sākumā Dr. Spensers par to bija vaicājis komandierim, un Rodnejs atbildēja: «Tā toreiz vēlējās Makarturs, jo balts bija viņa mīļākā krāsa.» Taču šis ģenerālis kopš 1951. gada apriļa jau atsaukts no Korejas un pensionēts; bez tam pēc trīsarpus gadiem krāsa vairs nebūtu tik žilbīgi balta un pavisam svaiga.

—    Tas bija manevru dēļ, — Achils Bartolomejs pēc kāda brīža atbildēja. — Lai zinātu, ka šī lidmašīna ir «neitrālā». Mēs vedām šķīrējtiesnešu komisiju.

—    Vai tad visas šķīrējtiesnešu lidmašīnas bija tā nokrāsotas?

—    Laikam gan.

Šerps pamāja; viņš gan tā nedomāja, jo pats bija lidojis ar kādām divām trim neitrālām lidmašīnām, un neviena no tām nebija balti krāsota. Viņš bija redzējis arī kādus pāris balti nokrāsotus reaktivos iznicinātājus, kuros gan, šķiet, jau tāpēc vien nevarēja atrasties neviens šķīrējtiesnesis, ka tur bija vieta tikai pilotam. Radists meloja tāpat kā Rodnejs. Bet kādam nolūkam patiesībā bija domāta šī baltā svītra? Viņa žurnālistā instinkts atgādināja paturēt to prātā.

Dorisa un Šerps lēnām nāca pa gaiteni atpakaļ. Brīžiem viņu elkoņi sadūrās, reiz pat arī rokas. Visapkārt pletās pelēki mākoņu lauki. Lietus gāzmas aizmigloja rūtis.

—    Kāpēc jūs to visu darījāt? — viņa vaicāja.

—    Kapteinis ir mans draugs, — Šerps atbildēja.

—    Es redzēju, ka jūs mazajam radistam iedevāt naudas zīmi.

—     Nesakiet par to nekā Richardam, - viņš lūdza. — Mums, amerikāņiem, jāturas kopā. Man šim plukatam bija mazliet jāiesmērē. Bet otrs ir lielisks puisis, vai ne?

—    Vai jūs to visu darījāt, lai pierādītu savu nacio- nalo lepnumu, vai arī jūs gribējāt vienīgi kapteinim palīdzēt?

—    Lielākoties man reti kad ir pašam skaidrs, kādēļ es kaut ko daru, — viņš atteica.

—    Un šai gadījumā?

—    Šai gadījumā es to galvenokārt darīju jūsu dēļ.

Viņi apstājās gaiteņa vidū un uzlūkoja viens otru.

—    Tas nu ir paradokss, — Dorisa teica. — Jūs taču zināt, ka mēs ar jūsu draugu Oslo kaut kur aiziesim, ja viņš laimēs derības.

—   Jūs laikam katru vīrieti uzskatāt par īstu egoistu?

Viņa pakratīja galvu, apjukusi, nomākta, bet Edijam tā savā samulsumā likās apburoša. Viņam viegli izdevās to vārdu kaujā piespiest pie sienas, un kā vienmēr tas viņam sagādāja gandarījumu. No kāda gaiteņa loga aizmugurē krita gaisma uz Dorisas blondajiem matiem, sārti blāvoja tās auss gliemežnīca, un galvas apveids spilgti izcēlās uz gaišā fona. Viņas daiļums bija neuzkrītošs, gandrīz vai slēpts; bet tagad, kad viņš to labi aplūkoja, tā šķita viņam iekārojamāka nekā skaistā draudzene. — Es ceru, ka jums tas izdosies, — viņš čukstēja.

Edijs Šerps iebāza rokas kabatās, atliecās mazliet atpakaļ un, iepletis nāsis, ievilka gaisu. Viņai patiesībā vajadzētu pazemīgi pateikties, viņš domāja. Tik daudz enerģijas, tik daudz drauga uzticības, tik daudz nesavtības — neviena viņai līdzīga meitene nevarētu pretoties. To viņai vajadzēja samanīt līdz sirds dziļumiem. Visu laiku viņš rīkojās bez kāda noteikta plāna. Nekādā ziņā viņam nebija nodoma atņemt Richardam Dorisu, taču patlaban viņš tomēr taisījās to darīt. Tas nu vienkārši tā sagadījās. Dīvaini! Viņš pats nesaprata, kas viņu uz to mudina: Dorisas īpatnais skaistums vai Palricijas sagādātais pazemojums, vai arī tikai garlaicība. Viņam vajadzēja šo meiteni iegūt.

—    Jūs neesat īsti vaļsirdīgs, — Dorisa sacīja.

—    Es vēl varētu iedomāties, ka jūs savam draugam to novēlat. Man liekas, jūs esat viņam labs biedrs. Bet man — ?

—     Nebutu diez kadas jēgas viņam kaut ko tādu novēlēt, mis Grēve. Lojs to neprastu izmantot.

—    Kā jūs varat zināt?

—     Viņš ir diezgan laimīgs savā laulības dzīvē, mis Grēve, un mīl savu sievu. Katrs nevainīgs piedzīvojums jau viņu iekšēji satrauc. Viņam ir divi jauki bērni, zēns un meitene, un māja divdesmit tūkstošu dolāru vērtībā Londonas priekšpilsētā. Vai jums ir priekšstats par to, ko anglim nozīmē viņa «māja»? Sī idile viņam vienmēr acu priekšā, tā viņu visur traucē.

—    Man viņš patīk, — Dorisa domīgi noteica.

Edijs iekoda sev lūpā un nolaida skatienu. Tikai

tagad viņš pilnīgi saprata, ka izturējies pret Richardu tikpat negodīgi kā Makolejs. Viņš bija neprecējies, Makolejs bagāts — un tie abi nevilcinādamies izmantoja savas priekšrocības, lai iegrūstu Richardam dunci mugurā. Viņš gandrīz bija Loju izmuļķojis, — par laimi Dorisa to vēl laikam nav aptvērusi. Šo rīcību nu vajadzēja rūpīgi slēpt… Viņš rīkojās zemiski. Šerps kaunējās, bet citādi izturēties nevarēja; Šerps zināja, ka tas, ko viņš tikko Dorisai pateica, kremtīs tai sirdi. Viņa bija jūtīga meitene un nekad nevēlēsies darīt nelaimīgu cita vīra sievu. Tikko viņa būs visu pamatīgi apsvērusi, tūlīt pārtrauks ilgoties pēc intima tuvuma ar Richardu. Cik viņš- to pazīst, — ne vārda ne- bilstot, tā no Loja atteiksies. .. Protams, ne jau no kāda piedzīvojuma vispār, — ja vien viņa uz to noskaņota. (Edijam likās, ka būtu.) Tātad Dorisa pievērsīsies viņam, — meitenei taču sākas atvaļinājums, un viņa var pāris dienu palikt Oslo. Šerps atcerējās kādu omulīgu viesnīcu, kas likās šim nolūkam piemērota. Viņš pazina viesnīcnieku, — nekādas grūtības neradīsies. Iztēlojoties nākošās dienas, viņam kļuva karsti. Cik labi, ka viss tā noticis! Viņš tagad būs ieguvis vairāk, nekā satiekoties ar Patriciju, kas jau šovakar pārsēdīsies «SAS» polarajā lidmašīnā un lidos tālāk uz Kaliforniju.

Šerps vēlējās iegūt šo meiteni un neskaidri juta, ka savu pazemojumu varēs aizmirst tikai tad, ja Dorisa viņam atdosies. Šerps vēlējās gūt apstiprinājumu, ka arī viņš vēl derīgs dzīvei.

Viņiem garām aizspraucās Dr. Spensers, pelēkā kravate noplīvoja vien gar piedurkni.

—    Nu, kā ir? — Serps vaicāja.

—     Mēs bijām četrpadsmit vai piecpadsmit jūdzes priekšā, — sekretārs atbildēja. — Tagad eju uzzināt jaunāko.

—    Cik bieži jūs to darāt?

—    Apmēram pēc katrām desmit minūtēm. Prezidents ir ļoti satraukts.

—    Mēs ari, — Dorisa sacīja.

Dr. Spensers aizdrāzās tālāk — sīkiem soļiem, elastīgs, rokām mētādamies un mazliet ieplestām kājām, tāpat kā visi te lidmašīnā. Viņi noskatījās tam pakaļ un tad devās atkal uz kabini.

—    Mister Šerp, vai varu ar jums tagad parunāt? — Olivers D. Makolejs sauca viņam pretim. — Dāmas taču mūs atvainos. — Viņš piecēlās, paņēma Ediju pie elkoņa un aizveda uz atsevišķo sēdekli celiņa bak- borta pusē.

Atgriezās arī Dr. Spensers un paziņoja: — Dīvainā kārtā mēs vairs neesam tik daudz priekšā, ser. Vairs tikai desmit vai divpadsmit jūdzes. Varbūt, — viņš samulsis nobeidza, — vējš atkal mainījies.

—    Nieki, Dok, — tas nāks mums tikai par labu.

—    Varbūt vējš kļuvis stiprāks vai ari kādi citi at- mosferiski apstākļi . ..

—    Pavaicājiet pēc piecām minūtēm atkal! — prezidents pavēlēja. — Bet tikmēr pakavējiet dāmām laiku! Tikai, — vai jūs šo uzdevumu spēsiet veikt?

—    Noteikti, — Dr. Spensers stīvi apliecināja.

Šerps apspieda smaidu. No šā vīra tas pirms pusotras stundas bija baidījies!

—     Uzklausieties, mīļais, — Makolejs sacīja, kopā ar Šerpu apsēdies atsevišķajā sēdeklī. — Runāsim nu reiz kā vīrs ar vīru. Jūs piedalījāties Vidusjūras manevros un tāpat arī es. Mums parādīja visu, ko vien gribējām redzēt; mēs guvām plašu ieskatu. Tas skaidrs… Jūs esat militarais korespondents, man sakāms savs vārds saimnieciskajā dzīvē. Vai ne tā?

Edijs Šerps to nevarēja apstrīdēt.

—    Jūs esat avīžnieks, es — uzņēmējs, — prezidents turpināja. — Stingri ņemot, mēs abi esam tikai draņķīgi civilisti; es pazīstu kādus pāris štaba virsniekus, protams, stulbus aunus, kas savā starpā noteikti tā saukā mūs. Bet tieši tas, mīļo zēn, ļauj mums spriest brīvi. Mēs neesam mācījušies nevienā kara akadēmijā, nepiederam ne pie kādas «stratēģiskas skolas», nerīkojamies pēc noteiktām, stīvām dogmām kā visas šīs nulles tur štābos; mēs paļaujamies vienīgi uz to, ko redzam, — uz savu veselo cilvēka saprātu. Tā tam jābūt. Man liekas, ka šajā ziņā viss kārtībā. Vai jūs man piekrītat?

—    Pilnīgi, ser. Teoretiķiem vienmēr nepieciešams pretsvars. Karš ir pārāk nopietna lieta, lai to drīkstētu atstāt tikai speciālistu ziņā.

—    Kā es redzu, mūsu domas ir vienādas. Mister Šerp, es gribu jums ko jautāt.

—    Lūdzu!

•— Kāds ir jūsu ieskats par manevriem?

—    Tajos pieļautas vairākas kļīidas, — Edijs atbildēja, reizē pārdomādams, ko Makolejs īsti grib. — Par parastajām klizmām nemaz nevajadzētu runāt.

—    Piemēram?

—    Uz Maltu nometa divas «H» bumbas, ser, pie tam nepareizi pieņemot, ka tas noticis, pūšot rietumu vējam. Pēc tam, ieskatoties statistikas datos, uzzināju, ka šai stūrī vējš ļoti bieži pēkšņi pagriežas uz dienvidrietumiem vai pat dienvidiem …

Makolejs pamāja.

—    Pēc manām domām, tas, ka vējš pēkšņi var pagriezties uz dienvidiem, mazā un lielā Sirta apgabalā ir tipiska parādība. Tādā gadījumā radioaktivā josla stieptos pāri Lejasitalijai, nepatīkami pakutinātu ad- miraļa Fechtelera puišus un padarītu nervozus visus makaronu ēdājus, kuriem tā vai tā jau tagad trīc bikses.

•— Protams, — Makolejs ar cieņu noteica, — tas izskatās pēc viņiem. Fronte šai sektorā būtu pilnīgi sabrukusi. Tādus numurus viņi sarīko, tas nav nekas jauns pie viņiem. Katrs bērns zina, ka vējš bieži mainās. Bet tie auni par to ne reizi nav padomājuši.

—    Šie manevri bija nereāli.

—    Vai tā jūs arī ziņosiet?

•— Tik tiešām, ka es saucos Šerps.

—     Vai jūs nebaidāties, ka tas varētu sagādāt nepatikšanas ar Pentagonu?

—     Protams, tur droši vien pārlieku nepriecāsies, — Edijs sacīja. — Bet mēs, žurnālisti, esam pieraduši pie likstām, ser. Mums sabiedrība jāinformē pareizi — vienalga, lai ko mēs ar to sakaitinātu un cik ienaidnieku sev iegūtu.

—    Jūs esat cilvēks ar principiem.

—     Jā. Man to ir divi vai trīs, bet pie tiem es arī turos.

—     Es laikam jūs ļoti garlaikoju? — Dr. Spensers jautāja, nedroši lūkodamies apkārt. Viņš sēdēja, pievilcis kājas un mazliet pacēlis papēžus, drusku uz priekšu saliektu un sasprindzinātu augumu, turēdams rokas uz atzveltņa popējuma tā, lai jebkuru bridi varētu uz tām aši atspiesties un piecelties. Viņš sēdēja, it kā sagatavojies lēcienam; te lidmašīnā tas izskatījās gaužām jocīgi, jo nebija taču tikpat kā nekādas iespējas kaut kur bēgt.

—     Nē, nē, —, Dorisa atteica. — Mēs nemaz negarlaikojamies. Tas ir briesmīgi jauki, ka jūs ar mums tā nopūlaties. Vai tas jums nesagādā lielas grūtības?

—     Nekādā ziņā, gluži otrādi …

•— Vai ne, Pat, mēs taču tērzējam diezgan jauki.

—     Man arī tā liekas. Mēs saprotamies daudz labāk, nekā misters Makolejs domā. Viņam šai ziņā nav pret jums diez kāda uzticība, doktor?

—     Gluži pareizi, manas dāmas. Tieši šai ziņā man ir vismazāk dotību. Bet es priecājos, ka jūs pārāk negarlaikoju.

—     Ak, jūs patiešām esat tik pieticīgs! Man šķiet, ka mēs pavadām laiku pavisam brīnišķīgi.

Sekretārs bikli pasmaidīja, un viņa izturēšanās kļuva mazliet brīvāka. — Jā, ir tomēr labāk, nekā es domāju, — viņš atzinās.

—     Doktor, — Patricija vaicāja, — kādēļ jūs vienmēr skatāties laukā pa logu?

Dr. Spensera smaids apdzisa. — Atvainojiet, ja izturos nepieklājīgi, — viņš sacīja. — Es piekrītu, ka tā

īsti nepiederētos. Patiesībā gan neraugos laukā pa logu, bet aplūkoju logu ietvarus.

—    Logu ietvarus?

—    Jā.

—    Kas tad tur sevišķs?

Dr. Spensers nožagojās. — Sim logam ir kvadrala veids, — viņš vilcinādamies iesāka. — Stūri gan ir drusku noapaļoti, bet tam nav nekādas nozīmes. Lūdzu, tikai neizbīstieties! Kvadratveida logi lidmašīnu būvē ir bīstama lieta.

—    Ko — patiesi?

—    Jā gan. Es nebūtu par to runājis — bet, ja nu tas jūs interesē, — abas «Comet» tipa lidmašīnas aizgāja bojā šādu logu dēļ.

—    Ejiet nu!

—     Tas skaidri secināms pēc izmeklēšanas komisijas ziņojumiem, — Dr. Spensers apgalvoja. — Nelaimes gadījumus radīja virsspiediena samazināšanās pasažieru kabinē. Jūs, bez šaubām, zināt, ka kabine ir hermētiska, jo citādi mums te iekšā vajadzētu lietot gan skābekļa aparatus, gan skafandrus pret pazeminātu gaisa spiedienu; šai kabinē arī lielā augstumā ir tāds pats normāls gaisa spiediens, kāds uz zemes. Jūs, manas dāmas, noteikti to zināt.

—     Bez šaubām, — Patricija atteica.

i — Tātad normālā lidošanas augstumā, — Makoleja

sekretārs turpināja skaļākā balsī, — spiediens logu stūros no iekšpuses būs pieci simti astoņdesmit gramu uz katru kvadrātcentimetru. Jūs droši vien esat jau ievērojušas, ka mūsu modernajām milzu lidmašīnām logi relativi ir ļoti mazi. Salīdziniet kaut vai ar automobiļiem, kam karoserijas augšdaļa tagad ir gandrīz vai vienīgi no stikla! Lidmašīnu būvē to nevar atļauties; pārāk lielais spiediens no iekšpuses sadragātu kabines.

—     Briesmīgi, — Patricija nodrebinājās, izlikdamās, ka ar šausmām lūkojas uz logu ietvariem. Dorisa piegrūda viņai ar kāju.

—     «Comet» tipa lidmašīnām jau pēc deviņsimtās spiediena maiņas, tas ir, pēc divi tūkstoši septiņi simti nolidotām stundām, vairākām sevišķi svarīgām detaļām bija nolietojies duraluminijs, kuru izmantoja kā

apšuves materialu; tāpēc virs logu stūriem ieplaisāja korpusa mugura, un lidmašīnas pa ceļam pilnīgi izjuka. Kopš tā laika nolemts taisīt tikai apaļus vai ovālus logus, jo tad sprieguma sadale ir vienmērīgāka, tāpat apšuvei izmanto izturīgāku skārdu, lai gan tas lidmašīnu padara par kādiem pieci vai septiņi simti kilogramiem smagāku.

—    Tas viss tiešām ir ļoti interesanti, vai ne? — Dorisa sacīja, atkal zem galda piegrūzdama savai draudzenei ar kāju. — Jūs visu tik labi zināt!

—     Doktor, jūs protat lieliski pakavēt laiku, — Patricija, sataisījusi mīlīgu seju, teica. — Jūs pats to nemaz nezināt. Jā, bet vai nav laiks atkal painteresēties par stāvokli?

—      Mēs tik brīnišķīgi tērzējam, — Dorisa iebilda, *— ka jums tas gandrīz varētu aizmirsties.

Dr. Spensers piecēlās, izstaipījās, paskatījās pulkstenī, kaut ko nomurmināja un steidzīgi aizgāja. Ap viņa plānajām lūpām rotaļājās mazliet klīrīgs atvieglinājuma smaids.

—    Vai viņš nav jauks? — Patricija čukstēja.

—     Tik kopts, tik pieklājīgs kungs, — Dorisa tikpat klusi atteica. — Vai tu ievēroji viņa sirmos deniņus? Tie piestāv pie viņa uzvalka.

—     Tējroze, — Patricija pēkšņi sacīja, — paklausies, gribu tev par kaut ko atzīties. Nāc tuvāk, tas jāsaka klusi!

—    Jā?

—     Šis Šerps pirmīt bija ļoti rupjš pret mani. Tu uzmanies — viņš sagrābj uzreiz ciet, un tu nekā vairs nevari darīt. . . Viņš mani noskūpstīja.

—    Un ko viņš teica par pļauku?

—    Neko. Es par to nemaz nepadomāju.

—    Vai tu viņam ne reizes neiecirti?

—    No uztraukuma pavisam aizmirsu.

—    Vai tad tas bija tik uztraucoši?

—    Tas bija debešķīgi, — Patricija teica.

—    Nu, kaunies jel mazliet, Pipariņ.

—     Viņš skūpsta pavisam traki. Zēl, ka man tagad tā jāuzmanās. Viņš pats man deva padomu būt atturīgai un neslēgt nekādas draudzības, jo zina, kas notiek Holivudā. Reportieri uzokšķerē visu — un tad jau pagalam.

—    Un tāpēc viņš tūlīt tevi sakampa?

—    Viņš varbūt domāja, lai es pamazām atradinos … Ak, tas bija debešķīgi! Tas tik ir vīrietis! Edijs tiešām lielisks. Paliec kādas pāris dienas ar viņu Oslo, Tējroze! Tu taču to vari. Tas tik tev būtu atvaļinājums!

—    Nu, es nezinu …

—     Viņš ir pavisam citāds nekā tavs garais auglis. Tie ir briesmīgi lēni, vai ne? Visādā ziņā. Esmu pārliecināta, ka jūs runājāt tikai par laiku.

—    Arī par to, — Dorisa sacīja. — Liec kapteini mierā!

—    CIoudy weathcr to-daY, isn'l? * — Patricija atdarināja.

—    Vai tu dzirdi, — liec kapteini mierā!

—    Oh, yes. ** Baidos, mis Grēve, ka tik nav lietus. Oh, that's bad, very bad. *** Tieši tagad, kad sākas jūsu atvaļinājums. Oh, I am sorry. ****

—    Pat, ja tu gribi būt mana draudzene, tad izbeidz.

—    Es negribu būt tava draudzene, Tējroze. Es jau tā esmu.

—    Tad liec kapteini mierā!

Kapteinis Lojs un Dr. Spensers reizē ienāca pa pretējām durvīm. — Mister Makolej, — sekretārs ziņoja, — mēs atrodamies piecas jūdzes uz rietumiem no Ro- tenburgas. «Septiņi-četri-četri» patlaban pārlido Beļģijas robežu un atrodas trīsdesmit jūdzes uz dienvidiem no Šarlruā. Mēs esam priekšā vairs tikai par astoņām jūdzēm.

Prezidents apgriezās savā sēdeklī apkārt, un viņa pierē iegūlās stateniska rieva. Spensers iztraucēja viņu svarīgā sarunā. Viņš tikko kā bija sācis ar Šerpu apspriest delikātus jautājumus — te vajadzēja attiecīgi sagatavoties. Bet nu pavediens pārtrūka.

* Šodien slikts laiks, vai ne?

** Ak jā.

*** Ak, tas ir slikti, loti slikti.

**** Cik man žēl. (Angl.)

— Tas nevar būt, — viņš īgni sacīja. — Dok, ejiet" un pārjautājiet vēlreiz!

—    Stūrmanis pats man tā teica.

—    Tas nevar būt, Dok.

—    Viņš sāks dusmoties, ja es tik bieži iešu turp un viņu traucēšu.

—    Nekas, ejiet vien vēlreiz un pavaicājiet!

—    Labi, ser. — Dr. Spensers aizgāja.

—    Laiks kļūst sliktāks, — Richards Lojs teica, apsēzdamies pie dāmām. — Zem mums līst.

Patricija slepus pamirkšķināja Dorisai.

—    Kopš esam pārlidojuši NATO Kaufbeirenas lidlauku, līst, — Lojs nopietni atkārtoja.

—     Vai jūs laimēsiet savas derības? — Dorisa samulsusi jautāja.

—    Patlaban tā liekas, — kapteinis sacīja.

—    Ja laimēsiet, — Patricija ierunājas, — ko tad iesāksiet ar tik lielu naudu?

—    Iežu kaut kur labi paēst, — Lojs atbildēja, pavērdamies Dorisā.

—    Izmeklējiet sev jau tagad kaut ko, — Patricija deva padomu un pasniedza tam savu prospektu. — Lūk, te, liekas, sastādīta jūsu dienesta pakāpei atbilstoša karte.

Kapteinis lasīja:

Kanadas kapteiņu pusdienas

«Kokteiļu stunda»

Malosola kaviais un zosu aknas

Šampinjonu vira

Ceptas meža pīles

Zaļie zirnīši ar burkāniem

Zemes rieksti

Siers un cepumi

Karaļdeserts

Kafija ar piedevām

—    Apgrieziet otru pusi! — Patricija teica. — Tagad tik nāks tas labākais.

Richards Lojs paklausīja. Otrā pusē bija krasains fotoattēls un zem tā rakstīts: «Divas sirdis visātrāk. savieno «Super-Constellatio n».» Lojs noklepojās un klusēdams pasniedza lapu atpakaļ; sejā tam nepārmainījās ne vaibsts.

—       Mēs esam tieši virs Vircburgas, — Dr. Spensers

sauca, vēl durvju rokturi neatlaidis. — Tikai mākoņi traucē kaut ko saredzēt… «Septiņi-četri-četri» pašlaik ir pie Namuras.

—    Par cik esam priekšā?

—    Vairs tikai septiņas jūdzes.

—    Neiespējams!

—    Tā ir, — Dr. Spensers apgalvoja. — Lūdzu, ticiet, ser. Es nevaru vairs iet turp, stūrmanis jau pirmīt bija nikns, — viņš steidzīgi nomurmināja. — Viņš mani izmetīs ārā.

—    Iešu pats, — teica Makolejs un, atspiezdamies pret roku balsta popējumu, piecēlās.

—     Palieciet sēžot, — kapteinis Lojs sauca, — vai tad jūs neredzat, — lūk, tur? — Viņš rādīja uz durvīm, un visu acis pievērsās viņa izstieptajai rokai. Virs durvīm sārti iekvēlojās gaismas uzraksts «Piesprādzēties — nepīpēt!».

—     Pēkšņa nolaišanās, ak dievs, — Dr. Spensers stomījās.

—    Pie velna, — ko tas nozīmē? — prezidents šņāca, kļūdams bāls.

—     Lūk, jūs esat noveduši pilotu tik tālu, ka nu motori ir pārslogoti, — Dorisa sauca.

—    Nu tik mēs dabūsim, — Šerps noteica.

—     Piesprādzēties! — Lojs pavēlēja. — Bez panikas. Piesprādzēties, turēties stingri, cieši atbalstīties kājām pret grīdu! Vēl kāds brīdis paies, jums laika pietiks. Mieru!

Ienāca komandieris Rodnejs.

—    Dāmas un kungi, nav iemesla raizēties, — viņš laipni sacīja. — Mēs izdarām pēc plāna paredzētu nolaišanos kādā Rietumvācijas lidlaukā. Lūdzu, piesprādzējieties, apmēram pēc desmit minūtēm būsim jau lejā!

—    Kādēļ tā?

—     Diemžēl, mister Makolej, neesmu pilnvarots jums minēt iemeslu. — Fils A. Rodnejs paraustīja plecus. — Lūdzu, saprotiet, tas ir dienesta uzdevums.

—    Jūs atsakāties mūs informēt?

—    Diemžēl. Šī ir kara lidmašīna.

—    Cik ilgi tur uzturēsimies? — Dorisa vaicāja.

—    Nezinu. Domāju, ne ilgāk par stundu.

—   Un «Septiņi-četri-četri» pa to laiku lidos tālāk? — Lojs gribēja zināt.

—    Ari par to nevaru neko teikt.

—   Šādos apstākļos derības, protams, vairs nav spēkā, — Makolejs paskaidroja.

—    Uzmanību! Derību līgums attiecas tikai uz su- mām, kādas jāmaksā, — Edijs Šerps sacīja, atdarinādams Dr. Spensera runas veidu. — Tātad pēc juridiskā viedokļa svarīgi ir tikai tas, kurš uzvar. Un uzvar tas, kura lidmašīna pirmā nolaižas Oslo.

—    Te rīkojas kāda augstāka vara, — Dr. Spensers noteica.

—    Derībās par to nekas nav sacīts, — atteica Šerps.

Makolejs ar rokas mājienu pārtrauca strīdu. — To

mēs noskaidrosim vēlāk, — viņš nikni sauca. — Es nedomāju par šīm nožēlojamām septiņdesmit mārciņām!

—    Šim notikumam ir arī sava labā puse, — Patricija ieminējās. — Tur lejā mēs dabūsim kaut ko iekost. Es esmu vairs tikai pusdzīva.

—    Vai mēs drīkstēsim izkāpt? — Dorisa jautāja.

—   Domāju, jā, — Rodnejs atbildēja. — Tikai jūsu kustības brīvība būs ierobežota. Tas ir NATO lidlauks.

—   Es nekāpšu ārā, — Šerps piebilda. — Man Vācija nepatīk.

—    Kāpēc?

•— Tā man par daudz atgādina Ameriku.

—   Tas nu ir pretpatriotisks izteiciens, — iedzēla Patricija.

—    Paziņojiet «FIB»! — Edijs ieteica.

—    Man šķiet, tā bija kļūda, ka izmantojām kara lidmašīnu, — Makolejs norūca.

—    Patiešām… tā liekas, — Dr. Spensers piebalsoja.

6

Virsleitnants Rodnejs spraucās garām uz bakborta sēdekli, satvēra stūri, uzmanīgi aplūkoja uz ierīču pults atzīmētās divi duči skalas un izslēdza autopilotu. Tad viņš nolieca uz priekšu stūres ratu; mašīna sāka nolaisties. Pret logu rūtīm spiedās pelēka migla.

—     Kāds laiks ir virs Firstenreitas? — viņš jautāja Flipam Laskijam, kas sēdēja viņam līdzās. — Vai ziņas jau ir?

Laskijs pasniedza viņam ziņojumu, un Rodnejs lasīja: «Wind from 315 degrees — vējš no 315 grādiem (ziemeļrietumos), 25 mezglus stiprs, ar īslaicīgām brāzmām līdz 35 mezgliem. Redzamība 800 metru. Redzamības lauks uz nosēšanās ceļa 800 metru. Lietus. Mākoņu daudzums astoņas astotdaļas. Mākoņu zemākā robeža 240 pēdas …»

—     īsta veļas mazgātava, — komandieris rūca. Pus- jūdzi tāla redzamība ir ļoti slikta, lidmašīna pat ar izlaistiem bremzplākšņiem šo pusjūdzi noskrien vienpadsmit vai divpadsmit sekundēs. Šoreiz visas nelaimes bija kopā. Ja mākoņu sega būtu bijusi par sešdesmit pēdām zemāk, tad saskaņā ar drošības noteikumiem nemaz nedrīkstētu nosēsties. Pat šīs lidmašīnas komplicētā iekārta nepieļāva aklu nosēšanos. Vismaz pēdējos simt metrus vajadzēja skaidri redzēt zemi.

Fils A. Rodnejs dziļi ievilka elpu un atraisīja kaklasaiti. Viņš izmeta no galvas katru domu par Mabli, par daudzstāvu garažas būvi, par gaidāmo atvaļināšanu, pārbaudīja vēlreiz augstuma uzrādītāju, radiokom- pasu un aviohorizontu un sauca mikrofonā: — Hallo, vai Firstenreitas komandpunkts — te runā USAF «Astoņi-seši-nulle»! Esam četri tūkstoši pieci simti pēdu augstumā virs radiobākas «Nellija». Prasām «GCA» 39 nolaišanos Firstenreitā.

Viņa darba visgrūtākā un bīstamākā daļa bija sākusies.

—      Roger, 31 — atskanēja no tālas sauszemes raidstacijas. — Te Firstenreitas komandpunkts. USAF «Astoņi-seši-nulle», ar dieva palīgu — atļauts nolaisties. Izsaukt Firstenreitas radaru uz 114,2 megaherciem!

Mazais Bārts darbojās ap ultra īsviļņu kasti. Rodnejs lūkojās miglas lēveros, kas slīdēja garām. Pēc desmit sekundēm viņš atkārtoja savu ziņojumu.

No skaļruņa rēca: — USAF «Astoņi-seši-nulle», te Firstenreitas radars. Mums ir jūsu ziņojums par atrašanās vietu, bet gaisā riņķo vēl vairāki putni. Pagriezieties pa labi, lai radars jūs pazītu!

—       USAF «Astoņi-seši-nulle», Roger. — Virsleitnants pagrieza stūri, nospieda labo pedāli un vēroja, kā kompasa adata svārstās un noliecas aviohorizonts. Viņš zināja, ka tur lejā uz radara ekrana visas lidmašīnas izskatās vienādas. Bet šis gaismas punktiņš, kas patlaban parādījās tur pa labi, bija viņa «Astoņi-seši-nulle» un neviena cita; tas tagad bija skaidrs ari puišiem komandpunktā.

—    Te Firstenreitas radars. «Astoņi-seši-nulle», mēs jūs redzam, esam beidzot atraduši. Izdariet pagrieziena pa kreisi! Aklā nosēšanās uz ceturtā ceļa. Pagriezieties pa kreisi, kurss 090. Radiobāku «Evelina» pārlidot līdz divtūkstoš pēdu augstumam!

—    Roger, un tad?

—    Vienu mirkli palikt turpat.

—     «Astoņi-seši-nulle», Roger. Pārvietoties no četri tūkstoši pieci simti metriem uz leju.

—    Lieliski. Virzīties tālāk uz kursu 045.

—    «Astoņi-seši-nulle», Roger.

Rodnejs strādāja sasprindzināti. Pret bakborta plek- sistiklu un pret mazliet augstāk esošo frontālo rūti sitās lietus lāses, bet komandieris to sajuta tikai instinktīvi. Viņš neskatījās laukā. Visu viņa uzmanību saistīja aparatūra. Viņam vajadzēja turēties aklās nosēšanās radarierīces darbības zonā. Viņš nesaskatīja to garo viļņu tīklu, kas kā neredzama starmeša roka slīpi no lidlauka ceļa taustījās augšup pie viņa. Rodnejam likās, it kā viņš brauktu automašīnā ar aizklātu vēja aizsargstiklu un taustītu ceļu — priekšējais ritenis ir gan uz ceļa, gan pie paša grāvja, gan atkal aizķer kādu akmeni ceļmalā — un kāds neredzams palīgs čukst: «Turies pa kreisi, vairāk pa labi, tagad ap stūri, nu, taisni uz priekšu, — uzmanību, tagad pa labi… Viņam kļuva karsti. Tas bija grūtākais, ko vien pilotam vajadzēja izbaudīt.

—    Jūs esat divi tūkstoši pēdu virs radiobākas «Rita», — atskanēja dispečera balss. — Kas noticis, vai jūs nevarat orientēties?

—    Kāpēc gan ne?

—     Jūs esat slikti redzami uz ekrana… briesmīgi slikti.

—    Varbūt noslaukiet no ekrana putekļus, — Rodnejs teica.

—     Planējiet ar normālu ātrumu! — pavēlēja dispečers.

—    Roger!

—    Okay! Nu tik droši, vecais.

Rodneja skatiens cieši pieplaka pie skalām. Tās vizuļoja spokaini zaļas, daudzie rādītāji drebēja, ripas griezās, skaitļi slīdēja garām; viņam sāpēja acis. Vai viss bija kārtībā? Ātrums? Augstums? Kurss? Sagāzuma nav? Planēšanas leņķis pareizs? Apgriezienu skaits? . .. Nolādēts, sagāž lidmašīnu pa kreisi!

—     Izdariet pagriezienu pa kreisi, uz kursu 035, — pavēlēja kontroles virsnieks tur lejā zem mākoņu segas. — Uzmanību, jūs patlaban atrodaties simt pēdu virs planēšanas ceļa! Palieliniet nolaišanās ātrumu! . .. Līdz nosēšanās vietai vēl tikai pusotras jūdzes… Jūs esat pa labi. . . atrodaties sešdesmit jardus pa labi no pareizā kursa . .. Vēl četrdesmit piecas pēdas virs planēšanas ceļa v.. Līdz nosēšanās vietai paliek vēl viena jūdze … Uz planēšanas ceļa. Pārejiet uz normālu nosēšanās ātrumu, citādi zaudēsiet to!

—    Roger, — Rodnejs ar piedurkni noslaucīja pieri.

—    Tūliņ būs kārtībā, vecais.

—    Augstums saskan?

—     Saskan lieliski. Tu planē pareizi. «Astoņi-seši- nulle», tagad jūs esat nepārspējami.

Flips Laskijs lūkojās laukā. Uz viņa kalsnajiem ceļgaliem atradās rokasgrāmata ar lidlauku kartēm, ar to kontroles zonām, signalugunīm, radiobākām un nolaišanās schemām. Nu viņam šīs grāmatas vairs nevajadzēja. Jau priekš divdesmit minūtēm viņš bija izstrādājis plānu, pēc kura nu Rods lidoja uz Firstenreitu. («Divas minūtes tev jālido ar šādu kursu, trīsarpus — ar tādu. Tad vienā minūtē desmit sekundēs izdari vi- ražu pa kreisi un, ja tad tev būs pareizais planēšanas leņķis un pareizais ātrums un ja vien kontroles komandpunkta puisis nav galīgs ēzelis, tu nonāksi virs nosēšanās ceļa simtpiecdesmit pēdu augstumā — vai arī tu vairs nederi par pilotu.») Tūlīt būs zināms, vai viņi izkalkulējuši pareizi, vai Rodam un viņam pašam vēl vara pār šo kasti. Ja ne un viņš nonāks uz krietnu jūdzi garā, bet tikai simt pēdas platā nosēšanās cc|a par augstu vai par zemu, Rodam jāstartē no jauna; tad sāktos nervus bendējošā aklā nolaišanās no gala.

Flips lūkojās laukā lietū, kas sitās pret kabines izliekto stiklu. Lidmašīnas strupais deguns grauzās pelēkajā bezgalībā. Flips atcerējās agrākos laikus, kad strādāja uz Polijas gaisa satiksmes lidmašīnām; tad raizes nedarīja nekādas elektroniskas ierīces, kas pārvērš pilotu par robotu. Toreiz, pirms divdesmit gadiem, pietika, ja redzēja lidostas sarkanās robežugunis. Tad lēnā gaitā, pavisam zemu lidoja turp, vietām noslaukot no ceļa kādu fabrikas skursteni, vietām dažus kokus; pēc tam pilots izlaida kādus septiņus metrus garu antenu, un, kad antenas atsvars atsitās pret zemi, lidmašīnu izlīdzināja un izslēdza motorus. Pēdējo triecienu uztvēra zālaine. Bet mūsu dienās, kad pilotam uz šaura, kā metāls cieta betona ceļa jānosēdina divreiz ātrāka un sešreiz smagāka lidmašīna, pie tam tik uzmanīgi kā olu kaste, tādi pārgalvīgi lidošanas paņēmieni vairs neder.

Flips Laskijs lūkojās laukā. Tagad par visu svarīgāka bija drošība, un tā bija labi un pareizi. Viņam vajadzēja uzmanīt un tūdaļ ziņot komandierim, ja kaut ko ieraudzītu. Mazākā nevērība šajās sekundēs varēja kļūt liktenīga, bet viņš vēlējās tajos nedaudzajos lidojumos, kas vēl viņam bija priekšā, palikt sveiks un vesels. Viņam vajadzēja atgriezties mājās pie savas meitas Helenas, kas viņu gaidīja akmeņainajā Manha- tanas namu jūrā. Visas dienesta grūtības viņš pacieta viņas dēļ, viņas nākotnes un viņas laimes dēļ. Ja viņš neatgrieztos — tā būtu pamesta un pazudusi.

— Redzama zeme! — viņš pēkšņi iesaucās.

Neliels grūdiens, tad lidmašīna elastīgi nosēdās. Riepu gumijas mazliet iepīkstējās.

Skrejceļa galā, kurš gluži kā pelēcīga lente slīdēja zem viņiem, lietū stāvēja zaļš «džips». Lidmašīna it kā aprija šo lenti, uzvija augšup, un «džips» kļuva lielāks. Cik tālu sniedza skatiens, neredzēja neviena cilvēka. Uz kāda blakus ceļa Flips pamanīja četrmotorī- gas lidmašīnas miglā tīto korpusu; likās, ka tā arī ir «Super-Constellation» tipa, taču skaidri noteikt nevarēja. Lidlauka ēkas laikam atradās kaut kur nostāk, jo tās miglā nevarēja saskatīt. Flips juta, kā Rodnejs rīkojas ar bremzi, tad beidzot ceļa galā lidmašīna apstājās, Varenās gaisa skrūves lēni griezās, līdz cita pēc citas norima.

«Astoņi-seši-nulle» stāvēja klusi. Pa tās aluminija apvalku grabināja lietus. Lidmašīna bija nolidojusi divi tūkstoši kilometru. Pulksten divpadsmitos dienā tā bija pacēlusies no Tripoles-Mellahas lidlauka, un nu jau pulkstenis četri pēc pusdienas. Piloti noņēma jostas un izstaipījās. Tad viņi lēnām gāja uz lidmašīnas pakaļgalu. Pie durvīm patlaban piestūma braucamās kāpnes; lejā stāvēja zaļš «džips» ar nēģeru karavīru pie stūres; motors jau bija iedarbināts.

Rodnejs devās lejup pa kāpnēm, kas no mitruma bija kļuvušas mazliet slidenas.

—    Fil, — leitnants Martins, iedams nopakaļ, uzsauca, — vai tu nepaņemtu mani līdz?

—     Kāpēc ne? — komandieris atbildēja. Viņš bija noguris un acu dobumos juta griezīgas sāpes. — Vai tev tur kas kārtojams?

Viņi iekāpa «džipā», un nēģeru kareivis, kas zem impregnētās blūzes valkāja vēl kažokvesti, bez trokšņa ieslēdza pirmo ātrumu.

—    Es ceru tur sastapt kādu paziņu, — Rekss Martins teica.

—    No Tripoles?

—     Jā. Apakšpulkvedi Nelsonu. Viņš pārcelts uz šejieni.

Melnais šoferis paātrināja gaitu, riepas švīkstēja pa glumo asfaltu, un pa logiem lauzās iekšā mikls vējš. Augstu uz abām pusēm šļācās dubļi. Rodnejs drebēja.

—    Par lidlauka komandantu, — Rekss Martins piemetināja.

Garām paslīdēja kāda liela, balta izkārtne ar melnu uzrakstu; lietū nolijuši, tā meta valgu spīdumu; «Fūr- slcnreuth Air Force Bctse» — Firstenreitas kara aviacijas bāze — tur bija rakstīts. Pār izkārtnes lakoto virsu plūda it kā asaras. Sānis pavīdēja kādu celtņu apveidi un dzeloņdrāšu žoga režģojums — tad tie atkal pazuda skatienam. «Džips» trauca tālāk lietū.

ies

—     Firstenreita, — Rodnejs ar nepatiku noteica. — Vai par šo draņķīgo vietu jau nav kaut kas dzirdēts?

—     Jā, agrāk, man liekas, te atradās iznīcinātāju eskadriļa, 1952. gadā to pārvietoja uz Pfalci. Kopš tā laika šeit ir nejēdzīgi.

—     Man šķiet, ka šī lidosta ir par tuvu pie «dzelzs aizkara», vai ne?

—    Es arī domāju, ka krieviem te iespējams lādēt pāri ar atomu lielgabaliem.

«Džips» trauca tālāk lietū.

«Drive with Sense» — braukt uzmanīgi — brīdināja izkārtne ceļmalā, bet nēģeris ātrumu kāpināja arvien vairāk. Rodnejam likās, ka viņš dzirdētu klabam tā zobus. Puisis sala; katrā ziņā viņš, cik iespējams, ātrāk gribēja tikt atpakaļ savā būdā pie kafijas katla.

—     Šķiet, te patiešām viss kārtībā, — Rodnejs sacīja. — Tur tas zellis kontroles komandpunktā mūs ir muļķojis. Viņš man lika izdarīt identificēšanas viražu, bet es varu saderēt, ka uz viņa ekrana nekas nebija redzams.

—     Varbūt mācību lidmašīnas, — leitnants Martins iebilda. — Kādas pāris vecas miglas vārnas … Zini, Fil, te pavisam draņķīgs ūķis.

—    Jā, arī vecajam Nelsonam šī pārcelšana, šķiet, gandrīz kā sods, vai ne?

—    Viņš jau nedeva mieru jaunajām meitenēm, — stūrmanis teica.

«Džips» traucās tālāk lietū.

—t Es gan negribētu, ka mani te aprok, Reks.

—    Nu, tik ilgi, cerams, mums neliks gaidīt.

—    Ko gan mēs te meklēsim šai draņķīgajā ūķī?

Martins smaidīja, itin kā kaut ko nojauzdams.

Riepām iekaucoties, «džips» apstājās pie kādas garas ēkas. Abi virsnieki iegāja priekšnamā un gaidīja. Arā piebrauca mašīna; visu laiku lija. Nekur nemanīja dzīvības zīmes, izņemot tikai rotējošās gaismas strēles kādā automatā, kas reklamēja apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem. Rodnejs garlaikodamies iemeta tur vienu dolāru un, saņēmis polisi, lasīja tekstu:

«Ja pazaudē dzivību vai ari abas rokas, vai redzi, saņem maksimalo sumu … Ja pazaudē vienu roku un vienu kāju vai kāju, vai roku, tāpat ari vienas acs redzes spēju, ari saņem maksimalo sumu . .. Pazaudēt kājas vai rokas nozīmē tiešu to amputaciju līdz elkonim vai potītei, vai arī augšpus tiem . .. Runājot par acīm, tas nozīmē pilnīgu un nedziedināmu redzas spēju zaudēšanu . . . Dienvidkarolinā, Teksasā un Jaunmeksikā jau četru pirkstu zaudējumu uzskata par visas rokas zaudējumu.»

—      Reks, — Rodnejs iejautājās, — vai tu varbūt neesi cēlies no Dienvidkarolinas, Teksasas vai Jaunmek- sikas?

—    Nē, — leitnants Martins izklaidīgi atteica.

—    Slikti, — Rodnejs sacīja.

Pa skārda jumtu vēja aizsarga priekšā grabēja lietus. Ausis spiedās tālas suņu rejas. Pašlaik polisi lasīja Rekss Martins. No nama iekšienes tuvojās kādi soļi.

—     īsta ķīniešu ābece, — stūrmanis teica. — Pieņemsim, ka es pazaudēju abas kājas, bet nevienu roku un tikai vienu aci. Vai tad saņemšu maksimalo sumu?

—    Pēc manām domām, jā.

—    Vai arī — es pazaudēju tikai vienu roku, abas kājas, bet acis paliek veselas? Vai arī — vienu aci, vienu kāju un abas rokas? Kā tad būs ar maksimalo sumu?

—     Pats par sevi saprotams, ka tu to saņemsi, ja amputacija notikusi līdz elkonim vai potītei, vai augšpus tiem. Tu vari arī aizbraukt uz Jaunmeksiku, Tek- sasu vai Dienvidkarolinu. Tur pietiek jau ar četriem pirkstiem. Šis dolārs atmaksājas, Reks.

—     Izlasi rūpīgāk, — pamācīja leitnants Martins. — Jauka problēma. Viņi pratīs vienmēr izlocīties — tā tas notiek allaž.

Ienāca kāds raitnieks.

—    Virsleitnants Rodnejs?

—    Jā.

—    Ar jums veļas runāt lidlauka komandants.

—    So long, Reks, [9] — Rodnejs sacīja, — ziedo tu arī vienu dolāru. Tā ir visai saistoša lasāmviela.

Viņš iebāza polisi krūšu kabatā un devās līdzi rait- niekam. Tie gāja pa vairākiem gaiteņiem. Pret aizbīdāmo logu sitās lietus. Raitnieks neteica ne vārda. Tas bija jauns leitnants smailu degunu, garš un tievs, ar neveselīgu sejas krāsu un neparasti stūrainām kustībām. Rodnejam šķita ļoti muļķīgi, tā klusējot soļot nopakaļ šai marionetei; viņam arī sala plānajā lietus mētelī, ko bija uzvilcis virs tropu formas tērpa. Tomēr viņš jutās pārāk noguris, lai ziņkārības deļ kaut ko vaicātu, jo tik un tā arī nesaņemtu nekādas apmierinošas atbildes. Kaut kur dūca ventilators. Gludās, lakotās sienas atbalsoja viņu soļus. Gaiteņi bija iedzeltenā krāsā ar olivu zaļuma paneli; oda pēc dezinfekcijas līdzekļiem, ko apkopējas lēja pie mazgājamiem ūdeņiem. Kādā kaktā stāvēja higiēnisks spļaujamtrauks.

—    Pie jums te nejēdzīgi!

—    Pietiekami, — raitnieks atbildēja. — Mēs atrodamies krievu tālšāvēju ieroču iedarbības rajonā.

—    Ak dievs! — virsleitnants izsaucās. — Jūs esat braši zēni. Tikai pacietību, — vai dzirdat?

Viņi kāpa vairākus stāvus augšup. Rodnejs elsa, krekls lipa viņam pie muguras.

—    Lifts sabojājies, — raitnieks paskaidroja.

—    Nu jau viss būs kārtībā, — virsleitnants mierināja. — Jums ir jauns priekšnieks.

—    Tas neko daudz neizdarīs. Runā, ka šai pasākumā naudu vairs neieguldīs. Mēs esam klāt.

Viņi iegāja priekšistabā; tā bija tukša. Raitnieks devās uz kādu blakus telpu, lai pieteiktu viņu ierašanos. Pa pusatvērtajām durvīm bija dzirdamas balsis. «Viņi sagaida ļoti svinīgi,» Fils Rodnejs nikni nodomāja. Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru, un zābaki atstāja mitrus plankumus uz pelēki zaļā, nolietotā linoleja. Viņš juta vairs tikai nogurumu, nepacietību un to daudzumu nicinājuma, kas ir katram pilotam pret cietzemes birokrātiem.

Tagad viņam sāka atkal salt, lai gan te iekšpusē darbojās temperatūras regulētāja ierīce; ripas bija iedarbinātas, un Rodnejs pakavējās pie tāni. Viņš lūkojās laukā pa logu uz zemajiem mākoņiem, uz radar- ierlces slapjo režģi, krūmājiem lidlauka malā, uz to piemirkušajām, krītošajām lapām, kuras vējš dzenāja pa peļķēm. Skumīgi krita lietus lāses… Tuvojās rudens.

Raitnieks atgriezās, bet, viņu nemaz neievērodams, aizgāja tālāk. Rodnejs atkal pavērsās pret logu. Ja saskaitītu tās stundas, ko viņš, šādā veidā gaidīdams, pavadījis pa priekšistabām, sanāktu vai vesels gads. Tagad viņš par to vairs daudz nebēdājās, jo drīz tas viss beigsies. Viņa skatiens slīdēja pāri lidlaukam, un tas viņam šķita tikpat pelēks un bezcerīgs kā dienesta gadi, ko viņš bija nokalpojis sabiedrībā «Air Force» … Aiz bezgalīgā lietus plīvura pilots pamanīja kādu «Super- Constellation» tipa lidmašīnu, taču tā nebija viņējā, bet, kā likās, komandiera. Ko gan tā darīja šai nožēlojamā, jau pa daļai likvidētajā bazē? Kāpēc ložņāja pa šo «frontei tuvo» apkaimi? Bet kāda galu galā viņam bija daļa?

Saruna blakus telpā kļuva skaļāka.

—    Vai jūs domājat, ka juridiskie apstākļi nebūtu pietiekami skaidri? — viņš dzirdēja mierigi jautājam kādu spēcīgu, patīkamu baritonu.

—    Skaidrs ir tikai tas, ka mēs, tuvojoties mērķim, nedrīkstam skart triju jūdžu zonu, — atbildēja kāda cita balss; tā skanēja auksti un valdonīgi. — Jūsu izvēlētajā vietā, ser, pasaža starp salu un cietzemi ir gandrīz septiņpadsmit jūras jūdžu plata. Ja nu mēs divkārt atņemtu triju jūdžu zonu, skaitot to tieši no salas piekrastes līdz cietzemes piekrastei, paliktu gandrīz vienpadsmit jūdžu plata josla.

—    Nu tātad, Ford, ko jūs vēl gribat?

—   Tiešo teritoriālo ūdeņu priekšā, ser, atrodas kāda tālāka zona, kuras dziļumu caurmērā rēķina ap deviņām jūras jūdzēm, — sacīja atkal netīkamā balss. (Virsleitnants Rodnejs instinktivi sajuta pret to īgnumu; viņam labāk patika otra neredzamā sarunas biedra tīrskanīgais tembrs.) — Valstis, kas robežo ar tiem, palaikam izmanto paredzētās tiesības, gan iekasējot muitas un zvejas nodevas, gan ari sargājot savu nacionalo drošību…

—    Speciālā zona, — norūca baritons.

—     «Zone de jouissance economique» [10] — tā saka juristi.

—     Bet, Ford, tai droši vien nav stingra starptautisko tiesību pamatojuma?

Rodnejs prātoja, par ko viņi tur spriež; nevienu no runātājiem viņš pēc balss nepazina. Šķiet, ka apakšpulkveža Nelsona tur nebija. Rodnejs nevarēja tikt gudrs. Cik viņš zināja, tad juridiskajiem terminiem, kā, piemēram, «teritoriālās robežas» un «teritoriālie ūdeņi» starp NATO valstīm nebija vairs būtiskas nozīmes. It īpaši apvienības dalībnieku kara lidmašīnas drīkstēja brīvi lidot visur. Tātad te notika tīri akadēmiska izskaidrošanās, kas štābos dažkārt bija parasta. Šī teoretizēšana nu bija par iemeslu, kāpēc tie- lika viņam gaidīt. Nekas, drīz jau tas viss beigsies.

—    Starptautisko tiesību pamatojuma, ser, nav, — viņš dzirdēja tagad atbildam «Fordu». — Toreiz Hāgā nevarēja vienoties. Savienotās Valstis, Lielbritānijā un Zviedrija nostājās pret to, ka tiktu atzīta šāda «Zone dc jouissance economique», ja nav fiksēts līgums.

—     Līdz ar to taču mūsu viedoklis ir skaidrs. — Blakus čaukstēja papīri, likās, kāds aši pārvilktu ar roku pār karti.

—    Vispār — jā. Bet, kas attiecas uz Baltijas telpu, ģenerāli, tad, diemžēl, tur ir spēkā zināmi fiksēti līgumi.

Rodnejs sarāvās. Vārds «ģenerālis» ķēra viņu kā elektriskā strāva. Viņš aizgriezās no loga un pārvilka ar roku pār miklo formas tērpu, uzreiz juzdamies pavisam možs. Tur iekšā apspriedās augsti virsnieki — vai tie arī zināja, ka viņš negribot visu dzirdēja, ka nejauši uzzināja to, kas uz viņu neattiecas? Vai viņam nevajadzētu likt sevi manīt?

—     Pastāv 1925. gadā parakstītā Helsinku vienošanās, — sacīja nesimpātiskā balss. — To ratificēja visas valstis, kas toreiz robežoja ar Baltijas jūru, ser, tātad Dānija, Zviedrija, Krievija, Somija, Latvija, Polija un tā tālāk. Tā nu šīs zemes apņēmās necelt nekādus iebildumus pret to, ka uz svešiem kuģiem, ja tie atrastos viņu piekrastei tuvāk par divpadsmit jūras jūdzēm, katra dalībniece attiecina savus likumus; tas pats attiecas ari uz lidmašīnām. Šai nostūrī tās ir sava veida tiesības, kas balstās uz paradumu.

—     Paklausieties, Ford, Savienotās Valstis taču nav nekad pieslējušās šim paktam, vai ne?

—     Mēs taču neatrodamies pie Baltijas jūras, ģenerāli!

—    Tātad mums nav nekādu saistību.

—    Saskaņā ar starptautiskām tiesībām — nē, ser. Un, nopietni runājot, Baltijas jūra, izņemot šo trīs jūdžu zonu, patiesībā ir brīva jūra.

—     Labi. Nespriedelēsim vairs veltīgi par šiem netīkamajiem niekiem! Tam nolūkam ir citi ļaudis, par to jādomā puišiem Valsts departamentā. Instruējiet tagad savu pilotu! Es pa to laiku jūs atstāšu vienus.

Durvis tika atgrūstas, un Rodneja nogurušais stāvs sastinga kareiviskā stājā. Ienāca garš un plecīgs ģenerālis ar divām zvaigznēm; kājās tam bija dubļiem notašķīti puszābaki, cepure šķībi uz vienas auss. Rokā tas turēja tievu spieķi ar elegantu sudraba uzgali, acis bija tumšas, seja saulē iedegusi, kustības pašapzinīgas, pavēlnieciskas, gluži kā īstam grandsenjoram; augšlūpu sedza kuplas koptas ūsas. Ieraudzījis Rodneju, viņš savilka uzacis un nāca tieši tam klāt. — Jūs droši vien noklausījāties? — viņš laipni vaicāja.

—    Virsleitnants Rodnejs, lidmašīnas «Astoņi-seši- nulle» komandieris, — Rodnejs izdvesa. — Jā gan, ser, es…

—     Nekas, manu zēn, — ģenerālis teica, uzmanīgi atglauzdams atpakaļ kādu sirmu malu šķipsnu, kas spraucās laukā starp cepures malu un ausi. — Cik ilgi jau tur dienat?

—    Kopš 1944. gada septembra, ģenerāli. Tieši desmit gadus.

—    Tad jau pietiekoši ilgi. Apbalvojumi ir?

—     Jā gan, pieci: lidotāju medaļa, sudraba zvaigzne, lidotāju nopelnu krusts, Purpura sirds, Korejas medaļa.

—     Jums jau drīz būs visi! — Ģenerālis atzinīgi pasmaidīja, salika rokas uz muguras un sāka rotaļāties ar savu spieķi, griezdams to kā propeleru. Šī kustība nelikās mākslota, bet lauzās spontāni, pauzdama viņa jautro omu. Druknie pleci šūpojās līdz, un viegli ligo- jās ari ķermeņa augšdaļa; likās, ka augums reaģēja 117 visu, ko vien šis plecīgais vīrs darīja. Sudraba uzgalis vilka gaisā zibošu loku.

—    Jums, manu zēn, trūkst tikai ordeņa «Disting- uished Flying Cross», — ģenerālis izklaidīgi noteica.

Rodnejs domāja, ka arī viņam ieteicams pāriet uz šādu sarunas veidu. — Es, ģenerāli, to vairs nepagūšu. Pēc astoņām nedēļām mani atvaļinās. Ja līdz tam laikam neizcelsies karš, tad man to neiegūt.

—    Tātad tūlīt vajadzīgs karš! Vai tas nav mazliet par stipru, ko?… Ja jūs domājat, ka jums nav vairs nekādas iespējas, tad maldāties. — Viņš savilka lūpas, apstādināja savu spieķi un paplikšķināja ar to pa bikšu staru. — Labu veiksmi, — viņš vēl noteica, pamāja Rodnejam un aizgāja.

—     Virsleitnant, ienāciet! — sauca kāds aiz durvīm, un šoreiz Rodnejs pazina Nelsona aizsmakušo, skumīgo balsi, kas viņam allaž atgādināja kapa runu.

Lidlauka komandants sēdēja sarāvies aiz milzīga karšu galda. Tas patiešām bija Nelsons, ar miesu un asinīm. Visa šā vīra izturēšanās pauda itin kā bezcerību, un tā radās nevis aiz sliktas omas, bet bija viņam jau raksturā; nokārta galva, nokareni mutes kaktiņi, nolaisti acu plakstiņi, pat apakšlūpa bija atkārusies. Viņa vaigi bija līdzīgi mīklai — pelēcīgi un ļengani. — Nekādus ziņojumus, — viņš noguris sacīja. — Sēdieties, virsleitnant!

Rodnejs apsēdās. Par šādu pieņemšanas veidu viņš nebrīnījās, jo pazina Nelsonu jau kopš gadiem. Viņš tikai labprāt būtu uzzinājis, ar kādiem paņēmieniem šis cilvēks prata lauzt sieviešu sirdis. Šķita, ka sieviešu sabiedrībā viņš kaut kādā dīvainā, grūti iedomājamā kārtā kļuva možs.

Netālu aiz grūtsirdīgā apakšpulkveža stāvēja gadus trīsdesmit piecus vecs majors, gludi noskuvies un kopts, — likās, viņš nāca no akadēmijas vai Vestpoin- tas. Majors bija vidēja auguma, sportisks, kārtīgi sasietu kaklasaiti, svaigu sejas krāsu un pārāk īsi apgrieztiem matiem. — Vai jūs, virsleitnant, zināt, — viņš vaicāja, — kāpēc tika pārtraukts jūsu lidojums? —

Viņš runāja mazliet aprauti, bet tomēr skaidri un saprotami, ne stipri, ne klusi, kā to prasīja situācijā.

—    Nē, — Rodnejs atbildēja. — Lai to uzzinātu, ierados šeit.

—    Bet jūs droši vien esat dzirdējis par kādu skandināvu satiksmes lidmašīnu, kas bijusi spiesta nolaisties Baltijas jūrā?

—    Jā, — Rodnejs teica. Viņā pamazām viesās īgnums. Viņš juta nepārvaramu nepatiku pret korekto majoru, kas šķita darbojamies kā gluži jauna mašīna. Rodnejam likās, ka viņu starpā jau sācies it kā strīds un viņi cenšas viens otram iedzelt.

—    Vai jūs zināt, kur?

—    Nē.

Majors Fords ar pāris vienmērīgiem soļiem apgāja ap galdu. Viņa kustības nebija ne stīvas, ne stūrainas, bet kaut kā savādi regulētas, taisnas un apvaldītas. Kad viņš klusēja, lūpas bija cieši sakniebtas; skaidrās, pelēkās acis raudzījās mierīgi, lietišķi un stingri un izturēšanās bija nemākslota. Taču Rodnejs nejutās labi. Nenoteiktais, nomāktais Nelsons, šis sēru vītols cilvēka izskatā, patika viņam gandrīz labāk nekā jaunais, iznesīgais majors.

—    Uz dienvidrietumiem no Gotlandes, — Fords sacīja.

—    Iegaumējiet to labi, — Nelsons klusā balsī pamācīja. Viņš pārliecās pār galdu un ar saliektu rādītājpirkstu piesita kādai vietai uz kartes. Apakšpulkvedis runāja diezgan neskaidri un gausi, it kā tas viņam sāgādātu bezgalīgas grūtības. Viņa zods noslīdēja uz leju.

—    Jūsu lidmašīna, — Fords teica, — piedalīsies kopīgajā meklēšanas akcijā.

Rodnejs tūliņ neatbildēja; šī pavēle viņu pilnīgi pārsteidza. Viņš apsvēra, vai tie tur negrib viņu izmuļķot. Tātad kara lidmašīna tiek iesaistīta meklēšanas akcijā; patiesībā tas taču piederējās civilajam glābšanas dienestam. Turklāt tā nebija viņu mašīna, bet gan zviedru, un Zviedrija nepiedalījās NATO blokā. Varbūt ar to ir lidojuši Amerikas pavalstnieki, diplomāti vai citas svarīgas personas, kurus glābt bija viņu pienākums?

—     Man lidmašīnā nav nekādu ierīču šādam pasākumam, ser, — viņš beidzot iebilda.

—    Nav? Bet jūsu lidmašīnā, virsleitnant, taču ir radars.

—    Es domāju, ka tai trūkst īpašo glābšanas piederumu, kas vajadzīgi uz jūras.

—    Tam nav nozīmes. Jums tikai jāmeklē.

—     Lai tur nokļūtu, man nepieciešamas gandrīz divas stundas. Līdz turienei ir turpat tūkstoš kilometru.

—    To mēs zinām, virsleitnant.

—     Vēlākais pēc divarpus stundām satumsls, ser. — Rodnejs lūkojās uz pelēcīgo loga četrstūri, aiz kura nemitīgi lija smagas rudens lietus lāses. Viņš iedomājās, kā būs tur augšā virs Baltijas jūras, kur vētras saceltās bangas sitās pret krastu, kur pāri viļņu galotnēm zibēja putu svītras, gluži kā lidojošās zivis. Tas taču bija neprāts!

—     Diezgan, — majors sacīja, — ķersimies pie darba!

It kā gaidījis uz šiem vārdiem, lidlauka komandants Nelsons piecēlās, izstiepās taisns kā svece un tad ļāva galvai atkal melancholiski noslīgt uz priekšu. — Jūs droši vien tiksiet galā bez manis, Ford, — viņš ierunājās. — Rodnej, zēn, nezaudējiet dūšu, — sapratāt?

Tas izklausījās pēc kraukļa ķērciena. Nelsons pagriezās uz durvīm. Viņš gāja gausi, pārmērīgi garās rokas bezspēcīgi nokarājās gar sāniem. Tā viņš iz- šļūca ārā.

Fils Rodnejs nepievērsa viņam uzmanību. Viņš mēģināja rast kādu sakaru starp to, ko dzirdēja priekšistabā, un šo nelāgo uzdevumu. Trīs jūdžu zona! Septiņpadsmit jūdžu plata pasaža starp salu un cietzemi! Bet Gotlande taču atradās daudz tālāk Baltijas jūras vidū, vismaz piecdesmit jūdžu no Zviedrijas krasta. Vai gan zviedri kaut ko iebilstu pret glābšanas manevriem, pat ja tie notiktu viņu ūdeņos?

Virsleitnants neizpratnē vērās uz galdu. Viņš nevarēja skaidri saskatīt karti, jo stāvēja tai otrā pusē, bet par Gotlandi, cik viņš tomēr noprata, te nevarēja būt runas. Drīzāk jau par Elandi, kuru 110 cietzemes atdalīja tikai šaurais Kalmara zunds. Tādējādi viņam kļuva

ari visai saprotams nesen dzirdētais juridiskais disputs: netālu no Kalmara zunda dienvidu izteces atradās zviedru galvenā kara osta Karlskrona, un gaisa telpa virs jūras cietokšņa bija aizliegtā josla. Protams, par to neviens nerunāja. Miklaini! Bet varbūt nav arī nekāda sakara starp iepriekšējām debatēm un šo gadījumu.

—    Tātad sāksim, — Fords teica. — Klausieties!

—    Major, es vēlreiz atgādinu, ka manā lidmašīnā nav nekādu glābšanas ierīču, — Rodnejs noskaities viņu pārtrauca.

—    Vai jūs zināt, kādu kravu uzņēmāt?

—   Nē, ser. Tas ir, tomēr. .. Pustonnu dažādu apgādes priekšmetu vecos konteineros, ja jūs tos domājat.

—    Līdz kurienei?

—    Līdz Oslo. Majors Viljamsons man Tripolē teica, ka šos slēgtos konteinerus Oslo pārņemšot savā ziņā «OSI», un man par tiem neesot jārūpējas.

—    Lieliski, — majors Fords sacīja. — Tā ari rīkojieties! Neliecieties ne zinis par tiem. Iegaumējiet tikai, ka jums jāatrod zviedru lidmašīnas pēdas. Jūsu lidojuma mērķis paliek Oslo. To iemācieties no galvas, — sapratāt?

—    Jā gan, — Rodnejs atbildēja aizvainots un samulsis. Viņš nosvīda. Deniņos dunēja, un jiziļi acu dobumos viņš sajuta smeldzošas sāpes … Arā čabināja lietus.

—     Un tagad, — majors sacīja, — sāksim.

—   Ko jūs mums stāstāt par dienesta uzdevumu, kaptein! Viņi vienkārši mūs aizmirsuši!

—    Pēc manām domām, abu virsnieku izturēšanās nav attaisnojama, — lai neteiktu vēl vairāk, — Dr. Spensers noteica. — Vispār — tā ir nekorekta.

—   Paši aizbrauc un pamet mūs sēžam! Vai mums šādā laikā kājām būs jāskrien uz kantini?

—    Man ir lietussargs, — Dr. Spensers ieminējās.

—    Lietussargs! — sauca Patricija. — Paskatieties, kādas peļķes laukā! Tie jau īsti dīķi, gandrīz veseli ezeri! Vai jums nav ari galošu līdz?

—    Nē, — sekretārs atzinās, — to gan, jaunkundz, man nav.

—     Mēs jau esam tikai nožēlojamas privātpersonās, — Makolejs rūca. — Kāpēc gan mums galu galā jāēd? No tā valsts bruņotie spēki nekļūs stiprāki, ja mēs ēdīsim.

—     Bez šaubām, ser, tā bija kļūda — izmantot kara lidmašīnu.

—     Pa šo laiku tie abi pieliek pilnu vēderu, — prezidents nerimās. — Ja man nebūtu nejauši gadījušies kopīgi veikali ar «Air Force», es pateiktu īsi un ātri: ar šiem lempjiem es negribu ielaisties vairs nekādās darīšanās.

—    Tas^ tiešām ir mazliet nekaunīgi, — Dorisa teica.

Edijs Šerps piecēlās. — Es nevaru vairs ilgāk izturēt šīs vaimanas, — viņš sacīja. — Tūlīt dabūsim mašīnu. — Viņš pameta skatienu uz Dorisu un devās pa gaiteni uz lidmašīnas priekšgalu. Viņam likās, ka tā noskatās pakaļ. Edijs zināja, ka sievietēm par visu vairāk patīk noteiktība un rosme. Viņš drīzāk kaut ko sasniegs nekā visi šie gaudulīgie īgņas ar savu muļķīgo pļāpāšanu.

Apkalpes kabinē bija dzirdama krākšana; Šerps uzpurināja no miega Flipu Laskiju. — Paklausieties, draugs, — viņš teica, iespiezdams tam saujā piecus dolārus, — jūs patlaban te esat pēc dienesta pakāpes augstākais, tāpēc palīdziet mums! Ieslēdziet uz brīdi savu ultra īsviļņu ierīci!

Tūliņ arī Šerpa balss atskanēja eterā: — Lidmašīna «Astoņi-seši-nulle» izsauc Firstenreitas kontroles komandpunktu. Hallo, kontroles komandpunkts! Stāvam uz ceturtā ceļa, esam izsalkuši. Lūdzu, atsūtiet «džipu», lai aizved mūs uz kantini.

—    «Astoņi-seši-nulle» — Roger, — skanēja pretī. — «Džips» būs pēc trim minūtēm. Vēlam labu ēstgribu! Beidzam.

Rekss Martins raudzījās uz apdrošināšanas auto- mata rotējošām gaismas zīmēm; arī viņš bija apdrošinājies. Laukā veselām straumēm gāzās lietus. Viņš izlasīja vēlreiz polises tekstu un darīja visu iespējamo, lai tikai remdinātu savu nepacietību. Skārda jumts vēja aizsarga priekšā grabēja kā ļodzīgs automobiļa dubļu aizsargspārns … Beidzot atgriezās raitnieks.

—   Klausieties, leitnant, — Martins sacīja. — Es gribētu runāt ar «OSI» pilnvaroto.

—   Tad jums nav tālu jāmeklē, — atteica smailde- gunis. — Es pats tas esmu.

—    Tā — tas esat jūs.

—    Jā, un ko jūs vēlaties?

Rekss Martins parādīja savu «OSI» līdzstrādnieka apliecību. — Lidmašīnā «Astoņi-seši-nulle», — viņš satraukts stāstīja, — atrodas ilgi meklētais žurnālists, kas bija sacerējis rakstu par notikumu pie Liepājas 1950. gada aprilī. — Martinam likās, ka stāsta par zināmām lietām.

—    Kādu rakstu?

—    Rakstu par starpgadījumu ar lidmašīnu 1950. gada lieldienu sestdienā, — Martins iekaisis atkārtoja.

—    Diemžēl, nezinu, — kalsenais leitnants attrauca.

—    Jūs nekā nezināt par «Pevardu»?

—    Par «Pevardu»? — leitnants neizpratnē vaicāja.

—    Nekad neesmu dzirdējis.

Rekss Martins atpogāja frenci un izņēma apdrukātu papīru, kas ielokos jau bija saplīsis. Tā bija angļu laikraksta «Flight and Airways» lapa, kuru viņš jau kopš četriem gadiem nēsāja sev līdz. Martins pasniedza to jaunajam «OSI» virsniekam. — Lasiet, — viņš teica,

—    to rakstījis «Pevards». Mēs to meklējam kopš 1950. gada maija. Nu, lasiet, bet neticiet tam visam ne vārda! Tie ir salti meli.

Leitnants uzmanīgi izplāja lapu un lasīja:

«Medaļas oira puse Ir jau pagājušas trīs nedēļas, un vairākas autoritatīvas personas izteikušas savas domas gan atklāti, gan aiz slēgtām durvīm. Sakarā ar to mums tagad notikums pie Latvijas piekrastes atklājas šādā gaismā. Amerikaņu aviacijas izlūkdienests (OSI) apriļa sākumā uzzinājis, ka krievu Baltijas (lote devusies svarīgos manevros. Sīs apmācības notikušas tādēļ, lai pirmo reizi izmēģinātu elektronisko apara- turu uz zemūdenēm, kā arī sakarā ar operācijām uz

sauszemes. Amerikaņu sakaru dienesta virsnieki bi ja jau agrāk dzirdējuši, ka sarkanie pēdējos gados nodarbojušies arī ar radara problēmām. Viņiem radās aizdomas, ka padomju jūras kara flote apbruņota ar modernām radiomēriericēm, tāpēc šo svarīgo stratēģisko faktu vajadzēja noskaidrot.

8. aprilī amerikaņi nosūtīja uz manevru apvidu kādu lidmašīnu, lai ievāktu ziņas par notiekošo un pārbaudītu, cik noderīgas krievu instrumentu izspie- gošanai pašu radarierīces. Kā zināms, kādā no turpmākajām apspriedēm vislielākā nozīme jāpievērš radioviļņu karam eterā. Nevar pārmest amerikaņu štābiem, ka viņi mēģinājuši uzzināt, cik augstus sniegumus, salīdzinot ar krievu ierīcēm, uzrāda viņu jūras radarierīces.

Skaidrs, ka krievu pretizlūkošanas dienests par šo misiju zināja. Kad amerikaņu izlūklidmašīna atradās Baltijas jūras vidū, gaisā pacēlās četri padomju iznīcinātāji, vai nu lai piespiestu izlūkotājus nolaisties krievu teritorijā un iegūtu vērtīgo radar- materialu, vai arī panāktu lidmašīnas tūlītēju griešanos atpakaļ, vai varbūt lai iznīcinātu nevēlamos iebrucējus un viņu iegūtās ziņas nosūtītu jūras dzelmē.

Šī lidmašīna bija līdzīga tipam B-29 («lidojošajam cietoksnim»); tā gan nebija sevišķi stipri apbruņota, bet veda līdz slepenus elektroniskus izlūkošanas aparatus. Uz borta atradās desmit vīri, ieskaitot komandieri, starp tiem trīs vai četri radarspecialisti un vismaz viens zemūdeņu speciālists. Komandierim bija uzdots pārtraukt radiosakarus ar cietzemi, tikko viņi atradīsies virs atklātas jūras, un, cik iespējams, turēties tālāk no krievu piekrastes. Tā kā pašu radarierīces nekādā ziņā nedrīkstēja krist svešās rokās, tad lidmašīnai nebija atļauts riskēt respektivi pārlidot apgabalu, ko kontrolēja padomju gaisa spēki. Vai šī pavēle patiešām nodota un vēlāk nolaidības dēļ vai arī tāpēc, ka aplami izprasta, nav izpildīta, tas nav noskaidrots.

Tā kā lidmašīna, kopš tā atradās virs atklātas jūras, vairs nesniedza nekādus ziņojumus par savu atrašanās vietu, Vašingtonā nesaņēma nekādu infor- maciju, kas patiesībā noticis. Ari ar radiomērinstru- mentu palīdzību nevarēja rekonstruēt tālā izlūka kursu; tālāk uz austrumiem izvirzītā NATO radar- stacija Dānijā labākajā gadījumā spēja aptvert tikai simt sešdesmit jūdzes, taču līdz Liepājai bija trīs simti trīsdesmit.

Pirmās krievu notas teksts («… lidmašīna pagriezās uz jūras pusi un pazuda») ļauj domāt, ka Višinskis bija drošs, ka neviens pret šādu viņa paskaidrojumu nekā neiebildīs. Vai nu lidmašīna virs jūras tikusi iznīcināta, vai arī to sagūstījuši krievi. Amerikaņu 18. aprija atbildes notas asais tonis padara ticamu faktu, ka te noticis mēģinājums iegūt informāciju. Notas saturs bijis tik dzēlīgs un provokatorisks tāpēc, lai piespiestu krievus sniegt pierādījumus par savu apgalvojumu, piemēram, lidmašīnas drupas, kas darītu zināmu pasaulei, ka tiem taisnība, bet arī amerikaņiem tiktu atklāts, ka Krievija nolaupījusi slepenos radarinstrumentus, Tā kā tas nenotika, tad pieņem, ka lidmašīna krievu acu priekšā pilnīgi iznīcināta.

5is notikums no jauna pievērsa rietumu pasaules uzmanību tam, Jca Padomju Savienība Baltijas jūru uzskata par savu īpašumu un katru iejaukšanos atzīst par naidīgu akciju. Liekas, ka arvien jo vairāk un vairāk lielvalstu teritoriālos ūdeņos zaudē savu nozīmi skanīgie vārdi — «brīvība uz jūras», kurus mūsu diplomāti kādu laiku tā cildināja, jo tad karaliskā flote neapstrīdami bija pati varenākā pasaulē un jūras pārvaldīja Lielbritānijā. Amerikaņu ģenerālštābā virsnieki par padomju interešu sfēras rietumu robežu uzskata Bornholmas salu, kuru ap otrā pasaules kara beigām okupēja sarkanās flotes vienības un no kuras tās atkal evakuēja tikai pēc ilgākām sarunām. Īsāk izsakoties, krievi lūdza dāņu valdību atjaut tur no jauna uzturēties militārām misijām, kas veiktu evakuaciju. Visus šāda veida priekšlikumus noraidīja, bet labi informētās aprindas NATO štābā Fontenblo baidījās, ka krievi savukārt neuzlūko par agresivu aktu uz salas ierīkoto ASV radarstaciju.

Bez šaubām, ka tās trīsdesmit lidmašīnas, kas

meklēdamas deviņas dienas klaiņoja virs jūras simt četrdesmit pieci tūkstoši kvadrātkilometru plašā gaisa telpā, varēja nolīdzināt dažu labu zaudējumu, kas bija radies, ejot bojā izlūkošanas materialiem; tām vajadzēja atgriezties vismaz ar bagātīgiem fo- tokrājumiem. No militārā viedokļa šāds fakts varēja būt iepriecinošs, bet stipri sarežģījās tā politiskā puse. Amerikaņu izlūklidmašīnas virs krievu Baltijas jūras — tas bija notikums, kas ievērojami pavairoja starptautisko saspīlējumu. Atbildīgajiem ģenerālštābā virsniekiem bija nepieciešams iegūt noteiktus izlūkošanas datus, bet viņi to darīja tādā veidā, kas stipri atgādināja provokāciju; tāpēc mēs to uzskatām par grūti attaisnojamu soli. Amerikaņu lidotāji ar kareivisku noteiktību izpildīja nelaimīgo pavēli, samaksājot ar savu dzīvību. To varētu tagad nosaukt par varonību, lai gan katrā ziņā te labāk derētu vārdi «akla paklausība»; draudošās trešā pasaules kara briesmas rada baigā medaļas otra puse. Tā ir rotaļāšanās ar uguni, bet mēs ticam, ka mūsu amerikaņu sabiedrotie turpmāk vairs tādam pasākumam nepieliks rokas.

Pevards.»

—     Vai to rakstījis amerikanis? — leitnants, pretīguma pārņemts, jautāja.

—     Ar pseidonimu, — Rekss Martins atbildēja. — Ievietots tas angļu laikrakstā.

—    Nelietis!

—    Viņš pašlaik sēž manā lidmašīnā, ņemsim viņu ciet!

—     Droši vien dabūjis no sarkanajiem naudu, — sacīja leitnants, pakasīdams galvu.

—     Jums šis zellis tūliņ jāapcietina, — Rekss Martins mudināja. — Jau kopš pieciem gadiem mēs tam sekojam.

—    N-jā… — novilka otrs, augstu saceldams plecus.

—     Vai jūs te esat vienīgais «OSI» darbinieks? — Martins vaicāja. — Vai te nav neviena virsnieka, kam vairāk pieredzes?

—     Diemžēl, ne, kolēģi. Mēs te esām tikai neliels atbalsta punkts, pamazām visu likvidē.

—    Zinu, — stūrmanis sarkastiski teica. — Jūs atrodaties krievu tālšāvēju ieroču iedarbības rajonā.

—    Pareizi, — smaildegunis izbrīnījies pamāja.

—     Bet ar «OSI» gan pie jums nav kārtības, — Rekss Martins sacīja; viņš tikai ar grūtībām valdījās. Velns parāvis! Viņš visu šo laiku ticēja, ka Serps Vidusjūras manevru laikā ir modinājis aizdomas un šī neparedzētā nolaišanās izkārtota tieši tādēļ, lai to apcietinātu te Vācijā, amerikaņu okupacijas zonas rajonā. Seit bija vieglāk viņu aizturēt un pārsūtīt uz Savienotajām Valstīm nekā Tripolē vai Oslo … Tikai tagad viņam kļuva skaidrs, ka pēkšņajai' pavēlei nolaisties nebija nekā kopēja ar Serpu, jā — te nebija neviena, kas būtu ar mieru nodevēju ņemt ciet. Tas Reksam Martinam bija smags trieciens, tomēr viņš nedomāja no sava nodoma atteikties.

—    Aizvediet mani pie sava priekšnieka! — viņš pavēlēja.

—     Pie lidlauka komandanta Nelsona? — kalsnais leitnants nedroši vaicāja. — Fs šaubos, vai tas ar tādām lietām nodarbojas… Bet, — viņš palūkojās lielām acīm, — gadījuma pēc te atrodas vēl kāds cits «OSI» pilnvarotais. Viņš atlidoja pirms jums no Maro- kas ar lidmašīnu B-47. Tas ir kāds kapteinis Anasts.

—    Paldies dievam! Tātad ejam pie Anasta.

—    Jūs droši vien kapteini pazīstat?

—     Protams, — Rekss Martins cienīgi noteica, — viņš, pretēji jums, zina visu šo notikumu ar «Pevardu».

Steigdamies, ledaijiā mitruma mudināti, viņi visi seši ierausās «džipā» un saspiedās cieši kopā uz sola; pārslogotās atsperes iečīkstējās. Dr. Spensers netīšām iesita šoferim pa pakausi ar lietussargu, un nēģeris lādēdamies ieslēdza motoru.

— Aiziet! — Makolejs uzsauca tam..— Dabūsi piecus dolārus. — Nēģeris piedeva gāzi un lika sajūgam spēcīgi darboties, jo pārslogotie riteņi bija iegrimuši mīkstajā zemē. «Džips» strauji rāvās uz priekšu, bet šai brīdī lietus sāka gāzt straumēm, ūdens plūda pāri" mašīnas virsai, sūcās cauri visām spraugām un iekļuva arī pa skārda uzgriezni dzesinātājā — motors noslāpa. Mašīna paripoja vēl kādus pāris metrus un tad apstājās.

—     Kas noticis? — Serps jautāja. Velns parāvis, kas tad nu atkal nebija kārtībā?

—    Beigas, mister, — melnais atbildēja.

—     Kā tā?

—    Ūdens iekļuvis sadalītājā.

—     Ak tā, — Serps teica, — un tad mēs laikam gaidīsim, kamēr tas pats no sevis izžūs? Vai jūs Korejā arī tā darījāt?

Kareivis klusēja, viņš pat nepakustējās.

Serps uzsita tam uz pleca. Viņam laikam atkal vajadzēja iejaukties. Viņam likās, ka visi to arī gaida. Droši vien Dorisa novēroja viņa izturēšanos. Katrā neveiksmē viņš saskatīja jaunu izdevību pierādīt savu izdomas bagātību. — Tev laikam nav sevišķas vēlēšanās savest to kārtībā? — viņš laipni jautāja.

—    Nevar, kungs.

—     Pieci dolāri, — teica Šerps.

—     Nē, kungs: Ja es pacelšu vāku, tur ieplūdīs vēl vairāk ūdens, viss kļūs slapjš — karburators, sadalītājs, aizdedze. Te nekā nevar darīt.

Edijs tomēr zināja padomu; arī šai reizē viņš izrādīja apķērību, — palūdza no Dr. Spensera lietussargu un lika šoferim izkāpt: — Ja savedīsi kārtībā, — dabūsi desmit dolāru.

Richards Lojs sēdēja iespiests starp mašīnas sienu un abām meitenēm; Patricija, no aukstuma drebēdama, žagojās un sēdēja tam gandrīz vai klēpī, — viņas nejaušā pieskaršanās tam mulsināja prātu. Lojam likās nepiedienīgi šādā stāvoklī sākt kādu sarunu, tāpēc viņš lūkojās pa celuloida logu laukā trakojošā negaisā un pelēkajā, lietus piemirkušajā ainavā.

Automobilis bija apstājies kādus divdesmit soļus no «Super-Constellation» korpusa, un Lojs pamanīja kaut ko savādu, kas viņam Tripolē bija pagājis secen. Zem vidējā astes plākšņu stabilizatora balti notrieptais stūris stiepās vēl' kādu gabaliņu pāri augstuma stūrei, varbūt kādas divdesmit līdz trīsdesmit collas, lai gan pa-

iar, rasti tas beidzās pie astes plākšņu viņējās malas. Vai tas bija kāds aerodinamisks jauninājums? Kapteinis pastāvīgi sekoja specialajai presei strāvas tcchnikas jautājumos, taču nevarēja atcerēties, ka būtu kaut ko tādu dzirdējis vai lasījis. Pēc pirmā acu uzmetiena tā šķita šim tipam neparasta konstrukcija. Vioš paskatījās vēlreiz uzmanīgāk un atklāja, ka šā «Koni ja» aste nebeidzās kā parasti — smaili, bet drīzāk līdzinās strupam degunam. Tā viņam ari palika neskaidrs, kādas aerodinamiskas priekšrocības solīja šādas izmaiņas. Gaisa pretestību tās noteikti nemazināja. Lojs nolēma par to vēlāk pavaicāt lidotājam.

Aiz slapjuma drebēdams, šoferis iekāpa atpakaļ mašīnā. Viņš lādējās vēl skaļāk, un viņa spilgti baltie zobi klabēdami sitās cits pret citu. Tumšā seja spīdēja kā pēc peldes. Motors iekaucās, un mašīna aizjoņoja.

«Džips» traucās tālāk lietū. Mašīnā spraucās iekšā auksts vējš, un ūdens peļķes šļācās uz visām pusēm. Garām aizslīdēja balta izkārtne ar uzrakstu «FUER- STENREUTH AIR FORCE BASE». No tālienes skanēja suņu rejas. Lidmašīnu halles, drāšu žogi, barakas un dažādas apklātas ierīces veidoja itin kā drūmas kulises; to priekšā pacēlās kādas citas «Super-Constella- tion» pelēkais korpuss. Lojs saskatīja, ka tā bija komandiera lidmašīna; arī tai bija tas pats nejaukais pludlīnijas pakaļgals… «DRIVE WITH SENSE» — brīdināja izkārtne. Ar 50 jūdžu ātrumu «džips» drāzās lietū un miglā.

Apsveicināšanās iznāca ļoti sirsnīga. — Sveicināts, Reks, priecājos, patiešām priecājos! — sauca kapteinis Anasts un, rokas berzēdams, skraidīja aiz rakstāmgalda šurp un turp. Vislabprātāk viņš savu «veco Reksu» būtu apkampis, bet raitnieka klātbūtnē tas nepieklājās; un būtu izskatījies arī dīvaini, jo leitnants bija par divām galvas tiesām garāks. — Nu, klājiet vaļā, veco zēn!

— Es notvēru šo zelli «Pevardu», — teica Martins vēsā tonī. — Viņš ir «U.S. News» korespondents, vārdā Edijs Šerps, un nejauši pagadījies manā lidmašīnā.

Anasts palika stāvam; viņš tvarstīja pēc gaisa, tad piepūta vaigus un sāka mētāties rokām. — Tas tik ir joks, — viņš ierēcās, sizdams ar dūri pa galdu. Anasts piederēja pie tiem cilvēkiem, kas uz visu reaģē ļoti impulsīvi; viņš bija maza auguma, nemierīgs, runāja daudz un bez apstājas, no oda iztaisīdams bieži vien ziloni, dzīvi žestikulēja, smējās, kliedza vai šņukstēja, — nemitīgs dažādu plānu kalējs, jokupēteris un draugs visai pasaulei, un viņa atjautīgās atbildes daudzreiz uzjautrināja «OSI» virsniekus. Kūsājošs prieks darboties — tā bija viņa rakstura spilgtākā iezīme.

Kā cilvēks tas Reksam Martinam patika, bet dienesta jautājumos viņš to sevišķi augstu nevērtēja. Pēc viņa domām, nebija samēra starp kapteiņa lietišķo darbību un tā aušīgo rosīgumu; šoreiz viņš bija pie tā nācis dienesta darīšanās. Martinu mulsināja Anasta dzirkstošā jautrība, nepārtrauktā apkārtskraidīšana; viņš uzskatīja tādu izturēšanos par nepiedienīgu, — jā, un tieši šobrīd, kur bija vajadzīga noteikta rīcība, tā bija muļķīga un neciešama. — Man liekas, kaptein, mums jārīkojas, — viņš īsi teica.

—     Nu, tas tik ir joks, — Anasts atkārtoja un skraidīja šurp un turp, gluži kā zēns, kam tīkliņā ieskrējis rets tauriņš.

—     Kaut kas tāds gadās tikai pa pieciem gadiem reizi, — leitnants sacīja. — Tagad ir vienreizēja izdevība.

—     Kas tad — tūliņ ņemt ciet? — Anasts apmulsis jautāja. — Vai tad vispirms nevajag novērot, izdibināt sakarus, atrast sabiedrotos? Izmetiet to no galvas, Reks! Sis nelietis mums neizspruks! Mums taču viņš ir rokā — lūk, tā! — Anasts izpleta pirkstus un tad atkal tos saspieda cieši kopā.

—    Patlaban ne, — atteica Martins. — Bet var notikt, ka viņš pamana, ka ir atklāts.

—     Vai slīpēts blēdis, ko? — Kapteinis, viltīgi smaidīja, turpinādams berzēt rokas.

—     Mēs lidojam tūliņ tālāk uz Oslo, — leitnants neatlaidās. — Kas viņu aizturēs tur augšā — varbūt norvēģu policija? No Oslo viņš varbūt aizlaidīsies lapās — kas zin, uz Zviedriju vai arī tieši aiz dzelzs priekškara. No turienes nav pārāk tālu.

—    Šeit viņam būtu vēl tuvāk, — Anasts zobgalīgi mirkšķināja; savu atbildi viņš katrā ziņā uzskatīja par ļoti asprātīgu. — Jeb vai esat uzmetuši jau viņam cilpu?

—    Nē. Tagad vēl viņš neaizskries.

—    Nu, redziet!

—     Bet tikai tāpēc, ka viņš zina, — mēs to varam tūliņ atkal dabūt rokā. Oslo, kaptein, ir gluži citādi. Tur viņš mums pavisam glumi izslīdēs .. . Man nekas nav pretim, ja mūsu sarkanie aizlaižas uz Maskavu, no kurienes tie vai vismaz to uzskati nākuši, — bet gan tikai tad, kad mēs ar tiem esam par visu norēķinājušies.

—     Nomierinieties, Reks! — Anasts kliedza griezīgā einuka balsī. Viņa jautrā oma pēkšņi pārvērtās dusmās un niknumā. Apaļā, sievišķīgā seja, kam gandrīz nebija zoda, samācās; viņš jauca savus plānos matus un stenēja: — Ak dievs, ak dievs, kas gan man jādara? Jāliek saņemt viņu ciet? Bet šai jautājumā neesmu kompetents, velns lai parauj! Reks, es zinu par visām cūcībām, kas notika Portliotejā, vai ne … Pirms trīsarpus stundām no turienes aizlidoju, kopš divdesmit minūtēm sēžu šeit un jau .. . Nē, te es nedrīkstu iejaukties! Vai jūs to nesaprotat? Vai to tik grūti aptvert? Pie joda!

Martinam likās, ka Anasts atkal reiz apkaunojošā kārtā «izlādēsies». «īsts grabulis,» viņš nodomāja.

—    Kurš tad šeit to var darīt, kaptein?

Anasts nekustīgu skatienu lūkojās apkārt.

—     Es, — sacīja leitnants ar smailo degunu. Anasta dusmu izbiedēts, viņš iznāca no istabas kakta, kur visu laiku bija gaidījis. — Es, — viņš nedroši atkārtoja,

—   bet tas nav arī manos spēkos. Par šo gadījumu nekā nezinu… Ar privātpersonām taču nodarbojas «FIB». Man nav zināma neviena instrukcija, kas būtu piemērota šādam gadījumam.

—     Nu, jauki, — Martins šķietami vienaldzīgi noteica. — Es redzu, ka blēdim ir laime. Te viņam neviens ne pirksta nepiedurs. Varbūt viņš mums kādreiz atsūtīs no Maskavas sveicienus. — Viņš pagriezās, lai dotos projām.

—     Palikt, — Anasts kliedza, — tā nedrīkst! Neaiz- ejiet, Reks! Mēs paziņosim par šo notikumu majoram Fordam.

—     Telefoniski? — Martins izbrīnījies jautāja. — Tādus jautājumus gan nedrīkstētu ziņot pa telefonu. — Viņš prātoja, ko īsti Anasts nolēmis darit. Majoru viņš gan pats nepazina, bet bija par to dzirdējis. Aviacijas izlūkdienestā Fordam bija diezgan liela autoritāte, viņš vadīja Baltijas jūras izlūkošanas nodaļu; šajā augstajā postenī viņš bija viens no jaunākajiem ģenerālštābā virsniekiem; cik Martins zināja, Forda birojs atradās Frankfurtē pie Mainas. Fords noteikti nepiekristu, ka šādus jautājumus noskaidro pa telefonu.

—     Viņš ir šeit, — Anasts atbildēja. — Jūs taču zināt, Reks, ka viņš jau toreiz piedalījās Liepājas starpgadījuma noskaidrošanā, — tāted ir lietas kursā.

—    Fords ir šeit — Firstenreitā?

—    Jā, protams, — kapteinis izklaidīgi paskaidroja, pūlēdamies saglaust savus izspūrušos matus. — Tātad ejam pie viņa! Viņš atlidoja ar «Koniju» kopā ar B. B. B., drīz vien pēc tam kad nosēdās mana B-47. Pagaidām esmu to redzējis tikai no tālienes.

Visi trīs virsnieki devās ārā no istabas; vini gāja pa tukšajiem gaiteņiem. Lakotās sienas atbalsoja viņu zābaku klaurlzoņu … Laukā, monotoni šalkdams, lija lietus. Neviens to vairs nevēroja, taču drūmās, gandrīz vai netīri pelēkās debesis nomāca viņus; sliktais laiks bojāja omu.

Reksu Martinu satrauca sastapšanās ar Fordu. Vēl vairāk viņu pārsteidza ziņa, ka ieradies ari ģenerālleitnants Bairds (Bigs Bobs Bairds vai vienkārši saukts B. B. B.). Ko gan viņš meklēja tādā trešās šķiras atbalsta punktā kā Firstenreitā? Inspicēt to? Tad viņš izvēlējies sliktu dienu. Un, ja viņš patiešām gribēja inspicēt, kādēļ tad veda sev līdz šo Baltijas jūras speciālistu Fordu? Te nebija loģiska sakara.

Virs viņiem dūca ventilators. Gaiteņa galā karājās pulkstenis; tā rādītāji stāvēja uz puspieciem. Sienas bija iedzeltenā krāsā ar olivu zaļuma paneli. Oda gluži kā slimnīcā pēc dezinfekcijas līdzekļiem, un kaktā stāvēja higiēnisks spļaujamtrauks. Leitnants Martins rūpīgi pārdomāja visu, ko viņš par Bairdu dzirdējis. Stāstīja, ka ģenerālim patīkot braša un pašapzinīga izturēšanās, bet ne tukša dresūra, lišķība vai mecha- niska dienesta ziņojumu nobēršana. Ir labi, ja iepriekš zina, kā jāizturas … Teica, ka ģeneraļa prasības esot lielas, viņš pats mēdzot rīkoties bez aplinkiem — dažkārt pat netaktiski, bet reizēm ari piemiedzot aci, ja spējīgs pilots atļāvies kaut ko pār mēru.

Bigs Bobs Bairds bija vienkāršs, neaudzināts, pie tam pārgalvis un trakulis, bet vēlāk apprecējis bagātu sievu, un tagad nu viņam vajadzēja prast spīdoši uzvesties arī augstākā sabiedrībā. Ja var ticēt avīzēm, tad viņš bija ģeniāls kara varoņa un salona lauvas piecdesmitkārtīgs maisījums. Viņa lidotāja karjera bija sākusies 1918. gadā Flandrijā, kur viņš pieveica veselu duci vācu trijplākšņu «Fokker». 1925. gadā viņš pats ar saviem līdzekļiem piedalījās Amund- sena un Elsvorta glābšanas darbos Ledus jūrā; pēc desmit gadiem viņu jau ieskaitīja polarlidotāju vecajā gvardē. Otrā pasaules kara laikā B. B. B. komandēja bumbvedēju eskadriļu Aleutu salās, un daudzreiz tika pieminēti viņa drosmīgie uzbrukumi. Viņš principiāli pavēlēja savām vienībām lidot tiešā līnijā uz mērķi, bez jebkādām viražām piesardzības dēļ, kuras gan mazināja zaudējumus, bet ierobežoja ari trāpījumu precizitāti. Parastos dienas uzbrukumus divdesmit četru tūkstošu pēdu augstumā viņš aizstāja ar nakts uzbrukumiem piecu tūkstošu pēdu augstumā, kur tad gāja uz dzīvību un nāvi. Ar savu B-29 «Superfortress» Bairds iznīcināja japaņu smago zenitartileriju. 1952. gada vasarā viņš pats vadija vienu no pieciem iznīcinošajiem triecieniem cauri «MiG» joslai uz Jalu spēkstaciju pie Korejas un Ķīnas robežas; viņa ideja bija šāda: vispirms, nometot sprāgstbumbas, sadragāt mūrus un pēc tam ar napalma palīdzību iznīcināt elektrisko apara- turu;' tādā kārtā spēkstacija būtu pilnīgi nopostīta un saimnieciski vājajai Ķīnai sagādātas vislielākās grūtības … Tas viss tagad nāca Reksam Martinam prātā. Ģenerālis Bairds bija īsts varonis, īsts amerikaņu drosminieks (tā viņu reiz nosauca «New York Herald Tribune»), kas mēdza izgudrot trakus un pēkšņus uzbrukumus un reizēm arī pats tajos drosmīgi piedalījās. 1953. gadā viņam vajadzēja ASV uzdevumā uzņemties arktiskās aizsardzības joslas izbūvi; tas, ka viņš patlaban uzturējās Vācijā, bija leitnantam pavisam kas jauns. Ko viņš te darīja? Kāpēc tāds vīrs darbojās puspamestajā Firstenreitā, lai gan viņam bija tiesības atrasties Nomā, Pointbarovā, Ferbankā, Bluie West Nr. 5, Sondrā Strēmfjordā, uz dreifējošās ledus salas «T 3» vai Tulē — atbalsta punktā, kas izmaksājis miljardus?

Visi trīs virsnieki devās augšā pa kāpnēm.

—    Lifts ir sabojājies, —. raitnieks atvainojās.

—    B. B. B. dabūs jūs atkal uz kājām, — Anasts pravietoja.

«Džips» traucās uz kādas garas ēkas pusi; tā bija redzama gan tikai neskaidri, jo stikla tīrītājs nespēja tikt galā ar ūdens straumēm. Tur laikam bija ceļa- mērķis, paldies dievam — beidzot. Richards Lojs ilgojās, lai brauciens reiz beigtos. Šais nedaudzajos minūtēs, kamēr viņi drāzās ar piecdesmit jūdžu ātrumu, viņš nepārtraukti atcerējās sarunu ar Ediju Tripolē par abām meitenēm. Atkal un atkal ausīs skanēja pārmītie vārdi, viņš tos atminējās pavisam labi…

«Vai dabūji vietastām abā m?» — «J ā, viņas lidos reizē ar mums.» — «Lieliski!» — «Kura no viņām tev patīk, Richard?» — Liekas, abas.» — «Tas būtu drusku par daudz.» — «N u, to jau m ē s redzēsim, Edij.» — «Labi, es, protams, arī vēl neteikšu neko.»

«Mēs vēl padomāsim,» — tā viņi bija vienojušies, bet nu likās, ka Edijs grib viņam Dorisu atņemt, lai gan tas droši vien redzēja, kādas jūtas bija jau atplau- kušas starp šo meiteni un viņu — Richardu. Lojs atcerējās arī, ko reiz Tripolē bija teicis Edijam, — ka Dorisa viņam patīkot labāk …

«Šķiet, ar garo gaišmati labprāt kādreiz patērzētu mazliet vairā k.» — «Vai tu runā par mis Grēv i?» — «Liekas, j ā.» — «A! … Garkātaina tējroze, auksta kā Le-dus. Es domāju, Richard, ka viņa nepaliks Oslo.» — «Tā gan laikam būs.» — «Starp citu, viņa iesaukta par Tēj- rozi… Viņa liekas vienkārša, vai ne? Bet viņas draudzene ir daudz efektīgāka.» — «Man šķiet, Edij, tev vajadzētu pievērsties tai.»

Bet Edijs to nebija darījis. Viņš tiecās pēc Dorisas, un Lojam viņa izturēšanās likās muļķīga un nebied- riska. Šajā ziņā viņš vēl Ediju nepazina. Viņi bija labi draugi un savstarpējās nesaskaņas vienmēr atrisināja korektā veidā. Tas notika pirmo reizi, kad tie aiz draudzīgu sarunu maskas slepeni cīnījās viens pret otru. Bet, — ja nu Edijs tā gribēja, — lai notiek! Šai brīdī Edijs baudīja priekšrocības; viņš izmantoja izdevību apsēsties Dorisai līdzās un nenoguris tai kaut ko čukstēja.

Tāpēc Lojs vēlējās, lai brauciens būtu galā. Viņš nevarēja pakustēties, rokas viņam bija saistītas, gandrīz vai klēpī sēdēja Patricija, pret kuru viņš neko nejuta. Lai arī tā būtu nez cik skaista, viņa domas arvien kavējās pie Dorisas. Taču viņa sēdēja blakus Šerpam, kas visu tā bija iekārtojis, cieši tam piespiesta, jo citādi te nebija iespējams.

Šoferis nobremzēja; mocības bija beigušās. Mašīna uz slapjā asfalta paslīdēja, izdarīdama loku, un pēkšņais grūdiens notrieca viņus visus no sēdekļa. Pukodamies viņi piecēlās. «Džips» apstājās zem kādas skārda nojumes, no kurienes straumēm vien vairākās vietās gāzās ūdens. Vēja aizsargstikla durvis viegli vārstījās. Oda pēc gruzdošas gumijas.

Priekštelpā notika nepatīkams starpgadījums. Visi seši pasažieri stāvēja apjukuši un izspūruši, skatida- mies uz savu slapjo, mazliet pat notraipīto apģērbu un nezinādami, kā lai tiek uz kantini, kad ienāca divi virsnieki: apakšpulkvedis Nelsons un kāds mazs, resns vīrs, pēc zīmotnēm spriežot, amerikaņu kara aviacijas štaba ārsts. Dorisa aizgriezās.

— Labdien, — Dr. Spensers sacīja.

Lidlauka komandants īgni atņēma sveicienu. Viņš palika stāvam, rokas tam ļengani nokarājās gar sāniem; Nelsons pētoši vēroja šos civilistus, nevarēdams uzreiz aptvert, no kurienes tie radušies. Abas meitenes viņš noteikti pazina; pirms pāris nedēļām Tripolē tās bija viņu pamatīgi izmuļķojušas, un to viņam grūti nācās aizmirst. Klusēdams viņš raudzījās pāri uz tām. Viņa virslūpas vidējā daļa pacēlās uz augšu — varēja redzēt, ka viņš smagi pārdzīvoja šīs atmiņas.

—    Tas ir «ērzelis», — Patricija čukstēja Edijam Serpam, tikko valdīdama smieklus.

—     Kā, lūdzu? — Šerps pusbalsī jautāja, bet šai klusumā katrs varēja to saprast, — kā jūs teicāt — ērzelis?

Apakšpulkvedis reaģēja gan tikai pēc īsa mirkļa, bet tad arī jūtami. Viņš spēji atmeta atpakaļ galvu un pamodās no savas letarģijas. Rokas viņam savilkās dūrēs, dzeltenīgajā sejā saplūda asinis; Nelsons dīvainā kārtā kļuva žirgts. Tā kā viņam nebija nekādas iespējas par dzirdēto saukt kādu pie atbildības un viņš bija arī par gļēvu uzsākt ķildu ar šo balti ģērbto civilistu, tad viņš uzbruka Dorisai, kura vienīgā bija formas tērpā, lai klaji visiem parādītu savu varu. — Te- legrafiste, — viņš asi sacīja, — jūs laikam domājat, ka priekšnieks nav jāsveicina.

—     Kaprālis, — Patricija viņu izlaboja. — Mis Grēve ir «WAF» kapralis, ser.

Nelsonam sāka drebēt lūpas. Viņš bija vecs, jau mazliet nevarīgs vīrs, priekšlaikus sabeidzis savu veselību; šāda situācijā nebija viņam pa spēkam. Likās, ka viņš meklētu pēc kāda skarba teiciena, taču nekas labs prātā neienāca. — Kāpēc jūs rnan neatbildat, te- legrafiste?

Dorisa klusēdama raudzījās uz to, sirds viņai dauzījās. Viņa skaidri zināja, kāpēc Nelsons uz viņu dusmojas. Tripolē viņš tik ilgi tai nedeva mieru, kamēr tā vairs nesaprata, kā lai tiek vaļā. Tad Patricijai radās ideja. Pēc kāda dejas vakara daudzstāvu viesnīcā «E1 Mehari» Dorisa piekāpās un ielūdza apakšpulkvedi nākošajā vakarā pie sevis. Bet, kad pēc mīlas izsalkušais Nelsons slepeni aizzagās turp, tas vienas meitenes vietā atrada divas; viņas to laipni sagaidīja, kā labam tēvocim palīdzēja novilkt mēteli, mīļi tērzēja, dzēra kafiju un beidzot spēlēja ar to kārtis. Ak, viņš ļoti labi saprata, kā tās par viņu uzjautrinājās! Tas viņam bija

liels sods — tā pavadīt vakaru. Tāpēc viņš arī atriebās, pieprasīdams Dorisu pārcelt. .. Tikai Patricijai viņš vairs nekā nevarēja kaitēt, jo tās lūgums atbrīvot no darba jau bija ievērots. Jā, Dorisa skaidri saprata, ka viņš to ienīst, tikai nevarēja aptvert, kāpēc viņš to izrāda tik nekorektā veidā. Viņa lēnām nobālēja, baidīdamās no turpmākiem pazemojumiem. Tas bija nepatīkams incidents.

Kapteinis Lojs devās Dorisai palīgā. — Mis Grēvei droši vien liekas mazliet neparasts veids, kā jūs pieprasāt sevi sveicināt, apakšpulkvedi, — viņš, dusmās vārīdamies, sacīja, jo nojauta īsto iemeslu. Šoreiz neviens nevarētu viņu pārliecināt, ka nevajag uzstāties pret sabiedrotas valsts augstākas pakāpes virsnieku. Dorisas labā viņš darītu vēl vairāk.

—    Varbūt jūs neiejauktos, — Nelsons ķērca.

—     Lūdzu, ievērojiet, ser, arī to, ka mūs ļoti nogurdinājis ceļojums un mēs nevaram te visai labi orientēties. Man liekas, ka mis Grēve jūs nemaz neredzēja.

—    Varbūt jūs neiejauktos, — Nelsons atkārtoja vēl spiedzīgākā balsī.

—    Mums gan nākas sveicināt tiešo priekšniecību, — Patricija sašutusi sauca, — bet neviens prātīgs vīrietis vēl nav pieprasījis, lai mēs patiešām to darītu.

—     Es šeit esmu lidlauka komandants un priekšnieks ikvienam, — apakšpulkvedis paskaidroja. — Jūs, mis Binčija, vairs neesat aviacijas dienestā, to es zinu! Bet, ja atļausieties izteikties par daudz, parūpēšos, lai jūs tālākam ceļojumam izmantotu parasto satiksmes lidmašīnu, kā tas civilpersonām piederas. Tuvākās iespējamās lidostas ir Frankfurtē pie Reinas un pie Mainas, piecdesmit jūdzes no šejienes. Dzelzceļa satiksmes ar turieni nav, un es neticu, vai nodotu jūsu rīcībā kādu «džipu».

Patricija apklusa. Nelsona draudi ķēra to vārīgā vietā. Viņa jau tā raizējās, ka neparedzētā nolaišanās kavē laiku un var izjaukt pārsēšanās iespēju Oslo. Palikušas vairs tikai divas stundas. Ja viņa nokavē «SAS» polarlidmašīnu, var pagaist visas iespējas un cerības, kas liktas uz Holivudu. Impresārijs ar viņas vārdu gribēja saistīt arī šo reklāmas lidojumu; ja šis aranžējums neizdodas, tad viņai sākumā filmā klāsies tikpat grūti kā ikvienai no jaunajām aktrisēm.

—     A! — norūca Edijs Šerps, tikai tagad aptverdams, kas notiek. — Jūs esat jau pazīstami! — Arī viņš, lai Dorisai palīdzētu, bija pieņēmis, cik iespējams, drosmīga cilvēka stāju, tikai Richards visu izjauca. Bet, kad Nelsona niknums vērsās arī pret Pat- riciju, Edijs vairs neredzēja iemesla sevišķai steigai. Pēc viņa domām, tai derēja mazliet aplauzt radziņus. Nelsona dusmām katrā ziņā bija pamats, varbūt šī šķelme pret apakšpulkvedi izturējusies gluži tāpat kā pret viņu. Viņš dzirdēja, ka Lojs kaut ko atbildēja, tagad atklāti aizstāvēdams arī Patriciju .. .

Tad viņam kāds piegrūda, viņš paskatījās sānis un ieraudzīja štaba ārsta šķelmīgo seju. Šerps kā parasti :abi varēja atcerēties cilvēkus un tūlīt zināja, ka viņam blakus stāv Dr. Jonass Svītvaters, vecs paziņa no viņa revolvera žurnālistā laikiem. Viņi pārmija pāris draudzīgu vārdu. Dr. Svītvaters bija talantīgs ķirurgs un diezgan daudz interesējās par kriminālistiku; trīsdesmito gadu sākumā viņam bija Cikagā piederējusi privatklinika, kur viņš ārstēja ievainotus gangsterus, palīdzēdams tiem salāpīt rokas (jā, pat pārmainīt izskatu, kā to savā laikā ziņoja daži laikraksti). Šo uzņēmumu finansēja bēdīgi slavenais bandas vadonis AI Kapone; kad policija nāca uz pēdām, Dr. Svītvateram bija jāstājas pat tiesas priekšā, taču pierādījumu trūkuma dēļ viņu atkal attaisnoja. Šerps atcerējās toreiz stāstām, ka AI Kapones ļaudis esot uzpirkuši ir tiesnešus, ir zvērinātos. Bet tās jau bija vecas runas. Tagad viņš priecājās, ka atkal reiz saticis šo daudzpusīgo vīru, kam agrāk varēja par šo to pateikties. Armija būtu izveidojusi no viņa kārtīgu cilvēku; toreiz, lielās krīzes laikā, jau viens otrs bija nokļuvis uz slidena ceļa.

—     Nelsons te tikko iecelts, — doktors viņam teica. — Jauna slota . . . Jūs jau saprotat. Citādi ar viņu var satikt tīri labi. Mēs abi gribējām iet apskatīt kādu svaigu līķi.

Edijs jautājoši viņu uzlūkoja. Turpat blakus strīdējās Richards Lojs un Nelsons; laukā gāza lietus.

—    Kāda vāciete lidlauka teritorijā izdarījusi pašnāvību, — štaba ārsts čukstēdams paskaidroja.

—    Kāds jums ar to sakars, Jonas?

Svītvaters savilka bāli violeto, poraino viskija dzērāja degunu. — Parastais. Izmeklēt, konstatēt, vai nav stāvokli, un tā tālāk. Viņai droši vien te bija kāds simpātijā … Starp citu, Edij, kur ir jūsu «Leika»?

—    Kam tā vajadzīga?

—    Nu, stiepiet šurp savu kasti! Piecdesmit dolāri — knipsējiet, cik tīk.

—     Es vairs tai nozarē nestrādāju, — Serps ar nepatiku atteica. Viņš neuzkrītoši paskatījās apkārt. Vai kāds nebija dzirdējis Svītvatera nekaunīgo piezīmi? Viņam pēkšņi kļuva ļoti nepatīkami stāvēt blakus šim paklīdušajam cilvēkam, kas tāpat kā agrāk izmantoja savu amatu netīriem veikaliem.

—    Tai nozarē vairs ne? — ārsts viltīgi pasmējās.

—     Bet varbūt, Edij, kādreiz atkal strādāsiet? Varbūt kādreiz jums tas atkal patiks . . .

—    Izbeidziet šīs muļķības! — Šerps nikni sacīja.

—    Ne tik strauji, — Svītvaters čukstēja. — Mēs taču visi bijām tādi paši draņķi, vai ne? Un tikai karš … tikai karš mūs izmācījis.

Šerps pameta viņu stāvam.

Ļaudis bija sākuši kustēties; priekšgalā soļoja Oli- vers D. Makolejs. — Kāpēc visa šī pļāpāšana? — viņš enerģiski uzsauca. — Apakšpulkvedi, mēs esam izsalkuši un slapji un vēlamies šeit. tikai paēst.

—    Lūdzu, — Nelsons teica un kļuva atkal apatisks.

—     Pa šo gaiteni tikai tālāk . .. Doktor Svītvater? Nāciet! — Abi virsnieki aizgāja no šā cīņas lauka pretējā virzienā. Šerps pamanīja, ka Nelsons vēlreiz apgriezās — laikam noskatījās pakaļ Dorisai.

—     Mēs jūs neesam izsaukuši no Portliotejas tādēļ, kaptein, — majors Fords pārmeta, — lai raktu augšā notikumus, kas norisinājušies pirms pieciem gadiem. Šis žurnālists mums nepazudīs. Viņš droši vien ir tik daudz rakstījis ari pret komunistiem, ka nekad neriskēs paslēpties aiz dzelzs priekškara.

—    Cerams, ser,. — Anasts teica.

—     Viņam tur Ņujorkā iT savs «Cadillac», skaists dzīvoklis un divdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā; viņš neskries projām no mums uz tādu zemi, kur viņam no tā nekas nepaliks pāri.

—    Iespējams.

Fords, uzacis savilcis, raudzījās kapteinim cieši sejā. Viņa vaibsti bija tīkami un laipni, bet tiem trūka tās nianses, kas sadzīvē ar citiem cilvēkiem rastu siltu kontaktu; viņš nevienam laipni nepamāja ar galvu, nekad nepasmaidīja, un viņa mimika nekādi neparādīja, kā viņš reaģē uz klātesošo garastāvokli. Fords, protams, to zināja, bet sarunās ar apakšniekiem par savu izturēšanos nebēdāja. Šis Anasts viņa acīs bija liels muļķis. Pēc personālās lietas varēja redzēt, ka tas ilgus gadus bija darbojies rūpnīcas «General Motors» policijā un uzkalpojics līdz detektivu nodaļai. Bez šaubām, uz Anastu varēja paļauties, bet sevišķi apdāvināts viņš nebija. Fords pievērsās leitnantam Martinam, kas viņam patika daudz labāk.

—     Lielisks panākums, — viņš teica. — Apsveicu! Jūs, protams, mazliet pārspīlējat. Šis vīrs nav tik svarīgs. Bet varat būt drošs, ka darīsim visu, lai viņš mums vairs neizslīdētu no rokām. Mēs par to paziņosim «OSI» birojam Oslo, informēsim «FIB» galveno biroju Ņujorkā' — un tā tālāk; jau nākošajās piecpadsmit minutēs aiztelegrafēsim visiem. Nu, leitnant, esat apmierināts? ^

—     Tieši tā, — Rekss Martins atbildēja. Viņš apbrīnoja majoru, kas visu darīja aukstasinīgi un precizi, kā moderna mašīna un rīkojās gandrīz automātiski. Ar tādiem virsniekiem aviacija varēja lepoties, tieši tādi vīri nepieciešami tēvijai. Šajā brīdi Martinam bija tikai viena kaisla vēlēšanās: kļūt reiz tādam, kāds ir majors Fords. Viņa muskuļainais augums izslējās. Martins bija septiņus gadus jaunāks, septiņu gadu laikā viņš to sasniegs!

—    Novērojiet viņu arī turpmāk, — Fords pavēlēja. — Pierādījumu virknē vēl ir robi. Mums viņa vaina jāpierāda pilnīgi.

*

Viņi ēda ar apetiti; misters Makolejs pasūtīja vīnu. Ēdienu karte bija nemākulīgi sastādīta, lielāko tiesu tur bija konservi, pie tam vēl uzsildīti, taču viņiem garšoja viss. Patafons spēlēja dejas; Harijs Džems pūta «J'm beginning to see the Iight»*; viņa priekšnesums nebija jūsmīgs, tomēr virtuozs, un trompetes dzidrās skaņas, ko pavadīja vesela vijoļu meža šalkas, lidinājās telpā gluži kā sudrabaina mēness zaiga. Mazajā pulciņā vēlreiz iedzirkstljās kaut kas līdzīgs jautrībai. Viņi aizmirsa savus slapjos apavus, dubļiem nošķiestās drānas, nejauko saņemšanu un suņu rejas ārpusē pie loga. Te bija patīkami silts, un te viņi jutās aizsargāti. Tikai Patricija jo bieži skatījās pulkstenī.

Kantines apkalpotājs nolika Makolejam priekšā milzīgu kausu, pilnu ar Bavarijas alu. — Šķiet, ka nav pareizi sapratuši jūsu pasūtījumu, — Spensers aizvainots teica.

—    Lai paliek, Dok, — atbildēja prezidents. Viņš dzēra un noslaucīja putas no lūpām. — Šis te ir gluži labi baudāms. To taču šejienieši dzer, vai ne? Lieciet katram no mums atnest vienu kausu! Tas ir pavisam labs. — Viņš pārliecās pār galdu un ar interesi aplūkoja alus kausa paliktni. — Kaptein, vai neslēgsim mieru? Jums taisnība, — lai derības paliek spēkā! Ja jūsu putns laimēs, tad tieši tagacl.

—    Es to nepieprasu, — Lojs teica.

—    Es zinu, kaptein, ka jūs esat par «Sair play» **, bet tieši tālab noruna jāpilda.

—    Labi, — Lojs atteica un juta, ka Dorisa to uzlūkoja. Vai viņa smaidīja? Vai viņa par to priecājās? Vai varbūt tikai tādēļ atkal pievērsās tam, ka Edijs viņu tur hallē neaizstāvēja? … Lojs iedomājās Oslo un juta, ka sirds iepukstas straujāk.

—    Mister Šerp, — Patricija dzēlīgi ierunājās, — kāpēc jūs alu kampjat tādiem malkiem? Vai jūs nezināt, cik tas neveselīgi?

—    Tā ir amerikāniskā steiga, — L.ojs teica.

—    Drīzāk gan vispārēja civilizēto ļaužu slimība, — sprieda Dr. Spensers. — Mēs, amerikaņi, technikā pārsniedzam visas nācijās, un šā nervozā laikmeta lāsts vissmagāk nospiež tieši mūs.

* Sai brīdi es ieraugu gaismu. (Angl.)

** Godīga spēle. (Angl.)

—     Varbūt mēs netērējam lieki ne minūti, — Edijs īsi sacīja. — Bet kaut ko arī sasniedzam.

Kapteinim likās, ka viņi abi patlaban krusto zobenus. — Reiz man bija izdeviba novērot rītos kādu tipisku amerikani, un kopš tā laika es zinu, kas aiz šās steigas īstenībā slēpjas, — viņš paskaidroja. — Skujoties mans paziņa sev iegrieza, tad aprija brokastis, pie tam mocīdamies ar žāvām, pastāvīgi skatījās pulkstenī, applaucējās ar kafiju, pēdigi izgāza to, aizmirsa atvadīties no sievas, skriešus drāzās uz metro, spiedās un grūstījās, bez elpas sasniedza savu biroju, uzbrauca augšā ar liftu, nosvieda portfeli uz galda, līdz kuram bija nokjuvis tieši laikā, nosēdās vienaldzīgi aiz tā un — iemiga.

Dorisa smīnēja; Patricija paskatījās savā rokas pulkstenī.

—     Arī angļiem ir savas īpatnības, — Šerps atteica. — Pirmkārt, viņi ir sirdscilvēki. Kad mēs pēdējā apmeklējuma laikā braucām no Londonas uz Birming- hemu, ceļa malā redzējām vienkāršu lauku māju. Liekas, to sauca «Chrisham Arms». Tā bija pārdalīta: kreisā fasades puse bija balta, labā — nokrāsota pelēki zila. VirS kreisajām durvīm kāda izkārtne vēstīja: GR1LLA RESTORĀNS. Otrā pusē varēja lasīt vēl lielākiem burtiem: KREMATORIJA. Viss ļoti jauki un mājīgi, ja tik vien pārskatoties neieiet pa nepareizām durvīm.

—     Tas tur nekad nenotiek, — Lojs sacīja. — Tā varētu gadīties tikai tev — un tās būtu amerikāniskās steigas sekas.

—     Kas jums ir tur krūšu kabatā? — Patricija jautāja. — Vai revolveris? Šis krāms man brauciena laikā stipri spieda.

Kapteinis sabijās — iešāvās prātā, ka pie viņa vēl ir afrikaņu kauss, taču viņš to bija iegrūdis atpakaļ čemodānā. Tā bija kārba ar sardinēm eļļā, kuru viņš tagad izvilka.

—     Katrā ziņā konservi, — Patricija teica. — Mums jau nu gan to pietiek. Tā laikam ir jūsu neaizskaramā deva?

Lojs atklāja, kur viņš tos atradis. Viņš pastāstīja par tumšo «Off-Limits» telpu un par konteineriem, kādi lietoti otrā pasaules kara laikā, lai gan viņam bija skaidrs, ka vismaz Patricija un Edijs šo slepeno kabini pazīst sevišķi labi. — Es tikai nesaprotu, — viņš nobeidza, — kāpēc vadā līdz tādus vecus apgādes krājumus. Amerikāņi laikam nezina, ko ar tiem iesākt. Saturs drcši vien vairs nav lietojams.

—    Bet kārba taču ir jauna, — Dorisa teica.

—    Kā, lūdzu? — kapteinis pārsteigts jautāja.

—    Te rakstīts — «Izgatavojusi un iesaiņojusi Dže- fersona Fūda firma Cikagā 1953. gadā» — lūdzu!

Lojs paķēra kārbu; tās ovālā, lakotā metala virsa vēsa un gluda gulēja viņa rokā. — To… es nesaprotu, — viņš murmināja, ar pirkstiem neapzināti knibinādamies ap atradumu.

Viņu aizmugurē skaļi spēlēja patafons; Harijs Džems pūta savu trompeti.

Edijs bija noliecies, lai aplūkotu kārbu. — Atnāciet mazliet pie manis! — Makolejs viņu lūdza. — Vai neiedzersim vēl kādu kausu? Sis te ir briesmīgi labsi Katrā ziņā labāks nekā ēdamais.

Edijam nepavisam nepatika spiesties uz garā ēdamgalda pašu tālāko stūri; viņš pētoši palūkojās Dorisā. Taču Serps atcerējās, ka prezidents bija gribējis kaut ko pastāstīt. Tas nevarēja būt nekas mazsvarīgs; Edijs sāka ausīties. Tam vajadzēja būt sakarā ar manevriem.

Makolejs tomēr tūlīt neuzsāka runāt par to, bet tērzēja šo to nenozīmīgu. Viņš sūca savu dolara cigāru un šķita sevišķi apmierināts. — Amerikaņu virtuve ir viena no vislabākajām pasaulē, — viņš teica, — ja tā nav samākslota, bet dabiska, tas ir, kamēr tie nejauc klāt konservus un standartmērces. Tādā gadījumā turpretī tā jāuzskata par vissliktāko, protams, izņemot angļu virtuvi, kas var tikai pasargāt no pilnīgas bada nāves.

Serps piekrita. Viņš domāja, ka Makolejs runā tik labprāt par ēšanu tāpēc, ka tā gados pamazām izbāl citu pasaulīgo baudu pievilcība. Viņš nolēma pacietīgi noklausīties un veco respektēt. Pēc ilgāka vai īsāka laika arī viņam klāsies tāpat.

— Šie gaļas konservi, —• b-r-r, — ir un paliek manās acis tikai tāds «izvārīts bērns», — Makolejs viņam stāstīja. — Kādēļ gan tādus gatavo? Nekas šajā pasaulē nevar līdzināties Mainas omāriem vai pāris šķēlēm cūkas cepeša ar sviestā sutinātiem ābolu ripuļiem . . . Vai arī biezai divkāršai fileja šķēlei, kas no ārpuses ir kraukšķīgi apbrūnināta virs uguns, bet iekšā patīkami sulīga, un klāt vēl maltos piparus un piku lēni kūstoša sviesta ar pētersīļiem. Bez tam vēl lieliskos «Idaho» kartupeļus ar visu mizu un mazliet sāls, tikai nekādā ziņā papriku.

Prezidents izdzēra savu alu, pārvilka ar dzeltenu kabatas lakatu pār lūpām un piepeši izbeidza šo temu. — Klausieties, mister Šerp, — viņš sacīja, — es mazliet pārdomāju par to manevru kritiku, ko jūs pirmīt izteicāt. Jūs nopeļat atsevišķus sīkumus manevru norisē, piemēram, patiešām idiotisko divu «H» bumbu nomešanu uz Maltu, — nu labi. Jums katrā ziņā taisnība. Bet man ir dūries acīs arī vēl kas cits.

—    Jā?

—    Mūsu radarsistema vairs neder. Visa mūsu gaisa aizsardzība nav plika vērdiņa vērta. Radara ļaudis šoreiz ir pārsteigti pilnīgi nesagatavoti.

—    Tas nav nekas jauns, ser! Pagājušajā gadā bija tāpat, — Šerps teica, vēl vienmēr sev velti vaicādams, ko Makolejs galu galā grib. — Mūsu labāko ierīču darbības josla sniedzas simt piecdesmit jūdžu tālu; reaktivo bumbvedēju, kas lido ar sešsimt jūdžu ātrumu stundā, tās labākajā gadījumā.var uztvert ceturtdaļstundu iepriekš.

—    Labākajā gadījumā! — ņirgājās Makolejs, izvilkdams no alus kausa apakšas filca paliktni. — Tā pašlaik ir drūma teorija, mīļais. Vai tad jūs nebijāt klāt rezultātu novērtēšanā? Jau pagājušajā gadā, kad vēl bumbvedēji B-50 marķēja ienaidnieka lidmašīnas, uzbrucējs parādījās uz ekrana tikai astoņas minūtes ātrāk, pirms tas aizsniedza mērķi, — un pie tam B-50 lidoja tikai ar četri simti jūdžu ātrumu … Šoreiz mēs pieņēmām, ka sarkanie uzbrūk ar mūsu B-47 lidmašīnu, un tā parādījās tieši divas minūtes ātrāk. Tā taču bija katastrofa.

—    Kādi būtu jūsu secinājumi? — jautāja Šerps. Viņa sarunu biedrs, protams, pārspīlēja, bet zināms pamats tam bija… Šerps no jauna paskatījās uz Dorisu; Lojs tai kaut ko stāstīja.

Makolejs atgāza galvu un pūta pret griestiem bāli zilus dūmus; likās, ka tagad viņš sāks runāt par pašu galveno. — Secinājumi? Pavisam vienkārši — ka jaunu karu nevar novērst, ja ir tik laba aizsardzība, — viņš lēnām sacīja. — Kā šodien redzams, tad preti- * nieks ir noteikti mums priekšā. Jau vairāk nekā kopš gada krieviem ir ātrie bumbvedēji, un, ja būs vajadzīgs, daja no tiem sasniegs mērķi. Katrā ziņā mūsu aizsardzības sistēma tos neaizturēs uzsākt karti un ar varas līdzekļiem ievest komunismu visā pasaulē.

—    Kas tad tos aizturēs?

—    Bailes, :— prezidents atbildēja. — Bailes no mūsu pretsitiena sekām. Tikai tās var paralizēt ienaidnieku. Tikai tās var saglabāt mūsu drošību, — viņš sprieda, rotaļādamies ar alus kausa paliktni.

—    Ko, pēc jūsu domām, mums tagad vajadzētu darīt?

—    Iedvest viņiem vēl lielākas bailes.

—    Es nezinu, kā mēs to varētu izdarīt, ser.

—    Izgudrot jaunus, labākus no attāluma vadāmus šāviņus, — Makolejs atklāti paskaidroja. — Krieviem vajag iedzīt bailes 110 atomu ieročiem, un mūsu atomu ieročiem vienmēr jābūt iedarbīgākiem nekā viņējiem. Tā mēs vēl gadu desmitiem varēsim tos turēt bailēs.

—    Iespējams, — Šerps teica, — ka krievi domā tieši tāpat.

—    Protams, bet viņi šo sacensību neizturēs. Viņi gadā ražo piecdesmit miljonu tonnu tērauda, mēs — simt. Saimnieciskā ziņā viņi vēl arvien ir vājāki. Ja mēs piespiedīsim viņus visu naudu ieguldīt bruņošanās vajadzībām, viņi nevarēs paaugstināt dzīves standartu; ļaudis sāks sacelties pret režīmu, un kādu dienu visa sarkanā sistēma sabruks. Pavisam bez trokšņa, bez atomu kara, kuru mēs tagad, protams, vairs nevēlamies, jo risks ir pārāk liels.

—     Man negribētos ar jums strīdēties, ser. Bet es diez kā neceru, ka tādā veidā kas panākams. Krievi ir sīksti, tie droši vien nedumposies. Tie nedumpojās arī 1942. gadā, kad tiem klājās briesmīgi nejēdzīgi.

Makolejs nokratīja pelnus no sava cigāra. — Nu labi, — viņš sacīja. — Nav nekādas jēgas runāt tik abstrakti. Uz sirds man, lūk, kas: lai jūs izprastu to mūsu ieroču vērtību, kas vadāmi no attāluma. Tie ir ieroči, kam pieder nākotne. Mēs sāksim no tās vietas, kur parastā artilērija pirmajā pasaules karā netika tā- Jāk. Pašreizējie bumbvedēji un iznicinātāji nav nekas vairāk kā garlaicīgs un nedzirdēti dārgs bruņošanās pagaidu atrisinājums. Neviena pasaules valsts tagad vairs nedomā būvēt kaujas kuģus. Vēlākais pēc trim gadiem nevienam vairs ne prātā nebūs būvēt arī milzīgos bumbvedējus. Visas šīs lidlauku iekārtas, apkalpe un tā tālāk — cik tur gan netiek izdots, lai nogādātu līdz mērķim visai neievērojamu sprāgstvielu daudzumu.

—   Jūs gribat teikt, ka vairāk atmaksājas šāviņi, ko vada no attāluma.

—    Katrā ziņā! Ieroči tik un tā kļūst arvien dārgāki. Pienāks brīdis, kad mēs nespēsim par tiem vairs maksāt. Mūsu NATO draugi jau tiktāl nonākuši. Vai jūs zināt, cik 1944. gadā izmaksāja mūsu labākais vienvietīgais iznīcinātājs P-51 «Mustang», mister Šerp? Veselus sešdesmit tūkstošus dolāru, tātad tikpat daudz, cik divdesmit «Luxus-Cadillac».

Makolejs ievilka elpu; viņš arvien vairāk iesila, runādams par savu ražojumu. — Un vai jūs ari zināt, cik 1954. gadā maksāja vidējas kvalitates reaktivais iznīcinātājs, apmēram tāds kā F-86 «Sabre»? — viņš elsdams turpināja. — Četri simti piecdesmit tūkstoši, tas ir, vēl vairāk nekā septiņas reizes dārgāk! Pie tam pēc piecdesmit darba stundām tas ir nolietots un derīgs tikai lūžņiem. Turklāt pilota speciālā izglītība izmaksā apaļus deviņdesmit tūkstošus dolāru … Turpretī mana «Ugunsbite», kam nav vajadzīgs ne pilots, ne lidlauks, ne liela apjoma personāls, nav pat tik dārga kā vecais iznīcinātājs «Mustang» — tikai četrdesmit pieci tūkstoši dolāru. Ražojot lielos daudzumos, tā iznāk vēl lētāka.

—    Piedodiet, ser, — Šerps sacīja, pamanīdams, ka Dorisa pamāj ar galvu kapteinim; tas Šerpam itin kā iedzēla, un viņš savus iebildumus izteica asāk, nekā patiesībā vēlējās. — Man liekas, ka jūs te kaut ko sajaucat. Jūs taču nevarat iznīcinātāju salīdzināt ar «Ugunsbiti».

—    Katrs salīdzinājums mazliet klibo, — Makolejs piekāpās. — Es negribu, mīļais, no jums nekā vairāk kā tikai to, lai jūs, rakstīdams «U. S. News» savu ap skatu par manevriem, reiz visus šos faktus parādītu īstā gaismā. — Viņš ripināja alus kausa paliktni šurp un turp. — Varbūt jūs varētu garām ejot mazliet aizrādīt uz to celmlauža darbu, ko jau kopš gadiem veic mana firma. Ja mūsu valsts tagad šai ziņā ir labi apbruņota, tad tur sava daļa nopelnu ir arī drosmīgajiem zēniem Santa Monikā.

Edijs Šerps neteica nekā; viņš stingi raudzījās galdā. Šāds priekšlikums viņam nebija nekas jauns, bet šoreiz tas viņam nepatika. Tūlīt Makolejs teiks, ko viņš par to piedāvā. Šerps bija pārsteigts, cik taktiski Makolejs visu iesāka.

—    Protams, tas jums nedrīkst nest zaudējumus, — prezidents paskaidroja, pazeminādams balsi. — Es lieku priekšā ciešu sadarbību ar manu plānošanas biroju. Pie mums strādā kāds vācu «V 2» speciālists, un ar dažiem projektiem mēs esam priekšā visām pārējām firmām. Visas informācijās, ko aviacijas izlūkdienests atļaus, publicēt, vispirms nonāks pie jums. Jūs būtu pirmais, kas paziņo par «Sarkano kanariju». Jūs varētu ar to pelnīt lielu naudu.

• — Pateicos, es tomēr negribētu, — Šerps klusi teica. — Man nav iebildumu pret raķešu ieročiem, kas kalpo aizsardzībai; lai gan es pats neticu, ka krievi mums jebkad uzbruktu. Bet es neaizstāvēšu šīs velna bumbas, ko vada no attāluma, es nedarīšu to nekad, kamēr vien man būs skaidrs saprāts.

Prezidents kratīja galvu un mirkšķināja, it kā viņam kāds bez mazākā iemesla būtu iegāzis sejā šalti auksta ūdens. Taču tas pārgāja, un viņš atkal raudzījās uz visu nosvērti, laikam domādams, ka sarunu biedrs grib vienīgi panākt lielāku samaksu.

—    Jūsu firmas šāviņi, — Šerps sacīja, — nav aizsardzības ieroči. To prototipus es jau redzēju lidojam Āfrikā. Jūs taču neražojat zenitraķetes, vai ne?

—    Protams, ne, — Makolejs atbildēja; pierē viņam tagad parādījās vertikālā rieva. — Es taču jums teicu, ka vislabākā aizsardzība būs tā, ja iedvesīsim bailes. Tādās domās ir visi mūsu autoritativie valsts darbinieki: Niksons, Knaulends, Dalless, Le Mejs un Redfords — un vēl citi. Tā ir mūsu valdības oficiālā nostāja šai jautājumā. Vai jūs patiešām nepievienojaties šim uzskatam?

—    Nē. Mēs, amerikaņi un krievi, stāvam viens otram pretim kā romiešu gladiatori: abi kaili, un katram no mums rokā ass ierocis. Ja sāksim cīnīties, ik cirtiens būs nāvīgs; varbūt noasiņos abi. Iekams mēs kaļam vēl asāku, vēl bīstamāku ieroci, mums vajadzētu vispirms parūpēties par pienācīgām bruņām — tās, lūk, mums gan nepieciešamas.

Prezidents berzēja zodu. — Līdzīgi kādreiz izteicās arī Opejs32 , — viņš rūca. — Atcerieties, kā viņam klājās!

—    Jūs gribat man draudēt, ser?

—     Nē,. es vēlu jums labu. Esmu lasījis daudzus jūsu rakstus un zinu, ka esat spējīgs. Paklausieties, mister Šerp, jūs patlaban nedomājat pietiekami loģiski. Jūs taču nevarat mūsu kara aparaturu iedalīt vienkārši aizsardzības un uzbrukuma ieročos, vienus slavēt un otrus nolādēt. Tie abi ir ciešā sakarā, un starp tiem nevar novilkt dalījuma svītru, mīļais. Reak- tivais iznīcinātājs «Sabre» spēj notriekt ienaidnieka bumbvedēju, bet tāpat tas var pavadīt savējos uzbrukumā vai arī pats aizvest vienu «A» bumbu. Mana «Ugunsbite» spējīga nogremdēt krievu kara kuģus, ja tie tuvotos mūsu piekrastei, bet to var arī palaist no tādiem tāliem atbalsta punktiem kā Okinava, Tule vai arī no šīs pašas Firstenreitas un izmantot aizstāvēšanās karā pret sarkanajiem.

• — Pareizi.

—     Jā! Te nu izbeidzas jūsu gudrība, vai ne? Vēl ne? Tagad klausieties! «Terrier» izgudrotājs Konvers Pomonā būvē arī garo distanču bumbvedējus B-36. Vai jūsu acīs viņš ir agresivs paklīdenis, tāpēc ka būvē B-36, vai arī cēls tēvzemes aizstāvis, tāpēc ka ražo «Terrier» 33 ? — Prezidents atturīgi smaidīja; viņš saknieba lūpas, zods izcēlās asāk, un acis samiedzās šauras. Tā bija dīvaina sejas izteiksme, kurā sakusa kopā iedomība, uzjautrināšanās un uzvaras apziņa. Viņam sagādāja baudu pieteikt savam partnerim matu.

—    Jūs ražojat abus, jo ar to pelnāties, — Serps nevarīgi nomurmināja.

—    Un es pīpēju cigārus, jo man tie garšo, — Makolejs sacīja, — tā ir tikpat oriģinālā atziņa. Mister Šerp, neizvairieties! Vai pēc jūsu domām «Terrier» un B-36 ražotāji ir cēli ļaudis — vai arī tie ir nelieši?

—    Tie ir veikalnieki.

—    Pareizi. Tā ir pilnīgi sagadīšanās, ka mana firma specializējusies uzbrukuma ieroču ražošanā. Varbūt tas tāpēc, ka mans «V 2» profesors lielāko tiesu ieteic šādus savus izgudrojumus. Tieši tur parādās viņa īpašās spējas, vai varbūt arī nacisti viņu toreiz saskrūvējuši šai virzienā, kas lai zina. Jūs taču negribēsiet man nopietni apgalvot, ka es vēlētos izraisīt atomkaru tikai tāpēc, ka manās mājās gatavo tālšāviņus.

—    Nē, bet tāds iespaids rodas.

—   Jūs tātad atzīstat, ka jūsu iedalījums aizsardzības un uzbrukuma ieročos ir idiotisks?

Edijs Šerps klusēja. Viņš salika kopā pirkstgalus, tie mazliet trīcēja, un pēc isa brīža teica: — Vajadzētu aizliegt visus atomieročus. Visā pasaulē.

Makolejs skaļi smējās. — Tad jau jūs aizstāvat komunistu pozīcijas, mans mīļais. Es domāju, ka esat tikai Openheimera zēns, bet jūs jau gribat Ameriku atbruņot, gluži tāpat kā tie puiši tur Maskavā.

—    Man ar komunistiem nav nekāda sakara, ser.

—    Cerams. Ja jūs kādreiz uzaicinātu ierasties kādā komisijā, būtu labi, ja jums gaditos stiprs aizstāvis. Ar mūsu palīdzību jūs varētu droši tikt vaļā pat no «FIB». Mister Šerp, jums ir talants. Padomājiet vēl … Jums nav jāatbild tūliņ, apsveriet manu piedāvājumu.

—    Pateicos,,ser, — Edijs teica, — man nav iebildumu pret šādiem darījumiem. Labu informāciju dēļ mēs, žurnālisti, darām visu. Bet, ja jūs prasāt, lai atsakos no savas pārliecības, lai slavēju šīs velna bumbas, kuru priekšā ikviens dreb, tad, diemžēl, to es nevaru.

—     Labi, — Makolejs atbildēja, — vairāk par to 'nav ko runāt. Uzskatiet šo sarunu par izbeigtu! —

Viņa sārti brūnā seja piesarka vēl tumšāka, tomēr viņš lieliski savaldījās, iebāza alus kausa paliktni svārku kabatā un piecēlās.

Durvīs parādījās virsleitnants Rodnejs. — Dāmas un kungi! — viņš sauca. — Lūdzu, esiet gatavi, pēc piecām minūtēm dosimies tālāk!

Patricija pietraucās kājās. — Paldies dievam, paldies dievam! — viņa izdvesa un vai piecdesmito reizi paskatījās pulkstenī: bija bez septiņām minūtēm pieci.

—     Nepatīkama aizkavēšanās, — piebilda Dr. Spensers, pieceldamies reizē ar viņu. — Paraugieties uz prezidentu, mis Binčija! Gandrīz liekas, ka viņš nav apmierināts ar ēdienu.

—     Vai jūs nemaz nepriecājaties? — Ricbards Lojs vaicāja. — «Septiņi-četri-četri» droši vien jau ir pie Dānijas piekrastes, starp Esbjergu un Siltu.

Dorisa domīgi pamāja.

—     Vai arī viņam nav garšojis alus, — sekretārs murmināja.

—    Tā, bez šaubām, bija kļūda — izmantot kara lidmašīnu, — Patricija piebilda.

—     Bez šaubām, mis Binčija, — Dr. Spensers nopietni teica.

Aizmugurē čerkstēja patafons; Bings Krosbijs dzie- dājaj «Take me in your arms .. .» [11]

Arā plakšķēja lietus.

Šoreiz Lojam izdevās «džipā» nosēsties blakus Dorisai. Viņas pieskaršanās padarīja to vai traku, viņš nespēja izteikt ne vārda un vēlējās, kaut brauciens ilgtu mūžīgi. Viņa bija to apbūrusi. Pirmīt braucot viņš bija ar sarūgtinājumu vērojis Edija pūles būt interesantam, viņa praktiskos priekšlikumus, viņa saistošo tērzēšanu; šī dīvainā rotaļa jau bija sākusies ar neskaidro norunu Tripolē, un Lojs nezināja, kā tā beigsies Oslo. Bet nu viss likās citādi, nu viss bija labi.

Viņš slepeni paspieda tās roku. Dorisa to atļāva, jā, viņam pat šķita, ka tā atbildētu viņa maigumam. Kapteiņa acis likās kā aizplīvurotas; tā tas notiek ar

katru, ko pārņēmis neaprakstāms prieks; Meitene viņam šķita brīnišķīga. Pirmo reizi uzmācās domas šķirties no Džoanas un uz visiem laikiem palikt pie Dorisas, celt kopā ar to jaunu dzīvi. Kopā ar Dorisu sākt jaunu dzīvi! Šī fantastiskā iedoma plauka viņa dvēselē, lai gan viņš vēl pilnīgi neaptvēra tās sekas. Tā mulsināja viņu.

Lojs juta, ka pārāk maz dotu tikai kāds paviršs piedzīvojums ar šo jauko būtni — kādas divas vai trīs kopā pavadītas dienas. Ar to viņam nepietiktu, viņš gribēja to vienmēr savā tuvumā. Lojs mēģināja iejusties tās stāvoklī. Kāpēc gan lai viņa ar to nevarētu precēties? Dorisai bija divdesmit četri gadi, tātad laiks par to padomāt; Dorisa bija ļāvusi arī nojaust, ka viņš tai patīk; meitenei trūcīgi apstākļi, bet viņš ir virsnieks. Tas viņam iedvesa drosmi.

Kapteinis sāka Dorisu salīdzināt ar savu sievu. Džoana bija sešus gadus vecāka par viņu; tas bija manāms. Tie gan labi satika, nekad nestrīdējās, bet Lojam tas likās vairāk viņa nopelns… Viņš bija pacietīgs, bez pretenzijām un lielāko tiesu nedzīvoja mājā. Uzmanīgi vērojot, jāsaka, ka viņu kopdzīvei nu jau ilgi trūka īsta jaukuma. Džoana prata gan rakstīt aizkustinošas un ļoti maigas vēstules, taču, padzīvojis pāris dienu Londonā, viņš jau sāka garlaikoties, klausīdamies sievas runās par ledus skapi vai televizoru, par dažādiem mājsaimniecības piederumiem un modēm;* viņam apnika arī tās ikdienišķā rosība un pārāk biežā plātīšanās ar koledžā iegūtās gudrības atliekām, uz ko viņa bija neciešami iedomīga. Patiesībā viņus laulības dzīvē saistīja tikai pieradums un abi bērni, bet vairs nekādas īstas un stipras jūtas. Protams, Lojs atzina, ka Džoana ar visiem šiem trūkumiem tomēr bija laba sieva; sagādādams tai sāpes, viņš pats mocīsies visvairāk. Viņi turpināja savu ģimenes dzīvi tāpat kā miljoniem citu, un Lojs būtu palicis pie Džoanas arī turpmāk, gadu pēc gada, ja vien neuzsmaidītu laime iepazīt Dorisu. Dorisa bija ne tikai jaunāka un pievilcīgāka par Džoanu, bet arī dabiskāka, īsta sieviete, tāda, par kādu viņš allaž bija sapņojis. Viņš gribēja to iegūt un tādēļ uzskatīja, ka ir pareizāk un labāk, jā, pat godīgāk nemodināt viņas mīlu ar banalu flirtu. Viņai vajadzēja tam piederēt pavisam, ne tikai kādas pāris dienas, bet gan šodien un vienmēr.

—    Ko jums Edijs pirmīt teica? — viņš pēkšņi greizsirdīgi vaicāja.

—     Ak, dažādus niekus! — viņa atčukstēja. — Piemēram, ka jūs esot precējies . . . Bet es viņam liku saprast, ka mani tas neinteresē.

—    Jūs esat lieliska, Dorisa!

—    Es labprāt gribētu, lai ar jūsu muļķīgajām derībām reiz būtu miers, — viņa teica. — Tad jums paliktu septiņas mārciņas, un kopā ar to, kas man ir, mums Oslo pietiktu. Nav jau jāšķiežas.

—    Bet ja nu es pazaudēju pat to, kas man ir?

—    Vienalga, — Dorisa klusu atbildēja, un viņas mati glauda tam zodu.

Viņa bija brīnišķīga. Viņa neraizējās, ka maz naudas, ja tikai tie varēja būt kopā .. . Par to domājot, Loja fantazija iekvēlojās. Viņš saprata, ka, šķiroties no Džoanas, bagātīgi jāatlīdzina sievai. Tā saņems māju ar visu iekārtu un kādu dienu sastaps citu draugu, ar ko kļūs laimīgāka .. . Viņš bija atradis labu atrisinājumu, viss nokārtosies laimīgi. — Tu esi lieliska, Dorisa, — viņš murmināja neskanīgā balsī un juta, ka tā pavisam maigi noglauda viņa roku.

Tad «džips» apstājās, viņi izkāpa un devās augšup pa pārbīdāmajām kāpnēm; tās bija slidenas no slapjuma un dubļiem. Izliektās alumīnija durvis aiz viņiem aizcirtās; laukā vēl vienmēr lija.

Apmēram pulksten sešpadsmitos piecdesmit trīs minutēs «USAF /B-36/ 744» aizsniedza gaisa telpu virs Ķī- les līča. Saskaņā ar Firstenreitas radiostacijas norādījumu šī lidmašīna pirms nepilnas stundas, — kad «USAF /C-121/ 860» nosēdās Firstenreitas lidlaukā, — lidojot pāri Beļģijas un Holandes robežai, pagriezās mazliet pa labi un pie Nordhornas pameta aiz sevis Rietum- vācijas robežu; tad tā pārlidoja Oldenburgas un Bre- merbafenas priekšpilsētas, šķērsoja F.lbas grīvu četras jūdzes uz dienvidiem no tās vietas, kur tā ieplūst Zie- meļu-Baltijas jūras kanalā, un, turēdamās paralēli tam, divdesmit trīs tūkstoši pēdu augstumā pāršāvās pāri Šlezvigai-Holšteinai. Patlaban tā attiecībā pret ģeogrāfisko garumu lidoja 45° leņķi — ne vairs 23° — un nedevās vairs uz Oslo, bet gan taisnā cejā uz Kopenhāgenu, vēl arvien vezdama F-84 «Thunderstreak» iznicinātāju (kas bija spējīgs startēt katrā brīdi, aizvest uz mērķi atombumbu un pēc tam atkal paslēpties zem savas lidojošās bāzes). Lidmašīnas korpuss līdzinājās pelēkam, patievam cigāram.

—     Jauna pārraide no Firstenreitas, Bed, — otrais pilots ziņoja. — Mums jānolaižas Kastrupas lidlaukā Kopenhāgenā un jāapmaina «Thunderstreak» pret helikopteru «Sikorsky».

—    Man jau līdz kaklam, — komandieris Kleitons kurnēja. — Kādēļ — to viņi droši vien neteica?

—     Kā nu ne! Kāda zviedru lidmašīna virs jūras cietusi avariju; mums jāpiedalās glābšanas darbos. Viņi grib izmēģināt kādu jaunu metodi, sīkāk par visu paziņos Kastrupas lidlaukā … Un vai tu zini, kas šo pavēli tikko nodeva?

—    Nu?

—    Tas pats greizais ķēms Anasts.

—    Šis mērkaķis mani uztrauc.

—     Vienā rāvienā tas jau sēž Firstenreitā! Droši vien nav atkomandēts uz īsu laiku. Protams, viņš paliks tur.

—    Tad mēs no šā tiksim vaļā.

—     Es varu galvot, ka viņam tur ļoti trūks «elektriskā». Tur jau var dažādi nosist laiku, bet «maro- kaņu elektriskā» tur nav.

—    Neklabi tik daudz! — leitnants Kleitons uzsauca.

—     Un Portliotejas jaunekļi — tie ari viņam tur trūks, ha-ha!

—    Džoj, turi muti!

—     Bet es viņam to novēlu, — otrais pilots teica, sizdams sev pa gūžām. — Kāpēc viņš toreiz berberu pilī tik muļķīgi izturējās? Franči blakus priecājās cauru nakti, bet mēs tik rokas noplātījām … Kaut kas tāds tomēr reiz atriebjas, vai ne, Bed?

Komandieris Kleitons neatbildēja. Viņu garlaikoja šī pļāpāšana. Viņš raudzījās cauri biezajam pleksistiklam mākoņu vālos, kas neļāva saskatīt zemi. Kleitons bija noguris, un viņu nomāca neziņa … Kā iemidzinādami dunēja seši milzīgie motori.

7

Fils A. Rodnejs pastūma prom tērauda vākos iesieto borta žurnālu, kas atradās uz stūrmaņa galda, un piesprādzējās. Leitnants Martins bija viņam parādījis benzina kalkulaciju; tā kā vajadzēja mest līkumu pāri Baltijas jūrai, — tā pavēlēja majors Fords, — bija jānolido septiņi vai arī astoņi simti jūdžu vairāk, nekā paredzēts. Apkalpes prombūtnes laikā spārnu bākās tika iesūknēts papildu degvielu krājums; Flips Laskijs bija uzraudzījis pārsūknēšanu.

—     Tātad viss būtu kārtībā, — Rodnejs nomākts teica. Viņš strauji ieslēdza galveno magnetu, kamēr Laskijs iedarbināja starteru un iekšējo labā borta motoru. Komandieris pagaidīja ceturtdaļminuti, klausīdamies apslāpētajā rūkoņā, kas nāca no startera sajūga, tad padeva mazliet uz priekšu šā motora gāzes sviru . . . Kaut kas noblīkšķēja, un sekoja smaga, vienmērīga dunoņa. — Laid vaļā, Flip! — viņš ar pūlēm izteica. Laskijs uzmeta viņam no sāniem izbrīnījušos skatienu un iedarbināja pārējos trīs motorus.

Pats pēdējais ienāca mechaniķis O'Konors, ziņodams:

—    Skrietuļu balstu aizturbultas un septiņi pasažieri uz borta.

—    Septiņi? — jautāja Flips Laskijs.

—    Hm, — O'Konors norūca.

—    Vai tu nemaldies, Mike?

—    Nē, tā ir, — Rekss Martins īsi noteica.

—    Viens vairāk? — Laskijs vaicāja.

—     Labi, ka nav divi, — smalkā balsī piezīmēja mazais Bārts, — ja būtu divi vairāk, tad pavisam trīspadsmit . ..

—     Nemuļķojieties, zēni! — komandieris aizkaitināts uzsauca. — Palieciet klusu! — Viņš pārbaudīja stūru darbību un benzina pievades sistēmu, kamēr lidmašīna ripoja uz starta ceļu. Viņa skatiens slīdēja pā.'i trim dučiem skalu, kas atradās uz instrumentu puits. Rodnejs pārliecinājās, vai eļļas spiediens pareizs, vai temperatūra ir tāda, kā vajag, un katrs motors attīstīs savu jaudu, vai aviohorizonts ir izslēgts un augstuma rādītāji nostādīti.

—    Trīspadsmit vīri uz borta, — aiz viņa muguras čukstēja Achils Bartolomejs, — kaut tikai tā nebūtu, Mike … Tad kaut kas notiks.

—    Mierā! — Rodnejs kliedza. — Sasodītie!

Mazais Bārts sarāvās; tādu viņš virsleitnantu vēl

nepazina. Bārts tūliņ metās pie darba. — «USAF Astoņi-seši-nulle» izsauc Firstenreitas kontroles komandpunktu, — viņš runāja mikrofonā. — Esam gatavi startēt.

—     Roger, — skanēja atbilde. — Norādījumi lidmašīnai «Astoņi-seši-nulle». Uzņemiet kursu 356, tikai ne- pārejiet tūliņ uz divdesmit trīs tūkstošiem, bet ieturiet piecpadsmit tūkstošu pēdu augstumu Augšējos stāvus aizņēmušas lidmašīnas «Svvīssair», «Sabena»34 un kādas «Trans VVorld Airlines» 35 ragavas. Aiz Hanoveras varat pacelties līdz deviņpadsmit tūkstošiem pēdu, uz ziemeļiem no Bartelsdorfas — līdz divdesmit trim tūkstošiem.

—    Roger.

—    Ievērojiet lidošanas kārtību uz devītās gaisa trases! Jūs vairs neatrodaties Āfrikā; te ceļi aizņemti.

—    «Astoņi-seši-nulle» kontroles komandpunktam: mēs te pie jums izlaidīsim garu, esam gatavi.

— Laimīgu ceļu! «Astoņi-seši-nulle» … startēt!

Fils A. Rodnejs lēnām piedeva gāzi; ar ievingrinātu roku viņš rūpējās, lai visi četri motori darbotos vienādi. Tie rūca, traukdamies lietū, un to dārdoņa skanēja pāri bezgalīgajam plašumam, ko pildīja blāvi miglas vāli. Aizslīdēja betona ceļš zem viņiem, un arma- turu pults sāka darboties, it kā būtu saņēmusi grūdienu. Zaļi mirdzošie benzina manometra, apgriezienu skaitītāja un citu instrumentu rādītāji apstājās. Rodnejs vēroja skalas un atdeva gāzes sviru otrajam pilotam. Kad tachometrs rādīja astoņdesmit piecu jījdžu ātrumu, viņš uzmanīgi pievilka stūres ratu, — vienīgi tik daudz, lai priekšējais ritenis viegli paceltos no zemes. Lidmašīna «rija» slapjo, pelēko betona ceļa lenti, ātrums pieauga. Sasniedzis simt divdesmit piecas jūdzes, Rodnejs atkal lēnām pievilka stūri, starta ceļš pazuda; viņi lidoja.

—    Ievilkt skrietules! — viņš skarbi pavēlēja.

Mike O'Konors aiz Rodneja muguras augstu pacēla

kādu sviru — uz instrumenta pults apdzisa divas zaļas ugunis .. . Virsleitnants zināja, ka tagad hidrauliskā ierīce ievilka ķermenī milzīgos skrietuļu pārus. Viņš sakoda zobus un kādu bridi noturēja lidmašīnu «Astoņi- seši-nulle» līmeniski, jo ātrums nozīmēja drošību. Ar simt četrdesmit jūdžu ātrumu viņi patlaban joņoja pāri lidlauka robežai — pat ja pārstātu darboties divi motori, vēl būtu iespējams apmest cilpu un atkal labi nosēsties.

Rodneja balss pārskanēja motoru troksni un kabines ventilatora pieaugošo šņākoņu: — Pacelšanās jaudu!

Flips Laskijs pavilka gāzes sviru mazliet atpakaļ un kādu bridi knibinājās ap slēdžiem, lai izmainītu pro- peleru soli; viņš tos visus pēc kārtas nostādīja tā, ka tagad četri motori dārdēja kā viens.

—    Starts — septiņpadsmit nulle deviņi, — leitnants Martins aizmugurē sauca, ierakstīdams noteikto laiku tērauda vākos iesietajā grāmatā.

Komandieris Rodnejs tagad lidoja pēc radiokom- pasa. Trīsdesmit jūdzes šaipus Kaseles viņa lidmašīna ievirzījās devītajā gaisa trasē (Hamburga—Frankfurte p. M.); tur vajadzēja būt daudzām civillidmašīnām. Bez tam viņš šķērsoja vienu no trim gaisa koridoriem — to, kas atradās dienvidos. Sie koridori savienoja Rieturn- vāciju ar Rietumberlini, un te klaiņoja arī kara lidmašīnas. Ielidojis šeit, Rodnejs vairs nekā nevarēja saredzēt, ne ari zināja pārējo lidmašīnu atrašanās vietas; tomēr viņš nebaidījās, ka varētu ar kādu no tām sadurties, jo daudzo kontroles komandpunktu labi apmācītie darbinieki vēroja, lai viss norisētu gludi. Nē, ne jau tas viņu nomāca.

Viņš skatījās sānis uz kādu elektronisku ierīci, kas rādīja, kad viņa lidmašīna iekļūst radioviļņu joslā. Kontroles komandpunktu ļaudis lidmašīnu «Astoņi-seši- nulle» redzēja savā radarā; tur tā parādījās kā zaļš punktiņš, kas lēnām dodas pāri ekranam. Nekas slikts nevarēja atgadīties. Kopš šā brīža lidojums norisēs automātiski; to vadīs no aviacijas bāzēm kā vienu no tām magneta lentēm, ar kuru palīdzību bija iespējams uzturēt gan telefoniskus, gan radio sakarus. Viss risināsies patstāvīgi, līdz Jcamēr viņš nonāks virs Baltijas jūras… Vai krievi jau redz viņu ari savā radarā? Viņš lidoja paralēli demarkacijas līnijai, augstākais divdesmit jūdzes uz rietumiem no tās, bet to krievu aparatu iedarbības josla, kuri atrodas virs Tīringas mežiem, pat šādos laika apstākļos sniedz tālu pāri Frankfurtei, pat līdz Pfalcei… Rodnejs atvairīja šādas domas.

Lidmašīna izslīdēja no mākoņu segas; pa bakborta logu iespīdēja pārsteidzoši spilgta pēcpusdienas saule, sildīdama Rodnejam plecus un kreiso sejas pusi; uz pleksistikla mirdzēja lietus pilieni. Saule atklāja ie- skrambājumus uz instrumentu pults un plaisājumus laika zoba sagrauztajā popēto sēdekļu ādā; Rodnejam likās, ka saule nevajadzīgi izceļ mašīnas vecumu. Tā bija spilgta un ļauna saule, tās žilbinošā gaisma nedarīja viņam nekādu prieku.

— Mūsu kaste nu jau noskrējusi savas astoņi tūkstoši stundas, un to vajadzētu atstāt pārbaudei, — Flips Laskijs ierunājās, bet Rodnejs nekā neatbildēja. Kad tie bija sasnieguši piecpadsmit tūkstoši divi simti pēdu augstumu, viņš viegli nospieda stūres sviru un mēģināja uzmanīgi pāriet uz piecpadsmit tūkstošiem. Tas izdevās. «Astoņi-seši-nulle», lai gan jau veca, darbojās nevainojami un it kā rotaļādamās paklausīja viņa rokai; arī virs Baltijas jūras tā darīs visu, ko vien viņš no tās prasīs … Pilots bija mazliet pārsniedzis norādīto augstumu un tad atkal nolaidies zemāk, tagad lidmašīna devās uz priekšu «soļiem». Tas bija grūts paņēmiens un reizēm pat neizdevās, īpaši sākot garas distances lidojumu, kad lidmašīna tikko kā bija uzņēmusi visu degvielu krājumu. Bet Rodnejs to veica; ar tādu pašu rutinu viņš izpildīs arī pārējos uzdevumus, kas lo šovakar sagaida. Pie velna, — un kādēļ gan ne?

Viņš sasniedza devīto gaisa trasi. Vācu gaisa trases bija apgādātas ar signalugunīm; stūrmaņa palīdzības te vairs nevajadzēja, ar radiokompasu viņš pats taustījās no vienas uguns uz otru. Tabula, kas atradās viņa priekšā, atklāja, ka Hanoveras Langenhagenas stacija raida savus signālus uz trīs simti piekto frekvenci. Tā nu Rodnejs rīkojās ap kompasu, līdz kļuva redzams skaitlis «trīs simti pieci», tad resna, zaļa svītra — virziena rādītājs — norādīja viņam, kur jālido. Otra svītra noteica kursu, kādu lidmašīna uzņēma patiesībā. Tagad vajadzēja tikai stūrēt tā, lai viena svītra seglu otru — tad viņš ieturēs īsto kursu Hanoveras lidlauka kontroles zonas virzienā. Pārlidojis pāri šai signal- ugunij, viņš noraidīja pa radio ziņojumu: — «USAF Astoņi-seši-nulle» atrodas virs Hanoveras, pulkstenis septiņpadsmit divdesmit astoņas minūtes, augstums piecpadsmit tūkstoši pēdas, lidojam virs bieziem mākoņiem, Hamburgā paredzēts nonākt pulksten septiņpadsmitos četrdesmit piecās. — Nākošais ziņojuma punkts bija Bartelsdorfa pie Lineburgas silāja ziemeļrietumu malas, kur devītā gaisa trase pagriezās par četrdesmit grādiem uz labo pusi un virzījās uz Libekas līci, lai apvienotos ar Skandinavijas trasi. Saskaņā ar tabulu Bartelsdorfa raidīja uz trīs simti trīsdesmitās frekvences; Rodnejs atkal ieslēdza kompasu, un viss sākās no jauna. Sāds lidojums bija pavisam kas cits nekā Zie- meļafrikā, nekā virs reti apdzīvotiem apgabaliem vai atklātas jūras; šeit viņš lidoja «pēc svītras norādījuma»; viņu vadīja signalugunis, bet viņš visu tik labi pārzināja, ka tas šķita nevajadzīgi un vienmuļi. . . pat līdz nelabumam. Drīz tas viss beigsies; taču viņš nekad nedomāja, ka tie vēl tagad, kad viņam atlicis strādāt tikai pāris mēnešu, uzdos tādu nopietnu uzdevumu. Kā teica majors Fords atvadoties: «Mēs izvēlējāmies jūs, virsleitnant, jo zinām, ka uz jums var droši paļauties un ka jūs esat viens no piedzīvojušākiem bumbvedēju pilotiem.» Un ģenerālis Bairds, kuru viņš cienīja, kura balss skanēja tik silti un kurš viņam likās tik simpātisks, bija piebildis: «Jums, mans mīļais, trūkst varbūt vēl vienīgi ordeņa «Distinguished Flying Cross».» — Ha-hal Viņam trūka kaut kā cita — varbūt desmit tūkstoši dolāru, bet nevis kāds ordenis.

Rodnejam likās, ka viņš atkal redz savā priekšā B. B. B. ar eleganto ģeneraļa cepuri ieslīpi uz sirmās galvas, redz, kā tas zīmīgi smaida, salicis rokas uz muguras, griezdams riņķī savu spieķīti. B. B. B. no saviem ļaudīm neprasīja neko tādu, ko nebūtu bijis gatavs darīt ari pats, to viņš diezgan bieži bija pierādījis gan Arktikā, gan Klusajā okeānā, gan virs Korejas. Viņš katrā ziņā bija runājis nopietni — jā, liekas, pat ļoti nopietni. Bet kāda vērtība gan būs šim ordenim «Dis- tinguished Flying Cross», ja viņš, Rodnejs, dosies mājup pie Mables? Vai tas viņam palīdzēs tikt pie kāda naudīga vīra un blakus savai garažai ar spiralveida uzbraucamo ceļu uzcelt komfortablu daudzstāvu garažu, uzcelt daudzstāvu namu ar autoliftu? Vai tas viņam palīdzēs atrast tādu puisi, kas nav vis skrējis pazaudēt galvu Korejas ugunīs, bet pa to laiku centīgi taisījis mājās naudu?

Rodneja vaigu muskuļi raustījās. Viņš lūkojās uz savu radiokompasu, lai gan tā adatas darbojās nevainojami — resnākā sedza tievāko. Viņam aizmugurē pļāpāja O'Konors un Bārts; laukā saule lēja žilbinošu gaismu pār fantastisko mākoņu jūru. Bet viņš nerunāja ne vārda un nelūkojās ari laukā. Tikai tad, kad viss jau būs garām, viņš atkal varēs runāt, skatīties, priecāties, varēs atkal dzīvot. Tagad Rodnejam eksistēja tikai pavēle … «Automāts Rodnejs,» viņš nikni nodomāja.

Kluba telpās izdzisa signāls «nepīpēt», un seši ceļotāji atbrīvojās no siksnām. — Kaptein, vai jūs arī viņu redzējāt? — Dorisa ierunājās.

Lojs paliecās uz priekšu. — Ko tad?

—     Es nezinu. Kādu kungu civilā apģērbā. Neilgi pirms starta to pieveda pie kāpnēm kāds «džips», bet, vai viņš iekāpa, to neredzēju.

—     Kāds jauns pasažieris? — Šerps vaicāja. — Kādēļ viņš nenāk iekšā?

Dr. Spensers pagriezās. — Te taču vairs nav vietas.

—     Man ari likās, — Patricija sacīja, — it kā ieejas durvis vēlreiz būtu aizcirtušās; mēs tad bijām jau piesprādzējušies.

—     Bortmechaniķis nāca cauri pēdējais, — Lojs atcerējās.

—     Viņš nāca agrāk, — Patricija teica. — Durvis aizcirtās pēc tam. Likās, kāds būtu aizšāvis bultu. Lūk, te — man aiz muguras.

—    Mechaniķis nāk vienmēr pēdējais, mis Binčija.

—     Bet kaut kas noblīkšķēja tieši šeit aizmugurē.

—    Kas tā par smieklīgu noslēpumainu izturēšanos, — Makolejs nikni pavērās uz pretējo kabines pusi. — Pilots mums vēl joprojām nav paskaidrojis, kāpēc vajadzēja pa ceļam nolaisties. Viņš to acīm redzot neuzskata par vajadzīgu.

—    Viņam droši vien tā bija pavēlēts, — Dr. Spensers mierināja.

—    Varbūt kāds bezbiļetnieks, — Patricija čukstēja. Viņa drebinādamās sacēla plecus. — Mums aizmugurē kaut kas noblīkšķēja.

Dorisa viegli pasmaidīja. — Mazliet nepatīkami… vai jums tā neliekas, kaptein?

—     Es paskatīšos, — Richards Lojs teica, aši pieceldamies un iziedams pa dibendurvīm no kluba. Viņš gan neticēja, ka kaut kur lidmašīnas pakaļgalā atradīs kādu nepiederīgu pasažieri; to, ko stāstīja abas meitenes, viņš pat apšaubīja. Bezbiļetnieki ne tikvien nebrauktu šurp ar «džipu», tie arī nekad neiekāptu pēdējā mirklī, bet gan paslēptos vairākas stundas pirms starta kādā nomaļā lidmašīnas kaktā. Meitenes droši vien maldās — Firstenreitas gaisa spēku bāzes drūmā atmosfēra tās uzvedinājusi uz šādām dīvainām domām … Taču viņam likās, ka Dorisa nopietni baidās; tāpēc vajadzēja kaut ko darīt, lai izklīdinātu tās bailes.

Gaitenis, kas veda uz mazgājamo telpu, bija tukšs. Lojs paskatījās arī aiz priekškara, kur atradās drānu novietne; šķiet, ka viegla gaisa strāva būtu to sakustinājusi. Tad viņš nonāca līdz telpai, kur glabājās rokas bagaža un kur pirms divarpus stundām viņš ar milzīgu satraukumu bija izvilcis no sava čemodānā kausu, bet vēlāk nomierinājies un atkal atlicis to atpakaļ; Lojs, to atceroties, pasmaidīja. Viņam likās, ka kopš tā brīža pagājušas jau vairākas dienas. Tas viss nu bija garām; tagad viņš zināja, kā iegūt meiteni.

Lojs paraudzījās mazgājamā telpā … tukša. Viņš pārlūkoja arī visas blakus kabines borta labajā pusē, kabatas baterijas gaismā apskatīja visas sienas, visas tumšās nišas. Beidzot viņš nospieda «Off Limits» kabines durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas.

Kapteinis satrūkās. Kāpēc tās bija aizslēgtas? Troksnis, ko Patricija bija saklausījusi, tātad varēja rasties, ja kāds slēgtu šis durvis … Varbūt no iekšpuses? Viņa šo troksni būs dzirdējusi tad, kad borta mechaniķis gāja cauri kabinei. Tātad no iekšpuses! Vai patiešām tur kāds sēdēja, pie šiem vecajiem konteineriem? Lojs paraustīja rokturi un pusbalsī uzsauca «hallo» … Bet neviens neatbildēja.

Lojs apgriezās. Viņu pašu tas diez kā neuztrauca, bet Dorisu nu nekādi nevarēs nomierināt, ja pastāstīs par aizslēgtajām durvīm. Vajadzēja uzzināt, kas tur slēpjas. Viņš atspieda muguru pret gludo un auksto aluminija sienu. Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka konteineri gan bija veci, bet ne to saturs. Viņš neko nebija aizmirsis, tikai, domājot par Dorisu, uz brīdi tas bija izgājis viņam no prāta. «Izgatavojusi un iesaiņojusi Dže- fersona Fūda firma Čikāgā 1953. gadā» — tā bija rakstīts uz kārbas … «Ak dievs, tam taču visam bija kāds sakars!»

Pasažieris, kas atradās konteineru sekcijā, sastinga un aizturēja elpu, jo redzēja pakustamies durvju rokturi un dzirdēja kādu saucam «hallo». Taču viņš klusēja, jo domāja, ka tas nekādā ziņā nav no apkalpes ļaudīm. Pilotiem bija atslēga pašiem, tāpat kā viņam, tie vienkārši ienāktu iekšā, ja vēlētos runāt. Pārējiem te nebija ko meklēt. Viņam bija stingri noliegts ieiet pie tiem un nebija arī atļauts atstāt šo telpu; tiem nedrīkstēja būt ne jausmas par viņa klātbūtni. Viņš gan parasti mēdza apsvērt, cik šādas pavēles ir prātīgas, un tikai tad tās izpildīja; šoreiz jau Firstenreitā viņā bija radusies zināma nepatika, dzirdot īpaši uzsvērtos vārdus, ar kādiem viņam deva šo norādījumu. Trīcošām lūpām viņš nekustīgi palika stāvam zem pusaizsegtā iluminatora, līdz dzirdēja soļus attālināmies.

Tad tas aši piecēlās, paklausījās un izstaipījās, Jā ka locītavas ieknakšķējās. Viņš bija slaika auguma skaists vīrietis, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, gaišiem matiem, labi veidotu pakausi un maigu, bāli sārtu seju. Viņa rokas, kas patlaban aptvēra iluminatora augšējo ietvaru, bija slaidas un spēcīgas, ar šaurām locītavām; pirkstus nerotāja gredzeni.

Viņš stāvēja ēnas pusē, stipri uz priekšu noliecies, raudzījās mākoņu kalnos, kuru žilbinoši baltās virsotnes slīdēja garām divi tūkstoši pēdu zem viņa, un elpoja aizgūtnēm, savilcis šaurās, gaišās uzacis. Viņam šķita, it kā dobjajā motoru dārdoņā saklausītu mežonīgas, trakulīgas mazurkas ritmus; sajutis smalku smaržu, viņš iztēlojās, ka redz jaunas dāmas gaisīgos balles tērpos līgojam šurp un turp, virpuļojam zem mirdzošiem kroņlukturiem pa senām ampira zālēm… un blakus to kavalierus, kas tās ielenc grūstīdamies, lēkādami, piešus sasizdami vai ceļos mezdamies un uzvaroši smaidīdami. Cik dīvaini! Kad viņš domāja par zaudēto dzimteni, vēl skaidrāk nekā kara, bēgļu gaitu un nabadzības baismīgās ainas viņam acu priekšā pavīdēja šie nenozīmīgie tēli.

Viņš neredzēja vairs mākoņus, bet gan dzimtās puses smilšainos paugurus, starp kuru gaišajām mugurām auga pūkaina zāle un vārpata; ejot pāri tiem, aizčabēja iztraucēti trusēni. Viņš atcerējās kādu jājienu rīta agrumā pa rudenīgiem mežiem, suņu vaukšķēšanu, īpatno smaržu, ko izplatīja sadedzinātie laksti un zāle, atcerējās zemnieku būdu zaļām sūnām apaugušos vai pelēcīgiem salmiem noklātos jumtus. Sievietēm mugurā bija izbalējušas, zilās katūna kleitas; tikai reti parādījās kāda meitene koši sārtā blūzē .. . Viņam ienāca prātā vārsmas, ko bija sacerējis sola biedrs, ar kuru kopā viņš bija mācījies tālajā salas piekrastes ģimnāzijā: «Tur saulē priedes sapnī snauž un zilie viļņi zeltā laistās; pie spožuma tur spožums saistās un jūra viegli krastu glauž . ..» Koka būdas, bērzi, purvs un smiltis — un tad kādi dzelzim apkalti vārti, taisnas alejas, marmora nimfas parka vidū un sāņus, aiz petuniju dobes, svaigi balsinātas kučiera mājiņas sienas. Zem pakaviem čirkst grants, Sātans, juzdams tuvumā stalli, klusi sprauslo. Un tālāk tēva māja, balta, stipra, daudziem logiem; piecas kolonas tur zelmini pāri terasei. Sīs mājas austrumu spārns bija celts uz bijušās ordeņa pils pamatiem, un tās ģipša griestu rotājumus pirms divsimt gadiem bija darinājis kāds itāliešu meistars; tanī vienmēr oda pēc ādām, labības un koka — un mazliet arī pēc pelēm.

Viņš atminējās ziemas vakarus pie kamina, kad ārā plosījās vētra un kad viņi tērzējot iztukšoja veselu pudeli benediktinieša; viņš juta uz mēles mācītāja Ma- singa kundzes brīnišķīgā riekstu liķiera garšu un iedomāja vecās baronietes Ikskillas slaveno divkāršo uzlējumu, šo lielisko liķieru darināšanas mākslas sasniegumu; to uzlēja pa diviem lāgiem, un tam ne mazāk par trim gadiem bija jānostāvas pagrabā. Atmiņas lidinājās ap viņu, un viņš nemanīja, kā laukā ap lidmašīnas alumīnija apvalku svilpoja vējš un pāri stiepās nebeidzami mākoņu lauki, Tas sapņoja par kādu Jāņu nakti ar degošām darvas mucām un gari stieptām dziesmu skaņām, kuras dziedāja ar ozolu vainagiem rotājušās meitenes, sapņoja par sūnām pārklātiem akas grodiem, kur viņš kā mazs zēns bija rotaļājies, un par grezno senlaiku karieti ar tumšzaļiem zīda aizkariem, kura stāvēja ratu nojumē… Ar to kādreiz vecā krustmāte Augustīne bija braukusi cauri Kēnigsbergai uz Marienbadi ārstēties; karietes mīkstajos popējumos, kas oda pēc putekļiem un naftalina, viņš pirmo reizi noskūpstīja kādu meiteni.

Jauno vīrieti pārņēma spējš nemiers. Maziem, nervoziem soļiem viņš sāka staigāt šurp un turp pa šauro sprostu. Drīz viņš atkal redzēs dzimteni, drīz. Ko gan viņš tur atradīs? Galvā plosījās īsts domu viesulis. Viņš elpoja dziļi, iepletis lielās, kustīgās nāsis, jo neprata pacietīgi gaidīt. Bija nepieciešama sabiedrība, un viņš nolādēja pavēli, kas aizliedza atstāt šo telpu. Viņš negribēja vairs ilgāk palikt viens, viens ar atmiņām, kas gaužām nomāca.

Savilcis rokas dūrēs, tas atkal piegāja pie loga. Prātā nāca kāds dzejolis, ko viņš allaž no jauna pārlasīja. «Nekur nav vasara tik gaiša — un tik īsa» — skanēja beidzamā vārsma. «Jau vītolu pazares ēno un,rugāju lauki top klusi. Pār purvu, pret apvāršņa malu, vēdinot spārnus, guldzošām klaigām aizgrimst dzērves uz dienvidu pusi.» … Dobji kunkstēdams, viņš spieda dūres pie acīm. Ilgas pēc dzimtenes māca kā salti drebuļi. Tagad vajadzēja kādu, kas palīdzētu savaldīties; viņš nezināja, kā aizvadīs šīs stundas. Lidostas kantinē viņš bija redzējis kādu meiteni, kādu iesārti gaišmatainu būtni olivu krāsas tērpā . .. Viņš pēkšņi tvīka pēc tās tuvuma.

Gaiteņa dībensienā, aiz mazgājamām telpām, atradās kādas zemas durvis, kas veda uz lidmašīnas pakaļgala tuneli. Lojs apstājās un uzmanīgi tās aplūkoja. Tāda lūka bija katrā lidmašīnā, taču ne visur tā bija tik pamatīgi izbūvēta kā šeit. Izņemot aizslēgto telpu, viņš nu bija visu līdz pat šim tunelim pārlūkojis. Kapteinis paliecās uz priekšu un savilka lūpas. Aizvirtnis bija nodrošināts ar tādām pašām speciālām bultām kā galvenā ieeja — tas nozīmēja, ka tas noslēdzas hermētiski. Taču patlaban viss viņam likās savādi. Vai hermētiskā kabine te vēl neizbeidzās, vai tā neietvēra, kā parasts, arī īso pakaļgala tuneli? Viņš lēni papurināja galvu. Ko gan tas nozīmēja?

Kapteinis pieskārās aizslēgiem. Pamodās ziņkāre, un viņš piedūrās ar pirkstiem galvenajai svirai, atcerēdamies, ka jau Firstenreitā bija kritis acīs, lūk, kas: zem astes plākšņu vidējā stabilizatora korpusā varēja redzēt izliekumu, kāds šāda tipa lidmašīnām nebija raksturīgs. Pakaļgals stiepās vēl kādas divdesmit vai trīsdesmit collas pāri augstuma stūrei, lai gan parasti tas gludi nobeidzās līdz ar stabilizatora malu. Vai starp šo kon- struktivo novirzi un pamatīgi izbūvēto lūku bija kāds kopējs sakars? Lojs vēlējās izdibināt patiesību.

Viņš atvilka atpakaļ kādu aizbīdni, tad apstājās un pārdomāja. Vai viņš drīkst to darīt? Kāda īsa matu šķipsna nokārās viņam pār pieri. Kapteinis nezināja, cik augstu patlaban lidmašīna lido; savu lielāko augstumu tā droši vien vēl nav sasniegusi. Ja starpība starp gaisa spiedienu iekšpusē un ārpusē ir tikai desmitā daļa atmosfēras, tad šīm durvīm uz katru kvad- ratdecimetru vajadzēja izturēt tikai desmit kilogramu. Viņš aplēsa un secināja, ka jāpārvar septiņi simti mārciņā liela pretestība, lai varētu tur tikt iekšā; tātad viņš nedrīkstēja atdarīt durvis. Arī tad, ja lidmašīna lidotu daudz zemāk un spiediena starpība būtu daudz mazāka, viņam varbūt izdotos pavērt tikai niecīgu spraugu. Kāda daļa iekšējā gaisa šņākdama izplūstu pa šauro spraugu laukā, un tikai tad būtu iespējams lūku pilnīgi atdarīt un iekļūt pakaļtunelī.

Kapteinis vilcinājās. Pēc viņa domām, bija pārāk bīstami lidmašīnas iekšpusē samazināt gaisa spiedienu. Tādā gadījumā cauri visam korpusam plūstu spēcīga gaisa strāva, pamazinātos skābekļa daudzums, vienas otras durvis iespriestos; to katrā ziņā ievērotu arī apkalpe. Pilotu kabinē bija kontrolierīce, kas ziņoja trauksmi, ja kritās iekšējais gaisa spiediens. Tad tie nāktu šurp, jautātu viņam, ko viņš te dara, un turētu aizdomās par spiegošanu. Starp citu, amerikaņi šādos gadījumos ir ļoti jūtīgi; nonākuši Oslo, tie ziņotu par viņa izturēšanos — pret viņu varētu ievadīt ļoti nepatīkamu izmeklēšanu. Varētu arī notikt, ka viņš sabojā lidmašīnu. Tas būtu vēl ļaunāk. Proti, pakaļgala telpas apšuvums noteikti nebija stiprs, un pēkšņi palielinātais gaisa spiediens varētu to ieplēst, kādā nozīmīgā vietā iedobt vai pat pavisam salauzt; nē, nekādā ziņā viņš nedrīkstēja riskēt.

Lojs iedomājās par Oslo, un kāda balss tam čukstēja: neliec rokas klāt, kas tev tur par daļu! Tu iekļūsi nepatikšanās … Labprāt viņš gan būtu uzzinājis, kāpēc amerikaņi to izdomājuši, bet Dorisas dēļ nedrīkstēja doties šai tunelī. Noslēpumainais pasažieris (ja tāds tiešām bija) jau arī tajā neatradās. Bez skābekļa aparata un apsildāma ietērpa tur neviens nevarētu izturēt ilgāku laiku. Vai nebūtu pareizāk, ja viņš te nepētītu pats uz savu roku, bet gan dotos pie pilotiem un pavaicātu, ko īsteni nozīmē šī neparedzētā nosēšanās, šie konteineri, izliekums korpusa pakaļgalā, šī dīvainā lūka un jaunais pasažieris? Viņiem taču vajadzētu atbildēt!

Lojs pārdomāja. Tie varēja arī neteikt patiesību. Varbūt tie nedrīkstēja par to runāt. . . Viņš tomēr vismaz pamēģinās. Lai cik liela ari bija ziņkārība, viņam nelikās diez cik korekti darīt kaut ko aizliegtu lidmašīnā, kas pieder sabiedrotajiem. Tāda izturēšanās nebija angļu virsnieka cienīga, un viņa priekšniecībai būtu tiesības viņu nosodīt. Viņš nolēma aizslēga mechanis- mu novietot atpakaļ iepriekšējā stāvoklī un nekavējoties doties uz pilotu kabini, lai tur visu pajautātu. No lidotāju atbildēm būs atkarīgs, vai viņš Dorisu varēs tūlīt nomierināt un paskaidrot tai, ka viss kārtībā, vai arī viņam pašam šaubu mocītam būs jāmēģina izzināt noslēpumu.

Bet, kad kapteinis noliecās, lai aizslēga sviru novietotu savā vietā, mašīnu satricināja neliels grūdiens, ko varēja radīt kāda vēja brāzma vai gaisa bedre. Tā kā lidmašīnas pakaļgalā tas bija sevišķi jūtams, Lojam pēkšņi salīgojās grīda zem kājām, viņš pazaudēja līdzsvaru, paklupa un instinktivi pieķērās pie sviras. Taču tā nebija nekāds drošs balsts — durvis padevās un atsprāga vaļā, bez trokšņa, viegli, bez svilpojošā spiediena zuduma. Lojs nokrita uz ceļiem, tūlīt atkal piecēlās un apjucis raudzījās tumšajā caurumā.

—     Dok, — Makolejs pusbalsī teica savam sekretāram, — viņš negrib.

—     Tā … — Dr. Spensers atbildēja, tūlīt saprazdams, par ko ir runa, un pareizi novērtēdams šo paziņojumu. Kopš kāda laika Makoleja firmas līdzdalībnieks bija aTī viņš, un, no firmas viedokļa raugoties, šī neizdošanās nozīmēja pazaudēt cīņas priekšposteni. Spensers zināja, ka viņa šefs nelidoja kopā ar šiem ļaudīm uz Oslo tikai gadījuma pēc, bet gan jau Tripolē bija ievācis vajadzīgās ziņas* Turienes amerikaņu armijas komandieris, pulkvedis Kolinzs, bija Makoleja firmai tuvs cilvēks, jo viņa znots bija nozīmīgs šīs sabiedrības akcioņars; viņš ari prezidentam izdarīja dažādus pakalpojumus. Kādas nejauši izteiktas Makoleja piezīmes pamudināts, viņš iekārtoja tā, ka Eduards Šerps drīkstēja lidot ar «Astoņi-seši-nulle»; kā «U. S. News & World Report» speciālkorespondents tas bija daudzsološs cilvēks. Bet, tā kā Šerps atteicās pieņemt Makoleja piedāvājumu, tad, protams, šis aranžējums zaudēja savu nozīmi. — Vai viņš sacīja, kāpēc?

—    Viņam esot savi iemesli, — Makolejs ironiski paskaidroja. — Viņš nevēloties reklamēt «nāves» bumbas.

—    Ak tā — hm! Tātad viņš būtu Opeja pusē?

—    Bet tas ir neprāts. Man viņš to nevar iestāstīt.

—    Varbūt mēs esam ieradušies par vēlu, — Dr. Spensers teica.

—    Vai jūs domājat, Dok, ka citi jau viņu būtu piekukuļojuši?

—    Tā es negribētu izteikties, ser. Kāds būs ar viņu runājis jau agrāk .. . Kāds no lielā trīspadsmitnieka.

Makolejs pamāja; arī viņš jau par to bija domājis, lielais trīspadsmitnieks bija viņa ienaidnieki, viņam

vajadzēja no tiem sargāties, un, ja to nedarīja pietiekami ātri, tie viņam vilka ādu pār acīm. Bells, Bendiks, Bēings, «Chance Vought», Konvērs, Duglass, Fērčailds. «General Electric», Lokhīds, Nortrops, Sperijs Fargets, Rians un «United Aircraft» — šiem zeļļiem viņš bija kā dadzis acīs. Tie visi, šo lielo lidmašīnu firmu un armatūru rūpnieki, kas kara laikā bija iedzīvojušies, diezgan vēlu novērtēja no attāluma vadāmo ieroču nozīmi. Tai laikā, kad «MAC» aviacijas speciālistu klātbūtnē izšāva savas pirmās raķetes izmēģinājumu centrā «Baltās smiltis», Jaunmeksikā, un gatavojās gūt augļus par gadiem ilgo pašaizliedzīgo pionieru darbu, šīm trīspadsmit lielajām haizivīm piederēja tikai nenozīmīgi pētījumu biroji, kas interesējās par šiem jautājumiem; viņi bija izgatavojuši tikai pāris nožēlojamu paraugu. Tālšāvēju ieroču pētīšana bija kā muca bez dibena, bez cerībām atmaksāties, tā lidmašīnu rūpniekiem maisījās pa kājām kā piektais ritenis. Finansu direktori šķita kā ar aklumu sisti, neļāva vispār rīkoties saviem konstruktoriem, sildījās Korejas notikumu siltajā saulē un neredzēja, kas gatavojas. Tikai pagājušajā gadā senāts pēkšņi piešķīra 231 miljonu kredīta; tad viņi visi uzreiz bija klāt un atpleta rīkles. Sākās nepieredzēta sacenšanās…

—   Mums vajadzēja griezties pie kāda cita, — Makolejs pēc brīža teica, — tur jau bija arī vēl citi žurnālisti.

—    Es nezinu, — Dr. Spensers nedroši atbildēja. — Baidos, ka mēs nākam par vēlu.

—   Lai nu kā — dažas rietumu piekrastes avīzes ir mūsu pusē.

—    Arī «Pacific Pilot», ser, — Spensers mierinādams sacīja.

—    Jā, jā, — prezidents piebilda. «Pacific Pilot» bija maza aviacijas avīzīte, kas iznāca Sandjego; tai bija grūti eksistēt, un Makolejs to šad tad pabalstīja ar veselu lappusi gariem sludinājumiem, palīdzēdams šefredaktoram paglābt savus ļaudis no bada nāves. Bet tādiem patiesi nozīmīgiem laikrakstiem kā «Aero Di- gest», «Aviation Week» vai «New York Times» viņš nevarēja piekļūt, lai gan tie bija laikraksti, kurus pastāvīgi lasīja ie\T ērojami armijas, valdības un finansu vīri.

Šis, protams, nebija viņa pirmais tāda veida mēģinājums, kas izjuka. Varbūt vajadzēja piedāvāt Serpam skaidru naudu, droši vien tas bija tukšā. Cik muļķīgi! Lai kā viņš pūlējās notikušo aizmirst, tā tomēr bija un palika nepatīkama neveiksme, pazaudēta kauja garā garā veikalniecisku cīņu rindā — vairāk, protams, te nekā nebija. Viņam šoreiz nebija veicies, un viņš nesaprata, kāpēc; notikums maitāja omu, un to vajadzēja steidzīgi aizmirst… «Nav nekāda pamata būt nemierā,» viņš domāja. Tripolē pret viņu izturējās laipni, un «Sarkanais kanarijs» uzvarēs.

Nekavējoties Makolejs sāka izstrādāt plānu nākamajam uzbrukumam. — Ko mums telegrafēja Pastmas- ters? — viņš jautāja.

—     Viņš gaida jūs, ser, pulksten astoņpadsmitos Oslo lidlauka restorānā. Diemžēl, mēs tur ieradīsimies ar nokavēšanos.

—     Bet vai viņš gribēs gaidīt? — Makolejs jautāja, mazliet norūpējies.

—     Katrā ziņā, Pastmasters ir pacietīgs.

—    Jā gan, apspriežot tarifus! — prezidents īsi iesmējās. — Tad viņam patiešām ir bieza āda.

Dr. Spensers mazliet pasmaidīja. — Viņš tirgojas ar darbaspēku, — sekretārs klusu teica. — Pēc manām domām, tas prasa vairāk takta nekā jebkurš cits darījums.

Jonass Pastmasters bija «United Automobile & Aircraft Workers of America» priekšsēdētājs; tā bija viena no «CIO» arodbiedrībām ar gandrīz četri simti tūkstošiem biedru. Spensers zināja, ka šīs arodbiedrības vadītājs atradās ceļojumā pa Rietumeiropu un to finansēja Valsts departaments. Patlaban tas uzturējās Oslo. Vakar tas bija runājis ar angļu strādniekiem, bet šodien tiksies ar norvēģu strādniekiem un rīt dosies tālāk uz Dāniju, lai arī tur apgaismotu amerikaņu saimnieciskās sistēmas labās puses. Tomēr Spensers nekādi nevarēja nojaust, par ko Makolejs ar Pastmas- teru gribēja apspriesties. Tikai šad un tad šefs viņam atklāja savus nodomus — lielākoties tad, ia kaut kas nevedās tā, kā viņš vēlētos. «Padomājiet, Dok,» viņš tad mēdza teikt, «varbūt jums ienāk kas prātā, divas galvas ir gudrākas nekā viena.» Turpretim, kad Makolejs bija labā noskaņojumā, viņš sekretāru pavilka uz zoba un rīkojās viens pats. Tikai veikalnieciskas neveiksmes to pamudināja dalīties ar otru. Tāds nu reiz bija prezidenta raksturs, un Dr. Spensers nedrīkstēja par to apvainoties. Lieliem vīriem piemita savas īpatnības.

—     Klausieties, — Makolejs pēkšņi ierunājās, — es esmu nodomājis pabalstīt Pastmastera streika fondu. Tādā kārtā varētu nodibināt kaut ko līdzīgu slepenam kontam.

—     Vai tiešām, ser? — Dr. Spensers lēni vaicāja; viņa uzacis vairākkārt pacēlās un nolaidās. Viņš tūdaļ saprata, ka šim nodomam varēja būt neiedomājamas sekas.

—     Viņam ar dažiem no šiem trīspadsmit zeļļiem iznākušas nepatikšanas, — Makolejs paskaidroja. — Sevišķi ar Lokhīdu un Rianu. Drīzā laikā tarifu līgumiem termiņš, un nu viņš raizējas . . . Viņu vajadzētu iedrošināt.

—    Sarīkot streiku pie Lokhīda?

—    Ja Lokhīda un tāpat ari Riana fabrika būtu ciet kaut tikai pāris nedēļu, mēs aizsteigtos tiem labu gabalu priekšā.

Sekretārs lēnām kratīja galvu; viņam šis nodoms nepatika. Spensers necieta tādus veikalnieciskus trikus, kuriem nebija ne mazākā ētiskā vai juridiskā pamatojuma; te jau bija jūtams kaut kas līdzīgs nelietīgi izmantotai varai un tika pārkāpts godīgu tirdzniecisku attiecību nerakstītais likums. Streiks bi ja spēcīgs līdzeklis, bet par labu viņš to nevarēja saukt. Ciņa bija asa, par to liecināja arī tas, ka prezidentam nebija iešāvies prātā kāds smalkāks un taktiskāks lēmums, bet taisni šāds plāns. Lokhīds nesen bija paplašinājis nodaļu, kurā ražoja no attāluma vadāmos ieročus, un enerģiski centās iegūt valsts kreditus izmēģinājumiem,. Rians rīkojās gluži tāpat; tāpēc katru dolāru, ko saņēma Rians vai kāds no pārējiem, Makoleja uzņēmums zaudēja. Tomēr šāds nodoms, — tas bija par daudz. — Es baidos, ser, — sekretārs lēni ieteicās, — ka viņi par to neuzzina un nedod jums prettriecienu.

—    Dok, mēs rīkosimies savrup. Es neticu, ka viņi jebkad par to uzzinās.

—    Ak, kas nu to var pateikt…

—   Un, ja ari, — viņi to nekad nevarētu pierādīt. Jonass kārtotu naudas pārvedumus; to viņš prot.

Dr. Spensers atvēra portfeli un rakņājās pa papīriem; tie viņam bija svarīgi darbam, jo kopš vairākām nedēļām viņš rakstīja Makoleju firmas vēsturi. Prezidenta nodoms sekretaram nepatika, tāpēc viņš prātoja, kā Makoleju no tā atturēt. Prezidenta plāni bija ļoti riskanti un varēja kaitēt tik godājamas fabrikantu dzimtas slavai. Ja Pastmasters nojaustu, ko Makolejs no viņa vēlas, viņš varbūt atvestu sev līdz magnetofonu un ierakstītu tanī viņu abu sarunu. Sekas būtu briesmīgas. Un vispār — streiks! Strādnieku vidū jāsaglabā miers! Tā bija galvenā doma viņa lekcijās par socioloģijas jautājumiem, kuras viņš pirms vairākiem gadiem bija divas reizes nedēļā lasījis Kolumbijas universitātē, iekāms pārējo docentu intrigas piespieda viņu no katedras aiziet.

—    Es paredzu grūtības, — viņš brīdināja. — Ir taču Tafta-Hartlija likums. Arī pats Pastmasters ir noskaņots radikali. Un beidzot, — zīmīgais precedents, kas notika 1928. gadā… Vai jūs neielūkotos, ser? — aprauti, gandrīz vai čukstus runādams, Spensers sniedza Makolejam kādu papīru žūksni. — Jūsu godājamais tēvs savā laikā bija pasācis kaut ko līdzīgu, toreiz, kad viņš vēl ražoja automobiļus … Un piedzīvoja neveiksmi. Viltīgais arodbiedrības vadītājs šķietami itin kā piekrita viņa priekšlikumam, bet tad nodeva viņu kādai lielai konkurentu sabiedrībai, ar kuru bija noslēdzis slepenu līgumu. Viņš ļāva, lai tam samaksā abas puses. Par notikumu uzzināja rūpnieku apvienība, un jūsu tēva firmu izslēdza no «Amerikaņu automobiļu rūpnieku sabiedrības». Sekas bija nepatīkamas. Jēlvieiu un pusfabrikātu piegādātāji ierobežoja pievedumus, līgumi tika uzteikti, visi gribēja, lai maksā tikai skaidrā naudā, ieguldījumus pieprasīja atpakaļ, un kādu dienu izbeidzās arī preču noiets … Ja drīkst tā izteikties, tad jūsu tēvs izbēga no bankrota tikai tāpēc, ka ļoti veikli pārgāja uz sporta lidmašīnu nozari. Viņš pieticīgi sāka visu no gala … Bet to jau jūs, ser, zināt labāk par mani. Es šo informāciju esmu ieguvis tikai no šiem papīriem.

Makolejs nesacīja vairs nekā; papīru žūksnis viņa rokā nočaukstēja. Viņš ļoti labi atcerējās visu šo notikumu. Acu priekšā iznira kāds sudrabaini pelēks divvietīgs auto ar stāvu vēja aizsargstiklu, milzīgu dze- sinātāja pārsegu un divkāršu papildriteni: liktenīgais divdesmit astotais modelis. Viņam likās, ka atkal dzird raudam savu māti. «Ja tu bankrotēsi, Leonard,» viņa kādu vakaru elsoja, «ja tie atnāks un iztukšos visu māju, es iedzeršu veronalu.» Prezidentam pārskrēja pār muguru drebuļi. Viņam bija trīsdesmit četri gadi, kad viņa bagātā ģimene nonāca postā. «Konveijera darbs» — tāds bija toreizējais lozungs; tas nozīmēja jaunas mašīnas, bet tās maksāja vairāk, nekā tēvam bija iespējams sadabūt. Viņš bija spiests pāriet uz blakus nozari — ražot sporta automobiļus un, kad viņu arī te gribēja izkonkurēt kāds liels automobiļu koncerns, tad izmisumā ķērās pie šā līdzekļa. Viņš gribēja novērst, ka reizē ar viņa divdesmit astoto modeli tirgū parādītos kāds konkurentu auto, lētāks un ne sliktāks par to, — tas būtu devis viņiem pēdējo triecienu. Tēvam vajadzēja tikai trīs nedēļas laika, taču tas neizdevās … toreiz, pirms divdesmit sešiem gadiem.

— Ņemiet tos atpakaļ, — viņš klusu teica, pieceldamies, lai ietu uz mazgājamo telpu. Viņš gribēja iedzert kādu malku skaidra ūdens.

Kapteinis Lojs izbrīnā raudzījās uz sviru savā rokā. Viņš tupēja uz ceļiem, un no ovālā, tumšā cauruma viņam pretī dvesa aukstums. Durvis bija atvērušās viegli, itin kā rotaļādamās, pret tām nebija nekāda spiediena. Bet kādēļ gan šāds hermetisks, pamatīgi nodrošināts aizvirtnis, ja hermetiskā kabīne aptvēra visu lidmašīnas pakaļgala telpu? Šā atklājuma ierosināta, auga viņa ziņkāre, un iepriekšējā apņemšanās izgaisa. Ar pleciem pa priekšu viņš ieslīga caurumā un noslīdēja kādas trīs pēdas uz leju, līdz stāvēja uz sijām, kas balstīja lidmašīnas korpusu. Auksts, smacīgs gaiss apņēma viņu kā ledains mētelis; stipri oda pēc taukiem un mašīneļļas. Motoru dārdoņa te nebija dzirdama, tikai dīvaina, griezīga svilpoņa; ap plāno alumīnija apvalku dziedāja vējš. Pēkšņi kāds cits troksnis lika kapteinim izbīties: no gaiteņa puses tuvojās so]i, — kāds gāja uz mazgājamo telpu; kapteinis klusām aiztaisīja lūku aiz sevis ciet un uzmanīgi iebīdīja galveno sviru. Kļuva pilnīgi tumšs.

Lojs uzreiz jutās no visiem šķirts, šķita, ka savus biedrus un Dorisu viņš nekad vairs neredzēs. Drebošām rokām viņš meklēja kabatas laternu. Lojs zināja, ka apkalpe šajā tunelī ienāk pavisam reti. Ja viņš durvis vairs nespētu atrast… Neviens viņu te nemeklētu.

Kabatas laternas stars pārslīdēja pār brangām, balsta stabiem, stieplēm, pār viļņoto duraluminiju. Tāda pati izskatītos arī kluba kabine, ja tai noplēstu sienu apšuvumu. Tikai te neredzēja neviena iluminatora. Telpa bija nemīlīga. Tā izskatījās kā caurule ar asu smaili. Lojam likās, ka viņš neatrodas lidmašīnā, bet gan kādā kaucošā artilērijas šāviņā… vai arī starpplanētu raķetes ķīlī, kura traucas projām no zemes.

Lojs virzījās uz to pusi, kur tunelis sašaurinājās. Aukstums līda cauri apģērbam, viņu pārņēma drebuļi. No nemitīgās šūpošanās, ko radīja autopilota kursa maiņas, šajā smacīgajā telpā viņam sāka reibt galva un dauzīties sirds. Vajadzēja pieķerties pie brangām, lai nepakristu; viņš elpoja strauji, pār ķermeni plūda sviedri. Tikai lēnām Lojs virzījās uz priekšu, brīžam viņam metās nelabi, un viņš baidījās zaudēt līdzsvaru. Griesti, grīda, sienas — viss te bija kopā. Dzeltenais gaismas stars izrāva no tumsas vienmēr vienu un to pašu, — gan augšā, gan apakšā, gan pa labi, gan pa kreisi — viscaur vienādu kailu metālu. Zem griestiem bija stingri novilktas augstuma un virzienu stūru troses, blakus tām stiepās resns elektriskais kabelis, — kādam nolūkam, to viņš nesaprata. Kādā vietā nozarojās tievāks vads, stiepdamies stateniski gar sienu lejup … l oja skatiens sekoja tam, un viņš ieraudzī ja pie kājām apaļu lūku.

Kapteinis noliecās un juta, ka sirds pulsē kaklā. Lūka bija tieši tik liela, lai pa to varētu izlīst cilvēks ar izpletni. Turpat viņš arī pamanīja zaļu un sarkanu uguntiņu; pēkšņi viņam viss kļuva skaidrs. Sis tunelis noderēja kā spiediena slūžas. Tās sargāja pārējās telpas no gaisa spiediena zuduma, ja gadījumā kāds gribētu izkāpt, lidmašīnai vēl atrodoties augstākajās gaisa joslās. Grīdas aizvirtnis vērās uz leju; atvelkot drošības sviru, radās palielināts gaisa spiediens, un tas atgrūda aizvirtni vaļā. Ja tagad to atdarītu, tad vējš un izplūstošais gaiss "šņākdams aiznestu viņu lejup mākoņos, jo viņš nespētu nekur cieši pieķerties. Lai ari viņš noturētos, tomēr nekad vairs nevarētu tikt no šejienes atpakaļ uz kabini, jo palielinātais gaisa spiediens iedarbotos uz aizvirtni, kas noslēdz tuneli. Turpretim izpletņu lēcēju nekas nekavētu; nolēkdams tas slūžas atstātu aiz sevis. Tādam gadījumam šī konstrukcija bija lietpratīga. Izpletņu lēcējs stāvētu un gaidītu blakus lūkai, līdz komandieris savā kabinē nospiestu kādu pogu; tad sarkanās uguntiņas vietā uzliesmotu zaļā; šī mēmā pavēle nozīmētu — «Lēkt!», viņš atrautu sviru un kristu, kristu … No šās lidmašīnas izpletņu lēcēji varēja izlēkt jebkurā augstumā, jo tā bija īpaši piemērota šādam nolūkam, par to nebija šaubu.

Protams, no liela augstuma neviens ar izpletni nelēca, izņemot tikai treniņos, gaisa parādēs vai sporta uzvedumos. Militārā rakstura lēkšana ar izpletni notika no tādām gaisa joslām, kur gaisa spiediens, temperatūra un skābekļa daudzums bija vēl' normāls — tas bija drošības labad, lai saīsinātu krišanas laiku un lai ienaidniekam būtu grūtāk atklāt uguni uz lēcēju. Vai šo lidmašīnu izmanto sporta pasākumiem? Lojs tam labprāt būtu gribējis ticēt. Kādu mirkli viņš mēģināja sev to iestāstīt, taču šaubas nemitējās…

Uz kurieni stiepās šis resnais kabelis? To vajadzēja uzzināt. Viņš pacēla galvu, atglauda matus no pieres un iededza atkal kabatas laternu, kuras gaisma jau bija kļuvusi vājāka. Blāvais stars stiepās līdz cilindriskā tuneļa viņējam galam.

Edijs Šerps pārliecās pār atsevišķā sēdekļa atzveltni. Viņa smalkā nojauta signalizēja, ka draud briesmas. Viņš skaidri juta, ka gaisā ir kaut kas savāds. — Misters Makolejs nupat izskatījās ļoti satraukts. Vai viņš raizējas, ka nokavēsimies? — viņš vaicāja.

— Nedomāju gan, — Dr. Spensers vēsi atbildēja, un viņa aceņu stikli iespīguļojās pēcpusdienas saules atspulga.

Edijs pamāja un nesacīja nekā. Spensera atturība viņu neuztrauca, viņš to saprata. Tomēr viņš labprāt butu ar kādu parunājies par saviem atklājumiem. Bet ar kuru?

—     Mēs, diemžēl, sarunājāmies tikai par ēšanu, — sekretārs mazliet nervozi paskaidroja; viņš sēdēja, elkoņus piespiedis, itin kā uzglūnēdams kādam.

—     Viņam ir sešdesmit gadu, — Šerps sacīja. — Tur lejā Firstenreitā viņš man kaut ko jūsmīgu stāstīja par «Idaho» kartupeļiem ar visu mizu. Tas viņam droši vien nozīmē to pašu, ko mums meitene bez tērpa.

Tā kā Spensers tomēr izturējās ļoti noraidoši, Edijs aizgriezās prom. Patricija viņam aizmugurē šķaudījās, un viņš dzirdēja to žēlojamies: — Kaut nu es tik nedabūtu iesnas! … — Šerps palūkojās atpakaļ. Te bija radies citāds noskaņojums, ne tāds, kā vajadzētu. Arī liesmojošie saules stari nespēja neko vērst par labu.

—    Kapteinis nenāk vairs atpakaļ, — Dorisa sacīja.

—    Gandrīz jau ceturtdaļstundas … — Patricija paskatījās pulkstenī.

—    Viņš taču nekādā ziņā nevar tik ilgi… — Dorisa neizteica līdz galam.

Šerps pārdomāja, vai viņam nevajadzētu piedāvāties uzmeklēt Loju. Šķiet, ka Dorisa to gaidīja. Viņš tikai nejuta nekāda liela prieka satikt Loju vienatnē, jo viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Edijs taču bija mēģinājis atņemt Richardam Tējrozi, teikdams tai, ka Lojs ir precējies. Viņa, protams, nepiederēja pie tām meitenēm, ko šāda ziņa atstāj vienaldzīgu, taču tēs simpātijās pret Loju izrādījās stiprākas, nekā Edijs bija iedomājies, un guva virsroku pār visām parastajām aizdomām; līdz ar to viņa nekorektais triks piedzīvoja neveiksmi. Pāris čukstot izteiktu vārdu un kāds zīmīgs drauga skatiens Edijam pirmīt «džipā» atklāja, ka viņi par to runājuši… Tā kā viņš negribēja satikt Richardu divatā, bet nevarēja arī ilgāk vairs paciest meiteņu sabiedrību, jo tās abas bija viņu noraidījušas, bez tam viņš bija sabojājis arī attiecības ar Makoleju un Spenseru, Šerps piecēlās un, n^ vārda neteicis, gāja uz lidmašīnas priekšgalu, lai mazliet patērzētu ar stūrmani.

Rekss Martins redzēja to nākam. Viņš stāvēja borta labajā pusē pie lidojuma ceļa aprakstītāja, visu laiku domādams par «Pevardu». Komandieris Rodnejs patlaban lidoja pēc radiokompasa, tāpēc viņam nebija gandrīz nekā ko darīt. «Šis žurnālists mums neizmuks,» majors Fords bija teicis, «turpiniet vien novērot, pierādījumu virknē vēl ir robi; mums viņa vaina jāpierāda pilnīgi.» Tāpēc viņš tagad jau no tālienes laipni pamāja šim cilvēkam, kas bija aptraipījis viņa mirušo biedru piemiņu, cilvēkam, kas viņa acīs bija īsts sarkanais nelietis, ja vēl ne kaut kas sliktāks. Majors Fords varēja uz Martinu droši paļauties.

—     Leitnant, — Šerps jautāja, — kur mēs galu galā atrodamies?

—     Mazliet aiz Hamburgas, — stūrmanis pakalpīgi paskaidroja.

—    Un «Septiņi-četri-četri»?

—    Virs Skageraka, — Martins meloja.

Edijs pamāja; Richards laimēs derības un kopā ar Dorisu Oslo lieliski pavadīs laiku — viņš bija ar mieru tam šo prieku novēlēt. Viņa vainas apziņa mazinājās, iedomājoties, ka Richards iegūs Tējrozi. Viņš gribēja vēlāk doties pie tā un mēģināt samierināties; pasaulē taču vēl ir ari citas meitenes. Tomēr Šerps nezināja, vai to izdarīs. Viņš jutās noguris, nesaprasts, no visām pusēm apdraudēts. Šodien viņam klājās slikti; pats negribēdams, viņš bija sabojājis attiecības gandrīz ar visiem lidmašīnas ļaudīm. Vienīgi stūrmanis vēl izrādīja mazliet sirsnības un labprāt ar to sarunājās.

—    Vai es drīkstu jums ko jautāt, leitnant? — viņš lūdza.

—    Ko vien gribat, — Rekss Martins atteica.

Šerpam radās uzticība. Viņš bija gudrs un vispār

ļoti vaļsirdīgs, bet reti kad rīkojās apdomīgi; viņam bija pretīgi katrā cilvēkā saskatīt iespējamu ienaidnieku, un viņš neuzskatīja nevienu labāku vai sliktāku par sevi. Dzīvei viņa acīs tikai tad bija vērtība, ja bez bailēm varēja atklāti izteikt savus spriedumus. Vairāk par visu Šerps ienīda noslēpumainību un intrigas. — Abas meitenes apgalvo, ka manījušas kādu jaunu pasažieri, — viņš teica. — Pēc tam kad borta meciiani- ķis izgājis cauri kabinei, aiz viņu sēdekļiem esot bijis dzirdams kaut kāds troksnis… Kā jau sievietes — tās baidās.

—    Mazliet fantazē, vai ne? — leitnants līdzjūtīgi vaicāja. — Uz borta spokojas. — Martins gudroja, kā varētu novirzīt sarunu uz Liepājas notikumu, taču viņam nekas piemērots neienāca prātā. Iepriekš sarunājoties, viņš bija apgalvojis, ka ne labprāt atceras šo nelaimīgo gadījumu, un tāpēc vajadzēja uzmanīties. Vēlāk viņam jāziņo arī Rodnejam, ka pasažieri zina par Sternberga klātbūtni. Lai Fils izšķiras, ko darīt.

—    Vai jūs varat apgalvot, ka tā nav taisnība?

—    Tātad to jūs gribējāt uzzināt? — Martins jautāja, atturīgi pasmaidīdams.

Edijs pēkšņi noskaitās. Viņš jau šodien leitnanta priekšā bija padarījis sevi smieklīgu, iedomādamies, ka Dr. Spensers ir okšķeris. Viņš vispār diezgan bieži kļūdījās. Martins sāks vēl domāt, ka viņš patiešām nav pie pilna prāta, ja runās atkal par spokiem. — Nē, nē, — viņš ātri atbildēja, — tas man tikai tā nejauši ienāca prātā — kaut kā jānomierina tās abas. Es gribu uzzināt pavisam kaut ko citu.

—    Nu, tad tik klājiet vaļā! — stūrmanis vēlīgi sacīja.

—   Kāpēc mūsu lidmašīnai apakšpuse nokrāsota balta?

Reksa Martina sirds uz mirkli pārstāja pukstēt, lūpas nobālēja. Spilgti baltais krāsojums bija svarīgs militārs noslēpums, — un «Pevards» grib uzzināt tieši to.. . — Tas ir eksperimenta nolūkā, — viņš izdabūja pār lūpām.

—   Nu ja, — noteica Edijs, pamanīdams pārmaiņu virsnieka vaibstos. — Tuvāk jūs, protams, nedrīkstat izteikties.

—    Kāpēc ne? — Martins rāmi vaicāja. — Ja gribat zināt, tā ir sava veida maskēšanās.

—   Protams, gribu zināt, — Edijs teica, — tikai neceru, vai lasītāji tam ticēs. — Viņš iebāza roku kabatā un smīnēja, juzdams pretestību, bet viņam patika ievākt dažādas ziņas. Tad viņš bija savā elementā.

—      Jūsu «U. S. News» tas nevar interesēt, — leitnants paskaidroja. — Tā patiešām ir maskēšanās . .. proti, uzbrukumam Arktikā.

—    Ak tā — pie ziertiejpola debesis ir baltas?

—    Kāpēc baltas?

—    Tāpēc, ka lidmašīnas apakšpuse ir nokrāsota balta, leitnant. Un to taču var saredzēt pret debesim.

—     Kad snieg, tad tur augšā debesis ir baltas, — stūrmanis apgalvoja.

—     Gaiši pelēkas, — Edijs jautri piebilda, — gaiši pelēkas — gluži kā mūsu lidmašīnas augšpuse. Tā lieliski atdalās no zemes, jo zeme katrā ziņā tai apkārtnē ir balta.

—    Tādā gadījumā speciālisti maldījušies, — Martins teica.

—     Varbūt tur jūs lidosiet ar galvu uz leju? — Edijs jokoja.

Martins smaidīja. — Jā, laikam gan.

—    Ar vārdu sakot, jūs neko nedrīkstat izpaust.

—     Nu, patiesībā tas ir aizsargkrāsojums, lai, «H» bumbām eksplodējot, neattīstītos karstums, — leitnants sacīja. — Bet lūdzu, turiet muti! — Kas par stūrgalvīgu puisi! Viņam krājumā bija arī vēl citas pasaciņas, ar kurām viņš labprāt uzcienātu Šerpu, ja tas neatlaistos. Tā kā Martinam bija pamatīgas techniskās zināšanas, viņš varēja šo «Pevardu» dažādi maldināt; pats viņš pa šo laiku ar slepenu triumfu vēroja tā ziņkāri. Tie bija gan pavisam parasti reportiera jautājumi — bet šai gadījumā «OSI» un «FIB» tos vērtēs citādi. Spiegs jau ķepurojās tīklā, pats nemaz to nenojauzdams.

—     «H» bumbas? — Edijs vaicāja. — Bet šis taču nav bumbvedējs. — Viņš labprāt būtu uzzinājis, kas te slēpjas. Martina zināšanām viņš varēja likt pretī tikai vesela cilvēka saprātu un prasmi operēt ar lietišķiem faktiem, jo šīs īpašības piemita katram talantīgam žurnālistam. Pēc viņa domām, ar to vien jau pietika, lai lielākajai dajai speciālistu pieteiktu matu.

—    Bumbvedējs tas nav, — leitnants atbildēja,

—    bet radarlidmašīna, kas gatava pavadīt bumbvedēju dažādos uzdevumos.

—    Diezin, — Edijs, acis mirkšķinādams, iebilda,

—    vai tā nav par lēnu?

—    Tieši tāpēc tas ir svarīgi.

Pec kāda brīža Serps izbeidza tērzēt; mazliet vēl pajokojušies, viņi izšķīrās. Edijam sirds kļuva tā kā vieglāka, jo Martina laipnība Viņu iedrošināja. Viņš nolēma Oslo uzrakstīt nelielu feļetonu par dīvaino balto «aizsargkrāsojumu» un nosūtīt to redakcijai kopā ar ziņojumu par manevriem. Protams, tie tur būs uzmanīgi un manuskriptu nogādās vispirms uz Vašingtonu; Pentagona cenzori vai nu uzspiedīs «O. K.» zīmogu, vai arī šo ziņu konfiscēs, ja krāsojuma nozīmi nedrīkstētu atklāt. Lai nu kā, bet šefredaktors brīnīsies, no kurienes viņš to atkal uzzinājis.

Edijs atgriezās atpakaļ uz kluba telpu. Domājot par paredzēto darbu, viņš kļuva možāks, tomēr pavisam labi vēl nejutās. Viņš nojauta, ka Rekss Martins melo. Bet kāda nozīme īstenībā bija šim baltajam krāsojumam?

Leitnants Martins iegāja pilotu kabinē. — Fil, — viņš uzrunāja Rodneju, — man liekas, ka tie pamanījuši mūsu jauno pasažieri.

—     Pie velna… Vai tad viņš nav izturējies klusu?

Martins paraustīja plecus; tas bija Rodneja uzdevums — raudzīties, lai viss būtu kārtībā.

—    Es aiziešu tos nomierināt.

—    Ko tu viņiem pastāstīsi?

—    Redzēsim, cik daudz viņi zina.

—    Liekas, ne pārāk daudz, — Martins teica.

Komandieris lēnām piecēlās, piegāja pie radista

Bartolomeja un uzsita tam uz pleca. — Pēc pāris minūtēm mēs būsim virs jūras, — viņš atgādināja, — tad jāpārtrauc visi radiosakari, saprati?

—    Tieši tā, kaptein, — mazais Bārts atteica.

Rodnejs pamāja un izgāja no pilotu kabines, kur

oda pēc sviedriem, sintētiskām vielām un Barta košļājamās gumijas. Viņa vaigu muskuli notrīsēja. «Tiklīdz pārlidosiet Libekas jūras līča piekrasti,» majors Fords bija pavēlējis, «izbeidziet jebkurus radiosakarus pa ultraīsviļņiem! Nododiet tikai lidmašīnai «Septiņi-četri-četri» kārtējos ziņojumus pa īsajiem viļņiem, protams, šifrēti, ar maziem laika sprīžiem,» Rodnejam tas bija pilnīgi skaidrs. Ja viņš katrreiz ziņotu ne ilgāk par ceturtdaļminuti, neviena pasaules raidstacija nevarētu nopeilēt. Fords visu bija spīdoši izdomājis. Un tomēr . . .

Ejot garām apkalpes kabinei un ieraugot «Yale» slēdzeni,. Rodnejam ienāca prātā, ka Ungernam-Štern- bergam drošāk būtu apmesties tur. Tad, protams, vēlāk nerastos nekādas grūtības. Tomēr konteineru kabinei bija savas priekšrocības. Viņam tikai jāmēģina novirzīt pasažierus uz citām domām. Vai nevarētu pamodināt to līdzjūtību, ja pastāstītu par nelaimīgo zviedru lidmašīnu? Viņš nezināja, vai izdosies atrast pareizos vārdus, taču gribēja darīt visu, kas viņa spēkos, lai šo pēdējo nepatīkamo uzdevumu izpildītu tā, kā no viņa sagaidīja. Tā bija pavēle, un viņš bija karavīrs.

Lojs vairs nedomāja, ka tas ir kāds aerodinamisks jauninājums. Izdobums aiz astes balsta varēja noderēt, lai izšautu starta raķeti, kas savukārt varbūt atviegloja lidmašīnai «Astoņi-seši-nulle» izmantot īsos skrejceļus mazajos lidlaukos. Bija vēl dažas citas iespējas, arī tās viņš tāpat pārdomāja. Taču tas, kas īstenībā atradās pašā viņējā lidmašīnas astes tuneļa galā, lika viņam bailēs nodrebēt. Grīdā tur bija pacēlums uz augšu, un viņš stāvēja saliecies starp līkajām brangām; spuldzīte pamazām dzisa, un tās gaismas stars blāvi apgaismoja oksidēto tēraudu, četrus tumšus aizslēgus un kādu kabeļu mudžekli dažādās krāsās, kurš stiepās uz elektriskiem agregatiem… Ar tumšu spīdumu margoja sa- eļļotās ieroču daļas, un gluži kā zelts spīdēja lādiņu misiņa apvalki.

Kapteinis atlēca atpakaļ; viņš nevarēja aptvert redzēto. Šī bija komandiera lidmašīna, štaba virsnieki to izmantoja sakaru vajadzībām, un tomēr — tā bija apbruņota! Neticīgi viņš pieskārās aukstajam metalam, pirkstiem taustīdams glumo, taukaino lenti, kas aizsargāja pret rūsu. No šā tumšā kakta plūda it kā mēmi draudi. Viņš saprata, ka izdobums ārpusē noderēja maskēšanās nolūkā, jo tas bija piemērots korpusa pludlīnijas formai un apslēpa ātršāvēju lielgabalu stobrus. Ja no tiem vajadzētu šaut, tad ar Boudena troses palīdzību novilktu maskēšanās apsegu — tas no- virpuļotu lejā, un lielgabalu stobri būtu brīvi; kaujas gatavībā tie raudzītos pretī ienaidniekam … Lojs juta, ka aukstums spiežas līdz pat kauliem. Nekad agrāk viņš nebija izbijies, ieraudzīdams ieročus. Dorisa! — tā bija Loja pirmā skaidrā doma. Viņa nekad neko nedrīkst uzzināt.

Lojs pūlējās tikt atpakaļ uz izeju. Lidmašīna šūpojās un gāzelējās stiprāk nekā iepriekš — šķita, tā būtu ielidojusi kādā vētras joslā. Reiz viņš tikko nepakrita. Spuldze izdzisa, bet viņš bija redzējis pietiekami daudz. Tas bija visjaunākās konstrukcijas četrstobru ugunspunkts lidmašīnas astē; lai kādi arī būtu laika apstākļi, no tā varēja šaut vienmēr, arī naktī, allaž trāpot mērķi. Lojs labi zināja, kā šis ierocis darbojas. Elektroniskā meklējamā ierīce, tā sauktais radara reflektors, automatiski uztvēra katru lidmašīnu, kas tuvojās no aizmugures, un kā mazu marķējošu punktu parādīja to strēlniekam uz apaļa katoda indikatora; tas bija redzams it kā televizorā, un varēja sekot katrai tā kustībai. Ja strēlnieks gribēja ar to sākt cīņu, viņam pilota kabinē vajadzēja tikai ieslēgt otru aparatu, tā sauktās «mechaniskās smadzenes». Šis aparats pats aplēsa tēmēšanas leņķi un virzienu, jā, tas gādāja pat, lai ieročus attiecīgi noregulē elektriski «Servo» motori. Kad mērķis bija jau šāvienam nepiecieš^uā attālumā, strēlniekam vajadzēja vienīgi uzsākt kauju.. . Viņš tikai nospiestu kādu pogu — un šis tunelis lidmašīnas aizmugurē, pulvera dūmos tīts, ar apdullinošu troksni nodrebētu: «Astoņi-seši-nulle» spļautu uguni.

Lojs izspraucās cauri lūkai, rūpīgi to aizbultēja un devās uz mazgājamo telpu, lai apkoptos. Viņa formas tērpu klāja eļļas traipi, ko patlaban nevarēja iztīrīt. Mazgādams seju un rokas, viņš mēģināja kaut ko secināt. Simtiem domu joņoja pa galvu. Ar kuru gan viņš varēja par to runāt? Meitenes nedrīkst nekā uzzināt. Tā bija nopietna lieta, kas attiecas tikai uz vīriešiem. Viņam vajadzēja Dorisai šādu pārdzīvojumu aiztaupīt. Viņš nedrīkstēja tai ļaut mocīties bailēs, ja cerēja pavadīt laimes pilnu nakti Oslo . .. Protams, apkalpei arī nevarēja jautāt. Viņš nedrīkstēja atzīties amerikaņu lidotājiem, ka tik smalki izpētījis to lidmašīnu… Ar Ediju viņš negribēja runāt. A.r Makoleju? To viņš pārāk maz pazina. Varbūt ar Spenseru? Ak dievs! Gluži apjucis viņš atgriezās atpakaļ klubā. Tur visi mierīgi sēdēja mīkstajos sēdekļos; Lojs palika stāvot.

Reizē ar viņu pa pretējām durvīm ienāca Rodnejs. Izņemot Dorisu, visi pavērsās pret komandieri; likās, tie uzelpotu. Lojs manīja, ka pilots jūtas neērti no šiem skatieniem; viņa izturēšanās k|uva nebrīva; Rodnejs salieca rokas un sāka pirkstiem rotaļāties ar spožo misiņa nozīmīti «U. S.» uz atloka. Neveikli pasmaidīdams, viņš noklepojās un kā pa jokam teica:

—    Es dzirdēju, ka te daži esot redzējuši spokus.

Neviens viņam neatbildēja.

Rodnejs sarauca pieri.

Dorisa nemierīgi vēroja kapteini. — Jūs esat no- traipījies, — viņa tam čukstēja.

—    Tas nekas, — Lojs aizsmacis atbildēja.

Rodnejs pētoši palūkojās pāri uz Loju; viņš bija

dzirdējis šo piezīmi. — Cik zinu, te tiek izplatītas baumas, — viņš pavirši noteica; šo vārdu bezrūpīgais tonis krasi atšķīrās no viņa asā, pētošā skatiena. Lojs gandrīz fiziski sajuta, ka Rodnejs aplūko eļļas traipus uz viņa ģērba.

—     Kad borta mechaniķis jau bija izgājis te cauri, — Patricija sacīja, — mums aizmugurē kaut kas noblīkšķēja!

—    Tikai neuztraucieties, — komandieris mierināja.

—    Tur droši vien kādas durvis labi neveras; es tūlīt paskatīšos.

—    To jau ir izdarījis mans draugs, — ierunājās Serps, bet Lojs uz to tik nikni pavērās, ka tas apklusa. Kaut arī Serps bija nolēmis ar Richardu izlīgt, pamanot šo auksto skatienu, šī apņemšanās izgaisa. Šerps noskumis aizgriezās, un šai mirklī viņam šķita, ka draudzība zaudēta uz visiem laikiem.

Rodnejs brīvi staigāja pa kabīni. Beidzot apstājies un iebāzis abas rokas kabatās, viņš sāka šūpoties no papēžiem uz pirkstgaliem, mēģinādams ironiski pasmaidīt. Viņam vajadzēja tēlot, bet tas tik grūti padevās. — Tātad, kaptein, jūs jau pārlūkojāt? — viņš godbijīgi vaicāja.

—    Jā. — Lojs sakrustoja rokas pār krūtīm; ar labo plecu, kas bija visvairāk notriepts, viņš atspiedās pret durvīm. — Es atradu visu kārtībā.

—    Jūs esat notriepies!

—    Tas nekas.

—    Man Joti žēl, — Rodnejs mechaniski noteica. Angļa ironiju viņš neuztvēra, jo viņu ļoti nodarbināja paša grūtības. Kā turpmāk izturēties? Ko viņi zina par Šternbergu? Kur gan Lojs tā notraipījies? Viņš drudžaini pārdomāja. Lidmašīnā taču visur bija tīrs! Varbūt viņš aizgājis līdz pat mazajām kajitēm borta labajā pusē .. . Visas šīs domas viņu mulsināja. Rodnejs bija vienkāršs cilvēks, viņš nevarēja ciest nekādus noslēpumus — tas viņam darīja mokas. Tāpēc viņš nolēma pārcirst šo Gordija mezglu ar ašu cirtienu.

—    Manas dāmas un kungi, — viņš skaļi sacīja, — man jums jāziņo, ka mēs esam mainījuši kursu. Firstenreitā man uzdeva piedalīties nelaimīgās «SAS» lidmašīnas meklēšanā. Tādam nolūkam mums ir viss nepieciešamais, kā arī pietiekamā daudzumā degvielu, lai izdarītu šo mazo novirzi. Protams, Oslo mēs nosēdīsimies divas stundas vēlāk, nekā paredzēts.

—    Ko, — Patricija izdvesa, — ko jūs teicāt? Divas stundas, — jūs sakāt?

—   Vismaz. Nelaimes vieta atrodas kaut kur dienvidrietumos no Gotlandes.

—    Tātad jūs lidosiet pāri Zviedrijai? — Lojs jautāja; viņš atguvās pirmais, un viņam ienāca prātā, ka apbruņotas lidmašīnas pārlidojums nozīmē smagu suverenitātes pārkāpumu, vienalga, vai ieroči ir noslēpti vai ne.

—    Jā, — apstiprināja komandieris. — Visām lidmašīnām, kas piedalās glābšanas darbos, atļauts pārlidot, — protams, ne aizliegtās gaisa joslas.

—    Nē! — Patricija iesaucās. — Nē!

—    Paklausieties, — Makolejs ieteicās, — ko nozīmē šīs nejēdzības? Mēs lidojam no Tripoles uz Oslo… Un jūs to saucat par mazu novirzi? Got- iande, — tā taču atrodas pie Helsinkiem?

—      Pie Stokholmas, ser, — Dr, Spensers pārlaboja

tik taktiski, ka radās iespaids — prezidents vienkārši pārsacījies. — Tas ir par traku! — viņš piebilda.

—    Tāda ir pavēle, — atteica Rodnejs.

Patricija sāka elsot.

—    Dīvaina pavēle, — Šerps sacīja. — Cik ir pulkstenis? Tūlīt būs seši. Pēc stundas jau satumsīs.

—    Mēs neesam spiesti lidot tikai dienas gaismā, — komandieris paskaidroja, — mums ir lieliskas radarierīces.

Lojs drūmi smaidīja.

Šerps nicinoši nošņācās. Stiprāk nekā iepriekš viņā pamodās šaubas. Viņš tagad labprāt būtu pastāstījis Richardam par savām aizdomām sakarā ar balto krāsojumu; bet nu droši vien bija jau par vēlu.

—    Es pazīstu pulkvedi Kolinzu, — Makolejs rūca. — Kolinzs taču ir jūsu priekšnieks! Virsleitnant, es jūs lūdzu atturēties no šādiem bezatbildīgiem eksperimentiem un vest mūs taisnā ceļā uz gala punktu.

—    Ser, man jādara mans pienākums, — Rodnejs sacīja, lēnām apgriezdamies. — Man žēl, ka jums tas nepatīk.

—    Es protestēju! — prezidents sauca.

Neviens viņam nepievērsa uzmanības.

Rodnejs spraucās garām Lojam. — Lai jūs nomierinātu, es vēl pats palūkošos, vai aizmugurē viss kārtībā, — viņš pēkšņi saņēmās, lai slēptu savu bezpalīdzību, un dzirdēja, ka viena no meitenēm šņukstēdama raud. «Tā vēl kritīs histērijā,» viņš nikni nodomāja. Viņam nebija nācis ne prātā, ka būs jāpiedzīvo tādas grūtības. Velns parāvis!

Šai pašā laikā, īsi pirms pulksten astoņpadsmitiem, lidmašīnas .«Septiņi-četri-četri» komandieris Kleitons stāvēja Kastrupas lidlaukā, septiņas jūdzes no Kopenhāgenas centra un gaidīja helikopteru. Te gan nelija, taču temperatūra bija šim gadalaikam par aukstu. No polderu līča pūta stiprs dienvidrietumu vējš, glauzdams īso zāli cieši pie pašas zemes un sakuldams Erezundā ūdeni; pie Saltholmas jau cēlās putainas bangas. Kleitons norūpējies vēroja jūras viļņošanos. — Džoj, — viņš teica otrajam pilotam, — te no lejas izskatās nelāgi, mēs nedrīkstam celties augstāk par desmit tūkstošiem pēdu, jo helikopteram «Sikorslcy» nav hermētiskās kabines. — Vētra aiztrauca viņam vārdus- no lūpām.

—     Nu, protams, — Džojs Hopkinss atbildēja, lai gan nebija pareizi viņu sapratis, — tie grib mēģināt pēc jaunās metodes. No divdesmit piecu pēdu augstuma viņi nolaidīs lejā tiklu, kas piestiprināts pie «D» plāksnes …

Viņi stāvēja sava B-36 varenā korpusa priekšējo riteņu pāra aizsegā un skatījās uz angaru, no kurienes drīz vajadzēja izripot helikopteram. Pie viņu cepurēm spīdēja «Strategic Air Command» zīmotne — dūre starp diviem mākoņiem, kura tur olīvkoka zaru un tai pašā laikā met trīs zibeņus, kam vajadzēja nozīmēt apmēram to: mēs varam tā, bet arī citādi. — Ak dievs, — Kleitons izsaucās, — divdesmit piecas pēdas! Tik augstu jau drīz sitīsies viļņi.

—     Zēni traki iekārojuši zivis, — atkliedza otrais pilots. — Viņi- saka, tas esot vads, tāpat kā siļķu zvejā. ..

—    Šodien pat Mainies trajektu nevar šķērsot.

—    Viņi to vazās pa ūdeni tik ilgi, kamēr dabūs tur iekšā pēdējo, vienalga, dzīvu vai mirušu.

Kāds traktors izvilka helikopteru, un viņi ieraudzīja, ka tas dīvaini nokrāsots: augšā gaiši pelēks, apakšā — žilbīgi balts.

—    Vai tas domāts mums? — komandieris ņurdēja; viņš jutās nejauki piemuļķots. Kā daudzi piloti, arī viņš ļoti rūpējās par to, kā izskatās viņa lidmašīna.

—    Tur jau zirgam jāsmejas, — Hopkinss piebalsoja, — to visu mums iebrūvējis Anasts, Bed . ..

Viņš vēl kaut ko gribēja teikt par Anastu, bet vējš aiznesa skaņas. Viņi aizgāja līdz korpusa vidum, kur sākās spārni. Lidlauka mechaniķi piestiprināja helikopteru «Sikorsky» pie lidmašīnas tai vietā, kur iepriekš bija atradies reaktivais iznīcinātājs F-84F «Thunderstreak».

Leitnants Kleitons domīgi raudzījās uz austrumiem.

Nemitīgi gaudoja vētra. Pāri Zundam klājās tumša mākoņu siena, zem tās traucās gaišas strēles. Zviedrijas piekrastē uzdegās bākas uguns, pamirdzēja un izdzisa, tad atkal un atkal… Priekšā bangoja jūra.

8

Barons Arveds fon Ungerns-Sternbergs, mitējies staigāt, apstājās durvju priekšā "un klausījās.. . Viņa tievās, gaišās uzacis noraustījās. Pietiek! Veselu stundu viņš bija soļojis pa šauro sprostu, un, jo biežāk viņš pārdomāja, vai ir prātīgi paklausīt rīkojumu un vienam pašam te nīkt, jo vairāk sāka par to šaubīties. Ilgas pēc cilvēku, it īpaši pēc dāmu sabiedrības pieauga arvien vairāk, kremta sirdi un kļuva gandrīz vai neciešamas. Viņš negribēja vairs ilgāk par to lauzīt galvu. Kādēļ gan viņš vēl kavējas? Tikai pusotras vai divas stundas, tad pagaisīs kāda pasaule, sāksies jauns dzīves posms trūkumā un briesmās, gan pazīstamā zemē, bet bez visa tā, ko dod rietumu civilizācijā, varbūt arī bez sievietēm … Meitene zaļajā tērpā neizgāja viņam no prāta.

Barons izvilka no svārku kabatas tievu atslēgu un iebāza to slēdzenē. Pirksti trīcēja, viņš jutās ļoti nelāgi. Nē, nē, viņam nebija nekādu baiļu no tā, kas sagaidīja turpmākajās divās stundās; tas bija jau bieži izmēģināts, bija zināms katrs paņēmiens, katra mazākā kustība. Viņš, Ungerns-Šternbergs, nebaidās, bet zina savu pienākumu. Vajadzēja glābt rietumu kulturas valsti, atbrīvot to no boļševisma žņaugiem. Neviens nedrīkstēja stāvēt malā. Viņš katrā ziņā gribēja — cik nu tas atsevišķam cīnītājam bija iespējams — dot no savas puses zināmu daļu cīņā par šo seno rietumzemju cietoksni pie Baltijas jūras. Akcijai vajadzēja izdoties. Tā norisināsies ļoti riskantā vietā. «Tik riskantā,» ģenerālis Bairds bija viņam teicis, «ka krieviem tas nekad nenāks ne prātā. Viņi tam vienkārši neticēs. Mūsu devize ir — sitiet tos tur, kur tie nepavisam negaida.» Bez tam majors Fords bija vēl piebildis: «Viņu radar- sistemā ir robi. Mēs noteikti zinām, kur, kad un kā tā darbojas un kā mēs to varam apiet.» Tā nu viss bija skaidrs.

Kad viņš šūposies gaisā ar izpletni, kad nokritīs savā tēvu zemē, nesabruks jau aiz viņa visi tilti. Ētera viļņi tos saistīs ar tālajiem sabiedrotajiem. Viņa darbošanās laiks bija noteikts. Tiklīdz uzdevums būs izpildīts, viņu atsauks atpakaļ; tad viņš atgriezīsies pa drošiem ceļiem vai nu ar zemūdeni, vai ar helikopteru, vai arī ar kādu no daudzajām «Escape-lines», kuru ceļi jau sniegsies pāri dzelzs priekškaram … Nē, viņa pirksti dreb tikai aiz nepacietības.

Šternbergs apgrieza atslēgu; bet, tikko viņš bija atvēris durvis un klusi izzadzies gaitenī, viņa priekšā nostājās Fils A. Rodnejs. — Uz kurieni? — komandieris jautāja, drūmi viņā vērdamies.

—     Pie pasažieriem, — barons vēsi atbildēja. — Kur citur? — Viņš gan varēja aizbildināties, ka vēlas iet uz mazgājamo telpu, taču neienāca prātā. Bez tam viņš arī nebija paradis meklēt dažādas izrunas. Sabiedroto virsnieku priekšā barons nekad nepazemojās, drīzāk sajuta pret tiem vieglu nicināšanu. Barona militārā pagātne bija spožāka nekā tiem. Viņš bija piedalījies karagājienā uz Krieviju, četras reizes ievainots un dabūjis septiņus apbalvojumus, pie tam viņa virsnieka pakāpe bija augstāka nekā šim amerikanim. «Tie ar saviem «džipiem» un gumijas zābakiem nekad neaizietu līdz Maskavai,» viņš dažkārt nodomāja. Viņš tos uzskatīja par «spiedpogu karavīriem», kas par saviem panākumiem var pateikties techniskajam apbruņojumam un pavisam reti gan pašu varonībai.

—    Pie pasažieriem? — Rodnejs samulsis atkārtoja.

—    Ja jūs atļaujat!

—     Nē! To majors Fords kategoriski noliedzis, — komandieris čukstēja, ar to parādīdams, ka paša autoritāte ir par niecīgu, lai aizliegtu. — Kā jums ienāca prātā šāda ideja?

—     Jūs laikam nedzirdējāt, — Ungerns-Sternbergs skopi paskaidroja, — kāds raustīja durvju rokturi un kaut ko sauca.

Rodnejs nodūra acis. Drudžaini viņš pārdomāja, ko darīt. Fords bija brīdinājis par šā Baltijas barona spītību; un tomēr tas ar savām valodas un vietu zināšanām, ar saviem sakariem un pieredzi bija pārāk vērtīgs vīrs, lai uzdrīkstētos to neapdomīgi aizkaitināt.

— Pasažieri jūs nekādā gadījumā nedrīkst redzēt, — Rodnejs neatlaidās; šis sarežģītais jautājums viņu mulsināja. Kā gan izdarīt pa prātam Fordam, neaizvainojot Šternbergu?

—    Ja mainās situācijā, mainās arī lēmumi, — barons noteica. — Tālāk spēlēt slēpšanos būtu nelietderīgi, varbūt pat kaitīgi.

—    Jūsu misija …

—    Paliks noslēpums, — Ungerns-Sternbergs viņu pārtrauca. — Visu saprotu, virsleitnant. Sabiedrībai, kas atrodas tur, es būšu civilais inženieris, kas lidojuma laikā izdara dažādus mērījumus; neviens arī nebrīnīsies, kad es pēc tam pazudīšu . .. kādā blakus telpā.

—    Būtu labāk, ja jūs teiktu, ka esat radara speciālists — sakarā ar lidmašīnas meklēšanu.

—    Kā vēlaties. Tagad atjaujiet man doties pie tiem!

Negribīgi Rodnejs atbrīvoja ce]u. Šī piekāpšanās

viņu nomāca. Vai viņš rīkojas pareizi? Rodnejs smagi elpoja. Šis vīrs tomēr bija diplomāts. Varbūt viņam pat izdodas nomierināt pasažierus? Viņš, Rodnejs, no tā tikko bija atteicies.

Tiešām jaunais pasažieris ar īsti smalku sabiedrisku taktu pārvarēja dažas tādas grūtības, kurās jebkurš cits būtu neglābjami sapinies. Viņš nāca kā izslāpušais, trīcēdams aiz nepacietības plūkt augļus, iekāms tie viņam pazūd uz ilgiem laikiem. Lai gan barons bija lepns un izvēlīgs, taču tagad viņu saistīja vienīgi izredzes tikties ar cilvēkiem. Viņš gribēja būt ar visiem laipns. Varbūt tā bija pēdējā saruna, pēdējais flirts . .. Šternbergs ienāca starojošs, slaiks, paceltu galvu un atturīgs, īsts ziemeļnieku varonis un dižciltis, stingriem soļiem un noslēpumainām ilgām sirdī. Viņš pamanīja gan, ka pārējie ceļotāji raugās uz viņu kā uz kādu spoku, bet tas viņu nemulsināja. Barona plānās lūpas savilkās, viņš pieklājīgi palocīja galvu un sacīja: — Mans vārds ir Šternbergs, esmu inženieris. Vai atļaujat man pakavēties jūsu sabiedrībā? — Viegls sārtums pārklāja viņa gaišo, meitenīgi maigo seju.

— Bet lūdzu! — tie mechaniski atbildēja.

Lojs, kas vēl vienmēr stāvēja blakus durvīm, piedāvāja tam savu vietu. Viņš pagaidīja, kamēr svešais apsēžas, tad sāka uzbrukumu. — Kāpēc jūs bijāt ieslēdzies labā borta kabinē? — viņš stingri noprasīja. Ja Šternbergs izvairīsies vai melos, tad viņš zinās, kas tas ir. Lojs bija pārlūkojis visas lidmašīnas astes telpas, izņemot konteineru kabini; tikai tur inženieris varēja būt paslēpies.

Šternbergs to nenoliedza. — Es dzijrdēju jūs saucam, — barons smaidīdams atzinās, un viņa zobi mirdzēja. — Es pazīstu tagad jūs pēc balss, kaptein.

—    Kāpēc jūs neatvērāt?

—    Tāpēc, ka biju aizņemts, pārbaudot kādu komplicētu ierīci.. . Man vajadzēja mieru. — Ar paviršu, sievišķīgu žestu viņš atglauda atpakaļ savus gaišos matus un mainīja taktiku: — Tādēļ nu es tagad esmu atnācis pie jums. Ar ko varu pakalpot, kaptein?

Lojs klusēja, bet neizlaida baronu no acīm. Tas viss varēja būt meli. . . bet Dorisas klātbūtnē viņš negribēja turpināt sarunu. Košļādams lūpas, kapteinis stīvi vērās svešajā.

—    Komandieris, — Šerps sacīja pēc nepatīkama klusuma brīža, — kategoriski apstrīdēja, ka te atrastos vēl kāds pasažieris.

—    Es arī neesmu pasažieris, — atvairīja Ungerns- Šternbergs. Viņš centās neievērot auksto uzņemšanu un pētījoši palūkojās uz meitenēm.

—    Virsleitnants Rodnejs jūs tikko nosauca par garu, — Šerps apgalvoja, —. un stūrmanis man teica: «Varbūt uz borta spokojas?»

Ungerns-Šternbergs piepūta vaigus. — Viņi gribēja pasargāt mani no katra traucējuma, — tas jautri atbildēja.

—     Jūs taču neesat amerikanis, ser? — Dr. Spensers vēlējās izzināt.

—    Pēc izcelšanās esmu baltietis, — barons labprāt paskaidroja; savu pavalstniecību viņš neminēja.

—    Kādēļ jūs lidojat kopā ar mums? — Makolejs rupji jautāja.

—    Tādēļ, ka Baltijas jūru pazīstu kā savu kabatu.

—    Tātad — sava veida locis?

—    Apmēram …

—     Kas tas ir par aparatu, kuru jūs esat tur ieslēdzis un kura dēj jums bija vajadzīgs miers? — Lojs taujāja.

—     Kāda radarierīce, — atbildēja Ungerns-Štern- bergs, kuram beidzot sāka zust pacietība. — Mani kungi, jums tiešām nevajadzēja sākt tādu pratināšanu, es būtu visu jums tāpat uzticējis. Protams, es saprotu, ka apkalpes noslēpumainā izturēšanās jums liek mazliet brīnīties. Bet būtu taču jaukāk, ja mēs patērzētu kaut ko prātīgāku, tad arī dāmas varētu bilst kādu vārdu. — Pārliecināts, ka ieguvis simpātijās, viņš pavērās apkārt, gluži kā paukošanas meistars, kas atvairījis savu skolēnu neveiklos sitienus un vēlreiz pierādījis, cik daudz tiem trūkst no meistarības. Viņa skatiens slīdēja pār meiteni zajajā tērpā… Tā sēdēja vienaldzīgi ar mirgojošu valgumu skropstās, — vai viņa bija raudājusi? Kāpēc gan tā bēdājas? Viņš mēģināja to uzminēt un manīja savā sirdī nenoteiktas jūtas, kuras uzskatīja par līdzcietību. Viņas dēļ tas šai mirklī būtu daudz ko uzdrošinājies. Barons jutās spējīgs izdarīt kaut ko ļoti cēlu un ari pavisam neģēlīgu, viņš nepazina mēra ne mīlā, ne naidā; sentimentalitāte un pasaules nicināšana jaucās viņā juku jukām. Nemitīgi sevi vērodams, viņš pirms vairākiem gadiem bija izpētījis savu raksturu un ar trīsām sirdī juta, ka ir simtiem gadu ilgas rases izlases rezultāts. Viņa personību bija izveidojušas savas divdesmit dižciltīgas paaudzes, Tikai tāda sieviete, kas spētu to visu pilnīgi aptvert, varētu saprast viņa patieso pārākumu.

Ja arī Ungernam-Šternbergam nebija izdevies izkliedēt uzreiz visas bažas, taču viņa aicinājums neaizmirst pieklājību nepalika bez ietekmes. Viņš bija pierādījis, ka pārējiem nav taisnība, tie kaunējās par savu nervozitāti un sāka pret viņu izturēties korekti. Viņš tērzēja par dažādiem sīkumiem sakarā ar zviedru lidmašīnas avariju. Biezā miglas slāņa dēļ, kas gluži kā balti tvaiki pārklājot ūdens virsu, meklēšana pagaidām esot bez panākumiem. Līdz pulksten trīspadsmitiem piecpadsmit minūtēm uztverti daži SOS saucieni ar vietas norādījumiem, bet tie izrādījušies nepareizi; tas liekot domāt, ka pilots nav vairs bijis spējīgs noteikt savu atrašanās vietu. Vēlāk lidmašīna esot apklususi. To nav bijis iespējams atrast ari ar radarierī- cēm, tāpēc domājot, ka tās korpuss vismaz daļēji jau nogrimis. Varbūt vēl aste sniedzoties ārā no ūdens, bet priekšgals jau slīgstot jūras dzelmē …

Ungerns-Šternbergs aizrāvās ar tecbniskiem sīkumiem, taču pasažieri sasprindzināti klausījās visu, ko viņš stāstīja. Meklējamā rajonā, viņš apgalvoja, esot vairākas pavisam seklas vietas. Zona, kurā lidmašīna nogāzusies, atrodoties starp Ēlandi, Gotlandes dien- vidstūrī, Hoborgas sēkli un 56. platuma grādu, un tā aptverot apmēram septiņi tūkstoši kvadrātmetru. Baltijas jūra tur dažuviet esot tikai deviņus vai divpadsmit metrus dziļa, tādēļ katrā ziņā varot pieņemt, ka lidmašīnas aste rēgojas laukā no ūdens. Stāvoklis esot tāds pats kā ar kniepadatu siena kaudzē. Parastajām radarierīcēm diezgan grūti atrast tik neliela apmēra metala priekšmetus. Turpretim tie instrumenti, kas atrodoties te uz borta, esot šim nolūkam piemēroti. Tādēļ arī viņš atsūtīts šeit, tas esot viņa tiešais uzdevums. Pašlaik esot astoņpadsmit divpadsmit minūtes, viņš nobeidza, paraudzīdamies pulkstenī, un tagad tie pārlidojot Kap-Arkonu, Rigenas ziemeļu smaili. Pēc pusstundas viņi sasniegšot avarijas rajona vienu malu.

—    Un cilvēki? — Dorisa jautāja.

—    Pieķērušies, ja vien iespējams, pie astes plākšņiem, — barons nevērīgi atteica. — Tā kā jūra ir nemierīga, man grūti iedomāties, ka viņi būtu sakāpuši gumijas laivās vai arī, aplikušj glābšanas jostas, mestos viļņos… Ūdens temperatūra pie Stokholmas ir astoņi grādi. — Viņš nokratīja pelnus no savas cigaretes un pētījoši visos noraudzījās. Barons tos bija savaldzinājis, un tie sāka uzticēties… Tikai meitene zaļajā tērpā neklausījās viņā. Viņš skatījās uz tās balto kaklu, kas viegli trīsēja, it kā tā apspiestu elsas. Zēl, ka tā neveltī viņam nevienu skatienu. Patiesībā barons visu stāstīja tikai viņas dēļ.

—   Tik daudziem cilvēkiem uz astes plākšņiem nav vietas, — Lojs iebilda.

—    Varbūt viņi tup cits pie cita lidmašīnas astes telpās, — Ungerns-Šternbergs sausi atteica. — Ja ir stabila starpsiena. Gan viņi visi kaut kur ir piemetušies, citādi kuģi jau būtu vienu otru izzvejojuši.

—    Jūras dzelmē viņi piemetušies, — Makolejs norūca.

—    Vai jūs esat pārliecināts, mister Šternberg, — jautāja Dr. Spensers, — ka mēs virs avarijas vietas netaranējam kādu citu lidmašīnu, kas piedalās glābšanas darbos?

—    Pilnīgi izslēgts. Zviedru glābšanas lidmašīnas, saulei rietot, tiks atsauktas. Viņu radarierīces vēl nav tik vispusīgas kā mūsu.

—    Vai tāpēc mums jāiet zviedriem palīgā? — Lojs prašņāja.

Barons viegli pasmaidīja. Viņš skaidri juta, ka visi viņam jau tic, izņemot tikai šo angli: visi citi jau bija viņa varā. Tā bija goda lieta — pārliecināt arī šo angļu kapteini. — Es negribētu aizvainot neviena klātesošā nacionalo lepnumu, — viņš piesardzīgi teica.

—     Pēc manām domām, te nenotiks tikai augstsirdīga glābšanas akcija vien, bet tiks izmēģināta praksē arī jauna ierīce. Ir taču labi jaunus technikas atklājumus saistīt ar liumanu rīcību.

—    Cik amerikāniski! — izsaucās kapteinis, un Ungerns-Šternbergs redzēja, ka viņš pamāja ar galvu.

Lojam neiznāca laika padomāt par Šternberga paskaidrojumiem un salīdzināt tos ar saviem atklājumiem. Pie viņa piegāja Dr. Spensers un pačukstēja:

—    Misters Makolejs vēlas ar jums runāt, ser. — Kapteinis sarauca uzacis. Ko Makolejs gribēja no viņa? Tas taču iepriekš bija arī ar Ediju… — Labi, — viņš atteica un devās pie tā.

Prezidents sēdēja atzvēlies un turēja rokā «Scandi- navian Airlines System» lidojumu plānu. — Vai jūs ticat, — viņš jautāja, tikko Lojs bija apsēdies līdzās,

—    ka «SAS» lidmašīna avarējusi dienvidrietumos no Gotlandes? — Viņš runāja klusināti, un arī motoru troksnis neļāva citu ausīm uztvert viņa vārdus.

—    Kāpēc ne? — kapteinis samulsis atjautāja.

Makolejs atvēra prospektu un parādīja karti ar nosaukumu «SAS European routes». Lojs redzēja desmit vai vienpadsmit aviacijas līnijas stiepjamies pāri austrumu zonas rietumu daļai, — gaisa satiksme norisēja ari virs Somu un Botnijas jūras līča; turpretim Baltijas jūras vidus daļa bija kā stingrs zils plankums — nevienas līnijas, neviena cipara, pat ne mazākās piezīmes par civilo gaisa satiksmi. Te bija austrumu bloka valdību priekšpostenis; aukstajā karā tā bija nevienam nepiederoša zeme.

—   Tas nav nekas sevišķs, ser, — kapteinis paskaidroja. — -Ja vējš nav labvēlīgs, tad lidmašīnas bieži vien novirzās no pareizā kursa.

—    Tik tālu?

—    Reizēm jā, īpaši tad, kad tās no gala mērķa lidlauka nesaņem atļauju nosēsties.

—    Hm, hm, — Makolejs rūca; likās, viņš bija norūpējies.

Lojs norādīja uz karti un sacīja: — Lūk, paskatieties uz šo līniju — Kopenhāgenā—Helsinki, kurai pievienojas Ļeņingradas un Maskavas ceļš — vienīgais dzelzs priekškara logs šajā stūri. Šī līnija aizlokās no Gotlandes mazliet uz ziemeļiem. Taču novirzīties par astoņdesmit jūdzēm — tādu nomaldīšanos grūti izskaidrot pat ar pārskatīšanos, — un tādā gadījumā lidmašīna bijusi jau garām tā rajona centram, par kuru tikko stāstīja misters Šternbergs. Vēl tuvāk te stiepjas līnija Malme—Visbija, bet pa to regulārā satiksme nenotiek.

—    Nē, — Makolejs atteica. — Tā nav Malmes— Visbijas un Visbijas—Stokholmas līnija, jo tur lido tikai mazā DC-3. Kā zināms, lidmašīnā taču bijuši četrdesmit pieci pasažieri.

—    Ja tā nav bijusi speciallidmašīna, kas lidojusi uz Gotlandi, tad tai vajag būt Helsinku lidmašīnai. Pa somu līniju satiksmi uztur četrmotorīgā DC-6, ser. — Pēc kapteiņa domām, prezidents raizējās pavisam nevajadzīgi. Viņš šaubījās par lietām, kas bija skaidras un drošas. Varbūt arī prezidents juta, ka kaut kas nav kārtībā, taču viņa minējumi bija gluži aplami, un, lai visu noskaidrotu, viņš gribēja izmantot tādus nederīgus līdzekļus kā «SAS» plānu. Lidmašīna patiešām bija nogāzusies Baltijas jūras vidus daļā, to viņam jau Tri- polē-Mellahā pateica Edijs, kam savukārt par to bija pastāstījis angļu 'meteorologs. Vairāk nekā septiņas stundas viļņi jau mētāja šo vraku, un līdz šim neviens to vēl nav varējis atrast. Izklausījās gan diezgan neticami, ka amerikaņi speciāli sūtītu savu lidmašīnu piedalīties glābšanas darbos, lai līdz ar to izmēģinātu jaunu, Joti jutīgu radarierīci.

—     Ja jūs domājat, ka šis spoku inženieris mums stāsta patiesību, — Makolejs sacīja, — tad varu būt mierīgs. — Viņš iebāza prospektu kabatā un apsvēra tālāko rīcību. Šternberga paskaidrojumus prezidents bija uzņēmis diezgan skeptiski, bet nelauzīja tālab galvu. Viņu pārāk nodarbināja paša darījumi, tāpēc par visu pārējo, kas viņu tieši neskāra, Makolejs tikpat kā nelikās zinis. Viņš par to bija ieminējies tikai tāpēc, lai uzsāktu sarunas … Varbūt Makolejs pats īsti nemaz neapzinājās, bet viņa četrdesmitgadu praksē izveidojusies savstarpējo attiecību taktika iedalījās trīs pakāpēs: tai bija ievads, galvenā daļa un mērķis. Nozīmīgas un nopietnas veikalnieciskas sarunas viņam patika iesākt ar piezīmēm par labu ēdienu, makšķerēšanu, sēņošanu vai citu kādu jājamzirdziņu, un dažkārt gadījās, ka sarunu biedram bija tādas pašas intereses. Viegli un nepiespiesti viņš risināja katram gadījumam piemērotas pārrunas. Apgalvodams, ka tagad kapteiņa vārdi viņu nomierinājuši, prezidents, liekas, atzina Loja kā speciālistā autoritati, reizē gudri paglaimodams. Katrā gadījumā Makolejs instinktivi nojauta, ar kādām metodēm nolīdzināt sev ceļu; izvēloties kādu paņēmienu, viņš nekad nezaudēja laiku, rīkojās patstāvīgi un brīvi, nemaz nedomādams par to, vai vispār eksistē kaut kādas metodes. Tas jau viņam bija asinīs. Viņš tērzēja vienkārši. '

—     Kādreiz vajadzētu sarīkot manevrus arī šeit, — viņš it kā bez kāda nolūka teica. — Te mēs tā nesvīstu kā Libijā.

—     Te manevrus rīko krievi, — Lojs atbildēja. Viņš prātoja, vai nebūtu laiks aiziet; acīm redzot prezidents no viņa vairāk nekā negaidīja kā tikai mazliet mierinājuma, tikai kādu lietišķi pamatotu spriedumu šajā grūti izprotamajā situācijā. Šo pieklājības pienākumu viņš bija izpildījis. Lojs nevarēja Makoleju izmantot kā piemērotu sabiedroto tajā jautājumā, kas viņu patiešām interesēja. Loju patlaban nodarbināja divi jautājumi: kāpēc Šternbergs savu radarierīci izmēģina šaurajā konteineru kabinē? Un vai nevar būt, ka lidmašīnas astē ierīkotajam ugunspunktam, nolēkšanas aiz- virtnim un spiediena slūžām pašreizējā lidojumā nav nekādas nozīmes? Protams! Tie varbūt ierīkoti jau agrāk, kad tas bijis nepieciešams. Viņam nāca prātā dažādas iespējas. Bija simtiem līdzekļu, kā turpināt auksto karu; viens no tiem varēja būt arī automātiskie lielgabali. Kapteinis atcerējās, ka Edijs sarunās par Liepājas notikumu bija citējis kāda amerikaņa senatora izteicienu: «Mums līdz zobiem jāapbruņo visas mūsu lidmašīnas, ko sūtām uz Padomju Savienības robežām; sarkanajiem vienreiz jādara zināms, ka var šaut arī pretī.» Iespējams, ka Pentagonā šī ideja kritusi auglīgā zemē un pa to laiku spēkā stājusies kāda attiecīga slepena direktiva. Arī šāda satiksmes lidmašīna, ko parasti izmantoja štaba virsnieki, reizēm pārkāpa krievu ietekmes sfēru — tā, piemēram, ari tagad viņi lidoja pa nevienam nepiederošu joslu, kas atradās starp abiem šīs pasaules varas blokiem … Taču, ja ieroči tiktu vesti atklāti, vai tad iebaidīšana nedotu vēl lielākus panākumus? Tātad — kāpēc vajadzīgs maskēšanas pārklājs? Un kādam nolūkam šie konteineri, kuros tādi apgādefe priekšmeti, kas ražoti pavisam nesen?

—   Vai jūs jau esat uzrakstījis savu ziņojumu par manevriem? Makolejs vaicāja.

—    Kādu ziņojumu? — Lojs izklaidīgi prasīja.

—    Ziņojumu par manevriem Ziemeļu pavēlniecībai.

Kapteinis pavērās viņā. — K.ādēļ?

—    Ja vēlaties, varu jums sniegt informāciju par ieročiem, kas vadāmi no attāluma, — jums varbūt tādas vēl nav?

—    Jūs domājat, ser, par saviem šāviņiem?

—    Jā, par «Ugunsbiti» un «Sarkano kanariju». Jūs taču redzējāt paraugus lidojam? — Makolejs palūkojās kapteinī iesāņus, gaidīdams, kā viņš uz to reaģēs. Viņam nebija nolūka Loju ietekmēt, lai tas savu ziņojumu uzrakstītu viņam vēlamā virzienā; tā viņš gan bija rīkojies ar Šerpu. Makolejs vispirms gribēja dzirdēt, ko angļi spriež par tā ražojumiem un kādu nākotni viņi tiem paredz. NATO padomē to spriedumam bija svarīga nozīme, un Makolejs bija cerējis, ka tur pieprasīs viņa «Sarkano kanariju». Šerpa atturība un

Dr. Spensera brīdinājums neielaisties ar Pastmasteru viņu tomēr padarīja nedrošu.

— Jā gan, — Lojs izklaidīgi atbildēja, — es redzēju, kā lido «Sarkanais kanarijs» un «Ugunsbite». — Viņa domas drīz vien aizklīda atkal uz kabini, kur atradās konteineri. Protams, bija muļķīgi iedomāties, ka Šternbergs savu radarierīci atvedis līdz «džipā» un tikai tagad to iemontējis lidmašīnā; tā katrā ziņā bija par smagu un tās apmēri pārāk lieli — ja tāda vispār eksistēja. Šternbergs tikai pats bija apgalvojis, ka esot to uzstādījis. Šis aparats droši vien bijis jau agrāk paslēpts kabinē — varbūt aiz kastēm, kas pa pusei aizsedza iluminatorus un viesa telpā puskrēslu?

Makolejs Loja klusēšanu izprata aplam. Lai rīkotos vēl piesardzīgāk, viņš uzdeva dažus nenozīmīgus jautājumus, nospriezdams tikai vēlāk uzsākt galveno sarunu tematu. Taču kapteinis arvien vēl izteicās ļoti nenoteikti, likās, viņš nepavisam nedomāja par to, kas te notika … Šīs pārrunas Makoleju nekādi neapmierināja: to pavediens bieži vien pārtrūka. Kad iestājās klusuma brīži, viņš mēģināja apsvērt pašreizējo veikalniecisko situāciju; neveiksmes bija atņēmušas agrāko darba prieku. Starp citu, viņa apstākļi bija tādi paši kā toreiz — 1928. gadā viņa tēvam. Tajā laikā lielrūpniecības lozungs bija «slīdošā lente», tagad turpretī — «automatizacija». Mazajiem uzņēmumiem vajadzēja iet bojā, gluži tāpat kā pirms divdesmit sešiem gadiem. Toreiz preci palētināja tās nepārtraukti ritmiskais ražošanas veids, kam sekoja briesmīgs cenu sabrukums; tagad automati vēlreiz pazemina ražošanas izmaksu, un to var panākt katrs, kas vien spējīgs tos iegādāties. Viņam pagaidām tas nebija pa spēkam. Gluži tāpat kā toreiz Makolejs seniors, viņš labāk izvēlējās dažādas blakus nozares, lai tik nebūtu jāsaistās ar kādu no šiem trīspadsmit; tie gan dotu naudu automatu iegādei, bet tad arī būtu beigas viņa patstāvībai un no pavēlnieka viņš kļūtu par padoto. Leonards F. Makolejs bija sācis ražot sporta lidmašīnas, bet viņš — Olivers D. atradīs sev jaunu darba lauku raķešu būvē. Tas viņam likās ļoti loģiski. Viņi bija īsta celmlaužu dzimta, un pati dzīve pierādīja, ka viņiem taisnība. Ikreiz, kad kāda liela haizivs bija at- pletusi muti, lai apritu vienu vai otru no Makolejiem, viņi tika cauri sveikā. Dažreiz tās asajos zobos palika pa kādai stērbelei, bet nekas sevišķs nenotika. Tādas nedienas rūpnieki piedzīvoja ik katrus piecus vai sešus gadus; tas Makoleju norūdīja, un viņa optimistiskos dzīves uzskatus nekas vairs nespēja iedragāt. Viņš bija pārāk dziļi pārliecināts, ka tēvzeme dod izdevību strādāt ikvienam, kas savu darbu prot un padara īstā laikā; neveicas tikai auniem un ēzeļiem. Sī pārliecība viņam bija allaž palīdzējusi tikt uz priekšu, nevērojot krizes. Un, ja daži savām kļūmēm meklēja vaininieku citur — vai nu priekšniecībā, vai valdībā, vai pat laikmeta apstākļos un vispārējā situācijā, tad Makoleja acīs tās bija tikai nožēlojamas neveiksminieku, neprašu un sliņķu izrunas. Vai nav smieklīgi uzlūkot par vaininieku ekonomisko sistēmu? Ja visi tie auni un ēzeļi spēj sevi mierināt, uzskatot, ka vainīgi šie periodiskie dzīves pārbaudījumi, ko viņiem nav bijis spēka izturēt, tad ar to nevarēja attaisnoties īsti viri.

Prezidents nodūra galvu, un acis viņam samierlzās šauras. Viņam likās, ka atkal reiz tik tālu nonācis — bija sagaidāmi jauni pārbaudījumi. Viņš iztēlojās savu stāvokli tik objekti vi, cik vien iespējams. Kopš kāda laika šie rūpnieki atkal viņu vajāja. Tie kāroja pēc ieročiem, kas vadāmi no attāluma, un juta apetīti arī pēc raķetēm. Kā allaž, ari šoreiz cīņā devās nevienādi spēki, taču viņa rokā pašlaik bija divi vai trīs spēcīgi trumpji — dažu raķešu tipu ražošanā viņš bija aizsteidzies tālāk nekā citi, bez tam viņa labā strādāja vācu profesors Jungs un pieredzes bagātie ļaudis ar produkcijas šefu Edu Varneru, reklāmu daļas vadītāju Grifilu un tirdzniecisko direktoru «Klinti»-Džonu priekšgalā . .. Pārējiem bija tie paši vecie trumpji. To pusē atradās speciālā prese- un līdz ar to ari sabiedriskā doma; tiem bija pārstāvji Pentagonā, gaisa satiksmes ministrijā, senātā un pārstāvju palatā; to pusē stāvēja arī štaba virsnieki, lietpratēji, ražošanas pārvalžu vadītāji un citi militārie speciālisti. Viņu vara patlaban bija lielāka nekā jebkad. Makolejs skaidri zināja, ka šoreiz spēlē uz dzīvību un nāvi. Viņa ierašanās Zie- meļafrikas manevros bija pēdējais ar lielu enerģiju, viltību un mazliet arī ar kukuļdošanu saistītais mēģinājums piedalīties šai kopīgajā spēlē, iet tiem līdz arī turpmāk, lai ar šo «big business» atvairītu draudošās briesmas.

Makolejs izvilka dzeltenu kabatas lakatu un noslaucīja pieri. Viņam bija veicies. Tripolē prot viou izturējās draudzīgi, daudzi eksperti slavēja «Sarkano kanariju», un pulkvedis Kolinzs, kas, pateicoties savam znotam, atradās draudzīgās attiecībās ar «MAC», vakar bija viņam klusām pačukstējis, ka firma var sagaidīt lielu pasūtījumu, ja vien tā visu piegādās pietiekami ātri; tāpēc arī viņš ap pulksten sešpadsmitiem, tātad jau pirms divdesmit sešām stundām, bija aizsūtījis Edam Varneram šo zibens telegramu. Kopš tā brīža ražošanas tempi pieauga; «Sarkanais kanarijs» pirmais sasniegs mērķi! — Viņš bija atkal tiem izsprucis.

—    Pāris lietpratēju, — teica prezidents, atkal lēnām tuvodamies galvenajam jautājumam, — novērtēja mūsu raķetes diezgan atzinīgi.

—    Es par to dzirdēju, — Lojs pieklājīgi atbildēja.

—    Un kādas ir jūsu paša domas?

—    Hm, — kapteinis nokrekšķinājās, — jā …

—   Tas lai paliek starp mums, — Makolejs viņu uzmundrināja.

Lojs mēģināja tikt laukā no šā burvju loka, kurā viņa domas sapinās arvien vairāk un vairāk. Viņš bija nonācis pie atziņas, ka Šternberga vārdu patiesīgumu varētu pārbaudīt vienīgi, pārlūkojot konteineru kabini. Ja tur atrastos kāda radarierīce, kas darbotos pēc Šternberga norādījumiem, tad viņa apgalvojumam varētu ticēt; ja ne, — tad viņš melo un šim lidojumam pavisam cits, nezināms nolūks. Lojam pārskrēja šermuļi. Viņš nedrīkstēja lūgt atļauju ieiet aizliegtajā telpā; tas nozīmētu pieprasīt, lai apkalpe iepazīstina viņu ar jauno ierīci. Arī slepeni viņš vairs otrreiz nevarēja tur ielavīties. Durvis droši vien noslēgtas, un nu, kad Šternbergs visiem jau bija pateicis, kas tur atrodas, ikvienu, kas tik dotos uz to pusi, varētu turēt aizdomās par spiegošanu. Ko darīt?

—    Runājiet atklāti! — Makolejs mudināja.

—    Es vēl nevaru pateikt galīgo spriedumu.

Prezidents kļuva nemierīgs. Kādēļ gan tagad, kad

pasūtījums jau apsolīts, šis anglis vēl tik rezervēts?

Vai tā būtu tikai pieklājīga atturība? Cik muļķīgi! — Es nevēlos oficiālu ziņojumu, kaptein, kādu jūs sniegsiet Oslo, — viņš runāja aizgūtnēm. — Es tagad labprāt gribētu dzirdēt jūsu paša domas.

—    Tās sakrīt ar oficialajām, — Lojs atbildēja.

Makoleju sāka kratit drudzis. Viņā pamodās briesmīgas aizdomas. Ja nu tie viņu iegāzuši? Tie taču zināja, ka pulkvedis Kolinjs Makolejam draudzīgs — varbūt tie ari pulkvedi apmānījuši, piemuļķojuši un pievīluši? Ja nu viņš pasūtījumu nemaz nesaņem? Bet ražošana jau ritēja pilnā sparā … Viņš nevarēja vairs mierīgi nosēdēt un pārmeta vienu kāju pāri otrai. Vai te bija sazvērestība?

—    Klausieties, — viņš nomākts sacīja, — vai jums ir aizliegts izteikt savas personīgās domas?

Kapteinim sakāpa asinis sejā. — Jūsu raķešu militārās nozīmes novērtējums ir jau ietverts manā ziņojumā Ziemeļu virspavēlniekam, un pats par sevi saprotams, ka tas kā šāda veida raports slepens. Man nav ne mazāko tiesību kādam par to izsacīties, kaut arī tikai aptuveni, arī jums ne, ser.

Lojs redzēja, ka prezidents sakustējās savā sēdeklī, un saprata, ko tas no viņa bija gribējis. Lojam pēkšņi kļuva skaidra Makoleja taktika, un viņu sagrāba riebums. Viņš skatījās uz tā drebošajām, zilganajām lūpām un domāja: «Lūk, finansu hiēna, lūk, vīrs, kas iedzīvojas uz ieroču rēķina! Viņš dreb par saviem miljoniem tieši tā, kā raksta komunistiskās lapeles. Paskat tik! Vai redzi, kas rūp šim vīram! Patlaban, kad mēs vrsi atrodamies likteņa varā, viņš domā tikai par savu naudu. Cik pretīgi!»

Kapteinis nenovērsa skatienu no Makoleja, un viņam likās, ka tā zods kļūst arvien asāks. — Mūsu derības nav vairs spēkā, — prezidents īsi sacīja. — Uzskatiet šo sarunu par izbeigtu!

—    Labi, — kapteinis atteica un strauji piecēlās.

Lojs palūkojās apkārt. Viņš pēkšņi ienīda amerikāņus. Tie vienmēr rīkojās tieši tā, kā paši gribēja; nekad tie nevaicāja, vai pārējie ir ar mieru. Viņam nāca prātā viss, ko biedri kādreiz draudzīgās sarunās bija

par tiem izteikušies. Viņš iedomāja admiraļa Redforda, šā izkaltušā sirmgalvja, augstprātīgo izturēšanos, kad tas pēdējo reizi apmeklēja Londonu. Kapteinis atcerējās notikumu ar piecdesmit vecajiem iznīcinātājiem, par kuriem Lielbritānijai vajadzēja samaksāt ar vērtīgu aizokeana īpašumu. Viņš atminējās arī amerikaņu 49. atombumbvedēju diviziju; tā bija novietota Anglijā un pārvērtusi viņa dzimteni par lidmašīnu bazi, kuru krievi jauna kara gadījumā jau pirmajā dienā apšaudītu ar raķešu šāviņiem, jo tieši 49. divizija tos visvairāk apdraudēja. Viņam skanēja ausīs leiboristu deputātā Noela-Bekera vārdi: «Ja kādu ūdeņraža bumbu nosviestu uz Vestminsteru, tad tiktu pilnīgi iznīcinātas Londonas priekšpilsētas — Paplē, Vendsvorla, Kamena, Hamersmisa un vēl citas. Radioaktīvo staru iedarbībā smagi zaudējumi rastos pat Rīdingā, Oksfordā un Kembridžā … Lielbritānijai jādara gals šai bruņošanās sacensībai, citādi bruņošanās sacensība darīs galu Lielbritānijai.» Lūk, šeit sēdēja viens, kas no tās pelnījās!

Lojs novērsās. Motori monotoni dūca, un to dobjā skaņa, ko viņš vairs nemaz nebija sadzirdējis, viņu pēkšņi satrauca. Te lidmašīnā visi bija amerikaņi — ne pret vienu viņam nebija uzticības, izņemot Dorisu. Viņa skatiens slīdēja no viena uz otru; uztraukumā viņš redzēja tos visus tikai sliktā gaismā. Dr. Spensers, kas patlaban sēdēja viņa krēslā, bija Makoleja ieliktenis. Edijā Šerpā Lojs jutās rūgti vīlies. Un, vai Šternbergs ir godīgs cilvēks, arī bija ļoti apšaubāms.. , A, «inženieris» jau iepazinies! Viņš bija apsēdies blakus Patricijai Binčijai un mierināja to bērnišķīgajās bēdās. Šternbergs tērzēja ar abām meitenēm, smaidīja, žestikulēja rokām. Par ko gan viņš stāstīja? Varbūt anekdotes, jo pat Dorisa viņam pamāja … Lojs devās projām, viņš te vairs nevarēja izturēt.

Tajā blakus kabinē, dažus sojus aiz «Flight-Log», kurā viņš bija sēdējis ar Dorisu, kad tie lidoja pāri Alpiem, atradās kāda īpaša ierīce, — radars, kas brīdina no negaisa. Tas te bija uzstādīts atklāti, lai katrs tajā varētu palūkoties; dažas gaisa satiksmes sabiedrības jau sāka šādas ierīces ieviest savās aizokeana satiksmes lidmašīnās. Lojs pirmīt to nebija pamanījis, bet nu aparats saistīja viņa uzmanību. Tā antena bija piestiprināta lidmašīnas korpusa priekšgalā, bet ekrāns atradās šeit. Tas iezaļgani mirgoja un atgādināja apaļu paplāksni, kam izgriezts viens sektors. Sī ierīce izlūkoja apkārtni cauri mākoņiem, naktij vai miglai deviņdesmit jūdzes pa kreisi, deviņdesmit pa labi un līdz simt piecdesmit jūdzēm uz priekšu, tā vēroja gaisa strāvas, «saredzēja» tālas negaisa brāzmas un visu to parādīja uz sava stikla ekrana. Tās tur atainojās kā balti plankumi — gan lieli vai mazi, gan izstiepti vai saspiesti dīvainos apveidos, atkarībā no vētras stipruma un tās pārņemtā rajona plašuma; pēc iekodinātajiem attālumu lokiem varēja uzzināt, kur vētra pašlaik plosās. Reizēm ekrana vidū parādījās melns punkts, kas bija brīdinājuma zīme pilotiem. Tur atradās negaisa joslas centrs, visstiprākās gaisa turbulences punkts, no kura nepieciešams izvairīties. Lidmašīnām, kurām nebija šādas ierīces, vajadzēja mest daudz lielākus līkumus, un tās bieži vien nolidoja simtiem lieku jūdžu, lai izvairītos no negaisa brāzmām, kuru atrašanās vietas sauszemes apkalpe nevarēja noteikt tik precizi, cik nepieciešams.

Kad Lojs piegāja pie fluorescējošā ekrana, viņš bija pārliecināts, ka dienvidrietumos no Gotlandes — ava- rijas rajonā ieraudzīs kādas negaisa zīmes. Pirms divām minūtēm viņi bija pārlidojuši pār Bornholmas ziemeļu smaili — avarijas joslai vajadzēja parādīties radara ekrana vienā malā, tās apakšējā robežlīnija, 56. platuma grāds, bez šaubām, vēl labu gabalu iesniedzās tajā. Taču dīvaini — starp trešo un ceturto attāluma loku vētras joslu nevarēja konstatēt. Ekrana lielākā daļa bija pārklāta baltiem, slīdošiem plankumiem, un borta labajā pusē, austrumos no Bornholmas, starp tiem šaudījās draudīgs, melns punkts. Tur, kur bija avarējusi zviedru lidmašīna, gaiss šķita gluži rāms. Zaļganais stikls mirgoja vienmērīgi.

Aiz viņa nošvīkstēja priekškars, un pienāca Flips laskijs. — Vai jūs redzat? — Lojs vaicāja, rādīdams uz ekrānu. — Tur, uz kurieni mēs lidojam, pavisam mierīgi.

— Paldies dievam, ser, — noteica mazais pilots. Viņš lūkojās radara ekrānā un pierakstīja sev vajadzīgos datus, Loju nemaz vairs neievērodams; viņa kustības bija rāmas un drošas, gluži kā mēnessērdzīgam.

—    Kā jūs to izskaidrojat, feldfebel?

Flips neko neatbildēja, likās, viņš jautājumu nemaz nebija dzirdējis, jo viņu nodarbināja citas lietas. Pilots domāja par savu veco dzimteni, kuras piekraste stiepās astoņdesmit jūdzes uz dienvidiem no šejienes. Kopš piecpadsmit gadiem viņš vairs nebija atradies tik tuvu dzimtenei kā šai acumirkli… Polija, ak, viņa Polija!

—    Feldfebel, kā jūs to izskaidrojat?

Flips Laskijs nedzirdēja. Komandieris Rodnejs pirms pāris minūtēm bija viņam atklājis turpmākos uzdevumus, un tāpēc Flips jutās mazliet pacilātā noskaņā, jo arī viņš nu piederēja pie izredzētajiem, kam kara avia- cija dāvāja tik daudz uzticības; Rods viņam visu bija pateicis skopiem, bet skaidriem vārdiem, nopietni un lepni. Bet, no otras puses, Laskijs juta bailes, un, klausoties cēlajos vārdos, viņam kļuva skaidrs, ka arī Rods baidās. Flips pārāk ilgi jau bija armijā, lai šai ziņā kāds priekšnieks viņu varētu maldināt. Viņi visi juta vienu un to pašu. Viņam patika, ka to pasākums vēršas pret Padomju zemi, ka sarkanie tiks pamatīgi izmuļķoti, kā izteicās Rods; jau kopš gadu desmitiem Flipa krūtīs rūga poļu sīkpilsoņa naids pret krieviem. Taču no prāta neizgāja rūpes par Helenu. Lai arī Rods bija runājis par apbalvojumu un paaugstinājumu, Flips tomēr ņēma vērā arī neveiksmes iespēju. Viņš raizējās par Llelenu un baiļojās par varbūtēju neizdošanos. Kas gan notiktu ar meitu, ja viņjj neatgrieztos? … Viņa būtu pamesta un pazudusi akmeņainajā Manhatanas namu jūrā!

—     Mēs taču lidojam prom no vētras joslas? — Jautājums kā no tālienes skāra viņa dzirdi. — Nu, tad paldies dievam, tomēr reiz, — viņš, neko nedomādams, atkārtoja. «Polija! Tikai astoņdesmit jūdzes . ..» Viņu pāršalca karsts vilnis. «Cik labprāt viņš atrastos tur, jo nebija viegli dzīvot starp ļaudīm, kurus viņš nekad nav uzskatījis kā sev līdzīgus; rūgti bija noliegt ari mātes valodu. Ak, Polija . .. Bet tā jau nebija vairs viņa vecā dzimtene, tā, kura atradās tur dienvidos aiz tālajiem mākoņu kalniem. No avīzēm viņš zināja, kā tur tagad klājas. Dzīves standarts bija zems. Emigranti, kas pēc 1946. gada nonāca rietumu zemēs, stāstīja daudz ko… No visām to sūdzībām par komunistisko režimu

viņš bija iegaumējis īpaši vienu: tur sievietēm spieda strādāt visrupjākos darbus. Tām vajadzēja novākt drupas pilsētās un strādāt raktuvēs. Viņa Helena lai kļūtu par fabrikas strādnieci — nekad! To Flips toreiz bija cieši apņēmies, un viņi bija palikuši Amerikā, kur varēja dzīvot labāk.

—    Feldfebel, kā jūs to izskaidrojat? — Lojs neatlaidās. Neapzināti viņš satvēra mazo pilotu pie rokas un sapurināja, it kā pamodinādams no miega. — Mēs lidojam laukā no vētras joslas, feldfebel!

Domās nogrimušais vīrs satrūkās. Viņš steidzīgi atbrīvoja roku, atkāpās pussoli atpakaļ un, raudzīdamies Loja notrieptajā formas tērpā, šņāca: — Ko jūs vēlaties? Kāpēc tur vairs nav vētras, ser? Es jūs nesaprotu … Šķiet, kopš pusdienas laiks mainījies! Vai jūs tiešām domājat, ka vētra plosās vienmēr vienā un tajā pašā vietā?

—     Man liekas, jums taisnība, — kapteinis murmināja. Ar atvieglinājumu viņš noraudzījās, kā feldfebe- lis aizgāja. Ak dievs, kāda izgāšanās! Ja nu pilots pastāsta citiem? Ja viņš izpļāpātos, būtu ļoti nepatīkami. Lojs iekoda mēlē un piespieda seju pie iluminatora stikla.

Tā viņu atrāda Dorisa Grēve, kas, paļāvīgi smaidīdama, nāca no kluba kabines. — Tur pie tiem es esmu lieka, — viņa sacīja, — šķiet, misteram Šternbergam iepatikusies Patricija.

—    Un tai? — Lojs jautāja.

—    Pēc manām domām, tā ir pavisam priecīga par maršruta maiņu. Jūs jau zināt, kaptein, ka polarlidma- šīnu viņa vairs tik un tā nevar noķert, un tas Holivudā nāks viņai par sliktu .. . Šternbergs nu mēģina viņu mazliet uzvedināt uz citām domām.

Lojs satvēra Dorisas roku. Pār viņas pleciem un kaklu nolaidās vakara saules sārtais stars un, rotaļādamies gaišajos matos, pārslīdēja pār maigo, gandrīz caurspīdīgo seju. Viņa bija brīnišķīga. Lojs nekad vēl nebija saticis meiteni, kuru varētu tik ļoti iemīlēt kā Dorisu.

… Laukā dzisa diena; straujais lidojums uz austrumiem paātrināja saules rietu. Nostājoties slipi iepretī logam, varēja redzēt, kā kvēlojošā saules ripa slīga pa violeto mākoņu sienu lejup un nogrima oranžkrāsas dūmakā. Apvārsnis dega vienās liesmās.

Meitenes acis vēroja šo pasakaino krāsu rotaļu; viņa nevarēja vien beigt skatīties. Septiņdesmit jūdzes aiz viņiem, pār neredzamo Bornholmu, peldēja šaurs pur- purkrāsas mākonis tumšzeltainām malām; gluži kā sala plašā jūrā tas vientuļš slīdēja starp zenitu un dziestošo sauli. Pēri viņiem zaigoja stratosfēra gan gaiši blāvā zaļumā, gan lavandas sārtumā un tālāk uz austrumiem tumši violeta, itin kā vēstījot, ka visā pasaules telpā valda nepārredzama tumsa. Rietumos debesis liesmoja kā ugunsgrēkā, taču pamazām sākdamas jau izgailēt, — cik žēl… Burvīgā vakara noskaņa darīja Dorisu laimīgu, nomierināja un atņēma jebkādu vēlēšanos. Sī gaisma, šis miers un kapteinis tai līdzēsi Kaut tā paliktu mūžam!

Loja skatiens apbrīnas pilns slīdēja pār Dorisas profilu; ap lūpām un ap degunu tas bija tik maigs. Kopā ar šo burvīgo sievieti viņš drīz vien sāks jaunu dzīvi . .. ja vien šodien kaut kas nenotiks. Atkal uzmācās ļaunas nojautas. Viņš saspieda tās roku.

—    Jūs esat kļuvusi tik klusa, — viņš pēc kāda brīža sacīja. Dorisa nodrebinādamās sarāva plecus un vilcinādamās piebilda: — Uz borta taču viss kārtībā?

—    Noteikti, — viņš čukstēja. — Viss ir labākajā kārtībā. Dorisa… — Jūtu pārvarēts, viņš maigi atglauda tai matus aiz auss un noskūpstīja uz pakauša. Meitene nepakustējās, un Lojs tikai manīja, kā dreb tās pleci. Tad viņš saņēma tās galvu savās rokās, pievilka to maigi klāt un skūpstīja tās lūpas.

— Jā, es esmu baltietis, — sacīja barons Arveds fon Ungerns-Šternbergs Patricijai. Viņš neraizējās vairs par citiem, kas viņu tik neuzticīgi saņēma; pēdējo stundu viņš gribēja veltīt tikai šai meitenei. — Baltija, — viņš nomurmināja un dziļi ieelpoja. — Nekur nav zeme tik plaša un ūdens tik kluss, tas nogrimis sūnotās akās, pašā pazemē ritis. Čīkstot paceļas vinda, tā sāk jau sadrupt un lūst. Nekur gan nav ūdens malks tik spirdzīgs man šķitis.

Patricija bijīgi klausījās; citu ciešanas bija viņai patīkamas, tās mierināja viņu. — Kad jūs atstājāt savu dzimteni? — viņa jautāja.

— Pirmo reizi 1939. gadā, — viņš atbildēja. — Pēc karagājiena uz Poliju Hitlers pavēlēja atgriezties visiem tīras rases vāciešiem … — Viņš tērzēja veikli, drīz skumji, drīz jautri; reizē ar to viņš mēģināja savu sarunu biedreni novērtēt. Sievietes, kuras saistīja viņa uzmanību, viņš nekad neuzskatīja par parastām sievietēm. Patricija, pēc viņa domām, bija diezgan jūtīga. Viņu apdvesa it kā mākslas elpa, un viņai piemita grūti izprotama pievilcība. Viņam patika tās apburoši dzīvā vaibstu spēle; katrs viņa vārds atspoguļojās tās dvēselē . .. Jūtīgās sievietes viņš vērtēja dažādi. Tāds stiprs raksturs kā Patricija viegli ievainojamo smalkjūtību prata apslēpt ar nepiespiestu izturēšanos. Tādas meitenes mācēja visu panākt — tās slēpa sevi cietā čaulā. Nopietnus tuvošanās mēģinājumus viņas lielākoties atvairīja stingri un noteikti. Bet viņš bija arī piedzīvojis, ka stipras suģestijas ietekmē to spēki pēkšņi izsīkst un tās kļūst rāmas un padevīgas; viņu izturēšanās atgādina izlutināta bērna uzvešanos, kurš svārstās starp stūrgalvību un gatavību paklausīt. Vai Patricija bija šāda rakstura meitene, vai varbūt īstenībā tā tomēr nebija mīksta kā vasks?

Šternbergs redzēja, ka te viņam būs panākumi. Vajadzēja tik pamodināt šai meitenē jūtas, atklāt to, kas slēpās aiz «šķietamās atturības. Viņa vārdiem vajadzēja aizkustināt tās sirdi. Viņam vajadzēja runāt, runāt un to mierināt. Barons klāstīja traģiskas epizodes, tad atkal jokoja un nevairījās arī izstāstīt kādu anekdoti: — Lielā vācu pārvietošanās kļuva arī par skolas uzdevumu tematu, mis Binčija, Tā nu tas pasaulē ir, ka skolotāju kungi izmanto visu saviem nolūkiem. Kāds mazs zēus ierakstīja savā burtnīcā: «Pirms 700 gadiem balti, zobenus žvadzinot, devās pāri Baltijas jūrai uz Livoniju; aizvakar ap pulksten trim pēcpusdienā tie atnāca atkal atpakaļ.» Un skolotājs kā papildinādams apakšā atzīmēja: «Nesekmīgi».

Patricija smējās. Viņu saistīja Sternberga možums, tā straujais temperaments. Barons bija asprātīgs sarunu biedrs, viņš neprasīja, lai tā daudz runātu, bet tērzēja gandrīz viens pats. Klusā balsī viņš pastāstīja par Baltijas gardumiem — par speķa raušiem, krējuma konfektēm, pīrāgiem, uzkodām, Rīgas mednieku desiņām un par degvīnu, kas nekad nedrīkst trūkt. Patricijai patika viņa joki, viņa vārsmas, viņa maigā izturēšanās. Šad un tad viņa paskatījās laukā pa logu. Pār Baltijas jūru strauji klājās krēsla; tumšpelēki miglas tvaiki kāpa augšup no mākoņu vāliem. Ap šo laiku Oslo startē polārā lidmašīna — bet bez viņas.

Šternbergs turpināja melancholiskā balsi recitēt: — Nekur nav debess tik augsta un dziesma tik skaļa, nekur nav meži tik zilgi un lauki tik tāli. Nekur nav bērzi tik balti un sūna tik zaļa un rietā nedeg tik skaisti mākoņu vāli. — Viņa balss skanēja glaimīgi.

—   Jūsu dzimtenei vajag būt lieliskai, — viņa aizkustināta teica.

—    Tā bija lieliska, — viņš drūmi čukstēja, alkaini nolūkodamies Patricijā. Šternbergs nožēloja, ka nav paņēmis līdz ģitāru; tās skumjās, grūtsirdīgās melodijas lauza meiteņu sirdis ātrāk nekā vārdi. Taču viņa skatiens bija jau to apdedzinājis.

Lidmašīna laidās lejup. Flips laskijs to pamanīja tai brīdī, kad,' meklēdams kādu no abiem virsniekiem, ienāca apkalpes kabinē. Viņš paskatījās pulkstenī: bija bez ceturkšņa septiņi; «Astoņi-seši-nulle» droši vien šķērsoja 56. platuma grādu. Pār avarijas apvidu viņi lidos zemu, >— tā Rods bija teicis. «Tātad mēs dodamies lejup,» Laskijs norūpējies domāja, «tagad sāksies.» Apakšējās kojas kājgalī sēdēja Rekss Martins; viņš patlaban apsvēra, kādas lamatas vēl varētu izlikt Šerpam. Prātīgāk šķita uzsākt sarunas par lidmašīnu avarijām un tad novirzīt tās uz Liepājas notikumu, vislabāk kāda liecinieka klātbūtnē. Iespējams, ka tas varētu būt Laskijs. Kamēr Fils sēdēja pie stūres, laskijs bija brīvs — un «OSI» vai «FIB» taču vienalga, vai tas, kas apstiprinātu Šerpa izteicienus, būtu dzimis Savienotajās Valstīs vai citur, vai viņš runātu un rakstītu angliski pareizi vai ar kļūdām; šādā gadījumā atzītu jebkuru liecinieku.

Flips Laskijs aizvēra aiz sevis durvis. Tās bija no aluminija skārda un ļoti stabilas, bet skaņu tomēr laida cauri. — Leitnant, — Flips klusu ziņoja, — angļu kapteinim radušās aizdomas.

Martins tūdaļ zibošām acīm uzrausās kājās.

—    Kā tad tā — ?

—    Viņš aplūkoja radaru, ser, un vairākkārt jautāja, kāpēc mēs lidojam prom no vētras joslas. Viņš nevarēja aptvert, ka vētras josla pavirzījusies tālāk uz dienvidaustrumiem. Vētru centri taču pārvietojas. Kapteinis izskatījās ļoti uztraukts, saķēra pat mani aiz rokas … Viņš neuzticas, leitnant.

Rekss Martins nervozi mirkšķināja acis, cieši lūkodamies feldfebeļa zīmotnēs. Mazajā kabinē kļuva tumšs, un četras baltās lokveida svītras ar piecstaraino zvaigzni veidoja it kā gaišu laukumu. Viņa redzokļi sašau- rinājās, likās, it kā viņš tēmētu mērķī. Martins saprata, ka pasažieriem, cik vien iespējams, viss jānoslēpj, — tā bija pavēlējis majors Fords. Tātad Lojam radušās aizdomas! Bet, lai nu kā, tam tomēr nav izdevies kaut ko uzzināt. Vēl lidmašīnas kurss pilnīgi saskanēja ar lidojuma uzdevumu, kā arī tika paziņots pasažieriem. Vēlāk, protams, kurss mainīsies — tad derētu ņemt vērā angļu virsnieka ziņkārību. Par laimi viņš savas aizdomas jau bija atklājis.

Leitnants piecēlās, atstāja kabini un kopā ar Flipu Laskiju devās pie «Flight-Log» aparata. Apmēram pirms četrdesmit piecām minūtēm viņi bija izlidojuši no devītās gaisa trases un nevarēja vairs izmantot tās radiosignālus, un kopš tā laika Rodnejam nebija iespējams lidot pēc radiokompasa; Martins stājās atkal pie darba. Vispirms viņš ieslēdza maršruta atzīmētāju, kas darbojās nevainojami un sagādāja vairāk drošības nekā jebkura cita ierīce. Taču tagad viņam kļuva skaidrs, ka jāatsakās no šīs ierīces, kā arī no «Decca», jo kapteinis Lojs prata lasīt «Decca» karti. Pienācis pie šā aparata, viņš ik brīdi varētu pārliecināties par lidmašīnas atrašanās vietu … Rekss Martins pagrieza dažus kloķus, un virziena aprakstītājs apstājās.

Feldfebelis Laskijs saprata, kāpēc Martins tā darīja. Taču viņš zināja arī, cik grūti tam būs iztikt bez «Flight- Log» aparata. Planējošā lidojumā viņi devās cauri mākoņu segai, nevarēja saredzēt vairs nevienu zvaigzni. Martinam būs jāstrādā sviedriem vaigā, lai ar kādas citas metodes palīdzību noteiktu kursu un atrašanās vietu. Pa iluminatora logu Laskijs raudzījās laukā vakara krēslā. Lidmašīna slīga cauri dūmaini pelēkiem mākoņu laukiem. 3200 pēdas — rādīja elektriskais augstuma mērītājs, 3000 pēdas, 2800 - Pēkšņi viņš ieraudzīja jūru: pelēku, liganu plašumu ar baltām putu svītrām. Vējš bija nostājies, taču jūra vēl sita augstu vilni. Pār līgojošiem bangu kalniem divās līdzteku rindās stiepās putu vainagi. Sis brīdis atgādināja vecos laikus, kad viņš kalpoja Polijas gaisa satiksmes dienestā un ar divmotorīgo franču lidmašīnu devās pāri Visbijai uz Stokholmu. Toreiz viņš lidojumos bieži izmantoja nonesuma leņķu mērītāju, nenoteiktas formas instrumentu melnā krāsā, ar kura palīdzību notēmēja uz kādu no putu svītrām; pēc chronometra un augstuma mērītāja varēja aplēst vēja virzienu un ātrumu un beidzot secināt, cik liels ir nonesums, kādam jābūt apstei- gumam, lai ieturētu kursu. Nonesuma leņķu mērītājs bija atliekas no pašiem aviacijas sākumiem, tam bija savi niķi; ar to rīkoties izrādījās pagrūti, un, ja mākoņi slīdēja zemu, to nemaz nevarēja izmantot; mūslaiku stūrmaņi to vairs nelietoja; tiem bija vieglāk strādāt. Bet toreiz, kad viņš katras nedēļas beigās veda uz Zviedriju Lodzas tekstilrūpniekus miljonārus, Varšavas diplomātu sievas, Galicijas eļļas rūpniekus un Gdi- ņas ekskursantus, toreiz vēl to izmantoja. Laskijs labprāt atcerējās šo dižciltīgo sabiedrību, šos kungus, kas tērpās dārgos kažokos, pīpēja dārgas cigaretes un dažreiz pateica arī viņam kādu laipnu vārdu . . . Kādus ļaudis poļu gaisa satiksmes lidotāji pārvadā šodien? Droši vien partijas darbiniekus, krievu okšķerus un neliešus, kas nodod savu zemi boļševiku rokās. Labi, ka viņam tas nav vairs jāpiedzīvo.

Lidmašīna laidās zemāk, arvien tuvāk bangojošai jūrai, kuras baltās putu rokas tvarstīja pēc tās korpusa. Reksā Martinā šie drūmi pelēkie, alkatīgie viļņi modināja citas domas. Viņš atcerējās, kā tika meklēta lidmašīna pirms četrarpus gadiem. Tādi paši viļņi toreiz aprija Džoju Gardeneru un pārējos krietnos puišus. Leitnants atminējās, kā vēlāk cita pēc citas tika atrastas lidmašīnas atliekas: šasijas daļas ar ložu trāpījuma pēdām pneimatiskajās riepās; izmērot ložu caurumu diametru, «USAF» eksperti konstatēja, ka tie bijuši padomju ieroči «Mig-15». Atrada ari kādu pleksistikla gabalu, divas vai trīs peldvestes, no kurām vienai trūka rāvējslēdzēja, izmirkušu kēksa paciņu, melnu gumijas kombinezonu, vienu ugunsdzēšamo aparatu un divas dzeltenas, vēju necaurlaidīgas lidotāju jakas ar skābekļa aparatiem, spoguļus, magnija gaismekli un signalpat- ronas. To visu izskaloja jūra Zviedrijas šēru piekrastē, Ēlandē, Gotlandē un pat Zunda tuvumā, vai ari atrada lidmašīnas, kas meklēja pazudušos. Trīsdesmit lidmašīnas deviņas dienas ilgi klaiņoja pa Baltijas jūru līdz pat 60. platuma gradam; tās patērēja septiņdesmit miljonus litru benzina, taču savus biedrus neatrada … tikai mēmus viņu bojā ejas lieciniekus. Beidzot zviedru zvejnieki atrada kādu gumijas laiviņu, kam viens no aizvariem bija attaisīts vaļā. Tas ļāva secināt, ka vismaz kāds no apkalpes locekļiem izglābies; bet pati laiviņa bija tukša.

Džojs Gardeners aizgāja bojā, bet tas, kas viņu un pārējos bija nozākājis un aptraipījis viņu godu, dzīvoja un atradās šeit lidmašīnā.

Briesmu brīžos jāklusē greizsirdībai un visām citām zemiskām jūtām. Kad Lojs manīja, kā Dorisa atbild uz viņa skūpstu, viņš saprata, ka izturējies neglīti. Viņam vajadzēja runāt ar Ediju, vajadzēja uzticēt tam savus novērojumus, savas bažas, lai tad kopīgi atrisinātu mīklu, kura kā tumšs noslēpums klājās pār šo lidojumu; to viņam vajadzēja darīt Dorisas dēļ. — Vai tu domā, ka uz borta viss kārtībā? — viņš vaicāja Serpam, satiekoties mazgājamā telpā. Neapzināti viņš izteicās ar tiem pašiem vārdiem kā Dorisa.

—    Man galvas sāpes dara baltais krāsojums, — sacīja Šerps, priecādamies, ka draugs tam piedevis nekorekto izturēšanos un vēlas ar to runāt. — Par to jau esmu dzirdējis kādus piecus paskaidrojumus, Richard. Pirmais, starp citu, ir tavs.

—    Tā — mans? — kapteinis brīnījās. Viņš gan saprata, ka, apspriežot šo jautājumu, tiek zaudēts laiks; taču tagad, kad tie atkal atguva viens pret otru uzticību, viņš gribēja izvairīties no visa, kas varētu Ediju sarūgtināt. Lojs juta sevi itin kā uzvarētāja augstsirdību, un tā viņam lika pacietīgi klausīties.

—     Jā, tavs. Tripolē tu domāji, ka «Astoņi-seši- nulle» ir komandiera lidmašīna un tai jāizskatās reprezentatīvi. «Štaba virsniekiem dažkārt piemīt savas dīvainības,» tu teici.

Lojs īgni pasmaidīja; viņš nesaprata sava drauga dedzību. Kādēļ gan viņš iegaumēja vārdu pa vārdam šādas nenozīmīgas piezīmes?

—    Otrs paskaidrojums ir līdzīgs, — Šerps turpināja. — Tas ir Rodneja paša. Tā viņš stāstīja Dr. Spen- seram, kad mēs šķērsojām Sicilijas gaisa telpu. Tu taču atceries, — viņš ienāca kluba kabinē, un, iekāms sāka klāstīt muļķīgo sapni par spirālēm, Spensers viņam, starp citu, vaicāja par balto krāsojumu. «Tā vēlējās ģenerālis Makarturs,» Rodnejs atbildēja. «Balts bija viņa mīļākā krāsa.»

—    Visi taču pazīst Makartura tieksmi pēc greznības un visādām blēņām.

—    Tā Rodnejam nebija slikta doma. Viņš tikai bija aizmirsis, ka Makarturs kopš trīsarpus gadiem atvaļināts; un tik ilgi šāds krāsojums nebūtu turējies. Krāsa spīd gluži kā jauna.

Lojs berzēja zodu.

—     Klausies tālāk! — Šerps turpināja. — Kad atradāmies virs Dienvidvācijas, es jautāju borta radistam, šim mazajam itālietim, jautāju tam it kā nejauši. Es gribēju zināt, vai viņu izteicieni saskan. Nē, tā vis nebija. Radists atbildēja: «Tas ir manevru dēļ; lai redzētu, ka te brauc šķīrējtiesnešu komisija un ka lidmašīna ir neitrālā .. .» Bet manevru laikā pamanīju pāris balti nokrāsotu iznīcinātāju, kuros nekādā ziņā nesēdēja šķīrējtiesneši, jo tur vietas pietiek tikai pilotam. Un pie tam es pats biju braucis tādā «neitrālā» komisijas lidmašīnā, kas nemaz nebija balti nokrāsota.

—    Es arī, — sacīja kapteinis, iekozdams lūpā. — Liekas, tas ir noslēpums.

—     Ceturto paskaidrojumu pirms nepilnas stundas man.deva leitnants Martins, kas man liekas no visas apkalpes pats simpātiskākais. Viņš apgalvoja, ka lidmašīna nokrāsota maskēšanās nolūkā — uzbrukumam Arktikā . . .

—    Muļķības, — Lojs pārtrauca, — tad jau lidmašīnas augšpusei vajadzētu būt baltai, ne apaķšpusei.

—    Taisni tā es arī iebildu. Viņš par to pasmējās, netieši atzina, ka nav runājis taisnību, un gribēja man iestāstīt piekto un līdz šim pēdējo versiju: tas esot aiz- sargkrāsojums, lai, «H» bumbām eksplodējot, neattīstītos tik liels karstums.

Kapteinis kādu brīdi pārdomāja. — Es neticu ne vārdam, — viņš beidzot noteica. — «Astoņi-seši-nulle» nav bumbvedējs. Tur slēpjas kaut kas cits. — Viņš pastāstīja Edijam, ko bija atklājis.

Šerps sasprindzināti klausījās, ne reizi viņu nepārtraukdams. Jo ilgāk Lojs stāstīja, jo zemāk noslīga Edija galva, un zem šo neapstrīdamo faktu sloga sa- guma viņa plecīgais augums. Virs deguna spīguļoja sīkas sviedru lāsītes. — Viņi mūs krāpj, — viņš beidzot izgrūda. — Vai tu vari noteikt mūsu atrašanās vietu?

—     Katrā laikā, — kapteinis atbildēja. — Tur priekšgalā ir maršruta pierakstītāja ierīce.

—     Nāc līdz, — Šerps neatlaidās, — man jāzina, kur mēs atrodamies!

Lojs viņu atturēja. — Virs avarijas rajona pie Got- landes, apmēram uz 18. garuma grada, — viņš sacīja. — Kāpēc tu tā uztraucies? Kopš desmit minūtēm mēs zemā lidojumā pārmeklējam jūru simt pēdas virs ūdens līmeņa … — Ar labo roku Lojs novilka «zigzag» līniju.

—     Pārmeklējam jūru zemā lidojumā! — žurnālists šņāca. — Vai tu vēl tam tici?

Loja roka noslīga lejup un pieskārās mazgājamās bļodas gludajai malai. — Ko tu ar to domā?

—     Es domāju, ka mēs neesam nolaidušies tik zemu, lai sameklētu kādu «SAS» lidmašīnu, bet gan komunistu dēļ. Mēs lienam uz priekšu zem padomju radara! Tiem kaut kas ir padomā, Richard . . . Varbūt fotografēšana infrasarkanos staros vai radio fotografēšana virs Krievijas vai Polijas piekrastes; Šternbergs droši vien šai jautājumā ir speciālists… Varbūt tie grib nomest konteinerus tur aiz dzelzs priekškara … Nelaimes gadījums pie Gotlandes, šķiet, ir tikai maskēšanās.

«Neiespējami,» domāja Lojs, «tas taču nevar būt.» Ka «USAF» ar speciallidmašīnām dažu labu reizi ķērās ari pie šādiem sarežģītiem uzdevumiem, tas nebija nekas jauns. Bet tāliem izlūkošanas nolūkiem amerikaņi izmantoja vai nu savu stratēģisko reaktivo bumbvedēju

B-47 «Stratojet», vai vēl ātrāko tālo distanču iznīcinātāju F-101 «Voodoo». Un pats galvenais: šādos riskantos pasākumos viņi nekad neiesaistītu civilpersonas, kā, piemēram, Makoleju vai sabiedrotas valsts pavalstnieku, kā viņu pašu. Šāda iespēja runāja pretim veselajam cilvēka saprātam, un viņš neslēpa savus uzskatus ari Edijam.

—    Atceries Liepāju, — Šerps brīdināja. — Tas bija kaut kas vidējs starp militāru izlūklidojumu un politisku testu. Tagad varētu būt kaut kas līdzīgs, un mums jātēlo izmēģinājuma trusīši. Vai tev tas patīk?

—    Absurds! — kapteinis izmeta.

—    Ja krievi mūs notriec un atklājas, ka te bijušas arī civilpersonas, — tas komunistiem nebūtu patīkami, — Edijs teica nedrošā balsī; viņš likās bezgala uztraukts. Edijs devās ārā no mazgājamās telpas, vilkdams draugu sev līdz un mudinādams, lai tas pēc «Flight-Log» aparata nosaka pašreizējo atrašanās vietu. Kapteinis atrunājās, taču apjucis un samulsis gāja līdz. Tas būtu kaut kas ārkārtīgs … Kaut kas tāds nedrīkstētu notikt.

Šerpu kratīja salti drebuļi. Nepārtraukti nāca prātā arvien jauni minējumi, radīdami galvā īstu jucekli. Viņš mēģināja tos visus pēc kārtas pārbaudīt. Edijs atklāja dažādas kombinācijās, tās viņam domās slīdēja garām kā kaleidoskopā; viņš tās kārtoja, apsvēra un atmeta un pateica tikai to, ko uzskatīja par iespējamu. Edijam piemita asa uztvere, viņš slēpa sevi lielisku ideju bagātību un lietišķu loģiku. Lojs nevarēja vēlēties sev labāku sabiedroto. Šādos sasprindzinājuma brīžos Edijs parādīja savas vispusīgās zināšanas, lai gan nebija nevienā nozarē speciālists. Ejot pa gaiteni, viņš Lojam teica: — Radara viļņi lielākoties skar lidmašīnas apakšējo daļu … Varbūt baltajam krāsojumam kāds sakars ar radaru?

—    Kā tu to domā?

—    Varbūt tas svešos radarviļņus vai nu absorbē, vai atstaro, tātad padara tos neiedarbīgus.

—    Teoretiski tā varētu būt, — Lojs iztrūcies čukstēja; viņš zināja, ka «USAF» eksperimentēja ar pret- radara krāsojumiem, bet nebija vēl dzirdējis neko par praktiskiem pasākumiem. — Ja krāsojums neļauj ienaidniekiem mūs notvert, tad taču mums nav jālido tik zemu — pēc tavām domām, mēs to darām tāpēc, lai slepus nokļūtu zem komunistu radara.

—    Jā, loģiski tas runātu pretim, — Serps norūca un, viegli nožēlodams, atteicās no šās kombinācijās.

Viņi devās cauri kluba kabinei; Lojs ievēroja, ka Šternbergs ir pazudis. Viņš cerēja, ka «inženieris» sēž pie savas ierīces un meklē lidmašīnas vraku .. . Bet vai lidmašīna nelidoja pārāk zemu, lai izlietotu šādu paņēmienu? Tik nelielā augstumā pārredzamais laukums taču bija smieklīgi mazs… Protams, viņš nebija nekāds radara speciālists un tāpēc nevarēja par to spriest.

Kad tie bija izgājuši cauri kabinei, Lojs ieteicās:

—     Tev laikam būs taisnība, Edij. Varbīit tās abas ir maskēšanās metodes, — gan zemais lidojums, gan aiz- sargkrāsojums; katrai atsevišķi tām nav svarīgas nozīmes, tās abas jāsaista …

Šerps nekā neatbildēja.

Viņi nonāca pie «Fligbt-Log» aparata; tas nedarbojās.

—    Kas noticis, Richard? — Šerps vaicāja.

Lojs pieskārās pogām. — Velns zina, — viņš atteica.

Gaiteņa otrā pusē aiz panoramas ierīces stāvēja borta radists; viņš lūkojās šurp. Šerpu pārņēma nepatīkama nojauta, ka radists te nolikts, lai tos uzmanītu. — Panāc šurp, zēn! — viņš tam uzsauca. — Kāpēc šī kaste nedarbojas?

Achils Bartolomejs pienāca tuvāk. Šķērsojot piekrastes līniju, Rodnejs bija pavēlējis raidījumus pārtraukt, un tā nu viņš bija palicis bez darba. Tikai pēc zināmiem laika sprīžiem lidmašīnai «Septiņi-četri-četri» pa īsviļņu raidītāju nodeva ziņojumus par pašreizējo situāciju; tāpēc Bartolomejam atlika daudz brīva laika. Rekss Martins bija pamatīgi ieskaidrojis, kā viņam izturēties un ko atbildēt uz ziņkārīgiem jautājumiem.

—    Mēs jau esam laukā no Dānijas «Decca» tīkla, ser, — viņš sacīja, — bet Zviedrijas tīklu vēl nevaram aizsniegt. Mūsu stūrmanis tikko bija ļoti noraizējies, pamanīdams, ka «Flight-Log» nedarbojas.

Šerps, sarāvis uzacis, jautājoši paskatījās uz savu draugu.

— Zēl, — Lojs nomākts teica, — es gribēju viņu iepazīstināt ar šo aparatu. — Viņš paņēma Ediju pie elkoņa un gāja atpakaļ. — Tā varētu gan būt, — viņš ejot čukstēja. — No Dānijas tīkla centra mēs esam apmēram divi simti četrdesmit jūdžu attālumā. Galvenais raidītājs atrodas Zēiandē . . . Tālāk tā darbība nesniedzas.

—    Bet zviedru raidstacijas?

—     Aparats «Decca» vēl visur nedarbojas, Edij. Mums nesen Oslo rādīja plānu sakarā ar tā ieviešanu ekspluatācijā… Zviedru raidstacijas atrodas pie Visbijas, austrumos no Gēteborgas un ziemeļos no Upsa- las ar centru Norčēpinga līča apkaimē, mēs jau sen esam tā tuvumā. Bet vai šis stacijas jau darbojas? … — kapteinis prātoja. Paraustījis plecus, viņš aprāvās.

—    Kur mēs tagad atrodamies?

—    Kaut kur pie Gotlandes dienvidu gala.

—    Cerams, Richard.

—     Es pamēģināšu to skaidri uzzināt.

—     Šeit, zem mākoņu gūzmas? — Šerps rūgti zobojās. — Te gan diez vai tev izdosies.

Kapteinis apstājās. — Paklausies, Edij — nestāsti meitenēm neko. — Viņš atglauda no pieres kādu matu šķipsnu. — Kādēļ tās uztraukt? Lai tas paliek starp mums, vīriešiem.

—    Hm, — nu jā, — norūca Šerps, sāņus uz.to pavērdamies.

—     Arī pārējiem ne vārda, — Lojs lūdza. — Tie ir zaķapastalas. Mēs nedrīkstam sacelt paniku.

—     Bet, vai zini, tāds dumpis uz borta nemaz nebūtu par ļaunu .. . Varbūt apkalpe sāktu nervozēt un jau laikus grieztos atpakaļ — tas varētu mūs visus glābt.

—     Nē! Nekādā ziņā, iekāms neesam pilnīgi pārliecināti … Man jāuzzina kurss un . .. Iedomājies, Edij, ja nu tas tikai kaut kādas muļķīgas iedomas, tad kļūsim smieklīgi uz visiem laikiem.

—     Tās nav nekādas iedomas, — Šērps aizsmacis teica, atkal jaunu minējumu mocīts. — Atceries taču Liepāju! Atceries ugunspunktu lidmašīnas astē … Liepājas lidmašīna nebija apbruņota, tā apliecināja lidlauka personāls Visbadenē, tā apstiprināja visi, kas bija redzējuši lidmašīnu … Bet krievi apgalvoja, ka uz viņu iznicinātājiem esot šauts. Mīklaini, vai ne? Atceries maskēšanās pārklāju! …

Šie vārdi ķēra kapteini kā zibens spēriens. Vai Liepājas mikla būtu pašreizējā stāvokļa atrisinājums? Nē, tas nevarēja, tas nedrīkstēja tā būt! Ugunspunkts bija ierīkots jau agrāk kādam citam nolūkam. Nebija ticams, ka amerikaņi sūtītu uz krievu robežu civilpasa- žierus, rotaļātos ar to dzīvību… Nav taču kara, kur par civilpersonām nedomā, — ir tikai aukstais karš … Tas nevarēja būt. Un tomēr …

Viņš raudzījās laukā — saplosītajiem mākoņiem klātajās septembra debesīs un zaigojošajā, bangainajā jūrā. Tuvojās nakts. Simt pēdas zem logu aplodām tumši pelēka un smaga viļņojās jūra; pa bangu mugurām dejoja baltas putu vērpetes. No spārnu viņējās malas plaiksnījās signaluguns, un kapteinim likās, ka pār tumšo, viļņojošo ūdens klaju pārslīdētu sārta atblāzma. Lojs nodrebēja pie visām miesām. Jūra zaigoja gan melni sārta, gan zaļi violeta. Kāds baismīgs skats! Kapteini pārņēma ļauna priekšnojauta. Viņš atcerējās savu sapni. Ja Edijam taisnība, tad sapņa pirmā daļa ātri vien piepildīsies: lidmašīnu, kurā atrodas viņš un

Dorisa, raida izplatījumā noslēpumaini spēki.

*

— Patlaban viņi atrodas tur, ser, — majors Fords sacīja, — pulkstenis ir deviņpadsmit. — Ja Fords tā teica, tad ģenerālim bija skaidrs, ka patiešām pulkstenis ir deviņpadsmit, nevienas minūtes ne vairāk, ne mazāk. «Mēs divi lāgi uzvarējām prūšus,» viņš domāja, «tomēr viņu matu sasukājumu un viņu precizitāti ar sekmēm ievedām arī pie mums. Dažiem no mums tas jau kļuvis par īstu kultu. . .» Šādi cieta rakstura puiši viņam diez kā nepatika. Bet viņš bija karavīrs un saprata, ka modernā kara technika vairāk nekā jebkad prasa tieši šādu virsnieka tipu. Likās, ka militārā aparata nepārtrauktā automatizacija būtu radījusi to pati no sevis.

Abi vīri noliecās pār karšu galdu, sekodami lidmašīnu gaitai. To viņiem atvieglināja uzskatāma skice, kas norādīja lidmašīnu atrašanās vietu. «Astoņi-seši- nulle», pēc pēdējām ziņām, šūpojās virs Hoborgas sēkļa rietumu malas uz 56°34' ziemeļu platuma un 18°01' austrumu garuma; lidmašīna «Septiņi-četri-četri», kas pirms trīs ceturtdaļstundas bija pacēlusies no Kastrupas lidlauka, sekoja pirmajai septiņdesmit jūdžu attālumā. Lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» kursu majors Fords atzīmēja ar zaļu, bet «Septiņi-četri-četri» — ar zilu krāsu; viņa priekšā atradās pa tvērienam krāsaini zīmuļi, cirkulis un spraudītes. Kartes labajā pusē bija izvietots kāds pusducis sarkanu trijstūru. Tos majors bija piestiprinājis tur, kur domāja atrodamies ienaidnieka gaisa spēku izlūkdienesta radarstacijas: Rigenā, Polijas piekrastes pašā ziemeļu stūrī, Bergenā, rietumos no Kaļiņingradas, pie Liepājas, Sāremā salas paugurainajā vidienē un pie ieejas Somu jūras līcī.

Ģenerālis Bairds klusu pie sevis svilpoja, vērodams lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» nosprausto kursu. Svītrotā līnija — Fords allaž vispirms atzīmēja nolidotos ceļa gabalus — droši slīdēja apkārt ap Gotlandes rietumu flangu, šķērsoja jūras šaurumu starp Farē un Got- ska-Sandē, tad pavirzījās uz dienvidaustrumiem un starp Gollandi un Kurzemi apmeta dīvainu un pārgalvīgu cilpu . . . B. B. B. svilpoja; tas viņam patika — viņš sajuta, ka ap šo lielisko plānu vijas it kā romantikas dvesma, un tā viņam bija tik tīkama. Uz zaļās līnijas noteiktos attālumos bija atzīmēts paredzētais laiks, bez tam lidojuma augstums un attiecīgas piezīmes. «Labi izdomāts,» Bairds pie sevis sprieda, «spīdošs ģenerālštābā darbs, pie tam ne bez ģenialitātes dzirksts, kas šādiem militāriem pasākumiem piešķir īpašu pievilcību.» — Zaļš ir cerība, — viņš noteica un rūpīgi atglauda kādu matu šķipsnu, kas bija noslīdējusi pāri ausij.

—     Sim pasākumam, bez šaubām, vajag izdoties, — jaunais Baltijas nodaļas šefs piezīmēja. — Pēc līdzšinējiem ziņojumiem, viņi pagaidām redzēti starp Gedseru un Bornholmu, tad vēlreiz īsu brīdi manīti dienvidos no Kalmara zunda. Tur varēja būt arī zviedri vai poļi. Tiem vajadzēja domāt, ka tā ir glābšanas lidmašīna. Labi, ka mēs neizvēlējāmies ātrāku lidmašīnu, ģeneral. Reaktīvā lidmašīna katrā ziņā būtu likusies aizdomīga.

—    Nu taču par to vairs nav ko prātot?

—    Sakarā ar zemo lidojumu, protams, ne.

—    Vai jūs domājat, ka uz aizsargkrāsojumu var paļauties?

—    Pilnīgi droši tas iedarbojas tikai lielos attālumos vai ievērojamā augstumā. Vidējās distancēs orientēšanās ir stipri apgrūtināta, taču allaž iespējama. Sava loma ir arī laika apstākļiem. Vispirms vajag pieredzes materiala, ser. Diemžēl, man vēl nav zināmi pēdējo manevru rezultāti.

Ienāca kapteinis Anasts; viņš pēc katrām sešām vai astoņām minūtēm sniedza lidmašīnas «Septiņi-četri- četri» radio ziņojumus, kurus atšifrēja jau iepriekš. Drošības labad B. B. B. bija pieprasījis tiešus mutvārdu ziņojumus, ne telefoniskas sarunas. — Jau atkal jūs esat klāt, kaptein? — viņš vaicāja, saraukdams uzacis.

—    Nevienas jaunas radiotelegramas, ģenerāli! — Anasts teica, pārspīlēti ātri vilkdams laukā no krūška- batas kādu dokumentu un steigdamies apkārt galdam. Viņš runāja klusā balsī, kā sazvērnieks; uzdevuma svarīgums aizrāva tam gandrīz vai elpu.

Bairds čaukstinādams atlocīja papīru. Tas bija Firstenreitas «Air Force Base» radara virsnieka ziņojums; parakstījis bija arī lidlauka komandants Nelsons. Viņš atgādināja majora Forda norādījumu un izklāstīja savu neveiksmi; lidmašīnai «USAF Č-121 C 860» pirms un pēc papildu nolaišanās Firstenreitas «AFB» vajadzējis palīdzēt orientēties. Kad lidmašīna tuvojusies lidlaukam, to tikai ar grūtībām bijis iespējams ieraudzīt uz ekrana, un viņš to pamanījis tikai tad, kad tā izdarījusi pazīšanās loku. Kad lidmašīna atkal aizlidojusi, jau pēc trīsdesmit jūdzēm viņš to atkal pazaudējis no redzes lauka, lai gan pēc pavēles vajadzējis sekot tai tik tālu, cik vien iespējams. Virsnieks apzvērēja, ka viņam pakļautie apkalpes vīri strādājuši rūpīgi, un nedroši norādīja, ka lidmašīna varbūt lietojusi kādu viņam nezināmu traucēšanas ierīci. Virsnieks secināja, ka vainīgi varbūt laika apstākļi vai arī viņu pašu radars. Viņš rakstīja, ka attiecīgas ierīces detaļas jāpārbauda, un pievienoja sarakstu, kādas būtu pilnīgi jāpārmaina.

B. B. B. smējās. — Šis puisis grib tūdaļ kaut ko izspiest, — viņš sacīja, pasniegdams rakstu majoram. — Tikai trīsdesmit jūdzes, — un vairs nevar uztvert!

—    Viņiem tur nav nekāda labā ierīce, — piebilda

Baltijas jūras nodaļas šefs, — tā ir diezgan novārtā pamesta bāze. — Viņam ienāca prātā, cik gan gudri viņš bija rīkojies, vadot šo pasākumu no šā puspamestā, neievērojamā lidlauka. Nebija jābaidās, ka krievi varētu izdarīt pretizlūkošanu. Viņš aizsūtīja Anastu projām.

— Pasauciet mani, ja kaut kas atgadās! — pavēlēja ģenerālis, paņēma savu spieķīti un iegāja blakus istabā, kur raitnieks bija novietojis viņa čemodānu un mēteli. Viņam bija apnicis lūkoties kartē; viss gāja savu gaitu. Pēc kādas stundas, drīz pēc astoņiem, saskaņā ar Forda sīki izstrādāto plānu viss izšķirsies. Viņi pārbaudīs krievus, un, lai ari kā tie allaž gatavi reaģēt, šoreiz tas nāks tiem tikai par sliktu.

Bairds apsēdās šūpuļkrēslā. Viņa domas kavējās pie lidmašīnas, kas naktī brāzās virs bangainās jūras arvien tālāk, pret austrumiem. Garā viņš bija kopā ar saviem vīriem un nojauta, kā tie jūtas; viņš pats diezgan bieži bija izjutis, ko pārdzīvo karavīrs pirms uzbrukuma; Bairds nolēma tos paaugstināt un apbalvot, ja vien tie veiks savu grūto uzdevumu. To viņi darīja Amerikas dēl. Arī viņš nekad nav vairījies no briesmām, ja sauc tēvzeme. Vēl pagājušajā gadā viņš vairākkārt bija braukājis šurp un turp pār arktisko, nevienam nepiederošo ledus tuksnesi, jo tur tika apdraudēta Amerikas drošība. Reiz viņš tik tikko nenolaidās uz kādas dreifējošā ledus salas, kur jau bija apmetušies krievi. Labi, ka tie laikā izkāra savu sarkano karogu . . . Viņš atcerējās helikoptera pilota baiļu pārvērsto seju, un viņa vareno stāvu sāka kratīt klusi smiekli; sēdeklis viegli iečīkstējās. Viņš toreiz pilotam bija vaicājis, vai tas ticot, ka krievi to sagūstītu un izceptu uz iesma. «Viss atkarīgs no tā,» pilots bija atbildējis, «kādi tiem pārtikas krājumi.» Viņš zēnam par asprātību uzdāvināja pudeli Kanadas viskija. «Gan būs labi,» viņš klusībā domāja. Bet, ja ne, krievi tomēr būs zaudētāji. Tos sagaida neveiksme vai nu militārā ziņā, vai arī propagandas laukā.

Bairds izvilka no mēteļa kabatas savas sievas laikrakstu — «New York Herald Tribune». Viņa to bija vīram atsūtījusi tāpēc, ka tur bija ievietota reportāžā par arktisko aizsardzības fronti, kurā izcelti ģeneraļa nopelni. Šās avīzes rīcības kapitala piektā daļa piederēja

bankai, kuru pārvaldīja Elinoras ģimene, un dažu lielu firmu pārraudzības padomēs, kuras šai laikrakstā pastāvīgi ievietoja reklāmās, bija viņas tēvs un kāds no brāļiem. Nebūtu pareizi, ja teiktu, ka viņa sieva ir šī laikraksta galvenā līdzdalībniece; to pārzināja spēcīgāki līdzdalībnieki nekā viņa, taču bija arī citas, mazāk nozīmīgas avīzes, ko viņa jo droši turēja savās rokās. Taču Bairds bija pārliecināts, ka redaktori kiusu ciezdami ievēros viņas vēlēšanās. Viņš cerēja ieraudzīt izcilu rakstu, kas viņa sasniegumus parādītu labā gaismā. «B. B. B. — Arktikas pionieris; B. B. B. — Jalu upes tīģeris; B. B. B. — amerikaņu drosminieks, nācijās gaisa spēku varonis.»

Ģenerālis izplāja avīzi uz ceļiem; viņš bija tālredzīgs un burtus varēja saredzēt tikai zināmā atstatumā; acenes viņš nenēsāja, tās nepiestāvēja Jalu upes tīģerim. Bairds labprāt lasīja šādas reportāžās, it īpaši, ja tās bija nopietnas un prasmīgi slavēja viņa darbus, mazāk ar izskaistinātiem epitetiem, vairāk ar lietišķi izvēlētiem faktiem. Bez sapīkuma viņš lasīja arī bulvāru preses sensacionālos aprakstus, ja tur bija runa par viņu. Viņš nebija pārāk izsmalcināts un labi saprata arī tāda satura lasāmvielu, kāda bija vajadzīga dažam ielas gājējam un stenotipistci, braucot metro. Ja tik visi šie labie ļaudis saprot, ka «Air Force» ir nepieciešams iestādījums un B. B. B. jauks cilvēks, — viņam bija vienalga, kādā veidā tiem to iestāsta.

Bairds pārlapoja avīzi; papīrs čaukstēja viņa stiprajās rokās. Vēl joprojām viņš smīnēja. Bairdam bija pietiekami daudz humora, lai lielākoties visu uzlūkotu no komiskās puses, un patlaban viņš neņēma nopietni savus slavinājumus, pēc kuriem tā centās. Jābūt populārām, taču karavīrs nedrīkst būt iedomīgs — viņš apzinājās šo pretrunu. Bet kurš gan no mums ir bez vājībām? Viņa acis slīdēja tālāk pār slejām un jau iepriekš izbaudīja gandarījumu par pelnīto atzinību. Ja «Herald» ļaudis būs pratuši visu izdarīt godam, viņš zinās to novērtēt. Elinoras mīļākajai avīzei jāsaņem pirmā vēsts par viņa visjaunāko pasākumu, ja vien par to būs kaut kas ko ziņot.

TREŠĀ GRĀMATA

naktī

kad mašīna apstājās, pulkvedis Makarovs izdzirda bangu dobjos krācienus. Krēslā viņš nevarēja saredzēt dzeloņstieples ceļmalā; ceļš gāja cauri birzī- tei, taču monotonā šalkoņa liecināja, ka viņš ir gandrīz pie mērķa. Pēc pusstundas brauciena no Kuresā- res — Sāremā salas ostas — uz zemes iekšieni šī sala beidzās, un braucējs atradās tās otrā krastā. Pēkšņi pazuda zemo pakalnu virkne un krasts krauji ieslīga jūrā Sargkareivis pacēla aizšķērsi; tā aitādas cepures ausis bija atkārušās. Starmešu gaismā iemirdzējās mašīnpistoles stobrs, kareivis salutēja. — Pasteidzieties! — Makarovs teica šoferim. Viņš bija pavēlējis ar vislielāko ātrumu braukt uz rietumu piekrasti, jo nupat kādā apspriedē ar vietējo Kuresāres flotes pavēlnieku viņam tika paziņots, ka amerikaņu lidmašīna ielidojusi Baltijas jūras vidus daļas gaisa telpā. Motors kauca, spējš grūdiens iespieda Makarovu dziļāk sēdeklī. Tūlīt pēc tam riteņi apstājās uz slidenās, ar mitru, kaļķainu zemi klātās šosejas; mašīna nobremzēja.

Iekāms pulkvedis nokāpa lejā komandpunktā, viņš brīdi pakavējās pie radara torņa betona cokola. Auksts rietumu vējš dziedāja vados, pūta viņam sejā, raustīja ādas mēteli. Bija lijis, tērauda skelets viņam blakus bija slapjš, un dubļu paltīs spīguļoja ūdens. Slīpi iepretim, balto kaļķakmens klinšu piekājē, mutuļoja bangas. Pulkvedis aizvēra acis. No tumši pelēkā plašuma vēlās šurp blāvi vizoši viļņi; viņam likās, ka tie nav vairs tik lieli kā priekšpusdienā. Virs apvāršņa, tur, kur vi- ražēja svešais iebrucējs, stiepās bālgana svītra — pēdējā gaistošā dienas atblāzma.

Makarovs devās atpakaļ uz kāpnēm, izvairīdamies no peļķēm. Augstu virs galvas nepārtraukti griezās ovalais parabolas spogulis, taustīdams gaisa telpu; vesels antenu režģis izstaroja elektromagnētiskos viļņus. Tā bija milzīga moderna ierīce, kas stiepās visgarām Padomju Savienības robežai; ja laika apstākļi bija labvēlīgi, tās viļņu iedarbība sniedzās līdz trīs simti kilometru tēlu. Ikviena lidmašīna, kas atradās kaut kur starp Klaipēdu un Ēlandes ziemeļu galu, virs Norčēpingas jūras līča, Olandu salām vai starp Helsinkiem un Peipusa ezeru, agrāk vai vēlāk parādīsies uz šās radarierīces ekrana — tas Makarovam bija skaidrs. Viņa ļaudis rūpējās, lai lidmašīnas tiktu pamanītas jau laikus.

Lejā komandpunktā pulkvedim nodeva raportu. Viņam ziņoja, ka lidmašīna esot pirms divām stundām pacēlusies no Firstenreitas lidlauka Rietumvācijā, stundu vēlāk pārlidojusi Gedseru, starp Gedseru un Bornholmu vairākkārt pazudusi no ekrana, taču vienmēr no jauna atkal atrasta. Pirms trīsdesmit piecām minūtēm Rigenas radars to pazaudējis ziemeļaustrumos no Bornholmas. Tikai kāda poļu radarstacija to vēl pirms neilga laika uztvērusi augšpus Kalmara zunda. «SAS» lidmašīnas avarijas rajonā tā lidojusi ļoti zemu, izdarot biežas kursa maiņas, līdz ar to gaiīgi pazuzdama no radara viļņu joslas.

— Man jau tas zināms, — piebilda pulkvedis. Viņš bija noskaidrojis arī par poļu izmēģinājumu rezultātiem; to viņam pateica jau automašīnā, braucot no Kuresāres uz rietumu piekrasti. Viņa mašīnai bija ultra īsviļņu radio ierīce; brauciena laikā viņš sarunājās ar savu adjutantu; pēc tam vēl bija atlicis laika visu pārdomāt. Tā varēja būt vienīgi lidmašīna, kas izsūtīta meklēt nelaimīgo «SAS» un ko mazā apmēra vai arī nelabvēlīgu laika apstākļu dēļ radioviļņi vāji uztvēra; varbūt arī lidmašīnā bija ierīkots kāds traucētājs. Tādā gadījumā visām Baltijas piekrastes raidstacijām jāpievērš šai lidmašīnai sevišķa uzmanība. Dīvaini, ka apmēram 100 kilometru aiz tās sekoja otra lidmašīna; tā bija pulksten astoņpadsmitos, tātad pirms krietnas stundas, pacēlusies netālu no Kopenhāgenas, un to varēja uztvert daudz vieglāk.

—     … Kopš kādām divdesmit minūtēm neviens nezina, kur amerikanis palicis, — radara virsnieks nobeidza.

Makarovs pamāja. Viņš piegāja pie sienas kartes; spilgta gaisma krita uz viņa ādas mēteli tērpto, plecīgo augumu. Viņš bija gadus piecdesmit vecs, ar stūrainu, kailu pakausi un diezgan palielu degunu; uz zoda un vaigiem arī pēc rūpīgas noskūšanās bija palikusi zilgana atēna. — Viņš taču pa šo laiku bija ielidojis mūsu gaisa telpā, — sacīja pulkvedis, vilkdams ar pirkstu uz Gotlandes dienvidstūri. — Bet jūsu ekrāns neko nerāda?

—     Nē, biedri pulkvedi. Tieši tāpat kā «K|ava» un «Pīlādzis».

Komandieris aizdedzināja bāli zaļganu papirosu; tā rūgteni saldie dūmi plūda pār karti. Patiešām, tā bija veikla aizbildināšanās. «Kļava» un «Pīlādzis» — tie bija slepeni apzīmējumi divām vienlīdz spēcīgām radarstacijām; kopā ar Sāremā salas radaru («Purva bērzs») un radioizlūkošanas atbalsta punktu iepretī Por- kalai («Priede») tie veidoja Padomju Savienības radara sistēmas Baltijas sektoru — to sektoru, kas pakļāvās viņa pavēlēm … Viņš nekādā ziņā nepieļāva tādu aizbildināšanos, kas varētu attaisnot kļūmes šajā sektorā, pat tad ne, ja tā arī liktos ticama.

—    Izsauciet majoru Sašenko!

—    Majoram Sašenko ir brīvdiena.

—     Uzmeklējiet viņu! — pavēlēja Makarovs; radara virsnieks klusēdams izgāja. Tas bija Sašenko vietnieks, un Makarovs zināja, ka ir to sarūgtinājis, likdams saprast, ka tā spējām viņš ne visai uzticas. Patiešām bija nepieciešama techniska meistarība, lai sliktos laika apstākļos uzmeklētu tik tālu mērķi. Sašenko spētu visātrāk atrast amerikaņu lidmašīnu; vienīgi uz viņu tagad varēja paļauties.

Pulkvedis piegāja pie tālruņa, vairākreiz pagrieza kloķi un deva īsus norādījumus. Tūlīt pēc tam kāds atrāva smagās bunkura durvis, un ienāca melnmatains slaida auguma lidotāju virsnieks, vēl steidzīgi pogādams ciet formas tērpu.

—    Eskadrijas kapteinis Toljušins ieradies!

—     Paklausieties, Nikolaj Andrejevič! — komandieris bez aplinkiem iesāka. — No šā brīža jūsu vienība atrodas trauksmes stāvoklī. Brauciet uz lidlauku un gādājiet, lai četras jūsu labākās lidmašīnas būtu gatavas startam!

—    Tas nozīmē… aizliegumu iziet? — Toljušins mazliet muļķīgi vaicāja. Viņš jutās pārsteigts, jā, pat iztraucēts. Viņa skaistajā, brūnganajā sejā atspoguļojās vilšanās; kuplās uzacis it kā neziņā pacēlās līdz pat melnajai cirtai, kas slīga pār pieri; acis bija zaudējušas mirdzumu.

—     Jā, tas nozīmē — aizliegumu iziet, — Makarovs apstiprināja. Viņš pamanīja, ka Toljušins tērpies parādes ģērbā; ari citādi viņš bija uzcirties. Kā pārbaudīdams pulkvedis ievilka degunā gaisu: bez šaubām, eskadriļas kapteinis smaržoja pēc odekolona. «Sieviete,» nosprieda Makarovs. «Viņam norunāta satikšanās, tas skaidrs. Bet es nevaru sūtīt nevienu citu; viņš ir mans labākais iznīcinātāju lidotājs. Tas jāuzņemas Toljušinam un nevienam citam.»

—    Nikolaj Andrejevič, — pulkvedis sacīja, — lūk, kas par lietu: dienvidrietumos no Gotlandes parādījušās divas amerikaņu lidmašīnas. Taču Baltijas jūra līdz šim vēl nepieder amerikaņiem, — tā teikts arī visos leksikonos. Varbūt šīs lidmašīnas grib piedalīties glābšanas darbos, kas tajā rajonā patlaban notiek, bet varbūt arī ne. Tāpēc ir iemesls paturēt šīs lidmašīnas acīs. Ja tās mēģinās ielidot mūsu teritoriālajos ūdeņos, tad sāksim rīkoties. Jūsu uzdevums, Nikolaj Andrejevič, šādā gadījumā ir uzaicināt iebrucēju nolaisties.

—    Tieši tā, biedri pulkvedi!

Makarovs noglauda zodu; iečirkstējās bārdas rugāji. Runājot viņš neatlaidīgi vēroja Toljušinu. Skaidrs, ka šī pavēle tam nāca nelaikā. Citreiz, kad eskadriļas kapteinim paziņoja kādu grūtu uzdevumu, viņa tumši brūnās acis iemirdzējās kā tikko aizdegtas sveces. Šodien viņš raudzījās truli, pat grūtsirdīgi. Viņa vaibsti pauda tikai bezierunu paklausību — neko citu.

— Tagad ejiet! — pulkvedis teica. — Trauksme! Četrām labākajām mašīnām sagatavoties startam, izvēlēties spējīgākos, pieredzes bagātākos lidotājus! Gaidiet tālākas pavēles!

*

Viņi gāja no vienas ierīces pie otras. Drīz vien Lojs saprata, ka viņa mēģinājumi uzzināt kursu ir neveiksmīgi. Aparats «Flight-Log» vairs nedarbojās, cietzemes signaluguņu rajonam viņi jau sen bija garām. Vēl atlika zonālā metode, kas tika izmantota garu distanču lidojumos virs jūras, 2000 kilometru attālumā no zonu bākām Stavangerā, Bušmilā vai Plonejā, bet vidējo viļņu uztvērējs, kas šādā gadījumā bija nepieciešams, atradās pilotu kabinē. Lojs domāja, ka pat leitnantam Martinam rastos grūtības ar konsolēm, jo saule jau bija nogājusi un laika apstākļi nelabvēlīgi; tas viņu gandrīz jau nomierināja … Bez tam ultra īsviļņu radio, tāpat kā aparata «Decca» izmantošana atradās vēl bērna autiņos; pa visu Eiropu bija tikai divdesmit šādas ierīces, un nevienas iedarbība nesniedzās līdz šim tālajam nostūrim. Lojs pateica to Edijam, un abi saskatījās.

—    Kaut kam taču vēl jābūt, — Šerps neatlaidās.

—    Astronomija, — kapteinis sacīja.

—    Tur ir kāds sekstants, Richard.

—     Bet tad man nepieciešams logs griestos, un tāds ir tikai tiem tur, pilotu kabinē. — Viņš paraustīja plecus. — Mēs jau lidojam arī zem mākoņiem — tad ne- palidz pat vislabākais logs.

—    Es gribētu zināt, kā Martins tiek galā.

—     Viņam ir vēl dažas iespējas. Viņš varbūt pārmaiņus peilē Stokholmas un Kalundborgas radiostacijām . .. Ak dievs, viņam jau ir viss, kas vajadzīgs!

Šerps uzsita ar roku pa vēja radara skārda apvalku. — Te visur ir vēl tik daudz šādu tādu elektrisku grabažu … — viņš čukstēja.

—     Es ar tiem neko nevaru iesākt, — Lojs pikti teica.

—    Arī ar šo ne? — Šerps norādīja uz panoramas aparatu.

—     Nē, — kapteinis atbildēja, — tajā tu redzi tikai tumši zaļu laukumu, jūru. Tas ir viss. — Lai pierādītu savu vārdu pareizību, viņš ieslēdza aparatu; ekrāns iekvēlojās. Aparats viegli sīca. Lojs zināja, ka zem grīdas kāda antena griežas četrdesmit reižu minūtē ap savu asi; tā izsvieda otrādi apgrieztu elektronu kūli, kas neatstarojās, jo apakšā bija tikai ūdens. Aparats rādija tikai paaugstinājumus, mājas, klintis vai kuģus; citādi ekrāns palika nemainīgs. Lojs raudzījās uz tumši kvēlojošo stiklu. Ko viņš vēl varētu darīt? Vislabākais būtu — parunāt atklāti ar apkalpi … Pēkšņi ekrana augšējā malā parādījās trīs gaiši punkti.

—     Paskat, — čukstēja Šerps, lūkodamies kapteinim pār plecu. — Kas tas? Traucējumi?

—     Zeme, — Lojs sacīja. Viņš piespieda kādu pogu. Gaiši zaļie plankumi kļuva spilgtāki, mazliet pieauga un slīdēja garām gar labo ekrana malu.

—    Salas?

—     Vai ari šēras, Edij. — Plankumi ātri slīdēja uz apakšējās malas pusi un tur pazuda, it kā neredzamas rokas izdzēsti.

—     Šēru piekraste, — Šerps murmināja, — tā varētu būt Zviedrija.

Lojs izslēdza panoramas aparatu, izvilka no kabatas salokāmu karti un izplāja to. — Vai arī Gotlandes rietumu piekraste, — viņš teica, norādīdams uz rajonu dienvidos no Visbijas; tur ir nelielas salas — Karlsē un IJtholma. Viņš paskatījās pulkstenī, aplēsa ātrumu un attālumu. — Jā, gluži pareizi, — viņš secināja, — Ja tās tiešām ir šīs salas, tad mēs ieturam kursu ziemeļu virzienā un lidojam pa 18. garuma grādu… taisni prom no avarijas zonas.

—    Mākoņi pašķiras, — paskaidroja Šerps. •— Lieliski, Richard, mums tas noteikti jāuzzina. — Viņš atnesa šurp sekstantu. — Pamēģini tomēr!

Lojs skatījās laukā pa logu; tumšajā, samtainajā debess velvē dzirkstīja pāris sudrabainu punktu. Šaubīdamies viņš grozīja rokās instrumentu. Nē, tur droši vien nekas neiznāks. Kādus zvaigznājus gan viņš te varētu uztvert? Logs bija par mazu.

—    Pamēģini, Richard! — Šerps lūdza.

Kapteinis pūlējās turēt sekstantu līmeniski, tas nebija viegli… Kaut kur noklaudzēja dutvis. Tad viņš aizmugurē sadzirdēja komandiera balsi: — Hallo, jūs taču negribēsiet izkonkurēt mūsu stūrmani?

Lojs nolaida roku ar instrumentu gar sāniem un pagriezās. — Tas nav mūsu nolūks, — viņš mierīgi atteica. — Mans draugs tikai apstrīdēja, ka es vēl protu ar to rīkoties. Bet, kas reiz iemācīts, to tik ātri neaizmirst, virsleitnant.

—   Jūs esat noteikuši kursu? — Rodnejs samulsis jautāja. — Hm — kur tad mēs atrodamies?

—    Pie Gotlandes rietumu piekrastes, — Lojs paskaidroja. — Ziemeļos no mazās Utholmas salas.

—   Visu cieņu, kapteini Un to jūs uzzinājāt ar šo mazo nieku?

—    Mēs esam uzzinājuši vēl vairāk, — Šerps sacīja. — Piemēram, to, ka mēs ieturam kursu uz ziemeļiem un lidojam laukā no avarijas rajona. Vai lidmašīnas meklēšana vairs neturpinās?

Rodnejs juta, ka sāk ļodzīties ceļi, bet tas drīz vien pārgāja. Viņš uzskatīja, ka nav nozīmes kursu noliegt, jo pats jau bija atzinis, ka tas noteikts pareizi. — Jā, tas tiesa, — viņš atbildēja jau mierīgā balsī. — Mēs meklējam tagad tālāk uz ziemeļiem, Gotlandes otrā pasē; varbūt aizkļūsim pat līdz Gotska-Sandē. Tam ir liela nozīme, jo tur ir regulārā Kopenhāgenas—Helsinku trase.

—    Ak tā, — Lojs noteica, — jūs tātad neticat, ka «SAS» lidmašīna būtu nokļuvusi tik tālu uz dienvidiem.

—    Es par to šaubījos jau no paša sākuma, kap- tein, — komandieris atbildēja. — Ievācot ziņas Firstenreitas komandpunktā, saņēmu atļauju mūsu sirojumā dotiem tālāk uz ziemeļiem.

—   Tā? — izsaucās Šerps, caururbjošu skatienu lūkodamies Rodnejā.

—    Mēs ar to tikpat kā nezaudējam laiku, ja vēlaties zināt… Mēs lidosim atpakaļ pār Zviedriju un vēlākais pēc pusotras stundas būsim Oslo.

—    Jūs esat pārliecināts, virsleitnant?

—    Pilnīgi… Es domāju, ka jūs manā vietā izturētos tāpat. Tas patiešām ir mūsu pienākums — izmēģināt visu.

Lojs klusēdams pamāja, Rodnejs aizgāja.

—    Pēc manas izpratnes viņš par daudz atvainojas, — Šerps aizdomu pilns sacīja.

—     Mani nomierina tas, ka mēs lidojam uz Gotlan- des rietumu pusi, Edij. Ja Rodnejs gribētu tikt pie krieviem, viņam šis apkārtceļš nebūtu vajadzīgs.

—     Uz rietumu pusi? — Šerps gandrīz čukstot vaicāja. — Tā viņš gan neteica. Viņš sacīja «otrā pusē», vai tu neatceries? «Mēs meklējam tagad uz ziemeļiem, Gotlandes otrā pusē . ..» Richard, kāpēc viņš teica «otrā pusē»? Rietumu piekraste nav taču otra puse, raugoties no mūsu stāvokļa …

—    Ko tu gribi ar to teikt? …

—     Bet krieviem tā ir otra puse, — Šerps šņāca, satverdams draugu aiz elkoņa. — Vai tu saproti, Richard? Viņš skatās ar pretinieka acīm! Un kāpēc viņš tā skatās, — tāpēc, ka īstenībā jau ir pārvērties pretiniekā, un tā viņam arī jāpārvēršas, jo katrs karavīrs pirms uzbrukuma … Viņam sala vajadzīga kā aizsegs, vai tu saproti? Tur ir kalni, viņš izmanto to radarēnas, lido zemu pār jūras līmeni, zogas apkārt — no otras puses … Tagad man ir skaidrs.

—     Ko nu darīsim? — Lojs pēc brīža vaicāja. Vēl viņš īsti neticēja, taču bija jau ar mieru piekrist, ka tas viss kļūs par neaptveramu patiesību.

—     Uz borta ļaudis sadalījušies divās grupās, — Šerps skaidroja. — Apkalpe un pasažieri. Apkalpe mēģinās izpildīt kādu nolādētu pavēli. Pasažieriem turpretim nav nekādas patikas ziedot sevi uz kara aviacijas slepenā dienesta altara.

—    Vai sacelties?

—     Jā, bet tikai ar prātu. Paniku radīt iespēsim vienmēr. Mums vispirms jāredz, kam varam uzticēties. Tad nolemsim, kā pretiniekam vislabāk uzbrukt.

—    Tikai meitenes liec mierā, Edij!

—    Labi, tomēr viss atkarīgs no tā, kā notikumi attīstīsies . .. Spensers mums neder. Bet — Makolejs? Ma- kolejam ir ietekme uz apkalpi. Viņam ir sakari. Tiem ir respekts pret viņu. Es viņam visu izskaidrošu un dabūšu mūsu pusē. To tu vari uzticēt man.

Kapteini pārsteidza šis skaidrais domu gājiens. Edijs kļuva rosīgs; situāciju izanalizējis, viņš izstrādāja lietišķu darbības plānu. Lojs tam piekrita, viņu aizrāva tā idejas. Edijs bija lielisks organizators, varbūt viņam izdosies novērst draudošās briesmas. — Un no pretējās puses? — Lojs ieteicās. — Kurš no tiem tev liekas piemērots?

—     Virsnieki paliek pēdējā vietā, — Serps sacīja. — Viņiem jāatbild, lai pavēle tiktu izpildīta, viņiem ir sava morāle, sava godkārība, karjera. Piedod, es spriežu kā nekam nederīgs civilists.

—     Protams. Tur mēs neatradīsim ne mazāko atbalstu. Apkalpe turas kopā.

—     Muļķības. Nesāksim ar dūžiem, parunāsim ar mazajiem. Radists, liekas, būtu piemērots. Tas ir mūsu cilvēks. Viņam briesmīgas bailes no krieviem.

—    Vēl vairāk nekā no kara tiesas?

—     Ari bortmechaniķis derētu, — Šerps nemaldīgi turpināja. — Ar viņu man jau šodien bija darīšanas, runāju par ātruma palielināšanu, kad vēl bija spēkā tavas derības. Viņš var noderēt… Vēl atliek tikai leitnants Martins. Ari ar to varētu parunāt. Viņš mani labi ieredz.

—     Vai tu gribi musināt šos ļaudis, lai tie neizpilda pavēles?

—     Nē, to nedrīkst. Bet mēs varam mēģināt tos mazliet ietekmēt. Tā, Richard, ir tikai viena taktikas puse. Pavēle lidot pie krieviem viņiem taču nepavisam nav pa prātam. Tāpēc viņi arī diez kā nepretosies pārtraukt riskanto pasākumu, ja tas sagādā nepatikšanas ar pasažieriem. Viņiem nepieciešami tikai attiecīgi iemesli. Mēs inscenēsim dumpi un līdz ar to dosim viņiem šos attaisnojošos iemeslus, ko paziņot savai priekšniecībai … Vai tava pistole pielādēta?

—    Jā, bet…

—     Labi. Tas mūsu trumpis. Patiesībā tas ari ir mūsu vienīgais ierocis.

—     Izņemot Makoleja zobenu, — kapteinis sarkastiski noteica.

—    Tu nekādā gadījumā nedrīksti šaut, — Šerps paskaidroja, — tikai reizēm mierīgi padarbojies ar ieroci, it kā jokojoties, varbūt sāc to izaicinoši tīrīt. Mums taču jādod šiem ļaudīm iespēja vēlāk teikt, ka tie bijuši apdraudēti. Bet apdraudēti tie var justies tikai tad, ja vismaz vienam no mums ir ierocis.

—    Vai tu gribi rīkoties viens pats?

—    Labāk būtu, ja tu paliktu pie malas, pārraudzītu kursu un nodrošinātu man atkāpšanos, Richard. Vispirms nostiprināsim savas pozicijas un tad demoralizēsim pretējo pusi. Uzmanību! — Šerps apgriezās apkārt. — Es sāku ar Makoleju, — viņš pār plecu vēl nočukstēja.

Olivers D. Makolejs aizvērtām acīm zvilnēja savā sēdeklī. Viņš redzēja viziju. Jūdžu jūdzēm ap viņu stiepās Tularozas-Bekena balto smilšu tuksnesis Jaun- meksikā, Amerikas Savienotajās Valstis. Ērģeļu kalnu fantastiskās klintis ar savām asajām smailēm sniedzās spilgti zilajā apvārsnī. Gaiss bija caurspīdīgs, saules pielijis, debess likās bezgalīga; nekas nevēstīja, ka tuvotos smilšu vētra. Raķešu izmēģināšanas laukumam «Baltās smiltis» bija tai jāpateicas par savu nosaukumu. Netālu no izšāvienu rampām, stikla novērošanas novietnēm un klusi rotējošajām radarantenām atradās' seni indiāņu kapi, noklāti ar raibi izkrāsotām māla lauskām; pašus skaistākos lausku gabalus viņš bija rūpīgi savācis, Dr. Spenseram tos vajadzēja nosūtīt uz Santa Moniku un ievietot vitrinās blakus eiropiešu alus kausa paliktnim. Apkārtne bija ļoti romantiska. Naktīs varēja dzirdēt rūcam kalnu lauvas, kas kāpa lejā no Ērģeļu kalnu klinšu kraujām un klejoja pa tuksnesi.

Todien viņam bija laimējies, viņš bija redzējis, kā lido «Sarkanais kanarijs». Pieredzēt vadāma šāviņa startu — tas Makolejam likās tāds pārdzīvojums, kam pasaulē gandrīz nebija līdzīga. Nekad viņš to neaizmirsīs. No raķetes astes izšāvās žilbinoša liesma, tad nodrebēja zeme. Pāri tuksnesim pārvēlās rīboņa, slaikais šāviņš ar jautro kanarijputnu priekšgalā spļāva uguni un dūmus; šūpodamies tas pacēlās no zemes un tad traucās aizvien ātrāk un ātrāk, drāzdamies kā bulta debesīs. Raķetes radītais troksnis skanēja arvien grie- zīgāk, tad pamazām kļuva vājāks, līdz atlidoja šurp no izplatījuma kā tāla muziķa… Palika redzamas tikai baltas dūmu strēles.

Un kur tad triumfs! Pēc tam kad bija saņemti teleskopu, teodolitu, kameru un radarierīču novērošanas rezultāti, visi nāca viņu apsveikt un paspiest roku — ģenerālmajors Blekberns no armijas raķešu nodaļas, milzīgi garais apakšpulkvedis no «Air Force» (sauszemes armija un kara aviacija strīdējās, kura no abām stāvēs kūmās — tā bija visparastākā sacensība), Dr. Stjuarts V. Saimingtens no «NACA» s<i tālšāvējieroču apakškomisijas un Pentagona pulkvedis Evanss. Pēc ekspertiem nāca pašu ļaudis: reklāmās nodaļas priekšnieks Grifits ar milzīgu puķu pušķi, ko Makolejs ar izteiksmīgu žestu pasniedza raķetes konstruktoram profesoram Jungām; nāca ari viņa tirdznieciskais direktors «Klints» Džons, kas tik tikko neapkrita viņam ap kaklu. «Veco zēn!» viņš tam sacīja un vairākas reizes uzsita uz pleca .. . Pēc tam virzījās tuvāk arī Lokhīda, Duglasa un Beinga novērotāji; tie savu prieku izpauda gan apvaldītāk, taču arī bija tik pieklājīgi, ka viņu apsveica.

Makolejs saīga. Atkal un atkal viņam prātā nāca šīs atmiņas; visas viņa domas saistījās ap tām, tās iekvēlināja viņā dusmas, un ar milzīgu niknumu viņš atcerējās katru sīkumu. «Jānogaida tikai vēl manevri,» atvadoties paspiezdams roku, sacīja pulkvedis Evanss. «Jūs saņemsiet iepriekšēju kreditu,» apsolīja Dr. Saimingtens. «Raķete ir bez vainas,» apgalvoja Blekberns. ««Sarkanais kanarijs» ir tieši tas, kas mums vajadzīgs,» sacīja milzīgi garais apakšpulkvedis. «Mums jānogaida tikai līdz Vidusjūras manevriem,» atkārtoja Pentagona pulkvedis, «septembrī…» — «Sāciet mierīgi jau gatavoties ražošanai,» ieteica Dr. Saimingtens, «iekārtojiet darba mašīnas un tā tālāk.» — «Pēc tam visam būs jānoris ātri,» piebilda ģenerālis Blekberns. «Jūsu raķete ir tieši tā, ko armija gaida.»

Makolejs atvēra acis. «Balto smilšu» ainava izgaisa. «Meli, meli,» viss viņā kliedza. «Beigas, pagalam …» Reiz tam vajadzēja notikt. Arvien viņu vajājušas šo mamutu sabiedrības, gluži tāpat kā viņa tēvu; tie viņu stumdījuši no vienas nozares otrā, aizdabūjuši pat pavisam prom no ražošanas, trenkājuši un dzinuši viņam pēdas — nu tie viņu bija notvēruši. Tie bija rīkojušies gudri — vispirms iežūžojuši viņu mierā un drošības izjūtā, vēlāk izmuļķojuši pēc visiem savas mākslas likumiem un tad mēģinājuši iegāzt; par to gan tiem vajadzēja nedaudz samaksāt, jo ļaudis, kas atradās šo mamutu pavadā, par velti nekā nedarīja. Protams, par «Sarkanā kanarija» izgudrošanu un konstruēšanu maksāja valsts. Šie četrdesmit pieci miljoni dolāru ienāca no nodokļiem, un par tiem neraizējās ne lielais trīs- padsmitnieks, ne ar tiem saistītie militāristi — arī viņam, Makolejam, nebija par to ne silts, ne auksts. Šai gadījumā tie viņam bija atņēmuši tikai darba prieku, gandrīz nemaz neskardami viņa naudu. Bet sērija! Par veselas sērijas ražošanu viņš samaksās pats no savas kabatas — darbi jau ritēja pilnā sparā! Ar vakardienas telegramu Spensers bija devis norādījumu sākt. .. Cik tad viņš zaudēja katru minūti? Pieci simti dolārus? Tūkstoti? Auksti sviedri pārklāja viņa pieri.

Ienāca Rodnejs. Makolejam iešāvās prātā kāda doma. Rīkojums uzsākt jaunās produkcijas ražošanu bija dots telegrāfiski, tātad tādā pašā ceļā to varēja atsaukt. Viņš pamāja virsleitnantam un vaicāja: — Jums taču lidmašīnā ir raidītājs?

—    Protams, ser.

—     Es vēlētos kaut ko paziņot savam uzņēmumam. Tas ir ārkārtīgi steidzami. .

—    Nebūs vis iespējams, — komandieris atteica.

Makolejs juta kaklā it kā kamolu, sirds sāka sist

strauji. Ko tas nozīmēja? Kad viņš ap pusdienas laiku bija lidotāju kabinē apvaicājies par otru lidmašīnu, viņu paklausīja arī apkalpe, — viņš atcerējās, cik virsnieki bija lēnprātīgi un padevīgi. Bet pēc kāda laika, kad viņš protestēja pret kursa maiņu, šis pats pilots viņu nepieklājīgi bija atraidījis. Tagad viņš jutās pavisam nevarīgs, jo sadūrās ar pieaugošu pretestību. — Kāpēc gan ne? — viņš asi jautāja.

—     Šeit nav pasta iestādes, ser, — Rodnejs pats negribot rupji atteica. Viņš taču nedrīkstēja Makolejam paskaidrot, kāpēc dots aizliegums pārraidīt ziņojumus; nekas labs arī neienāca prātā, ar ko aizbildināties. Viņam šodien vajadzēja izgudrot tik daudz dažadu izrunu, ka beidzot zuda pacietība. Nu reiz viņam bija diezgan.

—     Nav pasta iestādes? — Dr. Spensers uztraukts iesaucās. — Jums telegramu vajadzētu nodot tikai tuvākajai zviedru lidostai, palūdzot to pārraidīt tālāk, — un tur to izdarīs. Es nesaprotu …

—    Šī ir kara lidmašīna, — komandieris viņu pārtrauca, — kad jūs beidzot to sapratīsiet!

—    O, es jau saprotu, — Makolejs nikni sacīja. — Jūs tātad atsakāties nodot īsu telegramu?

—     Diemžēl, man jāievēro priekšraksti. — Rodnejs apgriezās un devās prom. Viņš nolēma, ja vien būs iespējams, neatstāt vairs pilotu kabini. Ejot atpakaļ uz turieni, pilotam likās, it kā viņu dzītu caur stroju. Rodnejs no visas sirds vēlējās, lai viss jau būtu garām, lai viņš būtu demobilizēts un sēdētu mājās pie savas Mables.

—     Nelietis, — Makolejs nošņāca tam pakaj. Jā, viņš saprata, kas te notika. Soli pēc soļa viņam atklājās visa šī sazvērestība. Viņš bija ielīdis to cilpā, vispirms jau «Baltajās smiltīs», vēlāk Lībijā; lielais trlspa- dsmitnieks šoreiz bija pielicis visus spēkus, lai viņu, pēdējo savrupnieku lidmašīnu rūpniecībā, galīgi sakautu. Tie lika dejot visām savām marionetēm: godājamajam pulkvedim Evansam, neatkarīgajam žurnālistam Šerpam, objektivajam zinātniekam Dr. Saimingtenam, slīpētajam arodbiedrības vadītājam Pastmasteram, izmeklēti korektajam anglim Lojam un tagad ari šim mazajam virsleitnantam, kas viņam bez jebkāda iemesla aizliedza telegrafēt uz Santa Moniku, iai viņš nevarētu likt pārtraukt «Sarkanā kanarija» ražošanu un, cik vien iespējams, sāpīgi izjustu savus zaudējumus . .. Starp citu, tas arī vairs nebija svarīgi. Ja pieņemšanas komisija «Sarkano kanariju» atraida, ar «MAC» ir beigas tā kā tā, lai ari cik daudz viņš zaudētu. Viss pagalam! Šīs raķetes ražošanā valsts jau bija ieguldījusi četrdesmit piecus miljonus dolāru, tā nepiešķirs «MAC» vairs nevienu centu jauniem projektiem, ja speciālisti apgalvos, ka nauda par velti nomesta zemē. Tad būs viss pagalam.

—       Man ienāca prātā, — Dr. Spensers iedrošinājās sacīt, — ka es jūsu telegramu varētu pēc pusotras stundas no Oslo …

—    Klusējiet! — Makolejs aizvēra acis. Viņš šo lielo spēli bija zaudējis — tā nu bija beigusies.

Kad Edijs Šerps pēc brīža pienāca pie Makoleja, viņš izbijās par tā stingo, dzelteno seju. — Mister Makolej, — viņš teica, — man ar jums jārunā!

Stingā maska neizrādīja ne mazāko dzīvības zīmi.

—     Mister Makolej, — Šerps atkārtoja, — tas ir briesmīgi svarīgi.

Nekādas atbildes.

Dr. Spensers pamāja, bet Šerps to neievēroja. Viņš noliecās prezidentam pie auss. — Mister Makolej …

—    Netraucējiet! — Dr. Spensers čukstēja.

—    Lūdzu, pamodiniet savu šefu, tas ir sakarā ar…

—     Prezidents. taču neguļ, — Dr. Spensers ledaini atteica. — Vai jūs neredzat, ka viņš nevēlas ar jums runāt?

—    Bet tas ir sakarā ar…

—    Klusu! — sekretārs šņāca.

—    Mister Makolej, — Šerps neatlaidīgi turpināja,

—    man steidzami ar jums jārunā. — Viņš uzlika roku uz prezidenta pleca, mazliet papurināja to.

Makolejs nedaudz pavēra acis un nokratīja uzlikto roku. — Pazūdiet! — viņš teica klusu, bet brutāli.

—    Projām! Ejiet pie velna!

Šerps atkāpās.

Stāvēdams durvīs, viņš izdzirda troksni, kas tam lika vēlreiz atskatīties. Šternbergs nāca šurp pa gaiteni, apsēdās pie Patricijas un uzrunāja to… Serps saprata, ka viņa aplēsumi nesaskan. Makolejs kā sabiedrotais atkrita, un pretējai pusei viņš bija aizmirsis pieskaitu Šternbergu — šo dīvaino pasažieri, kas mita konteineru kabinē.

Patricija lūkojās laukā pa logu uz izplūdes caurules ugunīgo staru, kas šaudījās aizmugurē. Visapkārt tumša nakts. Laiku pa laikam pār lidmašīnas spārniem pārslīdēja nosēšanās prožektoru ugunis, pilots pārbaudīja, vai tie nav pārklājušies ar ledu; nebija nekā sevišķa, kas varētu saistīt tās uzmanību. Viņai virs galvas patlaban dega spuldze, otrpus šaurā galda sēdēja Dorisa, no kuras tai drīz vien vajadzēs šķirties uz visiem laikiem — bet Patricijai nebija vēlēšanās ne lasīt, ne sarunāties ar draudzeni. Viņa bija pret visu vienaldzīga, lūkojās laukā tumsā un vēroja signal- uguns gaismas atblāzmu.

Patricija kļuva mundrāka tikai tad, kad viņai blakus atkal apsēdās Šternbergs; viņa prombūtni tā bija ļoti izjutusi. Šternberga tērzēšana tai nejāva domāt par savām bēdām. Tikai retumis viņš pateica kādu vārdu arī Dorisai, diezgan nepārprotami pievērsdams uzmanību vienīgi Patricijai — to viņa bija jau pamanījusi un klusībā viņam pateicās. Šerpa ietekmēta, viņa gribēja izturēties nopietni un pagaidām ar vīriešiem nedraudzēties; bet tagad, kad viņa pa daļai bija zaudējusi ticību Holivudā tikt uz augšu, vecā vājība atkal atgriezās. Tik drīz viņa vēl nekļūs par filmu zvaigzni, kurai kā mūķenei vajadzētu sargāt savu labo slavu; tātad — bija vienalga.

—    Kāpēc jūs aizgājāt? — viņa sabozusies vaicāja. — Ko jums tur vajadzēja darīt?

—    Man jāapkalpo kāda radarierīce, — barons atteica.

—    Vai jūs patiešām cerat atrast šo avarējušo lidmašīnu? — Viņa iespiedās dziļāk sēdeklī.

—    Eš jums labprāt parādītu šo ierīci, — Šternbergs sacīja. — Tas gan ir aizliegts, bet…

—    Bet?

Viņš uzvaroši smaidīja. — Šai jaukajā dieva pasaulē taču tik daudz kas aizliegts. Vai nāksiet līdz?

Patricija saprata, ko šis ielūgums nozīmē. Viņa padomāja, vai būtu nepatīkami, ia Šternbergs viņu noskūpstītu, — likās, ka ne. Viņš bija tik stalts, tik vīrišķīgs, tik interesants … Varēja pamēģināt.

—   Es nedrīkstu savu aparatu ilgi atstāt bez uzraudzības, — viņš skubināja. — Katra minūte ir dārga.

Patricijai patika to paķircināt. Šādi brīži viņai aizvien sagādāja baudu. Kā viņš to tīkoja iegūt! Viņa labi pārzināja radaru un domāja, ka «SAS» lidmašīnas vraks, ja tas vispār parādītos, būtu uz ekrana redzams tikai vienu mirkli. Inženieris savu posteni nemaz nedrīkstēja pamest, taču viņš tās dēļ iedrošinājās to darīt.

Kavēdama Šternbergu atgriezties kabinē, viņa turēja savās rokās visu to cilvēku likteni, kas atradās tur lejā, jūrā; šī iedoma Patriciju nomierināja, jo tā atviegloja viņai vismaz domās atriebties par dzīves netaisnību, par rūgtajām ciešanām, kas bija viņai lemtas.

—    Nāciet taču! — viņš lūdza.

Patricija lēnām piecēlās. — Nenodod, — viņa čukstēja Dorisai, uzlikdama pirkstu uz lūpām. Tad viņa sekoja baronam pa gaiteni līdz «Off Limits» kabinei. Viņš jāva tai iet pa priekšu; visapkārt valdīja tumsa. Patricijai uzmācās aizdomas, taču viņa ātri tās pārvarēja. Kopš viņa bija nokavējusi polāro lidmašīnu un zaudējusi visas cerības, viņai bija skaidrs, ka neviens Holivudas reportieris vairs neraizēsies par viņas izturēšanos … Viņai kļuva jautri, iedomājoties, ka pirms pāris stundām šeit viņu bija apskāvis cits vīrietis. Bet Sternbergam viņa negribēja padoties tik viegli kā Edijam Serpam. Patricija nu jau zināja, ka šai kabīnē atrodas stieples, konteineri un dažādas aizdomīgas lietas, un neļaus sevi pārsteigt nesagatavotu.

—     Ieslēdziet gaismu! — viņa pavēlēja. — Kur tad ir jūsu aparats? — Viņa stāvēja, uz priekšu sagubusi, it kā aizsargājoties.

Barons aizslēdza durvis un uzdedza mazu spuldzīti. — Apsēdieties! — viņš pieklājīgi teica.

Patricija apsēdās. Viņa bija cerējusi, ka Šternbergs tumsā mēģinās to pievilkt sev klāt, taču viņš šo izdevību neizmantoja. Meiteni pārsteidza, ka viņš izturējās pilnīgi citādi nekā Šerps. Tie vīrieši, kurus viņa pazina, visi gribēja no viņas vienu un to pašu, mēģinādami to iegūt gandrīz vienādiem paņēmieniem. — Kur tad ir tā ierīce? — Patricija nervozi atkārtoja, jo bija pamanījusi, ka barons aizslēdz durvis.

—    Šeit nav nekādas ierīces, — viņš atbildēja.

—    Tad jūs mani esat piekrāpis?

—     Nē, tikai pārējos. Jūs šeit uzzināsiet patiesību, mis Binčija.

—     Jūs-esat mani atvilinājis šurp… — viņa uztraukta iesaucās, bet tad apklusa. Viņš pienāca tuvāk un dīvaini tajā nolūkojās. O, viņa zināja, ko šāds skatiens nozīmē! «Ja viņš mani aizskars, es saskrāpēšu viņam seju,» tā domāja. Jau dažu labu reizi tā bija tikusi galā ar šādiem puišiem.

Barons apsēdās tai pretī, pārlika vienu kāju pāri otrai un aizdedzināja cigareti. — Es jums visu pastāstīšu, — viņš draudzīgi teica, — bet tikai jums vienai.

Patricijā modās dusmas. Vai viņš nolasīja tās domas? Jau otro reizi tai bija jāatmet nodoms viņam pretoties. Viņš bija tai mīkla. Tā juta, ka pamazām nokļūst viņa varā.

—    Vai jūs gribat uzklausīt mani?

Patricija paklausīgi pamāja. Meitenei patika, ka tas viņai uzticējās. Viņa nojauta, ka te kaut kas slēpjas, un savādā balss noskaņa, kādā viņš ar to runāja, pastiprināja šīs aizdomas. Viņā pamodās nojauta, ka piedzīvos patīkamu satraukumu. Šis lidojums bija liela dēka, kurā arī viņa piedalījās.

—    Es neesmu radarinženieris, kā jūs domājat, — viņš iesāka, — es esmu kareivis. Mēs arī nemeklējam nekādu avarējušu lidmašīnu — mēs lidojam uz manu dzimteni.

Viņai aizrāvās elpa. — Uz jūsu . . . dzimteni?

—    Uz Sāremā salu, — viņš apstiprināja. — Aiz «dzelzs priekškara».

—    Vai jūs esat traks! — Patricija iesaucās. — Ko mēs tur darīsim?

—    Jūs — neko. Es nolēkšu ar izpletni. Jūs lidosiet godīgi atpakaļ uz mājām.

Vienu mirkli Patricija domāja, ka viņš par to zobojas; taču viņa sejas izteiksme noraidīja katras šaubas. Viņš runāja ļoti pārliecinoši un bezgala nopietni… Patricija izbijās. — Krievi mūs notrieks, — viņa izdvesa.

—    Nē! Viņu radarsistemā ir trūkumi; mums skaidri zināms, kā tā darbojas un kā mēs to varam apiet. Viņi mūsu lidmašīnu nemaz nepamanīs.

—     Noteikti ne? — Patricija čukstēja. Viņu briesmīgi māca bailes. Šai brīdī viņa būtu vēlējusies labāk tikt atpakaļ uz Tripoli, šo ienīsto dienesta vietu, kur tomēr zem kājām bija droša zeme. Patricijai acīs sakāpa asaras, un viņa labprāt būtu satvērusi Šternbergu pie rokas. — Vai jūs esat pārliecināts?

—       Puslīdz, — barons atteica; viņš gandrīz fiziski sajuta tās gatavību meklēt pie viņa aizsardzību. Drīz ari tā piederēs viņam, šis šoks tikai pareizi jādozē: viņas apbrīnai jākļūst stiprākai par bailēm. — Jums nevienam nedrīkst notikt nekas ļauns. Bet galvenokārt — man.

—    Ak, cik briesmīgi! — Patricija iesaucās. — Vai tam tā jābūt? Ko jūs tur darīsiet?

Šternbergs pasmiedamies nopurināja no cigaretes pelnus. — Kā to gan lai izskaidro jaunai dāmai? Tas notiek jūsu tēvzemes labā, mis Binčija. Lai Savienoto Valstu pilsoņi varētu mierīgi vakaros iet gulēt un tiem nebūtu jābaidās, ka no rīta pamodīsies jau sarkanās kundzības varā, tā, kā tas noticis Rīgā, Prāgā un citur. Tikai žēl, ka godīgie amerikaņi par to pārāk maz uzzinās un diez vai pat pateiksies… Bet mēs nedomājam par pateicību. v Baiļu pārņemta, Patricija klusēja.

—    Tā ir cīņa pret pasaules boļševismu, — viņš teica. — Katram no mums šai pasaulē ir savs uzdevums … Tas ir mūsu liktenis. Ko jums tagad teikšu, tas lai paliek starp mums, — viņš klusu piebilda un pavirzījās mazliet tuvāk. — Es Sāremā salā organizēšu pagrīdes darbību. Ja jūs to kādam pastāstāt, tad esmu pazudis — to uzzinās krievu pretizlūkošanas dienesta vīri. Mana dzīvība ir jūsu rokās.

—     No manis to neviens neuzzinās, — Patricija gluži bez elpas teica; kaut kas viņā sāpīgi iesmeldzās, viņa sajuta vieglas skumjas un kāri pēc baudas. — Mister Sternberg, jūs esat ļoti ļoti drošsirdīgs.

Barons nodzēsa izsmēķēto cigareti. — Ak, par to nav vērts runāt! Man jābūt gatavam mirt. Lielākā tiesa no tiem, kas turp devušies pirms manis, nav atgriezušies . . . Bet upuri ir jānes. — Viņš nepārspīlēja. Viņš bija tēlojis dažādas lomas, bija maldinājis pasažierus, ar īstu ziemeļnieka viltību ievilinājis savā kabinē meiteni, taču patlaban viņš runāja taisnību. Viss, ko viņš sacīja, nāca no naida pārpilnas sirds, īsti un patiesi vārdi plūda pār viņa lūpām. Viņš bezgalīgi nīda komunistus, un, domājot par bojā gājušajiem biedriem, par saviem jaunības draugiem, kuru asinis dzērusi dzimtenes zeme, viņu allaž pārņēma grūtsirdība … Tomēr viņu dzīvei ir bijusi nozīme. Tāds jau bija dzīves likums, ka labākajiem sevi jāupurē. Un viņu darbu slava dzīvo mūžīgi.

Patricija viņam ticēja, līdz sirds dziļumiem izjuzdama šīs satikšanās vienreizīgumu. Nekad agrāk viņa nebija pazinusi vīrieti, kurā degtu tāda uguns. Šis neizprotamais cilvēks to apbūra. Viņš bija pavisam citāds nekā pārējie .. . Varbūt viņam drīz jāmirst.

—    Pēc četrdesmit minūtēm es lēkšu, — viņš sacīja.

—    Varbūt drīz visam būs beigas, — viņa izdvesa.

—    Man — iespējams.

—    Ja krievi lidmašīnu …

Viņš neko neatbildēja, bet nometās tai līdzās uz ceļiem, maigi glāstidams tās matus. Patricijai šķita, ka tā sapņo. Pasaule nogrima nebūtībā. Viņa jutās viegla kā spalviņa, it kā lidotu pa mākoņiem. Tā nevarēja būt īstenība! «Kādēļ gan viņš to dara — upurē sevi — un mums abiem jāmirst?» Viņa satvēra tā roku. Kā paralizējoša strāva viņu pārņēma bailes un iekāre, tā plūda pa visu ķermeni un izgaisināja aizdomas. Neskaidri viņa vēl apjauta, kā Šternbergs parāva sēdekļa mecha- nismu un izvilka kāju soliņu… Tad atzveltne atslīga atpakaļ. — Nē, — viņa stomījās, — nē.

—    Patricija …

Viņš izdzēsa gaismu, pienāca pie tās un izplāja pāri kādu ādas jaku. Tās mīkstā vilna glaudās viņai pie sejas un oda pēc tabakas dūmiem, mašīneļļas un sviedriem; tad viņa sajuta tā lūpas, un viņu pārņēma pēkšņas trīsas.

—     Makolejs nevēlas runāt, — Šerps teica. — Es Firstenreitā atsacījos propagandēt viņa raķetes, un šis zellis, izrādās, ir atriebīgs. Kur mēs atrodamies, Ri- chard?

—     18. garuma un 58. platuma grada krustojumā. Kurss vēl arvien uz ziemeļiem. Ja viņi šādu kursu patur, tad pēc divdesmit minūtēm būsim Stokholmā. Likās, ka kapteiņa balsī ieskanētos kaut kas līdzīgs cerībai.

—     Šo prieku viņi mums nenovēlēs, — Šerps asi atteica. — Viņi tūdaļ pat nogriezīsies pa labi. Vai tu negribētu pamēģināt aprunāties ar Makoleju?

—    Nav nozīmes. Arī es ar viņu sabojāju attiecības . . . Edij, vai mēs vēl kādu mirkli nepagaidīsim?

—    Kāpēc?

—    Lai zinātu, vai viņi patiešām pagriezīsies pa labi.

—    Katra minūte ir dārga!

—    Nu ko tad?

—     Atliek otrais gājiens, — Šerps sacīja. — Vai nu mazais radists vai bortmechaniķis.

—    Es turēšu īkšķi, — Lojs teica.

Šerps devās prom. Viņš atrada Miki O'Konoru apkalpes kabinē vienu pašu un apsēdās tam blakus uz kojas. Viņam nebija laika, lai iesāktu aplinkiem. — Paklausieties, — viņš uzsāka, — kā jums tas patik? Ši tā sauktā meklēšana?

Jaunais mechaniķis, neko neteikdams, lēnām pagrieza galvu.

Šerps nolēma likt visu uz spēli. Tukšas frāzes tāpat neko nedos. Šis plāns gan bija bīstams, jo O'Konors varēja aizskriet pie komandiera un viņu nodot; taču laika trūkums spieda viņu rīkoties šādi, un kāda iekšēja balss teica, ka uz šo puisi var palaisties. — Nu, runājiet, — viņš mudināja. — Varbūt jūs priecājaties, ka krievi mūs nokniebs?

—    Es jūs nesaprotu.

—    Jūs mani saprotat pavisam pareizi, mister O'Konor!

—    Ko… ko jūs galu galā zināt?

—    Pietiekami, — apgalvoja Šerps.

Mechaniķis ik reizes vilcinājās ar atbildi, un viņu sarunas brīžiem pārtrūka. Laukā dūca motori. Aiz loga mazā četrstūra raudzījās nakts.

—    Vai jums kāds ir ko teicis?

Šerps pārdomāja, vai nebūtu gudri darīts, ja mēģinātu mechaniķi apmānīt. Tas pretinieku apmulsinātu. Taču viņš parasti mēdza runāt atklāti un negribēja arī šā jaunekja uzticību izmantot negodīgi. Taisni ceļi ir tie īsākie. — Neviens. Jūsu virsnieki, mījais, tik slikti māk šo pasākumu slēpt, ka viss spīd cauri. Angļu kapteinis un es — mēs vieni paši visu atklājām.

*— Arī es jums neesmu nekā teicis, vai jūs dzirdat? — Mike O'Konors čukstēja.

Šerps pamāja. — Protams. Mēs nekad neesam par to runājuši. Nav jau arī nekādas nozīmes daudz runāt. Mums kaut kas jādara.

—     Es nekā nevaru darīt, — mechaniķis dobji noteica. — Es saņemu pavēles un izpildu tās.

Šerps noliecās uz priekšu, uzlika roku O'Konoram uz ceļa un pielika muti cieši pie viņa auss. — Ja viens motors pārstātu darboties, jums vajadzētu doties atpakaļ, — viņš čukstēja. — Ar trim motoriem jūs taču neriskēsiet lidot pie krieviem.

Mechaniķis klusēja.

—    Mazs bojā|ums benzina pievadā …

—    Mister Šerp, izmetiet tādas piuļķības no galvas! To ļoti ātri uzzinātu. Par sabotažu draud cietums.

Šerps saprata, ka gājis par tālu. — Jums pašam labāk jāzina, ko varētu darīt, — viņš aši teica. — Ak dievs, vai tad tiešām krievi mūs notrieks!

—    Varbūt izkulsimies.

—     Nekādā ziņā! «Migi» ir divreiz tik ātri kā mēs … Kāpēc gan sūta uz turieni tādus lēnus gliemežus, kāpēc gan, mīļais? Vai Valsts departamentam nepieciešams jauns konflikts?

—    Vai jūs tā domājat?

—     Zeneva tiem nebija pa prātam, — Šerps rūgti apstiprināja, — viņiem nepieciešams taisīt atkal kādu traku blīkšķi, — un beigas mums būs! — Viņš runāja paklusā, bet dedzīgā balsī. Šī doma, Ka tiek plānots kaut kas līdzīgs Liepājas starpgadījumam, bija viņam nesen ienākusi prātā, un drīz vien viņš paguva visu izprast un apsvērt. Atrās kombinēšanas spējas bija arvien viņa stiprā puse. Toreiz, pirms kara Korejā, vajadzēja ietekmēt sabiedrisko domu. Patlaban, pēc pamiera Indoķīnā, varēja būt tāpat. Viņš pateica to O'Konoram. Šerps bija īsts vārda meistars, jo prata pierunāt kā neviens. Reti vēl kāds tā kā viņš mācēja izskaidrot sarežģītu notikumu būtību. Lai gan šai gadījumā ari nebija nozīmes aplūkot visu no gluži militārā viedokļa, viņš norādīja, ka Valsts departaments un Pentagons no attiecīgajām politiska rakstura parādībām spēs izpētīt, kā sabiedrotie, pretinieks un neitrālās valstis reaģē uz šo remdeno karu. Pēc tam varēs izdarīt svarīgus secinājumus. Vai eiropieši samierināsies ar to, ka nepatīkamā situācijā turpinās, vai arī komunistu miera kampaņa gūs panākumus? Šādi starpgadījumi vismaz pierādīs Atlantijas pakta dalībniekiem, ka arī pēc Zenevas konferences un ūdeņraža bumbas izgudrošanas ir iespējami atsevišķi konflikti, ka nepieciešams no jauna pastiprināt bruņošanos, lai pārspētu krievus. Tie dīvainā kārtā pierādīs to pat tad, ja amerikāņiem jālido kaut vai līdz pašai krievu robežai, lai varētu justies apdraudēti, — tik dziļi bija iesakņojušās bezprātīgās bailes no sarkanajiem.

—    Es par to nevaru spriest, — Mike O'Konors sacīja, — jo par politiku nekad neesmu interesējies.

—    Bet jūs taču vēlaties atgriezties mājās sveiks un vesels?

—    Es neko nevaru darīt, — Bortmechaniķis kasīja galvu. Viņš bija ar mieru Šerpam ticēt, jo tas bija izglītots cilvēks un visus notikumus saprata labāk nekā viņš. Viņi bija izmēģinājumu trusīši, kas operācijās gadījumā katrā ziņā cietīs — to viņš saprata. Žurnālistā vārdi par augsto diplomātiju atbilda viņa paša domām. Lidmašīnas apkalpe galu galā nebija nekas vairāk kā niecīgi bandinieki uz starptautisko notikumu šacha galdiņa, kurus auksti aprēķinātāji bīdija šurp un turp; visi piedzīvojumi viņa dienesta gados rādīja, ka notiek tā un ne citādi. Varbūt viņi arī neizies sveikā, bet tad šis starpgadījums var kļūt liktenīgs tur tiem smalkajiem kungiem Vašingtonā vai Ņujorkā, šiem ministriem, veikalniekiem un ģenerāļiem, bet tiem arī vajadzētu … Taču viņš neredzēja nekādas iespējas, kā nelaimi novērst.

—    Klausieties, — Šerps teica, — mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Sāksim kopēju uzbrukumu. Jums nav jāriskē vairāk nekā jebkuram citam no mums. Pasažieri visi kā viens pretosies, ja Rodnejs lidos uz «dzelzs priekškaru». Mans angļu draugs uzmana kursu. Mums ir ieroči, un vajadzības gadījumā mēs varam aizsargāties . .. Par visu to jūs nekā nezināt. Ja kāds jums vēlāk jautātu, tad sakiet, ka mēs runājām par balto krāsojumu — un es bez panākumiem pūlējos no jums kaut ko izzināt.

—    Saprotu.

—    Mēs izdarīsim spiedienu uz jūsu virsniekiem, sagādāsim viņiem tādas grūtības, ka tiem zudīs jebkāda patika turpināt šo neprātīgo pasākumu Lidmašīnas centrs un aste ir mūsu rokās, mēs tur neielaidīsim nevienu pašu apkalpes locekli. Tas liks viņiem attapties. Rodnejs un Martins paši baidās no krievu «Mi- giem», viņiem nepieciešams tikai iegansts, ar ko aizbildināt savu atgriešanos, un to mēs viņiem sagādāsim … Jums, mīļais, nekas cits nav jādara kā jāizturas vienīgi pasivi. Jums nevajag atbalstīt ne mūs, ne arī virsniekus. Sakiet Rodnejam, ka jums uznākušas vēdergraizes un jūs nevarat vairs veikt savu darbu. Iz- vemieties gaitenī, lai viņš noticētu. Parunājiet arī ar savu biedru, šo mazo radistu, lai viņš rīkojas tāpat. Jūs jau varat apgalvot, ka esat Firstenreitā kaut ko nelabu ieēduši.

—   Pareizi, gaļas konservus. Man jau tikko arī likās, ka kaut kas kāpj uz augšu.

—    Labi. Vai jūs varat paļauties uz savu biedru?

—    Uz Bārtu? Tas kopā ar mani ies caur uguni un ūdeni.

—    Lieliski. Dabūjiet viņu mūsu pusē! Kā ir ar otro pilotu, feldfebeli Laskiju?

—   Tur nav izredžu, jo Flips ir iecirtīgs. Labs puisis, bet turas vienmēr kopā ar priekšniecību, un viņam ir arī briesmīgs naids pret krieviem.

—    Lai tas paliek. Laskijs sēž pie stūres un tā kā tā nevar mums neko izjaukt. Izdariet tikai visu tā, kā norunāts, mīļais. Es vēl kādu brīdi pagaidīšu, kamēr jūs iepazīstināsiet ar mūsu plānu radistu un novemsiet grīdu. Tad es runāšu ar Rodneju.

Šerps paspieda bortmechaniķa spēcīgo roku, piecēlās un tūlīt pazuda.

Lojs bija nometies tupus zem loga un grozīja sekstanta spoguli. — Tev taisnība, — viņš sacīja. — Tie pagriežas pa labi. Jauns kurss: auslrumziemeļaustrumi. Mēs atrodamies virs Sandē sēkļa, pusceļā starp Got- sku-Sandē un Farē, Gotlandes ziemeļaustrumu stūri.

—    Es esmu priecīgs, — Šerps čukstēja, — ka viss kārtībā! O'Konors un mazais radists ir mūsu pusē. Viņi dabūjuši vēdergraizes un tiešām iziet no ierindas. Tas bojās Rodnejam nervus. Laskijam jāstūrē, Martins strādā pie saviem instrumentiem, un Rodnejs patiesībā ir viens pats pret mums. To viņš neizturēs, viņš cietīs neveiksmi.

—     Man nav diez cik patīkama sajūta … Tas ir mudinājums nepaklausīt. Bet laikam tā vajadzēja darīt. — Kapteinis nolika sekstantu un piecēlās. — Mēs patlaban kāpjam augšup, Edij, būs jau trīs tūkstoši pēdas. Ko tas nozīmē?

—     Atkal kāds viņu triks, lai maldinātu krievus, — Serps, plecus paraustīdams, noteica. — Lai tas paliek! Aizej uz kabini un izskaidro visu pārējiem, ir pēdējais laiks. Uz tevi, Richard, viņi vairāk klausīsies, jo tu esi lidotājs — viņu acīs speciālists. Lidmašīnas pakaļējā daļa ir mūsu rokās. Vajadzības gadījumā mēs tur nocietināsimies un piedraudēsim paši apkalpot stabilizatora trosi. Ar to mēs viņus pataisīsim mīkstus. Redzēsi, vecais, gan mēs viņiem parādīsim! Uzmani, ka kluba telpā neienāk kāds no apkalpes! Nostājies aiz durvīm un ielaid tikai mani!

Lojs aizgāja. Viņš no visas sirds cerēja, ka līdz īstai sadursmei nenonāks. Edijs bija pietiekami gudrs, lai zinātu, ka atklāti draudi, bruņota pretošanās un sacelšanās uz borta var beigties ar lielu skandalu, no kura labāk izvairīties. Tikai tad, ja citādi nekādi nevarēja … tad visnejēdzīgākais skandals bija tomēr labāks par vēsu kapu kaut kur Baltijas jūrā vai krievu lodi, kas trāpītu viņu un Dorisu.

Viņš satvēra kluba durvju rokturi un bridi paturēja vēso metālu plaukstā. Edijs kā pārstāvis devās pie Rodneja, lai uzstādītu tam ultimātu, bet viņam vajadzēja pārējiem izskaidrot, kas notiek, arī Dorisai. Vēl nekas nebija izšķirts. Ar Makoleju viņi nebija varējuši sarunāties, bet ar O'Konoru gan. Pirmo gājienu viņi bija zaudējuši, otru laimējuši … Tagad nāca trešais.

*

Durvīs parādījās majors Fords. — Pulkstenis ir deviņpadsmit trīsdesmit minūtes, tie pašreiz atrodas virs Sandē sēkļa, — viņš ziņoja. — Viss notiek pēc plāna, ser.

— Es tūlīt paskatīšos, — ģenerālis Bāirds sacīja, paņemdams avīzi. Salokot to, šūpuļkrēsls mazliet iečīkstējās… Reportāžā par arktisko aizsardzības valni bija viņam patikusi; viņa piedalīšanās tika novērtēta ļoti korekti, bez pārspīlētas slavināšanas. Šāds tīri žur- nalistisks darbs bija piemērots «Herald» līmenim. Viņš tiem parādīs savu atzinību. Elinoras mīļākais laikraksts pirmais varēs publicēt ziņojumu par viņa jaunāko pasākumu — ja vien par to vispār būs ko ziņot.

Pārlapojot tirgus un biržas ziņas, viņš saprata, ka viņa pasākums nav tikai militārā vai morāliskā rakstura vien, bet tam bija arī saimnieciska nozīme. Komentētājs rakstīja, ka lielākā tiesa bruņošanās vērtību, it īpaši aviorūpniecības akcijas, ļoti gausi atspirgst pēc kursa krišanās, ko pirms septiņām nedēļām izraisīja Zenevas konference par Indoķīnu. Pamiers Tālajos Austrumos bija radījis jūtamu un diezgan ilgstošu reakciju. Beings bija nokritis no 83 punktiem uz 71, «Cbance Vought» no 38 uz 29'/2, «Convair» (uz šās firmas vārda atradās vesels žūksnis viņa sievas akciju) no ,106-Vs uz 95, un pat tāda kompānijā kā «Duglass», kas bija tik labi nostādīta, no 139 noslīdēja uz \213 U.

Bairds tomēr laikraksta «Herald» ļaužu pesimismu uzskatīja par mazliet pārspīlētu. Viņam likās, ka Lok- hida, «United Aircraft», «North American» un «Repub- lic» zaudējumi nemaz nav tik lieli, un kāda maza kompānija — «Macauley Ajrcraft Company» pārcietusi visu šo Zenevas notikumu bez sevišķas paspēles. B. B. B. pie sevis uzsvilpoja; viņam bija skaidrs, kāpēc: «MAC» ražoja tikai no attāluma vadāmos ieročus, Vjetnamas džungļos nebija [jaiedzels izmantot modernos tālšāviņu ieročus. «MA.C» ražoja tikai iekšējam tirgum, tāpēc šie notikumi to tikpat kā neskāra. «Raķešu puiši» smalki izsitās cauri.

Ģenerālis salocīja avīzi; par šo ziņu viņš neraizējās. Savas laulības pirmajos gados viņš katru vakaru mēdza pētīt biržas ziņas, lai aprēķinātu peļņu vai zaudējumus. Taču šī spēle ar laiku zaudēja visu burvību. Gadu gaitā viņš bija mācījies pacietīgi uzņemt kursu maiņas un tikpat pacietīgi panest pārejošus zaudējumus. Galu galā viņš nebija nekāds mākleris, bet gan karavīrs un pamazām bija ieguvis šādu stingru pārliecību: birža arvien būs uzticīga aviorūpniecībai.

Bairds tvēra pēc sava spieķa, lai pieceltos. Nebija nekāda iemesla nervozēt. Sliktākajā gadījumā pašreizējais stāvoklis turpināsies vēl kādus četrus mēnešus, līdz janvarim, kad cenas atkal celsies. Admiralis De- vaits C. Ramsejs, «AIA»37 prezidents, jau vispirms brīdinādams pacels roku un runās par nelielu kara lidmašīnu produkcijas pazemināšanos. Direktori sabāzīs galvas kopā un klusinātās balsīs iztirzās tā saukto valsts bruņošanās izdevumu samazināšanu, apspriedīs dažādus pasākumus, kā to izdarīt, vai arī novilcinās jēlvielu iepirkšanu. Visai zemei pāri pārskries it kā nepatīkamas trīsas, eļļas, aluminija un armatūru piegādātājus pārņems bailes, mazliet palielināsies bezdarbnieku skaits, un Kalifornijā, kura ir lidmašīnu rūpniecības dzimtene, laikraksti sāks pārmest valdībai; ka tā pārāk vienaldzīgi izturas pret nācijās gaisa aizsardzību … Beidzot uz skatuves uznāks Eizenhauers ar «Savienoto Valstu» vēstījumu un savā budžeta projektā 1955. un 195G. gadam paziņos attiecīgos kreditus kara aviacijai, līdz ar to izbeidzot visas baigās gaidas, liekot aizmirst atturīgo izturēšanos pret lidmašīnu akcijām un paaugstinot kursus, līdz kamēr sāks svilt telegrāfā vadi.

Tā bija tradicionālā janvara biržas cenu celšanās, un Bigs Bobs Bairds nešaubījās, ka šai gadījumā kursi beidzot nostabilizēsies — ja vien tas kāda cita iemesla dēļ nenotiks jau ātrāk. Viņš gurdi pasmaidīja, paņēma savu spieķīti un grieza to starp trim pirkstiem kā pro- peleru; sudraba uzgalis vilka gaisā spožus lokus. Pēc viņa domām, birža bija ļoti jutīgs instruments, kas uztvēra un objekti vi reģistrēja pat tālus notikumus. Lai rādītāji pavirzītos rūpniekiem vēlamā virzienā, pietika, ka abas pasaules varas kaut kādā pasaules malā mazliet paķīvējās, vienalga — vai uz Formozas ceļiem, vai Ledus jūras salā T3, vai virs Baltijas jūras. Seis- mografs Ņujorkas centrā pamanīs vismazākos satricinājumus, visniecīgāko troksnīti, saceļot kājās tautu un uzpurinot to no lielās pārticības un izlutināšanās… Tāds pats bija arī preses uzdevums. Šoreiz tomēr viņa vārds nefigurēs. Par akciju, kuru viņš vada šodien, rakstīs tikai tad, ja viss noritēs gludi.

Ģenerālis iegāja karšu istabā. — «Septiņi-četri- četri» tikko ziņoja par savu jauno atrašanās vietu, — Fords viņam teica. — Viņi kreisē dienvidaustrumos no Estergarnsholmas, virzīdamies tālāk uz Gotlandes priekšpusi un ar zemo lidojumu simulēdami meklēšanu; padomju radaristiem viņi ir redzami uz ekrana. «Astoņi-seši-nulle» tikko kā apliekusi loku ap Farē un trīs tūkstoši pēdu augstumā dodas pretim lidmašīnai «Septiņi-četri-četri», it kā lidotu no Stokholmas . ..

—    Vai arī tā ir krievu radarā?

—    Nē. To sargā krāsojums, ģenerāli! Ja arī krievi to uztvertu, viņiem jāpieņem, ka tā ir zviedru glābšanas lidmašīna. Viņi noticēs, ka meklēšanas akcija izvērsusies arī virs ūdeņiem austrumos no Gotlandes. Mēs esam tos pilnīgi samulsinājuši.

—    Ļoti jauki.

—     Pēc astoņām minūtēm «Astoņi-seši-nulle» veiks šo cilpu — (Fords norādīja uz zaļi svītrotu viražas laukumu starp Estergarnu un Ventspili) — tad atkal pāries uz zemo lidojumu un it kā aiz pārskatīšanās iespie- dīsies pasažā starp Sāremā salu un Kurzemi — tur vēl ir atklāta jūra, ser; pēc dažām jūdzēm tā steidzīgi pagriezīsies pretējā virzienā, it kā pamanījusi savu kļūdīšanos, un tad, paceldamās uz augšu, ar vislielāko ātrumu pārlidos Serves pussalu tās visšaurākajā vietā. Virs krieviem piederoša apgabala viņi faktiski lidos tikai astoņdesmit sekundes. Neviens to nevarēs nosaukt par nopietnu robežu aizskaršanu. Tā būs bijusi tikai neveiksme, navigacijas kļūda un vairāk nekas.

—    Okay, draugs, — Bairds sacīja. - Tas krieviem būs ciets rieksts.

—    Diez vai viņiem būs pa spēkam to pārkost.

Bigs Bobs Bairds pamāja, rūpīgi pabīdīdams sirmo

matu šķipsnu atpakaļ aiz auss. Pēc kāda brīža viņš vaicāja: — Kas tad īsti tur vēl atrodas — šajā lidmašīnā «Astoņi-seši-nulle»?

Majors ar noteiktu rokas kustību izvilka no krūš- kabatas papīra lapu un, atlocījis to, lasīja: «RAF» kapteinis Richards Lojs, militarais korespondents Edvards

E. Šerps, «WAF» kapralis Dorisa Grēve, no darba atbrīvotā «WAF» darbiniece Patricija Binčija, rūpnieks Olivers D. Makolejs .. .

—    Raķešu fabrikants?

—     Jā, man liekas. Viņa sekretārs Dr. Dreksels E. Spensers. Vairāk nav.

—    Kas šo sarakstu sastādīja?

—    Pulkvedis Kolinzs Tripolē.

—    Vai viņš bija lietas kursā?

—    Nē, ser.

—     Ļoti labs sastāvs, — ģenerālis teica. Lidmašīnā atradās arī divas sievietes, un, ja gadītos kaut kas nopietns, tad šis apstāklis padarītu visu it sevišķi traģisku. Viņam ienāca prātā, piemēram, šādas rindas laikrakstos: «Sarkanie iznīcinātāji šauj uz neaizsargātām meitenēm.» Pēc viņa domām, nebija slikti, ka tur atradās arī kāds anglis. Ja nonāktu līdz sadursmei, Lielbritānijā nevarētu ciest klusu kā toreiz pēc Liepājas notikuma. Nozīmīga viņam šķita arī Makoleja klātbūtne. Starp lidmašīnu rūpniekiem viņš bija gan relativi bez ietekmes, savā ziņā nespeciālists, bet kā raķešu pionieris pārāk labi pazīstams, lai Amerikas Savienoto Valstu pilsoņi paliktu vienaldzīgi pret viņa likteni. («Vai sarkanie zināja, ka lidmašīnā atrodas spējīgākais Amerikas vadāmo ieroču fabrikants?» — tā vaicās lielās buJvaru lapas.) Pats nemaz to nenojauzdams, pulkvedis Kolinzs bija izdarījis laimīgu izvēli.

—    Kas ir šis žurnālists? — pēkšņi ģenerālis jautāja.

—    Tas Ir ievērojams virs, — Fords atbildē ja. — Viņu novēro «FIB», un arī mums, «OSI» ļaudīm, viņš diez kā nepatīk.

Ģenerālis savilka uz augšu iesirmās, pinkainās uzacis. — Kāpēc? — viņš īsi jautāja. Ar labo roku viņš šūpoja savu spieķīti.

—    Viņš ir noskaņots pret mums. Slēpdamies aiz pseidonima, viņš toreiz pacifistiski, pretamerikaniski izteicies par Liepājas notikumu, pie tam atklājot nepatīkamas lietas. Tikai šodien uzzināts, ka viņš un komunistiem labvēlīgā raksta autors ir viena un tā pali persona.

B. B. B. pārdomāja; viņam ši ziņa nepatika. Viņš nicināja «FIB» okšķerus un no visas sirds nīda tādus vīrus kā Džozefu Makartiju un Edgaru Huveru. Bairds mēdza mazināt arī aviacijas izlūkošanas dienesta ļaužu nopelnus, ja vien tiem bija politiska nokrāsa un tie izpaudās pretīgā okšķerēšanā. Savus zēnus viņš pazina, un viņam nevajadzēja neviena, kas tos uzmanītu. Viņam vienmēr izlauzās nikni smiekli, dzirdot, ka komunisms apdraudot Ameriku, tās armiju, floti un aviaciju no iekšienes. Pēc viņa domām, bija muļķigi apzīmogot tūdaļ par «komunistiem labvēlīgu» katru, kas kādu reizi izteicis citādus uzskatus nekā valdības vīri. Šo nelāgo īpašību viņš izdzīs arī Fordam. Kādēļ civilpersonām aizbāzt muti? Apvilkušas uniformu, tās allaž pildīs savu pienākumu, sekos pavēlēm un uzticīgi kalpos tēvzemei. Amerikāņu tautai bija veselīgi dzīves uzskati, tā stāvēja uz stingriem pamatiem, to nesamaitās nekādi pacifis- tiski raksti.

—   Tātad viņš rakstījis pret mums? — izlikdamies nopietns, viņš jautāja.

—   Tieši tā, ģenerāli. Varbūt nebija pareizi, ka Fir- stenreitā to nepievāca.

—    Gluži otrādi, pēc manām domām, ir nepieciešams, lai viņš būtu lidmašīnā. Jūs rīkojāties gudri, major, ka atstājāt viņu tur, kur viņš bija. Var notikt, ka viņš šodien dabū paostīt pulveri, un tās būlu labākās zāles. Mums jādod viņam iespēja darboties! Viņš .droši vien vēlas kaut kā izlabot savu vainu. Piemēram, rakstīdams šoreiz par mums.

Forda skaidrās, pelēkās acis plaši iepletās; viņš saprata.

—    Ja krievi uzbruks mūsu lidmašīnai, — Bairds sacīja, — viņš rakstīs reportāžu savam laikrakstam «New York Herald Tribune», — nu, lieciet viņam to darīt! Un, ja viņš paklausa, tad vēlos, lai viņš vairs netiktu aizskarts. — Pulkvedis uzsita ar spieķīti pa karti — no- pakšķēja un pārplīsa papīrs; majors sakārtoja savu slikti sasieto kaklasaiti.

—    Pēc manām domām, ir nejēdzīgi, aušīgi un muļķīgi nevainīgus cilvēkus nosaukt par komunistiem, iekams nav pierādīts, ka tie patiešām ir komunisti, — sacīja B. B. B., pagriezdams karšu galdam muguru.

Majoram Sašenko bija brīvdiena. Rokas sabāzis kabatās, košļādams zāles stiebru, viņš soļoja pāri tumšajam lidlaukam. Gaiss bija mitrs un auksts, radarierīces režģos, ar kuras palīdzību precizēja nolaišanos, svilpoja vējš, un pāri celiņiem klājās ūdens peļķes, kurās atspoguļojās loka spuldžu gaismas stari. Aiz kāda angara grofētā skārda sienas pukšķēja traktors, un sānis, blakus radiotornim, divi starmeši izstiepa savus bālos pirkstus. Majors apstājās. Vai šī bija otrā trauksmes stacija? Viņš meklēja elektromontieri Alekseju, ar ko bija norunājis sastapties otrajā halļē, tā sauktajā trauksmes angarā. Aleksejs bija apsolījis parādīt viņam kādu uzlabotu borta ierīci, ar ko bija apgādāta «Mig» iznīcinātāju jaunākā sērija.

Majors steidzīgi apgāja ap angaru un saskatīja trīs vai četrus smagos virsskaņas iznīcinātājus, ko traktors patlaban pievilka pie skrejceļa malas. Viņš tūdaļ ieraudzīja, ka tās bija visjaunākā «Mig» tipa div- sprauslu lidmašīnas, kas varēja uzturēties gaisā jebkuros laika apstākļos. Tās piederēja pie Toljušina eskadriļas. Tieši šāda tipa lidmašīnā Aleksejs gribēja viņam demonstrēt uzlaboto detaļu — vai tiešām kaut kas bija gadījies? Tādēļ viņš arī bija mērojis tālo ceļu šurp no piekrastes.

Lidmašīnas stāvēja tumšas, sadugušas, ar asiem deguniem gluži kā glūnīgi nakts putni — teiksmaini nezvēri, kas gatavi tūlīt kā uguns stars uzšauties gaisā nebeidzamos augstumos un sēt no turienes iznīcību. Bet Sašenko nemaz neredzēja lidmašīnu dīvaino skaistumu. Viņš tikpat kā nepamanīja ne to līdakas veida korpusus, ne šautrām līdzīgos spārnus, ne lielos, izstieptos astes plākšņus. Viņa acis meklēja tikai divarpus metru garo radara smaili ar tās neredzamajām antenām, caurulēm un jaunās, viņam vēl nepazīstamās konstrukcijas detaļu. Savu brīvo laiku Sašenko veltīja elektrotechnikai, lasīdams visu, kas vien par to bija publicēts; viņš arī pārtulkoja rakstus no ārzemju speciālajiem žurnāliem, mācījās neklātienes kursos un sarakstījās ar radioinženieriem, ari pats jau izgudrodams dažus jauninājumus. Ja Sāremā salā kādam neveicās ar radarierlci, tad mēdza teikt: «Pajautāsim Sašenko.»

Majors steidzīgi tuvojās lidmašīnām. Viņš nepacietīgi vēlējās iemest kaut vienu skatienu lidmašīnas aparatūrā. Kur gan palicis Aleksejs? Majors apstājās pirmās mašīnas priekšā; pār tās spārnu pārslīdēja ēna, un kāds nolēca uz betonētā ceļa. Sašenko izspļāva zāles stiebru. — Vai tu tas esi, Nikolka? — soli atkāpies, viņš jautāja.

—    Kā redzi, — Toljušins īsi atbildēja. Viņš noņēma lidotāja cepuri un uzmauca tās vietā aizsargķiveri.

—    Kas noticis?

—   Gotlandes apkaimē viražē divas nepazīstamas lidmašīnas, Serjožka, — teica eskadriļas kapteinis, savilkdams aizsargķiveres saites. — Liekas, amerikaņi. Nu, tu taču zini!

—    Nekā nezinu, — Sašenko sacīja. — Man ir brīvdiena.

—    Man arī! . .. Bet Makarovs mani izsauca. — Toljušins piesprādzēja izpletni; viņa pirksti nervozi raustīja jostu. Majors dzirdēja viņa satraukto elpu un jostas slēdžu knikšķus. — Vecais izgudrojis, ka amerikaņi iedomājušies mūs apciemot… To nu gan viņš tikai izfantazējis.

Sašenko bija grūti domāt par kaut ko cilu kā par radarierici, ko Aleksejs gribēja viņam parādīt. Maka- rova pasākums viņam likās pārspīlēts. Ja tās tiešām būtu amerikaņu lidmašīnas, tad tās ir vai nu ceļā uz Zviedriju, vai arī meklē «SAS» lidmašīnas vraku, lai palielftos Skandinavijas valstu priekšā ar savu izpalīdzību un technisko pārākumu. Makarovs izmantoja šo iemeslu, lai pārbaudītu savas nakts iznīcinātāju eskadriļas spējas startēt trauksmes gadījumā. — Vai tu neesi redzējis Alekseju? — Sašenko vaicāja.

—    Nē.

—    Vai piedalīsies visas tavas lidmašīnas?

—    Nē.

Visapkārt bija jūtama liela steiga, traktors puk- šķēja. — Ceļu! — kāds sauca, un šņākdams sāka darboties kāds reaktivais agregāts.

—   Vai tu neatjautu man vienu no tām tur angara apskatīties? Aleksejs gribēja man …

—    Liec mani mierā! — Toljušins rūca.

Sašenko satrūkās. Ko tas nozīmēja? Sādu rupju izturēšanos nevarēja attaisnot pat ar pēkšņajiem manevriem. Likās, te bija aizskartas personiskas intereses.

—    Nu, kas tad noticis? — viņš lēni jautāja. — Kas tev ir, Nikolka? Ko tu vaibsties …

Eskadriļas kapteinis paskatījās Sašenko no sāniem. Skrejceļa spuldžu gaismā bija redzams, ka viņa seja spīdēja vienos sviedros. Viņš pastūma ķiveri drusku atpakaļ, tad noņēma to un apslaucīja tās ādas ieoderē- jumu. — Piedod, Serjožka, — viņš beidzot teica. — Es vēlāk tev pastāstīšu. Tagad nav laika.

Pienāca otrā iznīcinātāja pilots vienības komandieris virsleitnants Vedeņejevs. — Pirmais posms gatavs startam, — viņš ziņoja.

—     Labi, — atbildēja Toljušins, — paziņojiet to komandpunktam. — Vedeņejevs, jauns milzīga auguma cilvēks ar platu, atklātu seju, pavērsās atpakaļ.

—    Jūs esat gatavi startam, bet pavēles vēl nav, — majors sacīja. — Nu, klāj vaļā, Nikolka, kas tev ir uz sirds!

Toljušins uzlika atkal ķiveri. —Redzi, —viņš teica,

—      pavisam muļķīgs gadījums.. . Apsoli, ka nevienam neko nestāstīsi!

Sašenko uzmundrinoši pamāja

—    Tu pazīsti to meiteni no Karalas, — eskadriļas kapteinis vilcinādamies iesāka. — Viņu sauc — Lēna.

—    To, kas tevi dažkārt pa svētdienām apciemo, Nikolka?

—    Viņa nāk ne tikai pa svētdienām, bet katru reizi, kad man brīvdiena . .. Viņa nāks arī šovakar, gaidīs pie kluba.

—    Bet patlaban ir trauksme, — Sašenko sacīja.

—    Tu taču nedrīksti iet turp. — Viņš skatījās uz Tol- jušina savilktajām uzacīm un smaidīja. Sašenko bija labsirdīgs, vienmēr iejutās citu likstās un nevienu nekad neapskauda. Dažu labu reizi, līdz vēlai naktij sēdēdams pie savām spolēm un slēgplāksnēm, viņš domāja par dzīves jēgu un parasti nāca pie atziņas, ka daudz ko jau nokavējis. Bet kā gan tur varēja līdzēt? Viņš bija aizņemts ar savu darbu un neko citu neredzēja. — Nu, viņa apciemos ievi citu reizi, — viņš mierināja draugu.

—    Par to nekas, Serjožka. Bet, lūk, kas… — Eskadriļas kapteinis aprāvās un pastūma atkal savu ķiveri.

—    Nu kas tad? — Sašenko nomierinoši ierunājās.

—    īsi sakot, — Toljušins aizsmacis turpināja, — tur ir vēl kāda meitene, studente no Ļeņingradas, vārdā Klaudija … Tu esi mans draugs, Serjožka, tu taču klusēsi … — Viņa balss it kā aizrāvās. — Mēs ar Klaudiju gribam nākošo gadu, kad viņa beigs studijas, precēties, — vai tu saproti? Pirms kādas stundas, — viņš ar lielu piespiešanos izdabūja pār lūpām, — viņa atsūtīja telegramu, ka gribot pēdējās atvaļinājuma dienas pavadīt šeit Sāremā salā un ieradīšoties jau šovakar! …

Majors svilpoja caur zobiem.

—    Tātad viņas abas ir tagad klubā, — Toljušins izmisis nobeidza, — un vaicā pēc manis. Vai tu vari to iedomāties? Viņas gaida abas kopā un varbūt pat sarunājas! Vai tu vari to iedomāties, Serjožka! Bet es atrodos šeit un nedrīkstu kustēt ne soli no lidmašīnas …

—    Tad nu gan tu esi ķezā, — Sašenko sacīja.

Viņam nepatika biedra rīcība. Vai kārtīgs padomju

pilsonis, pie tam vēl nopelniem bagāts lidotāju virsnieks, drīkst pievilt savu līgavu? Viņš katrā ziņā pateiks tam savas domas, protams, ne tagad, kad katru mirkli sagaidāma pavēle startēt. Patlaban viņš bija ar mieru draugam palīdzēt, lai pasargātu no skandala visu vienību. Kāds kauns visam izlases pulkam!

—    Paklausies, — viņš īsi teica. — Varbūt varu to nokārtot. Es pagaidīšu pie vārtiem, vai ne, un, kad Lēna nāks, tad teikšu, lai viņa iet atpakaļ uz mājām

Toljušins iepleta acis. — Serjožka! — viņš iesaucās. — Kaut tev tas izdotos! . .. Pasaki viņai, ka mums ir manevri, lai viņa paliek Karalā! Serjožka, es tev to nekad neaizmirsīšu! .. . Pasteidzies, varbūt viņa jau ir tur, un rīkojies diplomātiski, — vai tu saproti? Klaudija ir gudra, tāpēc uzmanies!

Sašenko skriešus devās atpakaļ uz savu auto. Viņam bija ļoti žēl, ka nevarēs satikties ar Alekseju. Protams, pašlaik bija steidzamāks uzdevums; Toljušina lūgumu nevārēja atlikt. Aizelsies viņš nonāca pie mašīnas un izbrīnījies ieraudzīja, ka motors jau iedarbināts. — Uz klubu! — viņš pavēlēja savam šoferim.

—    Biedri major, šeit bija ziņnesis …

—    Uz klubu! — Sašenko atkārtoja. — Pastāstīsiet ceļā!

—     Biedri major, mums jādodas atpakaļ uz piekrasti! Jūs gaida pulkvedis Makarovs.

Sašenko klusēdams apvilka mēteli. Nolādēts! Vai Makarovs arī viņu gribēja iesaistīt savos manevros? Ko darīt? Vajadzēja lūgt pulkvedi, lai viņu atbrīvo. Tad viņš nonāktu laikā, iekāms Toljušina meitenes vēl nebūtu iepazinušās un sākušas tērzēt. — Brauciet, cik ātri vien varat! — viņš uzsauca.

Makarovs viņu pieņēma, stāvēdams pie sienas kartes; pār viņa ādas mētelī tērpto stāvu krita spilgta gaisma. Viņš īsos vārdos izskaidroja pašreizējo situāciju, un Sašenko cerēja, ka drīz būs brīvs. Varbūt pulkvedis vēlējās dzirdēt tikai viņa domas.

—    Pāri Baltijas jūrai dodas divas amerikaņu lidmašīnas, Sergej Adrianovič, >— pulkvedis paskaidroja. — Tās lido viena no otras simt kilometru attālu. Pirms četrdesmit piecām minūtēm pirmā lidmašīna pazuda šajā vietā, — viņš norādīja uz kādu punktu dienvidaustrumos no Ēlandes. — To redzējusi uz sava ekrana kāda poļu radarstacija. Otra lidmašīna bijusi saskatāma ari vēlāk, un mēs to esam uztvēruši; patlaban tā vi- ražē pie Gotlandes austrumu piekrastes. Bet kur gan palikusi pirmā? Kādēļ tā nav vēl saredzama jūsu «Purva bērzā»?

Sašenko mīņājās no vienas kājas uz otru. Viņam vajadzēja izvairīties, lai Makarovs to neiesaistītu savos trauksmes manevros. Jāpalīdz taču draugam un jāglābj vienības gods. Bet viņš arī nedrīkstēja pulkvedim teikt patiesību, jo tad pār Toljušina galvu veltos briesmīgs negaiss. Makarovs dusmās bija briesmīgs . . . Un šis vējagrābslis Nikolka bija nu viņu Ievedis tādā ķezā! Tam nu gan viņš nolasīs morāli, tikko viss būs pāri. Pagaidi tik!

—    Kas, pēc jūsu domām, traucē «Purva bērzu»? — Makarovs nepacietīgi vaicāja.

—      Nelabvēlīgi atmosfēras apstākļi, — Sašenko ar nepatiku paskaidroja. — Bez tam Gotlandes dienvidu gals atrodas pie mūsu rajona ārējās robežas.

—    Ak tā, — norūca pulkvedis. — Atmosfēras apstākļi. Un ārējā robeža … Sergej Adrianovič, man tā vien liekas, ka priekšējā lidmašīna ir mums tuvāk, nekā mēs domājam, — tikai mēs to vēl arvien neredzam.

—    Lai nu kā, bet «Kļavai» un «Pīlādzim» tā ir tuvāk, — Sašenko sacīja. — Un tomēr «Pīlādzis» to nav uztvēris. Laika apstākļi…

Makarovs pacēla roku. — Sergej Adrianovič, — viņš klusu jautāja, — vai jūs zināt, cik liela apkalpe vajadzīga vienai radarstacijai?

—    Apmēram četri simti vīru, — majors atteica.

—    Un vai jūs zināt, cik maksā techniskais iekārtojums?

—    Nē, biedri pulkvedi.

—    Trīsdesmit līdz četrdesmit miljonu rubļu.

Sašenko klusēja.

—    Par šo naudu, Sergej Adrianovič, varētu uzcelt dzīvojamās mājas ar četri tūkstoši dzīvokļiem. Jūs taču zināt, cik mums nepieciešami dzīvokļi… Ja mēs šo četru tūkstošu dzīvokļu vietā ceļam vienu radarsta- ciju, — Makarovs nikni turpināja, — tad tikai tā'ab, lai kādā dienā šos dzīvokļus nesagrautu no gaisa. Vai jūs man piekrītat?

—    Tieši tā.

—    Bet, ja techniskās iespējas neizmanto pilnīgi, tad gan būtu labāk, ja mēs celtu dzīvojamās mājas, bet ne šo radarstaciju.

Komandieris noņēma cepuri un noslaucīja kailo pakausi; viņa acis, zibsnīdamas saltā naidā, nemitīgi vēroja to vietu Baltijas jūrā, kur bija pazudusi svešā lidmašīna.

Sašenko saprata, ka te nenotika apmācības, — nē, tas vairs nebija pa jokam. Viņam prātā nāca vārdi, ko pulkvedis Makarovs lika iegaumēt pēdējā virsnieku apspriedē: «Ienaidnieks ieslēdzis visu Padomju Savienību gaisa bazu lokā; tas ir tāds stratēģisks faktors, kura kaitīgo iedarbību varam novērst tikai tad, ja esam visaugstākā mērā modri un gatavi prettriecienam, ja pārāk neuzticamies, bet nenogurstoši vērojam katru neparastu kustību, kas notiek pie mūsu robežām.»

—     Biedri pulkvedi, — viņš teica, — atļaujiet doties pie darba!

—    Ejiet! — Makarovs atbildēja.

Pēc četrām minūtēm majors viņam pa telefonu ziņoja, ka «Purva bērzs» gan nav atradis pirmo lidmašīnu, bet tās vietā ieraudzījis vēl kādu trešo, kas lido dienvidaustrumu virzienā austrumos no Farē; liekas, ka tā nāk no Gotska-Sandē, tātad no Stokholmas puses.

—    Vai tā varētu būt zviedru glābšanas lidmašīna? .. . Varbūt avarējušo lidmašīnu meklē visapkārt Got- landei?

—     Rūpīgi novērojiet šo lidmašīnu! — pulkvedis pavēlēja.

—    Tā ļoti vāji redzama uz ekrana, — klausulē atbildēja. — Kā niecīgs punktiņš! Tai jābūt ļoti mazai.

—    Vai arī tā traucē, — Makarovs teica.

—    Vai tiešām zviedrs? — Sašenko jautāja.

—    Uzmaniet to, Sergej Adrianovič!

Pulkvedis nolika klausuli un pārvilka ar roku pār zodu, tā ka nošvirkstēja bārdas rugāji. Kur gan palikusi pirmā lidmašīna? Viņā modās aizdomas. Pirms piecdesmit minūtēm pirmā lidmašīna zemā lidojumā bija pazudusi novērotājiem; ši atrašanās vieta gan arī iepriekš nebija visai skaidri nosakāma. Protams, arī amerikaņu lidotāji tikpat labi kā viņš zināja, ka radara viļņi plūst taisnās līnijās un ka no tiem var izvairīties, lidojot ļoti zemu — nonirstot zem redzamības horizonta vai pat pazūdot aiz pakalniem. Vai lidmašīna bija aplidojusi apkārt Gotlandei? Makarovs aplēsa ātrumu un attālumu. Piecdesmit minutēs to varētu it labi veikt… Un tagad tā dodas no ziemeļrietumiem uz leju, cerēdama viņu samulsināt. Nē, nav slikti izdomāts, tas ir ļoti veikls taktikas manevrs. Viņš būtu rīkojies gluži tāpat. Taču šī lidmašīna bija pārrēķinājusies.

Komandieris aizdedzināja papirosu un ievilka stipros, saldenos dūmus. Nē, šķiet, ka viņš nemaldījās; jaunā lidmašīna, kuru Sašenko uzskatīja par zviedru, bija tā pati pazudusī pirmā. Saskanēja laiks, un arī neskaidrais attēls uz ekrana bija tas pats. Lidmašīna devās Ventspils virzienā un atradās tikai kādus simt kilometrus no Latvijas piekrastes. Nu Makarovs sāka rīkoties aši. Viņš piespieda kādu pogu. lidz uzliesmoja sarkana uguntiņa, un piegāja pie sava mikrofona.

—     Eskadriļas kapteini Toljušin! — viņš sauca membrānā. — Startējiet! Nepacelieties augstāk par tūkstoš pieci simti metriem! Kurss — divi simti nulle pieci, virziens — Ventspils piekraste.

—    Klausos, — skanēja atbilde.

—     Svešā lidmašīna lido no ziemeļrietumiem tūkstoš divi simti metru augstumā pa kvadratiem — HQ, HR vai HS. Aizšķērsojiet gaisa telpu, sākot no tūkstoš pieci simti metriem uz leju! Beidzu.

Makarovs apgriezās, paņēma tālruņa klausuli un pavēlēja savam adjutantam telegrāfiski paziņot par šo notikumu Padomju Savienības Pretgaisa aizsardzības komandpunkta centrālei. Vienā mirklī elektriskā strāva aizsteigsies pa divarpus tūkstošu kilometru garo kabeli, un Urala piekājes klinšājos ietikšķēsies kāds aparats, izgrūzdams šauras papīra strēmelītes, uz kurām ģenerālštābā virsnieki varēs lasīt: SVEŠA LIDMAŠĪNA LIDO NO ZIEMEĻRIETUMIEM TŪKSTOŠ DIVI SIMTI METRU AUGSTUMĀ AR 500 KILOMETRU ĀTRUMU STUNDA PA KVADRATIEM HQ, HR VAI HS. IZSUTU NOVĒROŠANAI ČETRUS «M1GUS». PULKVEDIS MAKAROVS …

Tikko viņš bija devis šo norādījumu, iedūcās aparats, kas savienoja viņu ar radara torni. — Mērķis pazaudēts, — majors Sašenko izmisis ziņoja. — Biedri pulkvedi, gaismas punkts tikko izdzisa. Tas jau visu laiku bija ļoti vājš.

—    Stāvoklis kļūst nopietns, — Makarovs teica.

—    Sergej Adrianovič, dariet, ko vien varat!

—    Tieši tā … Ekrāns vairs nemirgo, šoreiz netiek lietots parastais traucēšanas paņēmiens.

—     Sazinieties ar nakts iznīcinātāju komandpunktu, es no turienes rīkošos tālāk. Beidzu. — Pulkvedis pakāra klausuli, nospieda četrus piecus slēdžus un gāja uz durvīm. Viņam nedeva mieru kāds jautājums: Kur gan paliek «Pīlādzis»? «Priede» un «Kļava» atradās pārāk sāņus, tāpēc skaidrs, ka tās nevarēja uztvert, bet kā gan varēja darboties «Purva bērzs», ja iepriekš nebija signalizējis «Pīlādzis»? Tūdaļ pat jāgādā, lai «Pīlādža» komandants kļūtu rosīgs.

Pulkvedis devās prom pa īsu apakšzemes eju un pēkšņi izdzirda paklusu šņākoņu. Viņš palika pie kādas gaisa šachtas stāvam un klausījās. Šņākoņa pieauga un pārgāja skaļā un spalgā dārdoņā . . . Pāri bunkuram pār- joņoja Toljušina virsskaņas iznīcinātāji. Traukdamies cauri mākoņu vāliem un lietum, tie aizdunēja naktī un tumsā. Bet tiem taču nebija nekāda mērķa! Ja majoram Sašenko nelaimēsies nākošajā acumirklī no jauna uztvert svešo lidmašīnu, ja viņam, Makarovam, neizdosies nodot Toljušinam vajadzīgos rīkojumus, tad šis pasākums būs vējā — un viss būs bijis velti.

*

—    Viņi mūs nupat redzēja uz sava ekrana, — Rekss Martins teica Rodnejam, — bet nu vairs ne. Viņiem no mums nebūs nekāda prieka. Tas ilga tikai divas minūtes.

—    Bet pietiekami, lai noteiktu mūsu kursu un ātrumu, — virsleitnants atbildēja. Viņš nodeva lidmašīnas vadību Flipam Laskijam, piecēlās un iedzēra malku kafijas. Roka viņam drebēja, izlaistīdama brūno šķidrumu.

—    Mēs tūdaļ mainīsim kursu, — Martins sacīja, — nāk taču lielā cilpa.

Rodnejam likās, it kā leitnants to pētoši uzlūkotu. Viņa galvā bez apstājas sita mazs veserītis. Viņš mēģināja izlikties mierīgs, taču izdevās izmocīt tikai netīkamu smaidu.

—     Kā jūs domājat, vai krāsojums aizsargā? — jautāja Flips Laskijs no kokpita, bet neviens no virsniekiem neatbildēja. Lidmašīna lauzās cauri kādai mākoņu sienai, un sīku lāsīšu plīvurs aizklāja rūtis.

Ienāca Mike O'Konors ar dzeltenu seju, piespiedis roku pie vēdera. Likās, viņam bija grūti noturēties taisni, tāpēc viņš cieši pieķērās pie radista sēdekļa atzveltnes.

—    Vai jums slikti? — Rodnejs viņu uzrunāja.

—    Jā… Man nelabi. Liekas, iekšā visas zarnas sagriezušās otrādi. . . Ak, nolādēts … — Mechaniķis stāvēja salīcis, kakla dzīslas viņam bija pietūkušas, un rokas cieši aptvēra metala cauruli Achila Bartolomeja aizmugurē.

Rodnejs paņēma kafijas trauku un apmulsis blisināja acis. Tagad bija svarīga katra darba roka! — Saņemieties, — pilots teica. Veserītis sita viņam deniņos.

—    Ak, nolādēts, nolādēts, — O'Konors vaidēja, aizturēdams muti un ļodzīdamies.

Mazais radists apgriezās. — Elpo dziļi, Mike! — viņš sacīja. — Man klājas gluži tāpat. Tas ir no tiem nolādētajiem gaļas konserviem, ko viņi mums deva ēst Firstenreitā. Man jau ari viss iekšā griežas… Elpo dziļi!

—     Mierā! — leitnants Martins iesaucās. — Te nav jātēlo slimie!

Rodnejam nepatika leitnanta balss asums. Ļaudis nedrīkstēja apvainot, pret tiem patlaban bija jāizturas it sevišķi draudzīgi. Kas gan bija noticis? Kā tas varēja atgadīties? Kādus mēslus O'Konors bija ieēdis, ja viņš, šis spēcīgais puisis, gāzās vai no kājām nost? — Atgu-' lieties apkalpes kabinē! — viņš pavēlēja. — Ieņemiet kādas zāles, un tā kā jūs būtu pēc piecām minūtēm vesels!

—    Jā… kaptein, — mechaniķis stomījās un gāja grīļodamies laukā pa durvīm. Rodnejs dzirdēja, ka viņš atkal sāka vemt. Nu, te tev nu bija! Tie tur Firstenreitā iztukšo savus krājumus un dod viņa puišiem ēst bojātu gaļu, bet viņam tādēļ jācieš. Tas bija skandals!

Rodnejam mute kļuva sausa; viņš paņēma kafijas trauku un dzirdēja, ka Rekss Martins teica Flipam: — Pagriezieties pa labi, kurss simt septiņdesmit pieci, lēnām zaudēt augstumu līdz simt pēdām, jā — jauns kurss divi simti desmit, palikt viražā …

Rodnejs sagrīļojās — centrifugalais spēks spieda viņu pie borta sienas. Zobi sitās pret trauka bakelita malu, un remdenā kafi ja lija pār zodu, tecēdama aiz apkakles; bet viņš to gandrīz nejuta. Pa galvu šaudījās aizliegtas domas. Kā būtu, ja viņš pārtrauktu lidojumu aiz tā iemesla, ka divi apkalpos vīri saindējušies ar konserviem? To, protams, pārbaudītu. Tos abus Firstenreitā izmeklētu. Staba ārsts Svītvaters izpumpētu tiem kuņģus … Un, ja nu neko neatrastu, ja nu nebūtu bijis nekas nopietns — vairāk baiļu nekā slikto konservu sekas, — kas tad ar viņu notiktu?

—       Jauns kurss — divi simti četrdesmit pieci, — viņš dzirdēja stūrmani sakām. — Vai viņi mūs redz? Tūlīt paskatīšos. Flip, mēs darīsim tā, it kā lidotu atpakaļ uz Gotlandi. Mēs taču piedalāmies lidmašīnas meklēšanā! Mēs tos pavisam samulsināsim. Jā, kad esi nolaidies. simt pēdu augstumā, tad pārej uz trīs simti sešdesmit un pēc tam uz nulle sešdesmit pieci!

Veserītis nepārtraukti kala deniņos. «Ja nu tie nekā neatrastu, kas notiktu ar viņu? Tie viņu pazeminātu par apakšvirsnieku, motivējot to ar gļēvulību, ja vien viņš neprastu vainu novelt uz Miki un Bārtu; viņš, piemēram, varētu apgalvot, ka tie viņu maldinājuši un ticami visu notēlojuši. Pie velna, to nu viņš nekad nedarītu! Tātad tie viņu degradētu, un tas notiktu pēc desmit nokalpotiem gadiem. Varbūt tie viņu pavisam izmestu laukā no dienesta, : — tikai pāris nedēļu pirms atbrīvošanas. Tas būtu briesmīgi. Tie varētu viņu pat notiesāt ar brīvības atņemšanu — tiesības tiem bija. Spriedums bija atkarīgs no «OSI» dotā raksturojuma un arī no tā, cik labi tiesnesis ir pabrokastojis. Ak dievs …»

— Viņi mūs neredz, Flip, — Rekss Martins teica. — Viss kārtībā, veco zēn. Tagad norāpies līdz sešdesmit pēdām, kurss — nulle sešdesmit pieci, un nu tikai uz priekšu!

Veserītis sita deniņos. Varbūt viņi aizbēgs? Martins likās ļoti pašpaļāvīgs .. . Nē, viņš nedrīkstēja griezties atpakaļ, tas nebija iespējams. To nevarēja darīt jau Martina dēļ vien. Leitnants bija aukstasinīgs, viņš gandrīz nepazina baiļu, bet citos pamanīja visniecīgāko satraukumu. Martinam šāda situācijā liekas kā sports, un viņš neļaus nevienam izjaukt sev šo interesanto spēli. Viņu nekas pie dzīves nesaistīja; viņam nebija mājās sievas, kas gaidītu. Viņam vienīgi atlika taisīt karjeru. Martins bija simtprocentīgs karavīrs, un visa dzīve tarn vēl priekšā. Turpretim viņš, Rodnejs, nevēlējās vairs nekā cita kā tikai ar godu beigt savas virsnieka gaitas. Tāda, lūk, bija starpība; tāpēc viņš nevarēja paļauties uz savu leitnantu — ne šeit, ne vēlāk tiesas priekšā. Vajadzības gadījumā Martins lidos pret krieviem arī ar trīs vīru apkalpi un nekad nepiedos Rodnejam, ja tas viņu atturēs.

Rodnejs klusu vaidēja. Veserītis galvā sita … Bet, no otras puses, Martins taču nebija komandieris. Ja no pieciem lidotājiem divi izstājās no ierindas, lidmašīna nebija spējīga cīnīties, un tikai viņam vienam pašam vajadzēja izlemt, kā rīkoties. Neviens nevarēja viņu piespiest veikt uzdevumu bez iespējām aizsargāties. Bija nepieciešams vienīgi uzzināt, vai Mike un Bārts tiešām izstājas no ierindas.

Rodnejs pacēla galvu. No gaiteņa nāca skāba vēmekļu smaka. O'Konors gulēja apkalpes kabinē un likās, ka tas vairs neatgriezīsies savā postenī. Bet kā gan jutās Bartolomejs? Tas jānoskaidro, un tāpēc jādabū projām Martins. — Reks, — virsleitnants ierunājās, — vai viss kārtībā?

—     Jā! Mēs lidojam tieši uz Serves pasažu, — stūrmanis atbildēja. — Pēc ceturtdaļstundas būsim virs Rīgas jūras līča. Viss saskan uz mata.

—     Tad ej un paraugies, ko dara pasažieri. Anglis pirmīt niekojās ar sekstantu, ar pāris maigiem vārdiem atņem viņam šo spēlīti… ja viņš vēl raizējas par mūsu kursu.

—     Ar sekstantu? Arvien jaukāk! Zinu, ka viņš jau bija sācis knibināties ap «Flight-Log» aparatu, — Martins rūca. — Vai tu domā, ka viņi varētu mums kaut kā kaitēt?

—     Es nekā nedomāju, — Rodnejs atteica. — Man tikai ir tāda muļķīga sajūta. — Tā bija taisnība. Kopš Firstenreitas viņš tikai divas reizes bija iegājis pie pasažieriem, bet ar to jau pietika. Tur valdīja slikts noskaņojums, un velns vien zina, kā tas viss varēja beigties. Pasažieri uzvedās dīvaini. . . Vai tie kaut ko nojauta? Vai tie viņam nesagādās nepatikšanas? Viņš vēl līdz šim nebija par to domājis, bet, ja nu arī tiktāl nonāktu un tie patiešām sāktu dumpoties, kas gan tad var no viņa prasīt, lai turpina lidojumu?

—     Mēs esam paļāvuši tiem pārāk lielu brīvību, — Rekss Martins teica, — tas nu jāizbeidz! Es gluži maigā veidā parādīšu pasažieriem viņu īsto vietu. Tiem jāsēž kluba kabinē un nav jābāž deguns tur, kur nepiederas! — Viņš aizgāja.

Rodnejs drebēja. Vēl tikai ceturtdaļstunda! Viņš elpoja strauji un sekli, rokas viņam bija miklas. Vēl tikai ceturtdaļstunda. .. Viņš pārliecās pār radista plecu. — Vai jūs esat uz padomju viļņa? — viņš aizsmacis jautāja.

—    Tieši tā, kaptein, — mazais Bārts atbildēja.

—    Varat uztvert?

—    Tieši tā, kaptein.

—    Vai raidītājs «Gibson Girl»38 kārtībā?

—    Tieši tā, kaptein.

—    Kāpēc jūs runājat tik klusu? Vai, nudien, nejūtaties labi? — Vairāk nekā Rodnejs nespēja darīt kā tikai apjautāties. Martinu viņš bija gan aizsūtījis projām, bet Laskijs dzirdēja ik vārdu.

Achils Bartolomejs vilcinājās atbildēt. Viņš juta, ka komandieris uztraucies un nobijies — gluži tāpat kā viņš pats. Mike O'Konors bija viņam paskaidrojis, kas tos var sagaidīt. Bartolomejs draugam solījās arī izlikties par slimu, lai gan diez kā neprata simulēt. Un nu patlaban viņam tas nemaz vairs neizdevās. Viņš nevarēja, virsleitnantam skatoties, bāzt pirkstu rīklē un sākt vemt. Radists baidījās no Rodneja, bet tai pašā laikā viņam bija tā žēl. Rods bija labs priekšnieks, viņš patika visiem, vai tad tie drīkstēja viņu atstāt tagad nelaimē? Rods jau parasti bija nervozs, un nu tam vajadzēja vēl visu šo putru izstrēbt . .. Sirds dziļumos Bārts arī šaubījās par O'Konora vārdiem; viņš neticēja, ka Rods dotos atpakaļ. Mike bija slīpēts puisis, bet virsnieki taču bija gudrāki par to, un viņiem arvien prātā savi īpaši plāni. Bārts nemaz nevarēja iedomāties, ka viņš spētu tādu cilvēku kā kapteini iespaidot, lai tas nepildītu to, ko apņēmies. Rodnejs lidos tālāk ar Martinu un Flipu vieni paši, tikai viņam tas būs daudz grūtāk; varbūt, tā rīkojoties, viņi tieši nokļūs pa tvērienam krievu «Migiem».

—    Kas tad jums īsti kaiš? — Rodnejs neatlaidās. Viņš palūkojās apkārt. «Vai Laskijs jau nesāk ausīties?»

—    Man? Nekas, kaptein . . . Mazliet tā jocīgi, tā kā spiestu pakrūtē, un reizēm, reizēm …

—    Nu, kas?

—    Es nezinu, — Bārts stomījās. — Reizēm man sametas acu priekšā melns …

Rodnejs nikni raudzījās viņā. «Kāpēc gan šis puisis vēl tur sēdēja? Kāpēc viņš nesaļima un neizlaida garu? Ar to pietiktu, un tad varētu doties atpakaļ, — bet

ko gan līdzēja šāda prātošana? «Acu priekšā melns» — ak tu mīļais dievs.» — Saņemieties, — viņš čukstēja, — nesāciet jūs ari vēl! …

—    Nē, kaptein …

«Idiots,» Rodnejs nodomāja un aizgriezās. «Ak tu aitasgalva tāds! …» Tomēr labāk bija tā kā pašreiz. Labāk tagad vēl mazliet pasvīst nekā vēlāk staigāt pie prokuroriem. Viņš jau zināja, kā tas notiek. Ja viņš pavēli neizpildītu, tiktu ievadīta izmeklēšana, Bartam un Mikem izpumpētu kuņģi, pārbaudītu konservus … Kas zina, ko vēl nedarītu. Galu galā viņu tomēr pazeminātu — pēc desmit nokalpotiem gadiem, kad tik tuvu jau šķiršanās no dienesta, un tas notiktu pilnīgi pēc likuma; ja viņš tagad grieztos atpakaļ, tad jau ne to divu dēļ, bet gan tāpēc, ka pats ir gļēvs un nevar veikt šo uzdevumu. Nē, labāk bija tā kā tagad.

Rodnejs iecirta nagus plaukstās, tā ka tās sāka sāpēt, un raudzījās armaturu pults fosforizējošos lokos; zaļganie rādītāji drebēja, lēkādami šurp un turp, šurp un turp . .. Blāvi spīdēja jžiroskopiskā kompasa šķidrums, rādot kursu — 065. Arā bija necaurredzama tumsa. Pret pleksistiklu sitās lietus lāses, garās svītrās skalodamās pār rūtīm. Pa labi tukšajā stūrmaņa vietā gailēja rožainas un dzeltenas spuldzītes, gluži kā ugunis kādā nēģeru ciematā … Viņš saoda siltā bakelita un sakarsēto stiepļu smaku. Galvā sitās veserītis: tuk-tuk- tuk — kā bungu rīboņa no tāliem mūžamežiem.

—    Vēl desmit minūtes, kaptein, — Flips Laskijs teica.

Lojs stāvēja, pagriezis muguru pret durvīm, ar labo roku turēdams rokturi un ar visu ķermeni aizsprostodams ieeju; viņš ielaidīs tikai Ediju, bet citu nevienu . . . Lojs juta, ka tie viņam netic. Viņš bija izteicies ļoti uzmanīgi, lai neuztrauktu Dorisu. Spensers nostājās pret viņu, un pārējie pieķērās katram doktora vārdam, tāpēc ka tie viņiem nozīmēja cerību. Viņi negribēja ticēt, jo patiesība bija pārāk drausmīga.

— Absurds, — Dr. Spensers atkārtoja. — Izlūklido- jums pāri «dzelzs priekškaram»! Amerikaņu virsnieki nekad to nedarīs! Bez tam stipri jāšaubās, vai šādi pasākumi vispār notiek, un nevienam komandierim nav tiesību iesaistīt militārajās operācijās civilpersonas. Viņam taču jāsaprot, ka par to rakstīs avīzēs… ka par to spriedīs kongresā… ka tiks iecelta izmeklēšanas komisija. Tādu komandieri atstādinās no amata, nenovēršami izcelsies skandals. Nē, kaptein… tas nav iespējams!

—     Varbūt avīzes patiešām rakstīs par to, — Lojs sacīja, — varbiīt attiecīgās personas tiks sauktas pie atbildības, tikai mums tas būs par vēlu. Mums jāpieprasa apkalpei, lai griežas atpaka] un ved mūs tiešā ce|ā uz Oslo!

—    Ko saka komandieris?

—    Viņš melo. Bet. lidmašīnas kurss…

—    Mums jātic tam, ko saka komandieris.

—    Bet es ticu tam, ko redzu.

—     Kā tad jūs varat noteikt kursu? — Makolejs jautāja. — Varbūt ar sekstantu šajos mākoņos?

—     Mēs, kaptein, meklējam avarējušās «SAS» lidmašīnas ļaudis, kas vēl būtu palikuši dzīvi, — Dr. Spensers iebilda. — To taču komandieris skaidri un gaiši pateica. Amerikāņu virsnieks nemelo.

—     Misters' Šerps patlaban ir pie viņa, — Lojs sacīja. — Viņš uzstādīs ultimātu, ka pasažieri pieprasa, lai nekavējoties griežas atpakaļ.

—     Bet ja ne, — ko tad? — Makolejs smīnēja.

—    Tikai ne mūsu vārdā, — Dr. Spensers sauca, — no mums neviens nav viņu pilnvarojis! Mēs ar misteru Makoleju nevēlamies kļūt smieklīgi.

—    Vai tad mēs nemeklējam lidmašīnas vraku, kaptein? — Dorisa Grēve vaicāja drebošā balsī, vērdamās Lojā. — Vai tad misters Šternbergs nav ieradies te pie mums tieši šajā uzdevumā?

—     Viņš mūs ir piekrāpis, — l ojs atbildēja. — Kur ir mis Binčija? Vai jūs to neuzmeklētu? Jums visiem jāsaprot, kas mums draud. Tikai tad, ja būsim vienprātīgi, varam atturēt apkalpi no šā ārprātīgā soļa! … Kur ir mis Binčija?

—    Es nezinu, — Dorisa čukstēja. Viņa jutās kā pamirusi. Salta nelaimes nojauta stindzināja katru meitenes domu. Viņa ticēja vienīgi kapteinim, pēkšņi saprazdama, kāpēc tas drīz vien pēc starta Firstenreitā

bija tā pārvērties; viņa šo pārmaiņu bija novērojusi jau tad, kad tas atgriezās kabine notraipītā formas tērpā. Lojs bija kaut ko nojautis, bet, nevēlēdamies to uztraukt, slēpis visu… līdz vairs nav varējis noslēpt! Tagad tā zināja, kāpēc pēdējo divu stundu laikā viņš tik maz pievērsis tai uzmanību, zināja, kāpēc viņš bija to tikai reizi noskūpstījis, kad tā, nepacietībā degdama, uzmeklēja viņu un kad viņi abi stāvēja pie loga, lūkodamies vakarblāzmā. Viņa arī zināja, ka mīl Richardu tā, kā nekad nevienu vēl nav mīlējusi, un ka bezgala uzticas tam. Viņš runāja patiesību, tā notiks, kā viņš saka, un, ja kāds iespēja novērst šo nelaimi, tad tikai viņš . .. Dorisa gribēja viņu visur atbalstīt, cik labi vien prastu, pārvarēt savu sastingumu un palīdzēt viņam.

—    Paliec sveika, meiten, — barons Arveds fon Ungerns-Šternbergs teica. Viņš stāvēja, kājas iepletis un klusu pie sevis svilpodams. Kabatas baterijas gaismā viņš pārlūkoja kabines grīdu, pārliecinādamies, vai konteineri kārtīgi novietoti un vai tie izripos pavisam viegli, gluži kā bumbu krava. Tas notiks tajā brīdī, kad pilots no savas kabines liks atvērties grīdas aizvirt- ņiem, proti, četras vai piecas sekundes pirms izlēks Šternbergs. Seši vai astoņi simti metru aiz viņa konteineri iekritīs krūmājos; tā bija vērtīga krava pagrīdes cīnītājiem Sāremā salā. Nekādā ziņā nedrīkstēja nākt ar tukšām rokām! … Viņš ievēroja, ka Patricija viņam neatbild. Dziļi elpodama, tā gulēja sēdeklī. Barons smaidīja — jā, viņam bija izdevies darīt vienu sievieti laimīgu.

—    Izdzēs gaismu! — Patricija lūdza. Viņš dzirdēja, ka tā iešņukstējās un nemaz nepūlējās to slēpt. — Paliec vēl mazliet…

Viņš glāstīja tās karsto seju. — Tu biji brīnišķīga, — viņš sacīja. — Es nekad nevarēšu tev par to pateikties; bet es tevi arī nekad neaizmirsīšu. Tu nezini, ko tu man nozīmē. — Viņš pārliecās pār to, paņēma savu izpletņa somu un pieskārās tās sausajām lūpām. Tā bija atvadīšanās.

«Varbūt tā ir pēdējā sieviete manā mūžā,» barons domāja, kad aiz viņa aizcirtās kabines durvis; katrā ziņā tā ir pēdējā kādu nenoteiktu laika sprīdi… Gaitenis bija tukšs, No kluba atskanēja balsis. Barons cerēja, ka neviens nenāks šurp un neieraudzīs viņu lidotāja apģērbā, pie tam ar aizsargķiveri un izpletņa jostu. Viņš ielīda pakaļgala tunelī, atslēdza lūku un, pār brangām balansēdams, aiztaustījās līdz lēkšanas aizvirt- nim. Gar aluminija apšuvumu svilpoja vējš, lidmašīna zvalstījās; Šternbergs sasita plecu un no sāpēm sakoda zobus. Kāds mazs, resns štaba ārsts bija viņu Firsten- reitā vairākkārt potējis — šo proceduru vajadzēja paciest katram ārzemniekam, iekāms viņš kāpa kara lidmašīnā; amerikaņiem likās, ka katrs svešinieks iznēsā baciļus.

Barons lūkojās uz signalugunīm. Zaļā spuldzīte vēl nedega, tātad vēl bija laiks. Zaļais signāls nozīmēja «Sagatavoties», sarkanais — «Lēkt»; starplaiks ilga dažas minūtes. Tās ātri vien paies. Viņš pārbaudīja apsprādzēto jostu. Prātā ienāca kāda dziesma, ko dziedēja Sāremā salas muižā: «Ap balto namu strazdi dziesmas loka, un sametas tie veco koku zaros; pie jumta vairogs iekalts divu ērgļu lokā, un tukši sapņi logos raugās novakaros.» … Taču ilgas pēc dzimtenes tā nededzināja vairs sirdi kā iepriekš, — viņš jutās brīvi un viegli, pavisam citādi, nekā lidojumu sākot. Asinis pulsēja mierīgi. Dēka kabinē bija viņam nākusi par labu, viņš tajā bija ielaidies ar nodomu, lai nomierinātu savus saspringtos nervus. Tagad viņš juta, ka dzīslās ielejas jauni spēki. Arī plecs pārstāja sāpēt. Šternbergs paņēma ieročus — vienu pistoli iebāza krūškabatā, otru — aiz zābaka stulma. Pēc piecām minūtēm sāksies! Tad viņš, riskēdams ar savu dzīvību, izlēks tur, melnajā naktī.

Kādēļ gan viņš to darīja? Ienāca prātā situācijā, kādā viņš bija atradies pirms dažiem mēnešiem. Kā ievērojamas apdrošināšanas sabiedrības aģents viņš bija aizgājis pie kāda sakņu tirgotāja un mēģinājis tam iegalvot, lai tas par pilnu vērtību apdrošina savu sakņu izvadājamo automobili. Šī nebija viņa pirmā privātā nodarbošanās, un baronam pašam likās, ka tā viņam piemērotāka nekā visas iepriekšējās; nevainojamā āriene un izmeklētās manieres palīdzēja gūt panākumus pie turīgiem ļaudīm. Kamēr Šternbergs klāstīja savu piedāvājumu, sakņu tirgotājs kasīja muguru, reizēm nemaz neklausīdamies, bet ar salocītu avīzi dzenādams mušas. Tas bija kalsns vīrelis plānām lūpām, oda pēc ķiplokiem un alus un nevienam neuzticējās. «Mani tas neinteresē,» tirgotājs beidzot sacīja, «par to nevar būt ne runas.» — «Ja nu jūs nevēlaties apdrošināt auto par pilnu vērtību, mans kungs,» Šternbergs iebilda, «es jums varētu ieteikt noslēgt apdrošināšanas līgumu pret ugunsgrēku un zagļiem. Tur gada iemaksas ir mērenas. Tagad katrs otrais auto īpašnieks apdrošina savu mašīnu pret zagļiem un uguns nelaimēm.» — «Ja to dara katrs otrais, tad ejiet tik tālāk pie nākošā,» atbildēja šis vīrelis, turpinādams kasīt muguru … Tai dienā Šternbergs saprata, ka nespēs šādu dzīvi turpināt. Viņa dzīvē galvenais bija cīņa, bet ne rūpes par iztiku; viņš nebija kaut kāds sīkpilsonis, kas prot katram pieglaimoties, bet gan virsnieks; viņš nebija dzimis, lai raustu naudu, bet gan lai pavēlētu, — un visiem vajadzēja rīkoties pēc viņa prāta.

Šaurajā starpnodalījumā, kas beidzās pie apkalpes atpūtas kabines un kam bija jāiet cauri, ja gribēja nokļūt pilotu kabinē, Edijs Šerps saskrējās ar stūrmani. Drebēdams aiz nepacietības, viņš bija stāvējis pie pa- noramas aparata un gaidījis, līdz izdzirdis vaidam O'Konoru. Šerps secināja, ka radists un mechaniķis jau paziņojuši par savu saslimšanu un Rodneju tā sanervozējuši, ka tagad arī viņam būtu īstais laiks doties uzbrukumā un komandieri pilnīgi izsist no sliedēm. Ja viņš tagad sakurinās Rodnejam īstu pirti, piedraudēdams, ka pasažieri sacelsies, tad viņa plānam vajadzēja izdoties. Šerps gribēja aizspiesties Reksam Martinam garām, bet tas aizsprostoja ceļu.

—    Kurp jūs dosieties?

—    Pie komandiera, — Šerps atbildēja.

—    Kapteinis ir ļoti aizņemts, — Martins teica. — Ja nemaldos, jūsu vieta ir klubā, mister Šerp.

—    Man jārunā ar kapteini.

—    Pasakiet to man!… Bet nāciet līdz, es eju uz jūsu kabini.

Šerps atkāpās pāris soļu līdz starpnodalījuma sienai. Viņam likās, it kā ieskrietos pirms liela lēciena. Ja leitnants vēl aizvien stāsies ceļā un nelaidis viņu pie Rod- neja, viņš ar pāris vārdiem likvidēs arī šo šķērsli. Tiešām bija jau vienalga, un viņš varēja pateikt visu ari Martinam, kas katrā ziņā bija pieejamāks; jārīkojas tikai ātri. — Kam tad tur nav vēders kārtībā? — viņš vaicāja, gribēdams dzirdēt, vai ari radists piedalās pasākumā.

—     Kā tad jūs zināt, ka te kādam samaitājies vēders?

—     Šeit taču smird, — Šerps atteica. Martina niknumu viņš izskaidroja ar to, ka no ierindas izgājuši divi apkalpes vīri. Virsnieki atradās neapskaužamā stāvoklī, tāpēc viņa ultimāts dos pēdējo triecienu.

—    Ejiet tālāk! — leitnants pavēlēja. — Jūsu vieta nav šeit! Kapteinis nevar jūs uzklausīt.

Viņi stāvēja turpat, kur Šerps jau reiz bija ticies ar Martinu; tas bija noticis pirms pāris stundām, kad viņš vēl domāja, ka Spensers pieder pie «FIB» puišiem, un tāpēc ieteica no tā piesargāties. Toreiz viņa loma nebija nekāda patīkamā, bet tagad viņš bija stiprāks un satraukums deva jaunu spēku. — Mana vieta ir lidmašīnas priekšgalā, — viņš sacīja, — un komandieris mani uzklausīs gluži tāpat kā jūs. Leitnant Martin, pasažieri zina, kas notiek. Lidmašīna ir apbruņota, tā pārpārim apgādāta ar radaru un ved līdz konteinerus. Jūs, leitnant, gribat doties pāri «dzelzs priekškaram», gribat riskēt ar mūsu dzīvībām propagandas dēļ. Bet es jums saku, ka tas neizdosies! — … Ilgi aizturētās dusmas lauzās ārā. Vēl skopākiem un asākiem vārdiem, nekā runājot ar O'Konoru, viņš pateica stūrmanim, ko domā par šo pasākumu.

Martins nobālēja un zaudēja valodu. Šerpa vārdi ķēra viņu kā ar mietu pa pieri. Viņš neizprata atsevišķo teikumu saturu, tikai aptvēra, ka ir noticis kaut kas tāds, kas nekad nedrīkstēja notikt. «Nodevība,» viņā viss kliedza. Tā bija nodevībai Šis nelietis bija visu izspiegojis … Vienu mirkli šķita, ka viņš sagrīļotos no šā briesmīgā trieciena. Ko darīt? Jāziņo par visu Rodnejam. Jāsaka, ko pasažieri pieprasa. Vai nebūtu labāk griezties atpakaļ? Vai nevajadzētu mainīt virzienu, jo šis neģēlis, kas jau reiz nodevis Ameriku, atklājis lidmašīnas noslēpumu? Šerps nevilcināsies izmantot to, ko uzzinājis, lai kaitētu savai tēvzemei. Tagad nolaižoties gan Šerps jāapcietina. Bet ja nu pa to laiku viņš samusina arī citus? Vai tas nebija viņa, Martina, pienākums to aizkavēt? Viņš šaubījās un klusēja. Ko gan vēl varētu noslēpt? Vai pasažieri jau par visu zināja?

—    Tā ir neģēlīga provokācijā, tā nedrīkst riskēt, — Šerps elsa. — Kas amerikaņiem te augšā meklējams? Mūsu kūdītājiem Zenevas apspriede nebija pa prātam, viņiem vajadzīga jauna sensācijā, un šo sensāciju gatavojat jūs, bet mums visiem jāiet līdz bojā.

—     Beidziet nu pļāpāt! — Martins, pēdīgi saņēmies, teica. — Apdedzināsiet vēl mēli! Mums jāpilda dienesta uzdevums, un tam ar politiku nav nekāda sakara. Nejauši jūs esat visu uzodis, bet es jums pavēlu klusēt, ja esat kaut ko redzējis, kas nav bijis domāts jums. Mēs izdarām parastu izlūkošanas uzdevumu …

—    Tas nav tiesa! Jūs gribat nomest konteinerus ar apgādes priekšmetiem, palīdzēt nez kādiem tur dumpiniekiem vai ari izdarīt radaruzņēmumus; jā, tas kaitēs krieviem gan tikai militārā ziņā; jūs to nosaucat par «dienesta uzdevumu», bet, ja krievi aizsargāsies, un to viņi noteikti darīs … ja viņi mūs nogāzīs, tas viņiem maksās dārgi. «Gadījuma pēc» te ir arī civilpersonas, sievietes… Un lidmašīna taču, kā zināms, nav apbruņota. Leitnant, vai jūs to nesaprotat? Kādēļ gan šādam uzdevumam sūta tik lēnu lidmašīnu? «Migi» mūs noķers un nošaus, un Vašingtonai būs jauns vēlams starpgadījums.

—     Izbeidziet! — Rekss Martins griezīgi izsaucās, vīstīdams dūres. Pēc viņa domām, tas bija barbarisks ārprāts. Viņi taču lido uz krievu robežām, lai veiktu skaidru un noteiktu uzdevumu, proti, lai apgādātu ar visu nepieciešamo padomju iekārtai naidīgos elementus igauņiem piederošajā Sāremā salā un lai nosūtītu tiem pirmklasīgu vadoni. Šim nolūkam viņi izmantoja lēnu lidmašīnu, jo reaktivā bumbvedēja parādīšanās krievus izbaidītu un tie izsludinātu trauksmi. Baltais krāsojums un dažādie maldināšanas paņēmieni sargāja tos no krievu uztveršanas ierīcēm. Ja tomēr nonāks tiktāl, ka vajadzētu atklāt uguni, tad arī izlietos ieročus.

Ja būs nepieciešams, viņš klausīs pavēlei un cīnīsies kā vīrs, atmaksās sarkanajiem un atriebs pirms četr- arpus gadiem nonāvētos biedrus. Tikai kreiso radikalu nelietīgajās galvās varētu izperināties doma, ka lidmašīnai «Astoņi-seši-nulle» jāizprovocē starpgadījums un pašai jāiet bojā. Sāda veida fantazija varēja rasties tikai ar komunismu saindētās smadzenēs. Tādi nelieši kā Šerps bija Amerikas nelaime. Tiem vajadzēja aizbāzt muti, vairāk nekā. Viņš labprāt būtu iegāzis ar dūri pa šā nodevēja seju.

— Ejam pie komandiera! — Šerps beidzot izdabūja.

—    Griezieties atpakaļ, iekāms vēl nav par vēlu! — Uz viņa pieres parādījās lielas sviedru lāses; viņš nevarēja iedomāties, kāpēc gan Martins tik spītīgi pretojas. Nupat, nupat viņam bija licies, ka leitnants saļims … Vajag vēl kaut ko piebilst, dot pēdējo triecienu, pateikt kaut ko tādu, kas to pilnīgi satriektu. — Jau reiz šai vietā ir gājuši bojā cilvēki, — viņš teica klusu, bet nozīmīgi. — Padomājiet taču par Liepāju! Padomājiet par saviem biedriem!

Reksam Martinam likās, ka viņš noslāps, un acu priekšā vēlās sārta migla. «Apklusini šo nelieti!» kāda balss viņam čukstēja. «Apklusini viņu, vienalga kā . . .»

—      Padomājiet ari jūs par Liepāju, — viņš kliedza,

—     … mister Pevard!

Pagāja labs brīdis, iekāms Šerps visu saprata. Asinis viņam sastinga dzīslās un sirdī ieplūda ledains saltums. Šie vārdi bija viņu apdullinājuši. Galvā dūca. Mutē viņš sajuta saldenu asiņu garšu, jo bija iekodis mēlē. Vārdi atplūda kā no tālienes, bet viņš tos nesaprata. Viņš nespēja nekā atbildēt, nespēja sakopot domas, nespēja nekā darīt. Tās pašas bailes, kas bija mocījušas jau lidojuma sākumā, kad viņš Spenseru bija noturējis par okšķeri, atgriezās ar trīskāršu spēku, smacēja viņu, vilka lejup melnā atvarā.

Rekss Martins redzēja, ka bija Šerpu iznīcinājis. Viņš pastūma žurnālistu mazliet uz priekšu, laukā no starpnodalījuma. — Mēs zinām par jums visu, «Pevard», — viņš čukstēja. — Jūsu maskēšanās beigusies! Nu jūs sauks pie atbildības.. . Bet, ja jūs vismaz tagad izturēsieties lojāli, tas, bez šaubām, nāks jums par labu.

Šerps neteica nekā. Viņa seja raustījās, un viņš sāka drebēt, sajuzdams krūtis it kā cietu ledus gabalu, kas auga un pletās un, likās, tūlīt, tūlīt salauzīs visu krūšu kurvi… Leitnants stūma viņu garām radarierlcēm. Zem viena no labā borta logiem bija nolikts sekstants. Tā viņi beidzot nonāca pie kluba kabines durvīm. — Jūs tur iekšā paskaidrosiet, ka notikusi maldīšanās, — viņš dzirdēja Martinu sakām. Šerpa lūpas kustējās bez skaņas.

Rekss Martins satvēra durvju rokturi, bet nevarēja to nospiest; durvis nevērās. — Kas tur ir? — kāds no otras puses jautāja.

—    Atveriet!

—    Kur ir misters Šerps?

—    Atveriet!

—    Ejiet pie velna! — kāds sauca pretim. — Mēs atvērsim tikai tad, ja jūs mainīsiet kursu, leitnant!

—    Ak tā, — Martins novilka, — tātad sacelšanās. — Viņš izvilka savu pistoli, ielaida stobrā lodi un uzvilka. Tad viņš pacēla stobru ieslīpi pret augšējo durvju malu, lai dotu brīdinājuma šāvienu. «Atkāpties,» viņš iepriekš uzsauks, «uzmanību, es šauju!» Lode izsitīsies cauri plānajam aluminija skārdam un ieurbsies kabines griestos, — tad būs atkal nodibināta kārtība. Viņš jau gribēja nospiest mēlīti, te ienāca prātā labāka doma. Nedrīkstēja pazaudēt nervus un notikumu nevajadzīgi pārspīlēt. Nekad nevarēja iepriekš skaidri zināt, kas notiktu, ja šautu … Tādēļ viņš iebāza atkal pistoli kabatā, caururbjošu skatienu paraudzījās uz Ediju Šerpu, kas stāvēja blakus, bezpalīdzīgs, gluži kā paralizēts, ar trīcošām lūpām, un pavēlēja tam: — Sakiet viņam, lai atver!

Šerps klusēja, tikai tā apakšžoklis raustījās.

—    Ja jūs cerat, ka būtu iespējams jūsu sodu mīkstināt, — tad runājiet, sakiet, ka viss ir kārtībā!

Šerps neteica nekā.

—    Nu! — Martins šņāca.

—    Atver, Richard! — Šerps murmināja.

—    Stiprāk!

—    Atver, Richard! .. .

—    Jūsu draugs ir šeit, kaptein, vai jūs nedzirdat? — Martins sacīja. — Ko tas nozīmē, viss taču ir

labākajā kārtībā… — Viņš pagrieza galvu un čukstēja: — Vēlreiz! — Atver, Richard! Tad durvis atvērās.

—     Kas tie par jokiem, — leitnants dusmojās. — Kas jums, ļaudis, noticis? Mans dievs, tur jau muļķim jāsmejas!

Dr. Spensers piecēlās no sava sēdekļa. — Mēs tur nepiedalījāmies, — viņš sauca. — Mēs ar misteru Ma- koleju nevēlamies, ka mūs uzskata par līdzvainīgiem. Angļu virsnieks apgalvoja, ka jūs mūs vedot pie krieviem, viņš izteica protestu un bez mūsu piekrišanas aizslēdza durvis . .. Lūdzu, apstipriniet mums oficiāli, ka tā nav taisnība … ka jūs tāpat kā agrāk meklējat lidmašīnas vraku.

—     Mēs tāpat kā agrāk meklējam lidmašīnas vraku, — Martins sacīja. Viņš bija nostājies kabīnes vidū un neizlaida Šerpu no acīm. «Jāiegūst laiks,» viņš domāja. «Jānovirza tie uz citām domām; kaut kas jādara, lai tos nomierinātu… Vislabākais līdzeklis ir muziķa.» Leitnants piegāja pie radio un ieslēdza. No griestos ierīkotā skaļruņa paklusi un saraustīti atskanēja «sambas» melodija. — Dāmas un kungi, — runāja Martins, regulēdams raidītāju, — es uzskatu, ka tas bijis tikai joks.

—     Jūsu apgalvojums ir tikai joks, — Lojs sauca. — Bet situācijā, kādā jūs esat mūs ieveduši, ir rūgta nopietnība! Vai esat griezušies atpakaļ? — Viņš nevarēja iedomāties, kas pilotu kabinē īsti noticis. «Vai tiešām Edijs panācis savu, — bet kāpēc tad viņš tagad klusē?» Lojs gribēja uztvert Edija skatienu, bet tas raudzījās sānis.

—     Par lidošanu atpakaļ nevar būt ne runas, — Rekss Martins teica. Viņš visu laiku regulēja radioaparatu, gribēdams panākt, lai tas skanētu, cik iespējams, stipri. Viņam tas izdevās. Atskanēja «sambas» melodija, kurai tūdaļ sekoja sitamo instrumentu solo un kāda dziesma . .. Leitnants devās atpakaļ uz durvīm un nostājās blakus Šerpam, par kuru viņš vēl nebija pilnīgi drošs. — Misters Šerps jums tagad paskaidros, ka jūs esat maldījušies. Jūs, kaptein, esat redzējis spokus. Vai ne, mister Šerp?

Edijs pamāja.

—    Jūs gribat mums iestāstīt, ka jums nav citu nodomu kā vienīgi meklēt «SAS» lidmašīnu?

—    Tieši tā.

—     Kādēļ tad šis baltais krāsojums? — Lojs vaicāja. — Kādēļ nomaskētais ugunspunkts astē? Kādam nolūkam konteineri?

Martins smējās Lojam tieši sejā. — Pavisam citam nolūkam, kaptein!

«The īich Maharadsha oi Mogador,» kāds bass dziedāja skaļrunī, «htid ten thouscind camels, and may be more…» [12] tā dziesmu pavadīja skaļa orķestra šķīvju šķindoņa un džeza bungu dobjā dimdoņa. Balss pārspēja motoru troksni.

—     Vai jūs gribat mums iestāstīt, ka vēl arvien meklējat lidmašīnas vraku?

—    Jā! Nupat mēs vēl saņēmām norādījumus meklēt pie Gotska-Sandē . ..

—    Edij! Vai tā ir taisnība2 Saki taču kaut ko!

«He had rnillions oi pearls, and six-hundred girls,»

dziedāja bass, «but he don't. know ho\v to do the Rumba … [13] pēkšņi dziesma pārtrūka, un diktors nevērīgi teica:

«Shut up, boy! [14] aizturiet elpu, esmu klāt! te runā «AFN» — amerikaņu bruņoto spēku Eiropas raidītājs. Labvakar visapkārt! Pēc Viduseiropas laika pulkstenis — divdesmit, klausieties ziņas! . . .»

—    Edij! Runā taču! Kas noticis?

—    Viss kārtībā, vai ne, mister Šerp?

—    Edij! …

Šerps bāls un sašļucis stāvēja pie durvīm. Galva viņam mazliet trīcēja, skatiens stīvi vērās grīdā, un pār pieri bija noslīdējusi nekārtīga matu šķipsna. Pāris reižu likās, ka viņš sāks runāt. Tomēr Šerps neteica ne vārda.

«Baltijas jūras piekrastē plosās spēcīga vētra, nodarīdama ievērojamus zaudējumus,» ziņoja diktors. «Virs Dienvidskandinavijas vētras brāzmas sasniedz vienpadsmit balles. Kopenhāgenā ar saknēm izgāzti koki un nolauzti telegrāfā stabi, ievainotas septiņpadsmit personas. Kādam astoņpadsmit stāvu namam norauts jumts…»

Rekss Martins stingu skatienu vērās skaļrunī, juzdams, ka tuvojas atkal jaunas briesmas. Pirms kādām piecpadsmit minūtēm Bārts bija uztvēris zviedru glābšanas dienesta raidītāju, kas ziņoja, ka «SAS» lidmašīna atrasta un meklēšana izbeigta. «Ja nu šo ziņu tūlīt te pārraida?» — Izslēdziet! — viņš lūdza, bet Lojs, kas atradās aparatam vistuvāk, nelikās dzirdam.

«Vētras centrs, kas, nākdams no Islandes, šorīt agri aizsniedza Ziemeļjūras piekrasti, traucies pāri Frīžu salām,» diktors turpināja stāstīt. «Vētras radītie uzplūdi pārrāvuši vairākus aizsargdambjus. Amsterdamas ostā nogrimuši divi pasažieru kuģi. Bremerhafenā pārplūdušas ielas. Ziemeļjūras piekrastē ūdens līmenis cēlies arī pie Ebes, turpretim Baltijas jūras ostās tas vētras iespaidā tā krities, ka lielie kuģi jau skar jūras dibenu . ..»

Martins mēģināja piekļūt pie radio; bet, tā kā pasažieri bija piecēlušies kājās un aizsprostojuši telpu starp sēdekļiem, stūrmanis nekādi netika uz priekšu. Viņš sāka jau svīst.

«.. . Jūrā avarējuši kuģi. Bez vēsts pazudis angļu pieci tūkstoši tonnu lielais tvaikonis «Aberdeen» …»

—    Izslēdziet taču!

«… Stokholmas radio tikko ziņo, ka sabiedrībai «Scandinavian Airlines System» piederošo Helsinku līnijas lidmašīnu, kas ziemeļrietumu vētrā tālu aizmaldījusies no sava maršruta un ūz dienvidiem no Gotlandes nosēdusies jūrā, atradušas zviedru motorlaivas; lidmašīna jau pa pusei nogrimusi. Dzīvi palikušie trīsdesmit deviņi cilvēki izglābti. Līdz ar to plaši izvērstie glābšanas darbi beigušies ar panākumiem; tajās piedalījās ari divas amerikaņu kara lidmašīnas.»

—    Ko jūs tagad teiksiet? — Lojs asi jautāja. — Vai tas, leitnant, arī ir joks?

—    Un es ticēju, ka mēs vēl arvien turpinām meklēšanu, — Spensers stomījās.

—    Jūs esat mūs piekrāpuši! — Dorisa Grēve sauca.

—    Kapteinim taisnība! Jūs gribat kopā ar mums lidot pie krieviem .. .

—    Vai tiešām? — Makolejs rēca savā skanīgajā balsī, paceldams augšup abas dūres, it kā gribētu mesties leitnantam virsū.

Rekss Martins saguma. Veikli viņš kāpās atpakaļ un gandrīz paklupa, jo Lojs aizlika viņam kāju priekšā, gribēdams viņu sagrābt ciet; taču leitnants nepakrita, bet atgrūda durvis un izrāva pistoli. Visi kliedza cits caur citu. Vai tie gribēja viņu nolinčot? Tādā gadījumā tie aplam visu iesākuši … — Mierā! — Martins pavēlēja pārvērstā balsī, pagriezdams revolveri pret Loju.

—      Neviens nedrīkst atstāt šo telpu! Es jūs brīdinu! Jūs piespiedīsiet mani lietot ieroci. Kas pretosies, to nošaušu!

Atmuguriski atkāpdamies, viņš izgāja gaitenī, aizspēra ar kāju ciet durvis un kādu brīdi stāvēja, klausīdamies, kā tie reaģēs… Taču neviens nenāca laukā.

—    Fil, — viņš, ienācis pilotu kabinē, teica Rodnejam, — tie zina visu. Šie nelieši dumpojas, — nupat kā sarīkoja skandalu. Rodnejs atspiedās pret labā borta logu, — visapkārt valdīja melna nakts; asas lietus lāses kā pātagas cirtieni sitās pret rūtīm. «Kāpēc tikai tagad,» viņš domāja. Galva aiz sāpēm likās sprāgstam pušu, un veserītis visu laiku nepārtraukti sita deniņos: «Tagad jau par vēlu.»

—    Šerps gribēja nākt pie tevis, lai piespiestu mūs griezties atpakaļ… Nu, tam neģēlim es sadevu; arī pārējos sagrūdu visus kopā.

—    Okay, Reks, bāz pistoli kabatā! — Rodnejs teica.

—     Vai tad tiešām bija vajadzīgs ar to plātīties?

—    Briesmas vēl nav garām, — leitnants čukstēja,

—    velns zina, kas tiem padomā … — Viņš bija norūpējies, jo juta, ka Šerps neliksies mierā. Nodevējs paliek nodevējs. Tagad nu tie visi bija pret viņu.

Achils Bartolomejs saprata katru vārdu. Viņš dzirdēja Martina straujo elpu un saņēma drosmi. Pasažieri dumpojas? Martins droši vien tiem draudēja, bet tie turpināja pretoties, sagādādami virsniekiem lielas raizes. Viss norisēja tā, kā Mike bija teicis … Mike gulēja apkalpes kabinē un gaidīja viņu, gaidīja, ka arī viņš aizmetīs projām visas šīs grabažas un rīkosies pēc norunas! Kāpēc gan viņš jau sen nav to izdarījis? Aiz gļēvuma? Mazais radists nolēma turēt draugam doto solījumu. Viņš noņēma austiņas, piecēlās un sacīja: — Kaptein, es vairs nevaru.

Rodnejs stingi pavērās Bārtā. — Ko jūs nevarat? — viņš neizpratnē vaicāja.

—    Mans vēders … viss griežas, kaptein, man vajag …

—   Apsēdies! — Martins pavēlēja. — Uzliec austiņas un strādā tālāk!

—    Es nevaru . .. Leitnant, es nevaru …

Martins, satvēris zēnu aiz blūzes, purināja to un

kliedza: — Tu, smurguli, — vai tu esi ar tiem uz vienu roku?

—    Es vairs … nevaru!

Leitnants atvēzējās un sita — vienreiz, otrreiz, trešoreiz. No šiem sitieniem Achila Bartolomeja galva noslīga uz kreisā pleca, tad uz labā un beidzot saguma uz priekšu. — Es tev iedzīšu disciplīnu, — Martins šņāca. Pie tam viņš sita ne aiz satraukuma, bet apdomāti un, kad nolūks likās sasniegts, pārstāja radistu dauzīt un aizgrūda atpakaļ uz tā vietu. — Uzliec austiņas un strādā tālāk!

Bārts šņukstēdams paņēma austiņas. Pār viņa šauro zēna seju plūda asaras. Viņš laizīja pārsistās lūpas, piestiprināja austiņas virs asiņojošās auss un apsēdās.

—   Tagad es iešu ārstēt O'Konoru, — leitnants noteica. — Diagnoze ir viena un tā pati. Nolādēts, es ievedīšu te kārtību!

Viņš gribēja doties jau laukā, bet Rodnejs satvēra viņu aiz piedurknes. — Rūpējies par kursu, — komandieris pavēlēja, — un netēlo te policistu! — Tā bija pirmā reize, kad viņš savām acīm redzēja, cik nežēlīgi apgājās ar viņa apakšnieku; tas viņu sadusmoja.

Martins apsēdās pie sava galda. — Viņi redz mūs savā ekrānā, — viņš teica, paraudzījies uz aparata skalu; šis aparats reģistrēja uztverošos radarviļņus. It kā nekas nebūtu noticis, viņš sāka apsvērt pašreizējo situāciju.

Rodnejs vēroja, cik veikli Martins rīkojās ar logaritmisko lineālu, zīmuli un tabulām; viņš apbrīnoja leitnantu. Pats viņš tā nebūtu varējis. Un, lai gan krievi patlaban zināja, kur tie atrodas, radās cerība. Labāku palīgu viņš nevarēja vēlēties. Kopā ar šādu vīru viņš uzdevumu paveiks. Martins aukstasinīgi bija apspiedis sacelšanos un tagad paklausīgi pētīja kursu. Viņš bija lielisks stūrmanis un drosmīgs, disciplinēts virsnieks ■— īsta mašīna, kas funkcionē nevainojami .. . Komandieris nomierinājās.

—    Skaidrojas, — Flips Laskijs sauca šurp no kok- pita. — Kaptein, var jau tālu saredzēt ūdens līmeni.

—    Kārtībā, Flip… Vai jūs domājat, ka varam pielidot pie Serves, neizmantojot radaru?

—    Ja spīdēs mēness, tad redzamība būs pietiekoša.

Rodnejs pamāja. «Nebaidies, Mable, sarkanie mūs

nenotvers. Tie mūs gan redz, bet iznīcinātājus atsūtīt tomēr vairs nepagūs … Pēc dažām minūtēm dosimies atpakaļ un atstāsim to robežas. Patiesībā mēs arī tās nemaz neesam pārkāpuši. Rīgas jūras līcis ir brīva jūra.»

Aizmugurē atskanēja troksnis. Rekss Martins strauji piecēlās, un viņa instrumenti pajuka uz visām pusēm. — Esam aizlidojuši par tālu, — viņš čukstēja Rodnejam, — mēs atrodamies jau dienvidaustrumos no Kuresāres … — Viņš nostājās blakus Laski jam un norādīja: — Viraža pa kreisi! No 360 pāriet uz 295! Jaunais kurss 295, rīkojies, Flip!

Rodnejs turējās cieši pie stieņiem, deniņos atkal sāka sist veserītis. Lidmašīna nosvērās uz bakborta pusi. Pie stūrmaņa galda bija gan pierīkota paaugstināta mala, taču Martina logaritmiskais lineāls noslīdēja uz grīdas. Noripoja arī kafijas trauks. «Vai tiešām esam aizlidojuši par tālu? Kā tas varēja notikt? Vai tad būtu mainījies vējš? Martinam nācās strādāt pārāk daudz, tāpēc varēja arī gadīties kļūmes. Ek, nevajadzēja sūtīt leitnantu pie pasažieriem, bet gan iet turp pašam! Domās biju iztēlojies, ka jau pirms laika dosimies atpakaļ, — nu tas tika atmaksāts. Velns un elle!…» Veserītis sāka sist arvien ātrāk.

Lidmašīna lēnām iztaisnoja savu gaitu. — Pilnu gāzi, — Rodnejs pavēlēja, — visiem motoriem vislie- iāko apgriezienu skaitu! — Viņš gribēja tikt laukā no šā liča: kas pēkšņi likās kā milzīgas lamatas. Virsleitnants vēroja, ka Laskijs nospiež gāzes sviru uz priekša, un uzmanīgi klausījās. Četru «Wright» sistēmas motoru dārdoņa kļuva arvien grandošāka; kabinē bija sadzirdama metāliskā rūkoņa. Ar trīs simti septiņdesmit piecām jūdzēm stundā lidmašīna «Astoņi-seši- nulle» aizdunēja uz rietumziemeļrietumiem.

—    Pēc nepilnām trim minūtēm mēs aizsniegsim Servi, — Martins ziņoja. — Es paskatīšos, ko dara pasažieri un vai gaiss mums aizmugurē tīrs. — Viņš aizgāja.

Rodnejs piespieda kādu mazu ieslēdzēju. Pakaļgala tunelī tagad uzliesmoja zaļā uguntiņa. Virsleitnants paraudzījās pulkstenī. Pēc divarpus minūtēm viņš izsviedīs konteinerus; tas gan patiesībā bija O'Konora pienākums. Tad viņš liks tunelī iedegties sarkanajai uguntiņai. — Raugies, lai augstums būtu vismaz trīs simti pēdu, — viņš aizrādīja Laskijam, — un tas var izlēkt. — Pakaļgalā kaut kas noknakšķēja. Vai Martins būtu šāvis? Nolādēts …

Rodnejs lūkojās laukā pa logu. Debesis bija gandrīz skaidras, un zvaigznes salti mirdzēja bezgalīgajā izplatījumā. No kādas tālas mākoņu gūzmas spokaini līda ārā mēness. Kur palikuši krievi? Viņš bija tos pārsteidzis, un tie nespēj tik ātri reaģēt. Ja tie grib viņu noķert, tad tiem jāsūta reaktivie iznīcinātāji…. Viņš centās atcerēties, vai Servē ir vieglā zenitartile- rija. Majors Fords bija visu paskaidrojis, taču tagad Rodnejs to vairs neatminējās. Krievu vidējā un smagā zenitartilerija neradīja nekādas briesmas, viņš tās sprostugunij spētu izlidot cauri zemā lidojumā, gluži tāpat kā B. B. B. toreiz Japanā. Un starmeši? Fords teica, ka Servē tādu neesot.

Martins atgriezās.

—    Redzama zeme! — viņš sauca. — Lūk, kur tuvojas Serve! Viņš lūkojās laukā pienainajā pustumsā. Cik labi, ka viņiem, Sternbergu un konteinerus izmetot, nevajag lietot radaru. Panoramas aparatu dumpīgie pasažieri varēja aizsniegt; viņš diezin vai spētu uz ilgāku laiku tos savaldīt un tai pašā reizē novērot ekrānu. No

Fila palīdzība nebija gaidāma; viņš, Martins, darīja visu gandrīz viens pats un patiesībā tagad bija te komandieris! … Pilnais mēness gaiši mirdzēja. Desmit vai piecpadsmit jūdzes priekšā bija redzama melna zemes strēle, kas iestiepās spīguļojošos viļņos. Šur tur iekvēlojās dzelteni punktiņi. Krievi nebija aptumšojuši savus ciemus, jo nevarēja iedomāties, ka viņš šeit var orientēties pēc ugunīm. «Sitiet tos tur, kur tie nemaz negaida!. . .» Plankumam, kas atradās tieši pretī, vajadzēja būt Ansekillai, un tur tā ārējā smaile pa kreisi — apdzīvotā vieta Svalfera; tās priekšā atrodas Dalē rifs. Pēc Forda ziņām, tur vajadzēja būt bākai, kura meta gaismu pār Nliķeļa sēkli līdz pat Latvijas piekrastei. Kur ir šī bāka?

—    Reks, vai tu tikko izšāvi? - - Rodnejs vaicāja.

—   Tas bija tikai pabaidīšanai, — leitnants atbildēja, — lai padarītu tos prātīgus.

Martins sāka norādīt Laskijam, kā koriģēt kursu. Viņi bija nonākuši par tālu uz dienvidiem, vējš viņus atkal bija aiznesis projām. Pēc pusotras minūtes Štern- bergam jālec. Martins mēģināja noteikt tēmēšanas leņķi. Nedrīkstēja palaist garām īsto bridi, viss bija atkarīgs no tā. Ik sekundi motori rāva lidmašīnu par simt septiņdesmit metriem uz priekšu, arvien tālāk uz rietumziemeļrietumiem; pussala tieši tai vietā, kur to vajadzēja šķērsot, bija tik šaura, ka atlika tikai astoņas vai desmit sekundes laika, lai nomestu lejā cilvēku un konteinerus. Ja Rodnejs dod zīmi par agru vai par vēlu, tad konteineri iekritīs jūrā un arī Šternbergs noslīks. Komandieris nejutās labi, tāpēc tam bija jāskatās uz pirkstiem. Te vajadzēja darboties bez kļūdām — tāds uzdevums sagādāja Martinam prieku. Majors Fords varēja lepoties ar lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» apkalpi.

—    Kaptein, viņi ziņo… no turienes ziņo …

—    Kas noticis?

—    Viņi pārraida radiotelegramu, — Bārts stomījās. Ar kreiso roku viņš grieza skaļuma regulētāju, ar labo uz papīra lapas rakstīja burtus, kas veidoja vārdus.

Rodnejs izrāva papīru viņam no rokām. Teksts bija angļu valodā, ar kuras palīdzību varēja saprasties visu tautu jūrnieki un lidotāji, bet tas bija nepilnīgs, jo trūka sākuma un beigu. Rodnejs lasīja:

—    VIRS PADOMJU SAVIENĪBAS PIEKRASTES ŪDEŅIEM PUNKTS NOLAIDJETIES TUVĀKAJĀ LIDLAUKA PUNKTS UZAICINAM JUS-

—    Kur ir turpinājums?

—     Šeit, — Bārts čukstēja; taču tas, ko viņš kapteinim pasniedza, bija nevis radiogramas beigas, bet gan sākums. Liekas, ka to noraidīja kāda krievu raidstacija, nemitīgi atkārtojot: UZMANĪBU ČETRMO- TORlGA LIDMAŠĪNA UZ ZIEMEĻIEM NO KOLKAS RAGA PUNKTS JŪS LIDOJAT VIRS PADOMJU SAVIENĪBAS PIEKRASTES ŪDEŅIEM PUNKTS NOLAI- DIETIES

Rodnejs izbijās. Kā gan sarkanie zina, ka šī ir četr- motorīga lidmašīna? Radara ekrāns to nerāda! Varbūt priekšposteņu dežurlaivas mēnesnīcā saskatījušas lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» siluetu vai arī iznīcinātāji dzenas jau tai pa pēdām? Rodneju pārņēma šausmas, bet viņš sakoda zobus. Viņiem pašiem šai lidmašīnā nebija nekādas iespējas pārredzēt savu aizmuguri! Vajadzēja norīkot apkalpi pie ierīces, kas vada artilērijas uguni; tas bija O'Konora pienākums, — bet kas to veiks tagad?

—    Tuvojas Serve, — Rekss Martins, stāvēdams Rodnejam blakus, sauca. — Fil, rTkojie,s! — Komandieris kustējās kā sapnī. Viņš iebāza abas zīmītes krūškabatā, parāva kādu sviru un redzēja, ka iedegas zilā kontrolspuldzīte, kas ziņoja, ka konteineri izripojuši netraucēti. Tad viņš pagrieza ieslēdzēju ar uzrakstu «sarkans». «Šternbergs lec!» Rodnejam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi. Viņš bija izpildījis pavēli un nu varēja koncentrēt visus spēkus, lai izbēgtu no krieviem. Tagad mēness gaisma viņu tikai traucēja, viņš vēlējās, kaut visapkārt būtu milzīgi mākoņu kalni, kas sniegtos no Sāremā salas līdz Stokholmai. Vajadzēja kaut kā paslēpties… Ak, šī nolādētā gaisma!

Zem viņa aizšalca zemes strēle, viņš tikai pāris vietās samanīja gaismu un otrpus šīs strēles saputotas bangas. Visapkārt valdīja klusums; zenitartilerija nešāva, nebija redzams arī neviens starmetis. Fords jau bija teicis, ka starmešu tur neesot. Vēl trīsdesmit se

kundes — tad tie bus lauka no padomju robežām un visas grūtības būs pārvarētas.

—    Kur ir pārējais? — viņš jautāja radistam.

—    Seit, kaptein, — Bārts pasniedza zīmīti.

- PIEKRASTES ODENIEM PUNKTS NOI.AI-

DIETIES TUVAKAJA LIDLAUKA PUNKTS UZA1C1- NAM JUS SEKOT LIDMAŠĪNAI KAS IZŠAUS ČETRAS SARKANAS SIGNĀLRAĶETES PUNKTS PUNKTS PUNKTS UZMANĪBU CETRMOTORĪGA LIDMAŠĪNA UZ ZIEMEĻIEM NO KOLKAS RAGA-

Rodnejs saburzīja zīmīti un iebāza kabatā. Viņš vairs neatradās uz ziemeļiem no Kolkas raga, tātad tas neattiecas uz viņu. Nekur nevarēja manīt arī kādu lidmašīnu, kas signalizētu. Komandieris nešaubījās, ka nakts iznīcinātāji, kam vajadzēja izšaut signālraķetes, bija gan pacēlušies, bet viņš tiem izbēdzis. Liekas, tie meklēja viņu kaut kur Rīgas jūras līcī, un, kamēr uzzināja, ka «Astoņi-seši-nulle» jau sen lido pilnīgi pretējā virzienā, viņš jau bija projām. Boz tam krievi nekad nevarēja iedomāties, ka viņš slepeni noklausīsies to vilni. Viņš taču lidoja ar glābšanas lidmašīnu, kas, meklējot bojā gājušo «SAS» lidmašīnu, bija apmaldījusies un nezinot pārkāpusi padomju gaisa telpu. Kā gan viņa radistam varēja nākt prātā meklēt krievu vilni? Tik daudz no viņa nevarēja prasīt. Viņš radio vispār gribētu ignorēt… Kā gan skanēja viss šis ziņojums kopumā? Rodnejs izvilka no kabatas kaut kādas papīra strēmeles, izgludināja tās un salika kopā. Kas tās bija par blēņām: «Ja pazaudē dzīvību vai abas rokas … vai redzi, tad augstākā suma .. . Dienvidkaro- linā … jau četru pirkstu zaudējums nozimē .. .» Kāds neprāts, tā taču bija apdrošināšanas reklāmā, kuru izsvieda tur tas draņķīgais automats .. .

—     Kaptein, labā borta pusē redzams neliels gaismas atspīdums, — ziņoja Laskijs.

—    Kāds gaismas atspīdums?

—    Liekas, tas nāk no kāda reaktivā iznīcinātāja …

—     Nostādīt propelera soli pacelšanās gatavībā, — Rodnejs rīkoja. — Flip, mums jāpaceļas augstāk! Raugies, lai mēs nokļūtu aiz mākoņiem!

—       Varbūt šī banda jau ir mums aiz muguras, bet mēs tikai to vēl nezinām, — Martins sprieda. — Es vadīšu artilērijas uguni.

—    Okay, Reks, — Rodnejs aizsmakušā balsī atbildēja. Viņš dzirdēja, ka leitnants aiziet; ierīce, ar ko vadīt artilērijas uguni, atradās aiz apkalpes kabines. Tas bija visjaunākās konstrukcijas radartēmēklis, pie tam savienots ar automatu, kas visus šaušanas attālumus aplēsa patstāvīgi. Sī aparatūra atviegloja Marti- nam ieraudzīt padomju iznīcinātājus un apšaudīt tos, ja tie piezagtos no mugurpuses. «Bet leitnants velti tur nogaidīsies — krievi jau vairs nepaspēs atsūtīt savus iznīcinātājus. Nebaidies, Mable, viņi ir nokavējušies; viņi mūs vairs nepanāks! Un drīz vien es būšu brīvs un tad došos mājup pie tevis.»

—    Priekšā pa labi saredzamas signālraķetes, — Laskijs ziņoja.

Šī ziņa Rodneju vairs tā nesatrauca. Viņš jau bija ticis pāri baiļu robežai, un viņu vairs neietekmēja nekādas baismas vēstis; stāvoklis jau tāpat bija bēdīgs, un, ja arī tas vēl pasliktinātos, tad tam vairs nav nekādas nozīmes. Viņš cieši pieķērās pie stieņiem un cauri pleksistiklam raudzījās laukā uz ziemeļiem. Netālu šūpojās četras ugunīgas bumbas, sarkanas kā ru- bins, tad tās ātri vien palika aizmugurē, nogrima un izgaisa. Tūliņ pēc tam tālāk uz priekšu uzdzirkstīja četras citas bumbas, kas atkal nokrita, tad šī aina atkārtojās no jauna. Rodnejs saprata, ka viņš vēl var izvairīties no kaujas, ja seko šīm ugunīm. Bet, ja viņš to darītu, tad savu lidmašīnu līdz ar visām ierīcēm nodotu ienaidnieka rokās un pats kļūtu par tēvzemes nodevēju. Krievi pamanītu lēkšanas aizvirtni, uguns- punktu, pretradara krāsojumu; tie pierādītu, ka tā nav glābšanas lidmašīna, un viņu pašu notiesātu kā spiegu … Un, ja tad viņš kādreiz atgrieztos dzimtenē, to vēlreiz sagaidītu kara tiesa. Nē, viņš nedrīkstēja griezties atpakaļ, nedrīkstēja sekot sārtajai blāzmai, kas atmirgoja ziemeļu pusē. Agrāk, iekāms viņš nebija aizsniedzis Serves pasažu, tad, kad no ierindas izgāja O'Konors, iespējams, ka viņš vēl būtu varējis doties atpakaļ, bet tagad atlika tikai cīņa.

Rodnejs aši apgriezās apkārt. — Vai ugunspunkts sagatavots? — viņš sauca gaitenī. — Kur ziņojums?

— Sagatavots, — atskanēja no turienes.

Viņš dziļi ievilka elpu. «Automāts Rodnejs…» Deniņos dauzījās veserītis, taču Rodnejs jutās mierīgs; viņš atguva to stingro noteiktību, kas tik nepieciešama pilotam. Uz Martinu varēja paļauties. Ari Laskijs izturēs . . . Un Bārts darīs savu pienākumu. Viņiem vajadzēja izturēt ienaidnieka triecienu!

Garām aizšņāca spilgti balta raķete, droši vien pēdējā brīdinājuma zīme; tās drebošā gaisma pārslīdēja pār komandiera pārakmeņojušos seju.

Sai pašā laikā lidmašīna «Septiņi-četri-četri» atradās četrdesmit piecas jūdzes uz austrumiem no Farē uz 58. platuma grada; tās komandieris leitnants Kleitons vēroja radara ekrānu, mēģinādams izsekot otras amerikaņu lidmašīnas kursam. Kopš ceturtdaļstundas lidmašīna «Astoņi-seši-nulle» nebija vairs sniegusi nekādas ziņas par savu atrašanās vietu, bet Kleitonam vajadzēja joprojām noraidīt uz Firstenreitas gaisa spēku bazi raportus par stāvokli un pieņemt arī noteiktus lēmumus. Viņš berzēja sāpošās acis. Bija ļoti grūti un nogurdinoši nemitīgi raudzīties uz mirgojošo elektronisko ekrānu. Ieraudzījis, ka «Astoņi-seši- nulle», kas atradās viņa apsardzībā, ielidojusi Rīgas jūras līcī dziļāk, nekā paredzēts, . leitnants izgrūda lāstu.

—    Cerams, ka viņiem neizies greizi, Bed, — otrais pilots tam teica.

—    Turi muti!

—• Ja tur iekšā sēdētu Anasts, tad man būtu vienalga … Bet tas jau, kā parasts, sēž smalkā birojā un liek izpeldēties citiem.

Kleitons neko neatbildēja, tikai neatlaidīgi raudzījās zaļganajā stikla platē. Lidmašīna «Astoņi-seši- nulle» tur bija redzama kā pagaišs, mazliet izplūdis plankums, kas lēnām virzījās uz priekšu. Kādam apakšvirsniekam — radiospecialistam — vajadzēja nemitīgi aparatu regulēt, jo pašu lidmašīnas manevrēšana prasīja arvien citu atstarošanas leņķi. Pāris reižu gaišais plankums pavisam nozuda no ekrana. Visu laiku tas bija redzams neskaidri, lai gan aparats, kas atradās lidmašīnā, uztvēra galvenēm kārtām lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» gaiši pelēko virspusi, kas labāk atstaroja radara viļņus nekā baltais apakšpuses krāsojums.

Plankums izdarīja pagriezienu pa kreisi. Tas vairs nedevās dziļāk Rīgas jūras līcī, bet — uz rietumzie- meļrietumiem. Kleitons pamāja — beidzot, paldies dievam! Pēkšņi ekrana malā parādījās četri skaidri saredzami gaiši zaļi punkti, lēnām slīdēdami tuvāk palielajam plankumam. Kleitons piepūta vaigus.

—    Vai jūs redzat, kaptein? — radarists vaicāja. Viņš norija savu košļājamo gumiju, klepoja un rīstījās pēc gaisa.

—    … Krievi!

—    Nolādēts! — leitnants nomuriņināja. — Džoj, cik tālu mēs asam no Serves?

—    Piecdesmit jūdzes!

Kleitons pārdomāja. Tuvāk lidot viņi nedrīkstēja — Firstenreitā bija norādīts, ka drošības labad vienmēr jāatrodas vienādā attālumā tiklab no zviedru, kā ari no krievu robežas. To varētu darīt tikai helikopters, ko tie veda sev līdz, jo tas bija tik mazs, ka krievi diez vai pamanītu. — Ziņojiet Firstenreitai! — Kleitons uzsauca radistam. — Lidmašīna «Astoņi-seši- nulle» pārlido Servi; no aizmugures tai tuvojas četras nelielas lidmašīnas.

Zaļie punkti uz elektroniskā ekrana atradās no plankuma vairs tikai par pirksta tiesu. Tagad tie izklīda, it kā gribēdami plankumu ielenkt, gluži kā planētas ap sauli. Tas notika jau aiz padomju gaisa telpas, — spriežot pēc iezīmētajiem attālumu apļiem, astoņas vai desmit jūdzes no Sāremā salas . . . Pēkšņi plankums palēnināja gaitu un neslīdēja vairs tālāk uz priekšu; likās, ka tas tikko vēl kustētos. Kleitonam aizrāvās elpa. Te varēja būt divas iespējas. — Vai tie paceļas augstāk? — viņš tikko spēja pavaicāt.

—    Nē, krīt, kaptein! '

—     Ziņot Firstenreitai! — komandieris sauca. «Lidmašīnu «Astoņi-seši-nulle» aplenkušas četras ienaidnieka lidmašīnas. Liekas, ka divpadsmit vai piecpadsmit jūdzes no Serves norisinās gaisa kauja. Lidma- šina «Astoņi-seši-nulle» zaudē augstumu un ātrumu. Gaidām norādījumu helikopteram. Beidzu.»

Kleitonam kaklā bija iespriedies it kā kamols, viņš atkal pievērsās ekranam. Radara kontūras bija tādas pašas kā iepriekš, arī palielais plankums mirgoja tāpat. Tikai tad, kad lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» raidītie šāviņi skāra viļņus, plankums izplūda gluži kā zaļas tintes piliens uz slapja dzēšpapira. Ak dievs, vēlreiz! Tur sarkanie iznīcina viņa biedrus, viņš pats jau minūtes desmit izdara turpat līdzās viražas, bet nedrīkst palīdzēt un varēs vienīgi izglābt tos, kas paliks dzīvi… ja vispār tur kāds paliks dzīvs.

—    Vai tie vēl krīt?

—    Nē, kaptein, lido tālāk.

—    Varbūt izturēs, Bed, — otrais pilots sacīja.

—    Krievi nedrīkst vairs neko darīt, jo tie jau atrodas virs atklātas jūras.

—   Firstenreitā izsauc, — ziņoja radists, — atļauj doties ceļā helikopteram.

—    Helikopteram — startēt, — pavēlēja Kleitons. Aiz dusmām viņam acu kaktiņos sariesās asaras. Pa radiotelefonu nodeva viņa rīkojumu tālāk. Džojs Hopkinss izlaida bremzplākšņus, lai, cik iespējams, ierobežotu ātrumu šā lēnā helikoptera startam.

—    Lūk, lūk, kaptein, viens no tiem četriem aizvācas! — kliedza apakšvirsnieks radiospecialists.

Divi radara apkalpes feldfebeļi spiedās klāt pie ekrana. — Ak dievs, kā šie zēni cīnās, — viens no tiem čukstēja. — Vai redzi, — tas apsviežas! To viņi jau notvēruši. Ak dievs, tas tik ir lieliski.. .

—    Ja mēs varētu tikt turp, — sauca otrs. — Mūsu lidmašīnai taču ir sešpadsmit lielgabalu — sešpadsmit divdesmit milimetru kalibra stobri, mēs tos visus pataisītu par kotletēm!

—    «Astoņi-seši-nulle» uzvarēs pati, — vai dzirdi?

—    Nu tik sarkanie dabūs! — iesaucās Hopkinss.

—    Viena pret četriem, — bet tā viņiem parādīs.

—    Amerikaņu zēni! — feldfebelis rēca.

Kleitons tik tikko varēja kaut ko saklausīt, — viņa ļaudis bija kļuvuši gluži traki. Tie nedeva viņam miera, lai pa ultra īsviļņu radio izsaucot lidmašīnu «Astoņi-seši-nulle» un uzmudinot drosmīgos pilotus, lai iejūsminot tos un sakot, ka tie nav vieni. Ar smagu sirdi Kleitons šo priekšlikumu noraidīja. Viņš zināja, ka pietiktu tikai viena vārda un viņa puiši trauktos turp — uz Serves piekrasti, lai ar visiem sešpadsmit lielgabaliem stātos pretī sarkanajiem uzbrucējiem … Kleitonu pārņēma lepnums.

—    Vai tie vēl krīt? — viņš vaicāja

—    Nē, kaptein, turas, — ziņoja jaunais apakšvirsnieks.

11

Nakts iznīcinātāju komandpunkts atradās vāji apgaismotā telpā, kurā bija novietots kāds apaļš galds; tā virsmu sedza piena stikla plate, kas, no apakšpuses apgaismota, dīvaini vizuļoja. Šis komplicētais mecha- nisms tika izgudrots otrā pasaules kara laikā Vācijā, un vēlāk padomju konstruktori to bija papildinājuši. Uz sava lielā ekrana tas varēja atainot četru spēcīgu radarstaciju — «Kļavas», «Pīlādža», «Purva bērza» un «Priedes» raidījumus, pie tam tos daudzkārt palielinot. Te varēja redzēt padomju gaisa aizsardzības sektoru starp Kaļiņingradu un Kronštati. Viegli mirgojošajā, matētajā stiklā bija iekodināts ģeogrāfisko koordinātu režģis un Baltijas padomju republiku, Polijas, Zviedrijas, Somijas un Baltijas jūras salu kontūras.

Pulkvedis Makarovs noliecās pār šo stikla karti. Tās dīvainajā, fosforizējošajē gaismā viņa ādas mētelis iespīguļojās kā nedzīvs ūdensaugs jūras dzelmē; pulkveža seja likās bezgala bāla. Viņš saspringti raudzījās uz kādu sarkani mirgojošu punktu, kas no ekrana malas lēnām devās uz centru un, reizēm izdzis- dams, reizēm atkal iekvēlodamies, pamazām slīdēja tuvāk piekrastes līnijai.. . Tas tuvojās nemitīgi — bez trokšņa, gluži kā rēgs, brīžam paslīdēdams zem ģeogrāfisko koordinātu režģa svītrām. Šis punkts, kas līdzinājās sarkanam asins pilienam, nozīmēja kādu svešu lidmašīnu, ko bija pamanījusi radarstacija «Purva bērzs».

— Biedri pulkvedi, — raitnieks ziņoja, — Stokholmas radio pārraidīja, ka «SAS» vraks atrasts un glābšanas darbi izbeigti. Tumsai iestājoties, visas lidmašīnas atsauktas.

Makarovs pamāja un atkal noliecās pār ekrānu. No turienes plūstošā spokainā gaisma apņēma pulkveža stūraino galvu, un tā likās kā akmeni izcirsta. Sarkanais punkts virzījās pāri Miķeļa sēklim un uz dienvidiem no Dalē rifa ieslīdēja Rīgas jūras līcī. Kur gan palicis Toljušins? Pagājis jau labs laiks, bet viņš vēl nav atgriezies no Ventspils rajona. Makarovs pats viņu turp bija aizsūtījis, jo kāds svešās lidmašīnas manevrs to bija apmānījis.

—     Toljušin, — pulkvedis sauca pa radiotelefonu, kas bija pakārts virs galda, — izmainiet savu kursu uz Kolkas raga pusi, tur jūs to noķersiet. Jaunais kurss — nulle piecdesmit astoņi, augstums paliek tas pats.

—    Tieši tā, biedri pulkvedi, — atskanēja 110 tāluma, — jaunais kurss — nulle piecdesmit astoņi, augstums tas pats.

Zem sarkanā punkta parādījās kāds dzeltens plankums: Toljušina posms. Tas traucās uz sarkano punktu, kas aizvien vēl gausi slīdēja pāri aukstajam, zaļganajam stiklam; taču attālums samazinājās ļoti lēnām. Makarovs nikni paķēra lineālu, lai izmērotu atstarpi. Pēkšņi viņa kreisā roka sarāvās un lineāls izšļuka; leitnants piesteidzās viņam palīgā.

—     Lai paliek, — zobus sakozdams, komandieris atrūca. Asas reimatisma sāpes gluži kā nazis griezās rokas muskuļos. Pirms divpadsmit gadiem viņš bija gulējis Volchovas frontes purvos un kopš tā laika netika vairs vaļā no šīs nelaimes; neviens nespēja palīdzēt, un tāpēc viņš bija nolēmis ignorēt tiklab ārstus, kā arī pašas sāpes. Viņš bija karavīrs, nevis kāds vārgulis.

—     Biedri pulkvedi, — kāds viņam aiz muguras ierunājās, — Kuresāres jūras štābs ziņo, ka ap pulksten divdesmitiem kāda ātrlaiva dienvidaustrumos no Svalferas pamanījusi nepazīstamu četrmotorīgu lidmašīnu. Tā lidojusi piecdesmit līdz sešdesmit metru virs juras līmeņa, ieturēdama kursu uz austrumziemeļaus- trumiem.

—     Pateicos! Dodiet rīkojumu, lai visas sauszemes raidstacijas, kas atrodas Rīgas jūras līča apkaimē, nekavējoties noraida šādu ziņojumu: «Uzmanību, četr- motorīga lidmašīna uz ziemeļiem no Kolkas raga! Jūs lidojat virs Padomju Savienības piekrastes ūdeņiem. Nolaidieties tuvākajā lidlaukā! Uzaicinām jūs sekot lidmašīnai, kas izšaus četras sarkanas signālraķetes. Beidzu.»

Runājot Makarovs raudzījās uz ekrānu. Bez šaubām, atstatums starp abiem punktiem mazinājās . .. Tad pēkšņi sarkanais punkts apstājās, griezās šurp un turp, it kā nezinādams, uz kurieni doties, beidzot asā leņķi pasviedās atpakaļ.

—    Toljušin, — pulkvedis teica mikrofonā, — viņš apgriežas, grib no jums izvairīties. Uzņemiet kursu — trīs piecpadsmit; augstums tas pats.

Dzeltenais gaismas plankums izdarīja strauju vi- ražu un atkal tuvojās sarkanajam punktam. Makarovs pavērās sānis, kur pie tumšās sienas pār skaitļu skalu slīdēja gaismas refleksi; viņš pārbaudīja svešās, kā arī pašu lidmašīnas augstumu. Pulkveža pagarais deguns meta uz pieres violetu ēnu.

—   Turieties mazliet zemāk! — viņš pavēlēja. — Trīs simti piecdesmit.

—    Tieši tā, trīs simti piecdesmit.

Gaismas punkti uz ekrana saplūda kopā.

—   Tagad jums tā būtu jāredz, — komandieris sacīja, — nu ir tieši zem jums.

—    Mērķis uztverts, — Toljušins pēc īsa mirkļa ziņoja. — Cetrmotorīga lidmašīna, varu saskatīt to ar neapbruņotu aci; tā lido gaišā mēnesnīcā .. . Tipa un piederības zīmes nav skaidri redzamas.

—    Izšaujiet signālraķetes! Četras sarkanas raķetes! Ja tā atrodas uz mūsu viļņa, pilots sapratīs, ka jāseko jums.

Pagāja dažas sekundes. Nakts iznīcinātāju komandpunktā iestājās nomācošs klusums. Neviens neiedrošinājās gandrīz pat elpot. Kaut kur tikšķēja pulkstenis. Uz ekrana bija redzams, ka gaismas plankumi saplūduši oranžkrāsas aplī.

Makarovs pārvilka ar roku pār matiem. Viņš šaubījās, vai lidmašīna sekos uzaicinājumam nolaisties. Pēc viņa domām, šī bija viena no abām amerikaņu lidmašīnām, tā pati, kas vairāk nekā pirms stundas dienvidos no Elandes pazuda no poļu radarstacijas ekrana. Otra lidmašīna pusceļā starp Servi un Farē izdarīja viražu tālu aiz padomju gaisa telpas robežas. Ari tā vēl bija saskatāma uz milzīgā ekrana — tās atrašanās vietu norādīja zils gaismas punkts. Ko tā tur darīja? Ko vēl gaidīja?

Pulkvedis lauzīja galvu. Viņš vēl nenojauta, ko ar savu iebrukumu grib panākt pirmā lidmašīna, kas patlaban taisījās šķērsot Serves piekrasti. Bez šaubām, te vajadzēja enerģiski iejaukties. PSRS centralais pretgaisa aizsardzības komandpunkts nedeva nekādus norādījumus. Makarovs tos arī nogaidīja. Uralu piekājes klinšu bunkuros par katru atsevišķu lidmašīnu daudz neprātoja. Tur tās tikai reģistrēja, savācot ziņojumus no visiem trīsdesmit tūkstošu kilometru garās gaisa robežas komandpunktiem, un no šiem mozaīkas akmentiņiem tad veidojās kopīga attiecīgas situācijās aina. Katrā atsevišķā rajonā par visu atbildīgs bija vienīgi turienes komandieris; tā tas bija arī šai 800 kilometru garajā Baltijas sektorā. Ja pazemes centrāle saņemtu pārāk daudz brīdinājuma signālu un lielajā vispārīgās situācijās kartē parādītos vesels bars svešu lidmašīnu, pretgaisa aizsardzības komandpunkts rīkotos zibenīgi ātri, jo tad Padomju Savienībai draudētu gaisa uzbrukums vai arī atomu karš. No angariem tad izripotu tūkstošiem virsskaņas iznīcinātāju, ar radaraparatiem vadītās zenitbaterijas izslietu gaisā savus stobrus, augšup drāztos atvairīšanas raķetes, reaktivie bumbvedēji paceltos prettriecienam un balistiskie tālšāviņi šņākdami pamestu savas rampas, lai visgarām PSRS robežām iznīcinātu tur ierīkoto svešo atbalsta punktu ķēdi…

Tad sāktos trešais pasaules karš. Jau pirmajās dienās ietu bojā miljoniem cilvēku. Lūk, tieši tādēļ, lai tas nekad neizceltos, lai nekad nenonāktu tiktāl un ienaidnieks neiedrošinātos uzbrukt, te atradās viņš un viņa biedri. Un tādēļ arī vajadzēja ātri un nepiekāpīgi reaģēt uz katru robežas pārkāpšanu, rīkoties enerģiski un pamatīgi sadot iebrucējam. Tikai tad, ja viņpus Atlantijas okeana sapratis, ka nav nozīmes lūkoties uz šo pusi, ka padomju aizsardzības sistēma funkcionē gluži labi un bez traucējumiem, tikai tad, ja Amerikas ģenerālštābā virsnieki to aptvers un nemitīgi saņems tam apstiprinājumu, tie nevēlēsies doties uzbrukumā. Lai arī cik stiprs tiem būtu vilinājums pirmajiem uzsākt karu, taču, ja viņš, Makarovs, šodien tiem no jauna pierādīs, cik apšaubāmas ir iespējas izlauzties cauri padomju gaisa aizsardzības lokam, viņš ietekmēs to turpmākos lēmumus un dos vēl vienu argumentu tiem amerikaņu virsniekiem, kas joprojām žvadzina ieročus.

Skaļrunī atskanēja kāda balss: — Biedri pulkvedi, lidmašīna nemaina kursu! Tā' neievēro pavēli nolaisties, bet aizlido Baltijas jūras virzienā!

—    Piespiediet nolaisties!

—    Tieši tā, piespiest nolaisties, — balss atbildēja.

—     Izšaujiet signālraķeti lidmašīnas priekšgalā! — komandieris īgni piebilda. — Un, ja tā pretojas, — atklājiet uguni!

Atkal īsu bridi valdīja klusums. Makarova skatiens kavējās pie ekrana. Viņš bija atbildīgs, lai šī astoņi simti kilometru garā gaisa robeža netiktu pārkāpta. Jānovērš jebkurš uzbrukums. Tikai tad, ja Toljušins piespiedīs svešo lidmašīnu paklausīt, briesmas būs atvairītas; tikai, tad izdosies arī pretiniekam iedvest respektu . . . Piemiedzis acis, pulkvedis vēroja oranžkrāsas plankumu, kas izslīdēja cauri svītrām ap Serves piekrasti un pēc tam lēnām pagriezās uz rietumziemeļ- rietumiem; pulkvedis redzēja arī gaiši zilo punktu astoņdesmit kilometrus uz rietumiem — uz 58. platuma grada. Ko gan šī otra lidmašīna tur darīja? Vai nevajadzētu paziņot pa radio uz to lidostu, no kuras šīs lidmašīnas pacēlušās, un pavēstīt amerikaņu štabam, kas šeit notiek? Tad būtu nodrošināta labāka kontrole nekā toreiz — Liepājas notikuma laikā.

Pēkšņi atskanēja telefona zvans. Adjutants nocēla klausuli, pateica pāris vārdu un pasniedza to pulkvedim: — Tur runā no valsts drošības dienesta.

Makarovs piespieda membrānu pie auss. — Makarovs, — viņš teica.

—     Te kapteinis Fursovs no Kuresāres, — raportēja otrais. — Biedri pulkvedi, mēs uzzinājām, ka sveša lidmašīna ielidojusi Rīgas jūras līcī. Vai jūs nevarat pateikt, ko tā tur dara un kādi tai nolūki?

—     Nē, nevaram, — komandieris atbildēja. — Tā bēg. Mēs to vajājam.

—     Man uzdots paziņot, ka gaidām ierodamies kādu ārzemju aģentu. Cik mums zināms, to izsēdināšot kaut kur Servē. Tuvāk mēs neko nezinām. Lūdzu, ziņojiet mums, ja šī svešā lidmašīna eventuāli pārlido Servi.

—    Tā tikko pārlidoja, — Makarovs attrauca. Viņā auga dusmas. — Kapteini Fursov, kāpēc jūs neinformējāt mani agrāk? Ja būtu zinājis, kāds ir šīs lidmašīnas nolūks, tad tiktu aiztaupīts daudz pūļu.

—     Biedri pulkvedi, mums patiesi ne prātā nenāca domas par izpletņu lēcēju. Mēs bijām pārliecināti, ka tāpat kā pagājušo reizi to krastā izsēdinās kāda zemūdene. Tāpēc mēs vispirms sazinājāmies ar jūras kara flotes vadību un lūdzām, lai piekrastes ūdeņus…

—    To vajadzēja darīt zināmu arī kara aviacijai!

—    Jums tas būtu paziņots šīsdienas apspriedē Ku- resārē, biedri pulkvedi, — atbildēja valsts drošības dienesta kapteinis, — bet, diemžēl, jūs priekšlaikus aizsauca.

Makarovs klusēja; viņš šos vārdus uzskatīja par atrunu.

—     Es tikai gribētu zināt, vai jūsu pilots, kas vajā svešo lidmašīnu, virs Serves vai arī varbūt citur, iev ērojis kaut ko tādu, pēc kā varētu secināt, ka tas arī noticis.

—    Jūs domājat — vai viņš redzējis izpletņu lēcēju?— komandieris vaicāja. — Nē, jo tad jau viņš būtu ko teicis un mēs to savukārt darītu zināmu jums. Gluži pretēji nekā jūs, kapteini Fursov, mēs lielu uzmanību pievēršam ciešai sadarbībai.

—     Mēģiniet, lūdzu, saprast, kāpēc es jums zvanīju, — Fursovs teica. — Esmu norūpējies. Mani jau- dis, kas Servē sagaida šo cilvēku, nupat kā dzirdējuši lidmašīnas rūkoņu, bet neko nav varējuši saskatīt. Sī pussala taču ir trīsdesmit kilometru gara, tikpat kā neapdzīvota un arī nepārskatāma, īpaši naktī.

—     Nu, par tādām lietām jārūpējas jums, — pulkvedis noteica un atdeva klausuli atkal adjutantam, kas kapteinim Fursovam vēl centās šo to paskaidrot: _ Iedomājieties Servi kā pudeli, biedri kaptein, — lidmašīna pārlidojusi tās kaklu apmēram trīs kilometrus lejpus visšaurākās vietas.

No skaļruņa atskanēja Toljušina balss: — Es devos uzbrukumā un sašāvu tai labā borta ārējo motoru. Motors sāka degt, bet viņiem to izdevās tūlīt apdzēst… Biedri pulkvedi, tas ir amerikanis! Uz spārna skaidri redzama balta zvaigzne … Lidmašīna samazina ātrumu, tā zaudē augstumu! Nu tā atkal manevrē! … Tai tuvojas iznīcinātājs numur divi… Amerikānis izšauj … Tas atbild! Numur divi apvēršas. Vienu acumirkli, es sazināšos ar numur divi … Biedri pulkvedi, numur divi ziņo, ka trāpīts stabilizators. Iznīcinātājs numur divi vairs nespēj manevrēt. . .

—     Paziņojiet tam, lai atgriežas! — Makarovs pavēlēja. — Lidmašīnai numur divi — atgriezties lidlaukā. Vai ienaidnieks labi apbruņots?

—    Liekas, tam astē ir automatisks četru stobru ugunspunkts. Šauj labi, nolādētais!

Pulkvedis pārdomāja, vai būtu taisnīgi likt uz spēles savu labāko viru dzīvības. Vai kauju nevajadzētu pārtraukt? Galu galā svešā lidmašīna jau saņēmusi pamatīgu Toljušina vadītu triecienu, tā jau stipri cietusi, tātad guvusi krietnu mācību. . . Vai amerikaņiem nebūtu jau skaidrs, ka šai sektorā tiem nav iespējams ielauzties? — Ieturēt distanci! — pulkvedis uzsauca. — Apšaudiet to no iespējami lielāka attāluma!

Tas tomēr nebija nekāds atrisinājums. Amerikaņa lielgabali spēja šaut tikpat tālu kā pašu, bez tam Toljušina iznicinātāji atradās lidmašīnas gaisa strāvā. Laiks pagāja, un arvien tuvāk nāca divpadsmit jūdžu robeža.

—     Es uzbrukšu no priekšpuses, — atskanēja eskadriļas kapteiņa balss. — Priekšpusē lidmašīna nav apbruņota.

—     Labi, — atbildēja Makarovs, — pamēģiniet! — Viņam likās, ka nav vairs nozīmes vilcināties. Amerikanis bija spiegs, to pierādīja viņa dažādie maldināšanas manevri; liekas, ka tas Servē izsēdinājis kādu diversantu; turklāt tas nebija ievērojis uzaicinājumu sekot un sašāvis vienu padomju iznīcinātāju. Tas deva viņam, Makarovam, tiesības dzīt to pāri robežai kā banditu, kas pieķerts nozieguma vietā. Kauja ilgs varbūt ne piecas, bet visas desmit minūtes, līdz tie nokļūs zviedru ūdeņu tuvumā pie Gotska-Sandē. Pulkvedim bija skaidrs, ka Rietumi sāks briesmīgi kliegt, ja amerikaņu lidmašīna nogāzīsies Baltijas jūrā, un, jo tālāk viss norisināsies no padomju piekrastes, jo šī klaigāšana būs skaļāka …

No lidlauka ziņoja, ka iznīcinātājs numur divi nogāzies. Pilotu virsleitnantu Vedeņejevu izvilkuši no kūpošām drupām noasiņojušu un smagi apdegušu; viņa dzīvībai draudēja briesmas.

—    Toljušin, — Makarovs sacīja, — izlietojiet visus līdzekļus!

Tūlīt ari augstuma skalas rādītājs noslīdēja zem 30 metriem, un svešā lidmašīna izzuda no radara uztveres rajona. Sarkanais punkts uz ekrana izdzisa, palika tikai mazs, dzeltens plankums. Makarovs pacēla galvu, un deguna violetā ēna pārslīdēja viņam pār vaigu. Vai Toljušinam bija izdevies? Vai varbūt viņš cietis neveiksmi? Vai nu Toljušins uzvarējis, vai arī aizdzinis ienaidnieku ievērojami tālu… Ko nozīmēja šī pēkšņā augstuma rādītāja krišanās?

—    Nikolaj Andrejevič, — pulkvedis sauca mikrofonā, — kas noticis?

Nekādas atbildes. Radiotelefonā tikai šņāca.

—     Kas gan tur varētu būt atgadījies? — adjutants jautāja.

—    Viss iespējams, — Makarovs noteica.

No skaļruņa nāca smalka sanoņa. Virsnieki klausījās. Tā svilpo ledains ziemas vējš, mezdams pret logu rūtīm sniega kristālus; tā svilpo šāviņš, šķeldams gaisu… Tad bija dzirdams pakluss tarkšķis, kas pārtrūka, sākās atkal, pārtrūka atkal un izskanēja gluži kā tālas ložmetēju rejas.

—     Izsauciet lidmašīnu numur trīs! — Makarovs pavēlēja. Viņš smagi elpoja, ar visām domām kavēdamies pie saviem vīriem, kas tur laukā blāvajā mēness gaismā virs bangainajiem viļņiem cīnījās uz dzīvību un nāvi … Vēl arvien telpā bija dzirdama smalkā sanoņa. Ekrāns spokaini mirgoja, mezdams zaļganu atblāzmu pret kailajām betona sienām. Pulkvedim šķita, it kā visapkārt dvestu kapa vēsums.

Kad leitnants Martins aizcirta aiz sevis durvis, visi pasažieri bridi palika kā mēmi. Briesmīgais atklājums un Martina draudi nošaut ikvienu, kas pretosies, apstulbināja viņus . ..

Makoleja dūres lēni noslīga lejup. Ak dievs, .vai arī šis trieciens vērsts pret viņu? Vai ari tas saistīts ar to pašu sazvērestību? Vai tiešām tie grib viņu šai lidmašīnā iznīcināt arī fiziski? Viņš negribēja un nevarēja tam ticēt. Vienalga, kā ari «lielais trīspadsmitnieks» izturējās pret viņu — tas nu bija par daudz, tā tie nedarīs. Tā būtu slepkavība! . .. Nolādēts, viņš jau pieļāva domu, ka tiem padomā kāda blēdība, un tomēr negribējās ticēt, ka tie varētu izlietot tik rupjus līdzekļus. Bet kas to lai zina?… Grīļodamies viņš devās atpakaļ uz savu sēdekli, smagi atkrita tajā un aizklāja rokām seju. Viņš nevēlējās nekā vairs ne dzirdēt, ne redzēt, ne domāt, tikai ilgojās pēc miera. Prezidentam pēkšņi kļuva skaidrs, ka viņš ir par vecu, lai ilgāk izturētu šo pretīgo ciņu. Ja viņš šodien vēl to pārcietīs, tad pavilks zem visa svītru, — tā viņš klusībā sev svēti apsolīja. Viņš pāries pie sabiedrības «L'ni- ted-Aircraft» un darīs to viens pats brīvprātīgi. Tur viņu saņems ar atplestām rokām, jo šai varenajai sabiedrībai nepiederēja vēl neviena vadāmo šāviņu nozare. Viņš ies turp un savu patstāvību pārmainīs pret mierīgu mūža vakaru … ja tik šodien vēl to visu pārcietīs. — Pietiek, zēni, — vai dzirdat? — viņš murmināja. — Jūs esat savu panākuši. Izbeidziet tagad — vai dzirdat? — Prezidenta bālās lūpas kustējās.

— Bez šaubām, viss noskaidrosies, — Dr. Spensers nesakarīgi runāja. — Neuztraucieties, ser! Bez šaubām . .. viss .. . noskaidrosies. — Doktors nebija spējīgs skaidri domāt. Smadzenēs kā atskabarga bija ieķēries kāda sludinājuma saturs, ko viņš beidzamajās dienās pa pusei neapzināti bija bieži lasījis. Šis sludinājums bija ievietots divos aviacijas laikrakstos, nejauši blakus «MAC» reklāmām; to bija ielikusi firma, kas piedāvāja radioaparatus, un tas skanēja šādi: «Pirms gada nogrima tvaikonis «PR1NCESS VICTORIA» ar 133 pasažieriem. Lai gan katastrofa notika tikai 20 jūdzes no krasta, glābšanas lidmašīna ieraudzīja kuģi par vēlu,

jo starp kuģi un lidmašīnu nebija iespējams nodibināt radio sakarus . . .» Šis teikums kremta viņam sirdi.

—    Neuztraucieties, ser, — Spensers teica un domāja: «Pirms gada nogrima… ar 133 pasažieriem. Lai gan katastrofa notika netālu no krasta, to ieraudzīja . . . par vēlu.» Sekretaram klabēja zobi un likās, ka gar mugurkaulu berztos ledus drumstalas; viņš sakņupa uz priekšu. Ak, tas bija briesmīgi! Viņš šausmās nodrebi- nājās. Spenseram šķita, ka tam kāds grūž starp ribām nazi, tad pagriež to, ak! — Lai gan katastrofa notika netālu no krasta, — viņš čukstēja un pēkšņi iekliedzās: — Nē! Nē! Es negribu! Laidiet mani laukā! A-ā- ā! Es gribu tikt laukā! Es negribu noslīkt…

—    Apsēdieties! — Lojs pavēlēja. Kapteinim likās, ka visi raugās uz viņu, gaidīdami palīdzību. Viņš šeit bija vienīgais virsnieks un tāpēc arī zināmā mērā par visu atbildīgs. — Nosēdieties katrs savā vietā!

Kapteinis piegāja pie sekretārā, uzlika abas rokas tam uz drebošajiem pleciem un lēnām nospieda atpaka] sēdeklī. Dr. Spensers sabruka un šņukstēja kā bērns.

—    Nāc, Edij, — kapteinis sacīja, — iesim uz priekšgalu!

—    Nekādā ziņā, — Dorisa sauca, — viņš šaus! Viņš taču šaus! …

—    Ak, nieki, — Lojs attrauca. Viņam likās, ka beidzot sapratis, kāpēc Šerps-padevies, kāpēc tam pirmīt nav izdevies neko panākt. Martins droši vien bija piedraudējis ar pistoli, — un to civilists nespēja izturēt. — Nāc, Edij! Es iešu pirmais. Viņš taču nebūs tik traks, ka šaus uz sabiedrotas valsts virsnieku. Nu, nāc!

Bet Šerps nekustējās ne no vietas. Viņš pat nepaskatījās uz Loju, bet, galvu nokāris, stāvēja sāņus, blakus durvīm.

—    Tu nedrīksti tagad zaudēt dūšu, — Lojs centās to iespaidot. — Mēs vēl neesam sakauti! . . . Tikai nedrīkstam vairs zaudēt laiku. Es iešu pirmais, uz mani tas nešaus.

353

—    Palieciet, — Dorisa lūdza, — viņš to noteikti darīsi Viņš ir ārprātīgs… Vai tad jūs neredzējāt viņa seju? Viņš šaus uz katru, kas vien ies laukā… Palieciet taču!

23 - V. Srelcrs

—    Ja es palikšu, tad šaus uz mums visiem. Un ne ar tik sīkiem niekiem… — viņš izvilka savu pistoli,

—       bet gan ar automatiskajiem lielgabaliem. Edij, še tev mans ierocis! Ņem to! Ej tu aiz manis! Ja šis neizprotamais cilvēks patiešām gribēs uz mani šaut, tad dod pretī, to viņš būs pelnījis.

Lidmašīna sasvērās uz sāniem. Lojs paspēra pāris nedrošu soju, atstreipuļodams pret bakborta logu un pieskardamies vēsajam stiklam. Pēkšņi tam likās, ka motori sāk dārdēt stiprāk. «Vai piloti kāpina ātrumu? Tādā gadījumā iet uz dzīvību un nāvi un jārīkojas aši…» Kapteinis redzēja, ka Šerps saļimst, pistole izslīd tam no rokas un aizripo pa grīdu. — Cel augšā, — Lojs kliedza, — tā ir uzvilkta!

Turēdamies pie durvju roktura, Šerps mēģināja uzrausties kājās, bet atkrita atpakaļ un atkal saļima.

—    Tam — tam nav vairs nekādas nozīmes, Richard, — viņš stomījās.

—    Tu nedrīksti zaudēt dūšu! Celies augšā!

Šerps šņukstēja. Viņš redzēja drauga nikno seju.

—    Mana dzīve ir galā tā kā tā, — viņš klusu teica.

—   Tā ir beigusies. «FIB» man jau uz pēdām. Martins ir okšķeris … Tie zina visu. Ar mani ir beigas, Richard .. , Tici, ar mani nu reiz iT beigas.

Lojs pastūma Ediju pie malas, viņš nekā nesaprata. Ko gan līdz šāda pļāpāšana! — Nerādies acīs, ja tu esi tik gļēvs, — viņš izgrūda. — Es eju viens!

Kapteinis atrāva durvis; te piepeši no mugurpuses viņu apkampa un turēja ciet kādas rokas. — Paliec šeit! — Dorisa Grēve čukstēja tam pie pašas auss.

—    Paliec! Paliec! Tu nedrīksti iet, viņš tevi nonāvēs, tev jāpaliek pie manis . ..

—     Laid mani! — Lojs izdvesa, bet Dorisa turēja viņu ciet. Gaitenī atskanēja šāviens. Lode kaut kur atsitās un draudoši sīca. Kapteinis vilcinājās, un meitenei izdevās viņu atvilkt atpakaļ.

Tikko Rekss Martins bija apsēdies pie uguns vadāmās ierīces, gaiteņa galā atvērās durvis. — Laid man iet! — viņš dzirdēja saucam vīrieša balsi un secināja, ka kāds no pasažieriem nolēmis neievērot viņa bridi-

nājumu un atstāt kluba kabini. Leitnants saliecās uz priekšu un izšāva pret griestiem, uzmanīgi vērdamies pāri uguns vadāmajai ierīcei, lai redzētu, vai šāviens ietekmēs tos. Ja ne, viņš šaus daudz trāpīgāk.

Šāviens tomēr pasažierus bija ietekmējis. Neviens vairs neparādījās durvīs. Martins nolika kūpošo ieroci blakus ekranam un ieslēdza radaraparatu, šo maģisko aci, ar kuru viņš varēja novērot aizmuguri un ieraudzīt sarkano uzbrucēju. Viņš pārliecās pār ekrānu, ieelpodams tikko manāmu pulvera smaku, kas plūda no pistoles stobra; tā bija patīkama smarža, kas stāstīja par cīņām, karavīru dzīvi un rupju varu. Leitnanta slaidās rokas slīdēja pār pogām un svirām — un radara ekrāns iemirgojās.

Martinu tomēr traucēja vaļā palikušās kluba durvis. Tās, lai arī klusu, nemitīgi šūpojās šurp un turp, padarīdamas viņu nervozu. Viņš nojauta briesmas. Kuru katru mirkli te varēja iedrāzties kāds no dumpīgajiem pasažieriem un viņam uzbrukt! Pametis skatienu uz elektronisko ekrānu, leitnants redzēja, ka no krievu puses pagaidām vēl briesmas nedraud. Uz ekrana nekas nebija saskatāms. Bet stāvoklis varēja mainīties. Tālab arī viņš aši pietraucās kājās un devās meklēt bortmechaniķi; apkalpot šo ierīci un atvairīt uzbrucējus patiesībā jau arī bija mechaniķa pienākums. Tad Martins viņu šai darbā spētu aizsargāt no dumpiniekiem. Viens pats viņš nevarēja visu veikt.

Mike O'Konors, satinies olivkrāsas armijas segā, gulēja savilcies uz apakšējās kojas. Martinam ienākot, viņš paklusu krāca. Leitnants atvilka nost segu. — Celieties augšā! — viņš teica. — Nu, kas ir?

O'Konors nekustējās.

— Pietiek tēlot slimo! Augšā, jūs gļēvuli!

O'Konors mirkšķināja acis. — Nevaru, leitnant, — viņš neskaidri nomurmināja. — Es neturos uz kājām. Man ir vēdergraizes. Drudzis .. .

Martins neticēja. Viņš paraudzīja Mikes pieri — tā bija vēsa. Leitnantam niezēja pirksti, bet viņš domāja, ka ar O'Konoru nevar rīkoties tā kā ar Bartolomeiu. Mike bija cietāks rieksrts, un tā ātrās dusmas pazina visi. Ja tas patiešām bija vesels, tad noteikti sitīs pretī

un Martins paspēlēs. Stāvoklis bija arī par nopietnu, lai drīkstētu zaudēt tik daudz laika.

— Ejiet pie darba! — Martins beidzamo reizi pavēlēja. — Celieties augšā! Ejiet pie uguns vadāmās ierīces!

O'Konors tikai vaidēja.

Leitnants izņēma no kabatas atslēgu saišķi un sāci ja: — To jūs vēl nožēlosiet. Jūs esat apcietināts. Mēs vēl runāsim pie kara tiesas. — Tad viņš aizgāja.

Apkalpes kabine bija aizslēdzama, jo lidotāji te bieži ieslēdza savas mantas, it īpaši kad lidlauka kalpotāji ieradās apkopt lidmašīnu. Rodnejam un Martinam bija katram sava «Yale» sistēmas slēdzenes atslēga. Martins aizvēra durvis un apgrieza divreiz atslēgu. Tad viņš devās atpakaļ uz pilotu kabini.

Kapteinis sakoda zobus; varēja redzēt, ka viņam raustās vaigu muskuļi. Dorisa Grēve turēja viņu ciet. Nekad viņš nebūtu ticējis, ka šai maigajai meitenei ir tik daudz spēka. Cik ļoti viņa baiļojās, cik ļoti viņa tam uzticējās! Bija reizē slikti — un arī labi. Dorisas klātbūtne kavēja viņu kaut ko darīt, bet viņš izjuta prieku par tās tuvumu. Tā izjauca viņa nodomus, taču skaidrāk par visiem vārdiem viņš saprata, ka tā mīl viņu. Un Lojs arī zināja, ka šoreiz tas nav tikai flirts; Dorisa juta pret Richardu to pašu, ko tas pret viņu.

—    Paliec! — viņa lūdzās. — Vai arī ļauj man iet pa priekšu! — Tās pieskārieni padarīja viņu gluži nevarīgu un lika uz kādu mirkli aizmirst briesmīgo stāvokli, kādā viņi visi atradās. Beidzot taču viņam vajadzēja atraisīties no tās rokām.

—    Lūk, lūk! … — sauca Dr, Spensers, rādīdams laukā pa logu. — Kas tas ir? Ko tas nozīmē?

Lojs pavērās ārā un ieraudzīja četras sarkanas signālraķetes. Tās ātri krita lejup, izdzisa, nogrima .. . Tālāk vēlreiz uzdzirkstīja četras sarkanas raķetes. Kapteinis nojauta, ko šis signāls nozīmē. «Padomju iznīcinātāji uzaicina lidmašīnu «Astoņi-seši-nulle» nolaisties! Ja Rodnejs tagad nepaklausa, — tie šaus. Bet nekas neliecināja, ka lidotājs to darīs, — motori dārdēja arvien spēcīgāk. Padomju iznīcinātāji tagad šaus uz Do- risu, uz viņu pašu, uz apkalpi, uz vainīgiem un nevainīgiem, uz visiem, kas atrodas lidmašīnā.»

Ko viņš vēl varēja darīt? Ienāca prātā doma vismaz aizkavēt, lai amerikaņu lidotāji nešautu pretī. Lielgabali jāpadara nelietojami! Tiklīdz Rodnejs ieraudzīs, ka lidmašīnas astē ierīkotais ugunspunkts nefunkcionē, viņš vēlākais pēc pirmā krievu raidītā šāviena padosies. Tad visrņaz nenotiks gaisa kauja, tiks novērsts visļaunākais — ja tikvien izdotos sabojāt šo uguns- punktu. Bija iespējams padarīt to kaujai nederīgu. Lojs atcerējās elektrisko kabeli, kas stiepās cauri lidmašīnas pakaļgalam. Tā bija šo četru automatisko lielgabalu dzīvības artērija. Pārgriezt šo kabeli droši vien nebija grūti.

—    Visiem piesprādzēties, — viņš rīkoja. •— Arī tev, Dorisa, lūdzu … Var notikt, ka mēs drīz vien nolaižamies. Esiet mierīgi, es tūlīt būšu atpakaļ!

Lojs izgāja gaitenī un prātoja, ar ko gan varētu pārgriezt kabeli. Naža viņam nebija. No mazgājamās telpas nāca Patricija. — Mis Binčija, vai jums nav nazis? — Lojs jautāja.

Tā viņu neizpratnē uzlūkoja.

—    Ejiet tūlīt uz savu vietu, — viņš sacīja, — un stingri piesprādzējieties!

Sliktākajā gadījumā kabeli varētu arī pāršaut, taču tas bija riskanti. Kaut kur tomēr jābūt kādam rīkam.. . Lojs skatījās apkārt. Neliela vēja pūsma pakustināja garderobes telpas aizkaru. Tur atradās saiņi. No lielākā čemodānā pretī raudzījās kāda zobena rokturis. Ar vienu rāvienu Lojs izvilka zobenu, Asmenis bija briesmīgi ass, tikai par garu; šaurajā tunelī ar to nevarēja neko iesākt. Lojs iegrūda asmens galu durvju spraugā un mēģināja to nolauzt, taču platais, zilgani vizuļojošais tērauds saliecās un atkal atsperīgi iztaisnojās. Nolādēts! Viņš nometa Makoleja trofeju uz grīdas, uzkāpa uz tās ar abām kājām, satvēra to aiz roktura un raustīja šurp un turp. No lielā sasprindzinājuma viņš dobji vaidēja …

Aiz viņa atskanēja soļi. — Ko tu dari? — kāda baiļu pārņemta sievietes balss klusi vaicāja.

—    Ej atpakaļ, Dorisa, — kapteinis čukstēja. — Es tev paskaidrošu vēlāk… Te tev nav ko darīt. Ej at- pakaj un stingri piesprādzējies . .. Nolaižoties būs spēcīgs grūdiens, tāpēc krietni atbalsties kājām pret grīdu, vai tu dzirdi? Ak, šis nolādētais daikts! Es tūlīt būšu atpakaļ. Ej! Tev tagad jāpaklausa.

Asmenis pārlūza.

Kapteinis ar pleciem pa priekšu iespiedās tumšajā ūķī un nogūlās uz brangām. Viņa kabatas baterijas gaismā kabeļa bakelita apvalks spīguļoja bāli sārtā krāsā gluži kā neiedomājami resna un gara slieka. Lojs pacēla zobena galu, kas nu izskatījās līdzīgs dārznieka nazim, un izstiepa to rokā tik tālu, līdz ierocis atsitās pret griestiem. Ik sekunde bija svarīga. Kuru katru acumirkli cauri kabelim varēja sākt plūst strāva, kas iedarbinātu motorus, pavērstu lielgabalu stobrus šāvienam un ar labi tēmētu zalvju kārtu uzsāktu liktenīgo kauju.

Viņš neskaidri nojauta, ka Dorisa ielīdusi līdzi viņam tunelī. Tā raizējās par viņu; šīs domas Loju pacilāja, viņš juta sevišķu maigumu pret meiteni un zināja, ka viņam nebūtu spēka to sūtīt projām. Tā gribēja viņam palīdzēt. Lojs cirta ar zobenu. Bāli sārtais bakelita apvalks pārlūza un atklāja veselu raibu vadu mudžekli. Viņš tūdaļ saprata, ka vajadzēs cirst desmit vai piecpadsmit reižu, lai pārcirstu visas šīs stieples līdz ar elastīgo izolācijās materialu. — Uzmanību, Dorisa, — viņš teica, no jauna pacēlis zobena galu.

— Stāt! — kāds no tumsas kliedza. — Ko jūs tur darāt?

Lojs apgriezās apkārt un ļāva asmenim noslīgt. Viņa seju ķēra gaismas kūlis, un apžilbis viņš aizvēra acis.

Drīz pēc tam, kad bija uzliesmojis zaļais signāls, kas nozīmēja «būt gatavam», kāds taustīdamies ienāca tunelī. Sākumā Ungerns-Šternbergs domāja, ka te atrodas kāds no apkalpes, kas grib viņam vēl kaut ko pateikt, varbūt nodot jaunu rīkojumu, kas tikko saņemts no Firstenreitas. Bet, kad šis otrais ļāva kādam smagam priekšmetam cirsties pret sienu, baronā pamodās aizdomas. Sekoja vēl cirtiens. Šternbergs uzspieda savu bateriju un ieraudzīja angļu kapteini, kas viņu pirms pāris stundām kluba kabinē tik stingri bija pārklaušinājis. Ko tas gribēja? Vai atkal kaut ko okšķerēja? Vai varbūt tas bija sabotieris? Rodnejs bija jau viņu brīdinājis no pasažieriem! Aiz angļa stāvēja kāda sieviete; Patricija tā nebija.

—    Ā, inženiera kungs, — jūs gribat lēkt? — barons dzirdēja kapteini jautājam, un tūlīt tam uzsauca:

—    Vācieties pie velna! Ko jūs tur darāt?

—    Jūs gribat lēkt? Tas nenotiks! Jūs paliksiet šeit un nelēksiet!

Anglim rokā bija plats, dīvaini izrobots nazis, un tagad Šternbergs ari saprata, ko tas ar šo ieroci darīja-: tas mēģināja sabojāt kabeli — viņa kabeli, pie kura atradās signalspuldzīte. Vēl zaļā uguntiņa dega, bet, ja šis nelietis nepārstās cirst pa stieplēm, tad sakari ar pilotu kabini pārtrūks un viņš vairs* nezinās, kad jālec. Ja viņš nolēks kaut dažus mirkļus par vēlu, var gadīties, ka viņš noslīkst. Kapteinis apdraudēja visu viņa pasākumu. — Lieciet nost nazi! — barons izgrūda.

—     Nazi nost, citādi šaušu! — Lai savus draudus apstiprinātu, viņš meklēja pēc pistoles, kas atradās aiz zābaka stulma.

—   Stāt! — skanēja atbilde. — Rokas augšā! Paceliet rokas!

Meitene iekliedzās.

Šternbergs saprata, ka cīņa ir uz dzīvību un nāvi. Viņam vajadzēja rīkoties pirmajam. Vēl dega zaļā uguntiņa, bet tā nedegs ilgi. Te bija nodevība, un tāpēc jādara viss, lai to novērstu. Viņš izrāva pistoli un izšāva. Pēc otrā šāviena nodzisa kabatas baterija un kaut kas — laikam gan nazis — nosvilpa cieši pār viņa galvu. Šternbergs šāva tumsā, ierocis lēkāja viņa rokā. Vai šāva arī pretī, to viņš nezināja. Pēc sestā vai septītā šāviena no tuneļa gala atskanēja satricinošs kliedziens; barons saprata, ka lode ķērusi meiteni. Tad pistole tikai noklikšķēja, jo magazīna bija tukša.

Kad barons atkal paskatījās uz spuldzītēm, viņš izbijās, jo dega sarkanā. Nekavēties! Lēkt! Gandrīz automātiski viņš izdarīja veselu virkni kustību, kuras pamatīgi bija apguvis Firstenreitā. Lūka grīdā atvērās uz leju, tajā iesitās lidojuma saceltais vējš, un viņš izlēca laukā septembra naktī. Svilpjošā gaisa strāva aizrāva viņam elpu. Ieslīpā gaitā gluži kā izmesta bumba viņš aizdrāzās pāri neparasti gaišajai zemes strēlei. Tad nāca gaidītais grūdiens, un pār viņu nočaukstēja izpletņa zīds. Krišanas augstums nebija liels, viņš to aplēsa — apmēram piecdesmit līdz sešdesmit metru. Kaut kur sāņus dūca motori. Šī nejaukā gaisma! Viņš pavērās augšup. Pilnais mēness spīdēja pavisam skaidri, pavairodams briesmas tikt atklātam. Izpletnis gan maskēšanās nolūkā bija darināts no tumši pelēkas drēbes. «Nakti tas gandrīz nav redzams,» tā bija teicis lektors Firstenreitā. Gandrīz, ha-ha! Ko tas līdzēja, ja kāds Ivans viņu gandrīz neredzēja? … Kāpēc gan Rodnejs nebija paklusinājis motorus, kāpēc viņš nešķērsoja šo pussalu nedzirdamā planējošā lidojumā, kā bija paredzēts? Bet diez vai troksni kāds saklausīs. Zemes strēle bija maz apdzīvota, un ļaudis jau pieraduši pie lidmašīnu rūkoņas, jo Sāremā salā atradās daudzi kara aerodromi.

Barons lūkojās lejup. Viņš šūpojās trīsdesmit metrus virs zemes, vēl atlikušas sešas sekundes laika. Bet — kas tas? Ieslīpi zem labās kājas pirkstgaliem mirdzēja viļņi. Jūra, bangas? Ausis saklausīja dobju šalkoņu. Vai viņš bija nolēcis par vēlu? Vai viņu dzina vējš? … Mēness gaismā viņš redzēja baltas putu svītras šķīstam pret slapjajām, mirgojošajām klintīm. Šternbergs traucās tieši uz turieni, velti mēģinādams pavilkt auklas, nobremzēt izpletņa kustības, — jūra tuvojās arvien ātrāk. Viņš šūpojās šurp un turp zem šā zīda zvana. Barons, protams, labi pārzināja visas metodes, kā regulēt svaru, jo tikai tādā veidā izpletņu lēcējs var vadīt savu izpletni. Taču šoreiz trūka laika. Jūra jau sniedzās pēc viņa. Barons pievilka kājas un sajuta sāpīgu sitienu. Tūdaļ gan viņš sataustīja dibenu. Uzšļācās ūdens, sāļš un netīkams tas spiedās mutē un degunā. Šternbergs pagrozīja kādu slēdzi, un josta nokrita. Mugurā ietriecās ledains vilnis, pārveldamies pāri. Barons atradās uz ceļiem dūņainajās smiltis, mēģinādams pieturēties pie glumajiem akmeņiem; viņam likās, ka būs te jānoslāpst… Rokas slīdēja atpakaļ …

Nē, viņš nedrīkstēja iet bojā. Barons piecēlās kājās. Slapjais kombinezons bija briesmīgi smags. Viņš paspēra pāris soļu, tomēr atpakaļ plūstošo viļņu straume grūda katru kāju uz savu pusi. Garām traucās putu vērpetes, šļakstīdamās viņam uz pakauša. Šternbergs pakrita, atsizdamies pret kādu asu zemūdens klints malu un izmisumā pieķerdamies tai. Tālāk nebija iespējams tikt. Atkal viņš ierija ūdeni un sāka rīstīties, juzdams, ka nepatīkami drebuļi iemetas roku muskuļos, tad pārskrien pār visu ķermeni. Pēdējos spēkus saņēmis, barons atgrūdās no klints, pārlīda pār gludajiem, ar dūņām pārklātajiem oļiem un, atka! uti atkal krizdams un alkatīgo viļņu apšļākts, sasniedza seklāku vietu piekrastē. Zobos šņirkstēja smiltis. Smagi elsdams, viņš beidzot nostājās uz zemes un šausmās pavērās atpakaļ… Izglābies.

Šternbergs dobji noklepojās. Kaut kur pāri viļņiem slīdēja izpletnis ar auklām un jostām; tā nedrīkstēja rīkoties, tas bija pret noteikumiem, jo kāds varēja izpletni atrast. Taču Šternbergs cerēja, ka bangu virpulī tas nogrims un pazudīs šai vētrainajā naktī. Viņš lūkojās uz ziemeļu pusi. Piekrastes līnija tur mazliet izliecās uz āru, un aiz kāpām uz kāda pakalna atradās maza, pussagruvusi bāka, kas likās pazīstama. Viņš saprata, ka nebūs grūti orientēties, ja tik kaut mazliet atgūs apziņu. Firstenreitā viņiem bija kastē ievietots Serves smilšu modelis, fotouzņēmumi no gaisa un topogrāfiskās kartes, bez tam viņam palīdzēs jaunības atmiņas, ja teoretisko zināšanu varbūt pietrūks. Nakts likās briesmīgi auksta. Labā roka, kurā atradās kompass, drebēja. Viļņi bija tālu krastā izmetuši dažādus priekšmetus un jūras augus, un vējš tos dzenāja uz visām pusēm … Oda pēc trūdošām zivīm . .. Barons līda pa irdenajām smiltīm, pāri tumšajiem ūdens augiem, blāvi vizošajām medūzām un viļņojošai kāpu zālei, juzdams, ka slapjums pamazām spiežas pie ādas. Zābakos šļakstēja ūdens. Viņam briesmīgi sala, bet tagad vajadzēja izturēt.

Aiz kāpām sākās līdzenas pļavas. Šternbergs iestūma tukšajā pistolē rezerves magazinu, ielaida lodi stobrā un tad aizbāza pistoli atkal aiz zābaka stulma. Saliecies viņš zagās tālāk uz zemes iekšieni. Redzamas pēdas aiz viņa nepaliks, jo mitrā zāle atkal pacēlās augšā. Viņš izvilka plakanu bakelita kārbu un izkaisīja no tās pulveri, kas neļāva suņiem saost pēdas. Pa kreisi, apmēram astoņi simti metru attālumā, pienaini baltas mēness gaismas apmirdzētas, pacēiās bākas drupas. Taisnā virzienā uz priekšu stiepās kāds dambis. Tagad viņš pilnīgi orientējās. Pirms daudziem gadiem viņš reiz brīvdienās kopā ar pāris klases biedriem bija atjājis uz šo pamesto nostūri. Viņi bija izlikuši slazdus, šāvuši ar gaisa pistolēm un saķēruši ar laso kādu mazu, neveiklu igauņu puišeli, kas nejauši gāja pa ceļu. Raudošo zēnu viņi bija kādu gabalu vilkuši sev līdz, tad piesējuši pie staba un beidzot, kad tas no bailēm vairs neizdvesa ne skaņas un šis joks ari visiem bija jau apnicis, atalgojuši to ar konfekšu tūtu. Tas noticis jau tik sen! Tie laiki jau pagājuši.

Šternbergs soļoja strauji. Bāka atradās tā līča dienvidu krastā, kurš dziļi iesniedzās zemes iekšienē un gandrīz atdalīja Servi no Sāremā salas. Bāka laikam bija celta 18. gadsimtā un jau tolaik, kad viņš to redzēja pirmo reizi, vairs netika izmantota. Otrais pasaules karš deva tai pēdējo triecienu. 1944. gada beigās fronte vairākus mēnešus atradās šai vietā; vēl tagad te varēja vērot aizgruvušas tranšejas, daždažādus rūsas saēstus metala gabalus un nezālēm pāraugušus iegruvumus, kur senāk bijušas vai nu granatu izrautas bedres, vai strēlnieku ierakumi. Te bija stāvējis vācu karaspēks, ar neticamu sīkstumu aizstāvēdams kairu senās vācu zemes pēdu. Barona zābaks aizķēra kādu dzeloņstieples gabalu. Zeme, pa kuru viņš tagad gāja, bija svēta.

Gabalu pagājis, Šternbergs apgriezās un paskatījās atpakaļ — ne visai augstu virs apvāršņa viņš pamanīja četrus sarkanus punktus, droši vien signālraķetes; patlaban tās krita lejup. Tad kāda starmeša baltais pirksts pārslīdēja zemu pāri jūrai. Priekšposteņu laivas! Viņam ienāca prātā, ka majors Fords bija teicis — gaisa ceļš esot drošāks, jo pēdējā laikā, kad daži cilvēki izsēdināti krastā ar gumijas laiviņām, novērota pastiprināta krievu piekrastes apsardzes laivu rosība. .. Visuma lidmašīnas apkalpe savu darbu nebija paveikusi nemaz tik slikti. Viņu izsēdināja aiz norādītās līnijas; ja viņš iekrita ūdeni un bija spiests vēl kādu pusstundu skriet, lai sastaptu biedru, kas viņu gaida, tad tas notika tikai tās klizmas dēļ, ko radīja angļa mīklainā izturēšanās.

Mēness pazuda aiz kāda mākoņa; tas bija labi, jo barons tuvojās dambim. Te briesmas kļuva lielākas. Pa dambi gāja ceļš no Karalas uz Jammu un tālāk līdz Svalferai Serves dienvidu galā. Nometies rāpus, Šternbergs līda uz uzbēruma pusi. Viņš gan neticēja, ka šai laikā kāds varētu būt uz ceļa, tomēr labāk bija uzmanīties. Kaut kur aizmugurē, vairākas jūdzes tālu jūrā, rībēja automātiskie lielgabali. «Ivans nervozē,» barons nodomāja. Viņu kratīja drebuļi.

Uz ceļa nemanīja nekādas dzīvības. Visapkārt val- dīja klusums. Tikai vējš dziedāja; bangu šalkoņa aiz kāpu virknes nebija vairs dzirdama. Šternbergs rāpās augšup pa uzbērumu, pirkstiem ieķerdamies zālē. Vējš grūdieniem pārskrēja tam pār pleciem, pieliekdams īso zāli pie zemes. Četrus kilometrus aiz šī dambja paralēli austrumu piekrastei gāja otra šoseja, kas veda no Ku- resāres līdz pat Ansekillai. Vidū starp abiem ceļiem atradās kādas vientuļas lauku mājas. Tā bija satikšanās vieta. Pretestības grupā Sāremā salā nebija vairāk par pāris desmit vīriem, taču tā bija ļoti svarīga, jo salā atradās nozīmīga sarkano gaisa un jūras kara flotes baze. Te vajadzēja būt pat laukumiem, no kuriem izšauj raķetes, tikai nevienam vēl nebija izdevies tur nokļūt. Būs pavisam citādi, kad viņš pārņems vadību. Pretestības grupā bija galvenokārt vietējie iedzīvotāji un daži baltvācieši; daļa no tiem — katrā ziņā paši labākie — gaidīja viņpus dambja, lai viņu satiktu un savāktu nomestos konteinerus.

Ceļš bija tukšs. Šternbergs līda uz vēdera tam pāri un ievēroja, ka tas ir betonēts. Agrāk tā nebija; tas ļāva secināt, ka šo ceļu izlieto militārām vajadzībām. Varbūt tas ved uz kādu raķešu bateriju. Drīz viņš to uzzinās… Otrā ceļa pusē no zāles piecēlās kāds slaiks stāvs, pusbalsī uzsaukdams paroli. Ungerns-Šternbergs atbildēja. — Nāciet ātri lejā, — vīrietis igauniski sacīja. — Pārējie ir tur … — Viņš rādīja uz austrumu pusi, kur pļavā pacēlās vairāki krūmu puduri, pamazām pāriedami lapu koku mežā; šajā virzienā atradās arī lauku māja, kurā viņu gaidīja pieņemšanas komiteja.

—    Vai gaiss tīrs? — barons jautāja.

—    Puslīdz. Mēs varam iet nesaliekušies.

Vīrietis runāja igauniski ar krievisku akcentu, taču tam vien vēl nebija nekādas nozīmes. Liekas, ka šis cilvēks piederēja pie tiem, kas strādā krievu iestādēs. Tie bija paši vērtīgākie spēki … Viņi skrēja viens otram blakus. Reiz Šternbergs uzgrūdās kādai sarūsējušai gāzmaskas kārbai; nošķinda skārds. — Cst! — otrs uzsauca. Barons pavērās tajā no sāniem. Igaunis bija nedaudz mazāks par viņu pašu, uz virslūpas tam auga šauras ūsiņas, un visumā tas atstāja labi audzināta un uzticama cilvēka iespaidu. Kad viņi iegāja krūmājos, igaunis piesardzigi uzstādīja dažādus jautājumus. Vai ceļojums bijis labs? Kas jauns Firstenreitā? Vai drīzumā sagaidāms pastiprinājums? Kā klājas majoram Fordam? Vai štaba ārsts Svītvaters, kam tā patika potēt, vēl arvien izdarīja arī mcdicinisko apskati? Vai viņš atsūtījis pieprasītos medikamentus? Kad pienāks nepieciešamā nauda?

Šternbergs atbildēja ļoti atturīgi. Vispirms jāuzzina, kāda pakāpe šim vīram ir grupā, tikai tad varēs sniegt tam noteiktas ziņas. Baronam likās, ka pagrīdes darbībā viegli izzūd militārās pakļautības ārējās formas un ieviešas biedriska, dažkārt pat familiara izturēšanās; taču viņš bija nolēmis ievērot zināmu distanci un par savu autoritati neļaut nevienam šaubīties. Tiesības pavēlēt nu bija viņa rokās, un to vajadzēja katram no šiem ļaudīm saprast — un, jo ātrāk, jo labāk. Par vadoni jau nevarēja kļūt, cenšoties iegūt padoto labvēlību; autoritati vajadzēja iemantot pašā sākumā, citādi padotie nekad nebūs paklausīgi. Tā domādams, viņš gāja pa lietū piemirkušo mežu, mazrunīgs, stingrs un atturīgs. Vējš svilpoja koku zaros, tie knikšķēdami lūza, un savītušas lapas čaukstēja zem viņu kājām.

Meža malā ■ tie atrada vienu nomesto konteineru. — Tas var te palikt līdz rītam, — igaunis sacīja. — Abus pārējos mēs jau atradām; ar šito mēs šodien nekā nevaram vairs iesākt. Te jau to arī neviens neredzēs.

— Es vēlāk izlemšu, ko ar to darīt. — Šternbergs noteica. Viņi soļoja gar lēzenu pakalnu virkni, kuros bija iedzīti mieti, kas mēness gaismā meta zilganas ēnas. Pēc kāda laika barons saprata, ka tie ir krusti, sapuvuši, lielāko tiesu nolūzuši. Šai vietā atradās vācu karavīru kapi. Zeme bija dzērusi daudz asiņu. Viņam likās ļoti nozīmīgi, ka viņš jau pirmajā naktī uzdūries šiem liktenīgajiem lieciniekiem. Mēmie krusti apsūdzēja angļus un amerikaņus nodevībā pret rietum- zemju centieniem. Vēl šodien viņu vidū sastopami svārstīgi un pat ļauni cilvēki, taču visumā tie pūlas labot savas kļūdas.

Priekšā iznira zemnieku sēta. Blakus vārtiem atkal atradās viens no nomestajiem konteineriem, likās, nevienam tas nebija vajadzīgs. Kāpēc gan tam ļāva tā mētāties apkārt? Kas tā par nejēdzīgu nevērību! Viņam būs jārīkojas enerģiski un jāizskaidro šiem vīriem, kādas tam var būt sekas. Patiešām bija laiks, ka grupu sāk vadīt spējīgs virsnieks.

Pavadonis zīmīgi pieklauvēja, un durvis atvērās. Priekštelpā oda pēc machorkas. Šternbergs sarauca degunu. Tie ieveda viņu kādā zemā istabā; viņu apņēma siltums. — Vispirms novelciet slapjās drānas, — viens no vīriem sacīja. Barons arī tā darīja, un daži viņam palīdzēja. Viņam piedāvāja glāzīti stipra degvīna. Kad viņš noliecās, lai smago kombinezonu pārvilktu pāri ceļiem, kāds no mugurpuses satvēra viņa rokas. Vīrietis, kas bija viņu atvedis šurp, turēja rokā lielu revolveri un tēmēja uz viņa krūtīm.

Šternbergs pikti pasmaidīja. — Es ticu, ka jūs to protat, — viņš sacīja, — bet tagad lai paliek! — Tomēr tas, kas stāvēja aiz muguras, atlieca viņam plaukstas locītavas un iespieda tās aukstā metala aplī. No durvju puses uz viņu pavērsās mašīnšautenes stobrs.

—    Puiši, — barons elsa, — mīļie, kāpēc jūs tā darāt, kas tā par nelietību?

—   Te nav nekādas nelietības, — igaunis teica. — Jūs gan tādu esat izdarījis. Kādēļ jūs nācāt uz mūsu zemi?

Šternbergs gribēja mesties runātājam virsū, taču pārējie saturēja viņu. — Neviens nav jūs te lūdzis, — cits igaunis piebilda. — Tāpēc nav nozīmes nākt šurp, pilsoni!

Metala gredzens noknakšķēja. Vīri atrada barona pistoles, vienu krūšu kabatā, otru aiz zābaka stulma, un tad aizveda viņu projām. Aiz mājas stāvēja auto. Viņu iestūma tur iekšā, un divi vīri apsēdās viņam blakām. Auto lēkāja pa lauku ceļu, tad sasniedza šoseju un lielā ātrumā devās uz ziemeļiem Kuresāres virzienā.

Tunelī valdīja tumsa; lecamās lūkas aizvirtņi nebija pilnīgi ciet, un pa tiem, spalgi svilpdams, plūda iekšā vējš. Lojs mēģināja meiteni piecelt kājās. Viņš bija pazaudējis kabatas bateriju, tā laikam bija aizripojusi prom kaut kur pa grīdu starp brangām. Kāda lode bija nobrāzusi viņam pieri, un nu tā dega, it kā pie tās spiestos kvēlojoša stieple. No ievainojuma plūda asinis, tecēja viņam acu kaktiņos, pāri vaigiem un zodam, viņš juta to garšu arī uz lūpām. Cauri te'.pai pūta griezīgi auksta gaisa strāva.

Tikko viņš Dorisu pacēla, tā skaļi ievaidējās.

—    Kur tu esi ievainota? — viņš vaicāja.

—    Labajos sānos, — Dorisa atčukstēja.

—    Vai ļoti sāp?

—    Nē… ne sevišķi.

Dorisa runāja tik klusu, ka Lojs baidījās, vai viņa nezaudē samaņu. Šeit viņa nedrīkstēja palikt! Lidmašīnai nolaižoties, bija sagaidāms spēcigs trieciens, un tad sijas, kas lidmašīnu balstīja, gāžoties salauzis viņai visus kaulus . . . Kapteinis gribēja meiteni uzmundrināt un teica: — Saņemies, tūlīt būs viss pāri! — Pret Loju atbalstīdamās, Dorisa izlīda pa lūku, bet gaitenī atkal klusi saļima. Viņš noguldīja to uz muguras, novilka savu frenci, salocīja un palīka tai zem galvas. Pie labā gurna bija redzams neliels sarkans plankumiņš. Viņam sažņaudzās sirds. Vai tā nebija viņa vaina? Kāpēc tai tagad bija jācieš? — Tikai viņa dēļ! Dorisa bija baiļojusies par viņu, vēlējusies palīdzēt, nākusi šurp… Ko lai nu dara? Visu to redzot, Lojs vairs neko nespēja aptvert; likās, šī nelaime viņu pārmāks.

Pret lidmašīnas korpusu kaut kas atsitās, tad sekoja briesmīgs brīkšķis. Labā borta logos pazibēja ugunīgas strēles. Trasējošais šāviņš! Iesākusies nāves ka.uja. Viņš nometās līdzās Dorisai, piespieda to cieši sev klāt, it kā aizsargādams pret krievu lodēm. Šāviņu kārta pārtrūka. Aiz logiem sārtoja oranžkrāsas blāzma. Vai lidmašīna jau deg? Vai gāžas lejā? Nē. Blāzma izgaisa.

—    Kas — tas bija? — viņa vaidēdama vaicaja.

—    Laikam krusas graudi, — kapteinis atbildēja. — Man šķiet, ka mēs lidojam cauri kādam negaisa mākonim. — Viņš prātoja, vai Dorisu nevajadzētu tūlīt pārsiet. Pārsienamo materialu kārba atradās priekšgalā apkalpes kabinē. Ja viņš mēģinātu to dabūt, būtu jāriskē, ka vēlreiz kāds uz viņu varētu šaut. Bez tam pa to laiku, kamēr viņš atgriežas, var notikt kaut kas slikts ar Dorisu. Nē, tagad jāpaliek pie meitenes. Viņš pacēla galvu. Par laimi sarkanais plankums nevērtās lielāks. Ievainojums likās smags, bet viņš bija redzējis vēl sliktākus; Dorisa gandrīz nemaz neasiņoja. Lode bija iestrēgusi.

—    Nav tik ļauni, Dorisa, — Lojs sacīja. Viņa klusu vaidēja. Kaut tikai viņa aiz sāpēm nezaudētu samaņu! Kapteinis piespieda kabatas lakatu sev pie pieres. Vispirms Dorisai vajadzētu dabūt peldjostu. Viņš uzlēca kājās un gribēja skriet uz kluba kabini. Ari pārējiem jāapliek peldjostas. Tad viņš izdzirdēja aiz sevis apdullinošu troksni: viņu pašu lidmašīnas pakaļgalā kāds šāva.

Rekss Martins šāva. Viņš sēdēja pie uguns vadāmās ierīces, sekodams katrai uzbrucēja kustībai un piespiezdams baltu, lielu pogu, tikko bija nosprausts mērķis. Violeta kontrolspuldze norādīja, ka automātiskie lielgabali darbojas bez traucējumiem; to ari viņš pats dzirdēja. Martina acis liesmoja, lūpas bija sakniebtas, piere nosvīdusi.

Pirmais uzbrukums bija leitnantu pārsteidzis. Viņa uguns vadāmā ierīce bija nostādīta pret tuvāko iznīcinātāju. Bet šī pirmā lidmašīna, kam sekoja Martina lielgabalu stobri, neuzbruka. Pilnīgi negaidot pār ekrānu pārslīdēja cits padomju iznīcinātājs, un, iekāms Martins paspēja pārslēgt savu aparatu uz jauno mērķi, tas jau izšāva. Tā bija negodīga taktika, kas lika viņam viscaur nosvīst. Viņš instinktivi ierāva galvu plecos un dzirdēja, ka Rodnejs uzbļāva: — Ugunsdzēšamo aparatu! Flip, uzšļāc tai vietā no ugunsdzēšamā apa- rata! — Martins saprata,'ka viens no motoriem nu bija nelietojams, un juta, ka lidmašīna sveras uz priekšu: viņi krita lejup.

Leitnants zaudēja mieru. Pirmo reizi viņš iedomājās, ka var ari neizdoties atsist šās neliešu bandas uzbrukumu, ka lidmašīnu «Astoņi-seši-nulle» var uzvarēt … Viņi lidoja vairs tikai ar trim motoriem, izredzes bija kļuvušas vēl sliktākas.

Sarkanie kā liptin lipa pie viņa lidmašīnas astes, izlietodami riebīgu un nelietīgu uzbrukuma taktiku, kādu viņš nekad agrāk nebija pazinis, — nevarēja nemaz saprast, kuram ķerties klāt. Viņš neatlaidīgi vērās mirgojošajā elektroniskajā ekrānā. Likās, ka tūkstošiem sīku adatu no visām pusēm durtos viņam ādā. Kurš būs nākošais?

Krievi bija izvērsušies pusapli. Varbūt tie domāja, ka jau pietiek, un gaida, līdz viņš padosies. Nē, tie gatavojas jaunam uzbrukumam. To ātrās kustības viņam atklāja, ka tie ir virsskaņas iznīcinātāji; gaiši zaļie punkti slīdēja šurp un turp — tā bija satraucoša aina. Kad kritīs nākošais šāviņš, un no kurienes tas nāks? … Tagad viņi izmainījās, veidodami jaunu ierindas kārtību. Kā tie prata izsargāties no sadursmēm, tā viņam bija mikla. Droši vien šo neliešu komandieris deva patlaban pa radio vienam vai otram no pilotiem pavēli uzbrukt. Kurš no tiem tuvosies? Martins raudzījās mirgojošajā stikla platē; viņam likās, ka galva pārplīsīs aiz sāpēm. No gaiteņa nāca vēmekļu smaka, viņam kļuva nelabi, un viņš norija mutē saplūdušās siekalas. Acu priekšā kustējās četri spilgti plankumi, viražēdami un mezdami cilpas, it kā vēlēdamies nodejot kopīgu deju visapkārt lidmašīnai. — Nāciet tik šurp, suņi, — leitnants ņurdēja. — Ko gan jūs vēl gaidāt?

Viens iznīcinātājs atradās pa kreisi virs viņa, un likās, ka tas ieņemtu uzbrucēja poziciju. Martins pārslēdza savu aparatu. Taču krievs nenāca uzbrukumā, un Martins bija spiests izvēlēties citu mērķi. Tas viss notika dažās sekundēs. Šie iznīcinātāji kļuva viņam par mokām. Krekls lipa pie muguras. Lūk, tāds bija karš! Pēc viņa domām, šeit labāk vajadzēja atrasties Rodnejam, jo Rodnejs šādas kaujas bija piedzīvojis jau Korejas kara laikā, turpretim viņam tā bija pirmā karstā

cīņa. Viņš līdz šim nebija iedomājies, ka tas būs tik ciets rieksts. Tā jau bija elle.

Sarkanie neatkāpās. Likās, tie loloja velnišķīgu plānu — spīdzināt un mocīt, līdz viņš nonāktu pilnīgā nervu sabrukumā. Martinā modās neatvairāma vēlēšanās aizvērt acis, paslēpties kādā kaktā netālu no izejas un aplikt pe'idjostu, bet viņš cīnījās pret šīm iedomām. Viņš atcerējās biedrus, kas krita toreiz pie Liepājas. Vai viņš nebija gribējis tos atriebt? Tagad bija pienācis laiks … Tikai izturēt!

Kāds zaļš punkts zagšus slīdēja garām. Leitnants ieslēdza aparatu. Uguns vadāmā ierīce klusi dūca, un lidmašīnas astē pacēlās četri slaiki stobri — nāc tikai, nāc! Martins redzēja, ka uzbrucēja kontūras radara aparatā slīdēja pāri četri tūkstoši metru līnijai, un nospieda balto pogu; violetā kontrolspuldze iedegās, un lielgabali ierējās. So uzbrucēju viņš bija pamanījis īstā brīdī. Ja krievs arī mestos virsū zibens ātrumā, viņam, Martinam, paliktu divpadsmit vai piecpadsmit sekundu laika nobērt pār to tērauda krusu. Viņa lielgabali sēja iznīcību. Martins dzirdēja, kā tie grāva, un — lūk! — krievs jau viražēja! Tas devās atpakaļ! Aizvācās! Viņš bija to notvēris, iekāms tas spēja raidīt šāviņus pretī.

Rekss Martins palaida vaļā pogu un atvilka elpu- Atkal radās drosme. Amerikaņu ieroči viņu glābs. Viņam bija lielisks precizs aparats, kāda sarkanajiem nav, un pie šī aparata sēdēja viņš, labi apmācīts amerikaņu virsnieks, — krieviem nav ari tādu speciālistu. Viņš veica svarīgu uzdevumu. Viņu apbalvos, paaugstinās, ja viņš atgriezīsies.

Viens no zaļajiem punktiem pazuda no ekrana; Martins to no turienes bija izdzēsis; palika vairs tikai trīs. Leitnants Martins nopūtās un kļuva mazliet možāks, taču zināja, ka cīņa turpinās. Arī trīs uzbrucēji bija vēl diezgan ievērojams spēks. Iespējams, ka tagad tie būs sevišķi nikni. Krievi viražēja atkal, pārmainīdami savu ierindas kārtību. Protams, tie varēja manevrēt, kā vien patika; lidmašīna «Astoņi-seši-nulle» ar tiem ātruma ziņā mēroties nespēja. Aparalam klusi dūcot, Martins izvēlējās sev jaunu mērķi. Kakls viņam likās kā aizžņaugts, un krūtīs lodāja šaubas: kādēļ gan ģenerālis Bairds sūtīja šajā uzdevumā tik lēnas gaitas lidmašīnu?

Eskadriļas kapteinis Toljušins nolēma uzbrukt ienaidniekam no priekšpuses. Savu nodomu viņš pa radio paziņoja pārējiem pilotiem. Iespēja precizi trāpīt kļuva stipri mazāka, jo pretim lidojošu lidmašīnu viņš nevarēja apšaudīt ilgāk par astoņām vai desmit sekundēm, arī tad, ja samazinātu ātrumu. Šādā veidā viņš cerēja paglābties no amerikaņa šāviņiem. Ienaidnieka lidmašīna priekšgalā droši vien nebija apbruņota, citādi taču tā būtu šāvusi, kad viņš uzbruka tai pirmo reizi. Toljušins ari cerēja, ka šī taktikas maiņa samulsinās pretinieka lidmašīnas apkalpi, varbūt pat pamudinās to izbeigt šo ciņu. — Neiet tuvāk! — viņš sauca klausulē. — Pāriet uz simt astoņdesmit metru augstumu! Simulējiet triecienuzbrukumu, taču palieciet aiz uguns- loka!

Sāņus, nedaudz zemāk par viņu, mēnesnīcā slīdēja svešā lidmašīna. Spilgti spīdēja tās baltā apakšpuse; lejā drūmi spīguļoja viļņi. Toljušins redzēja, ka ap amerikaņu lidmašīnas trim motoriem šaudījās izplūstošās gāzes liesmiņas; ceturto motoru viņš bija sašāvis. Lidmašīna vairs nespēja pacelties augstāk un pazust mākoņos. Tā cīnījās, lai dotos uz priekšu bez tālākiem zaudējumiem un arī ar trim motoriem lidoja vēl apbrīnojami labi. Toljušinu sagrāba dusmas. Kāpēc lidmašīna neievēroja gaismas signālus? Kāpēc tā šauj pretī, kāpēc nepaklausa viņa norādījumam? Viņam likās, ka amerikanis kāpina ātrumu. Vai tas grib izbēgt? Vai tas grib uzrāpties vēl pēdējos atlikušos metrus, lai pazustu mākoņu gūzmās? Visu izspiegojis, tagad grib aizlaisties lapās, — bet lai tas sargās, Toljušins būs par to ātrāks!

Kapteinis nolieca gāzes sviru uz priekšu un dzirdēja, ka abi strāvas agregati sāka kaukt arvien stiprāk. To milzīgais virzības spēks piespieda viņa plecus pie atzveltnes, un viņš pats ieslīga dziļi sēdeklī. Amerikānis palika iepakaļ. Toljušins vēroja aparatu pulti. Tā bija vienkārša un pārskatāma, ne tāda kā vecajam nakts iznīcinātājam «Mig 15 F», kura skalu skaits sniedzās līdz divdesmit. Instrumenti kļuva komplicētāki, temps arvien ātrāks, bet pilota sēdeklī vēl vienmēr sēdēja tāds pats cilvēks kā agrāk, kam bija tikai divas rokas, divas acis un viena vienīga galva. To visu konstruktori bija ņēmuši vērā. Augstuma mērītāja sarežģīto divkāršo rādītāju viņi bija aizstājuši ar skaitļu veltni, kam tikai viens rādītājs; to varēja nolasīt nepilnās divās sekundēs, turpretim vecajam aparatam vajadzēja četrreiz vairāk laika, un arī tad tas vēl bieži nerādīja precīzi. Konstruktori bija apvienojuši aviohorizontu un teležiroskopiskā kursa rādītāja indikatoru, tāpat, arī ta- chometru un Maclīa skaitļa mērītāju [15] un izgudrojuši jaunu skalu peilēšanas leņķu un attāluma rādītājiem. Tas atvieglināja darbu un ietaupīja laiku. Šie uzlabojumi bija kļuvuši nepieciešami, jo tagad lidoja ar tādu ātrumu, ka radarstacija uz jautājumu «Kur atrodas?» labākajā gadījumā varēja paziņot vietu, kur lidmašīna jau bijusi.

Eskadriļas kapteinis vēroja Macha skaitļa mērītāju. Kad rādītājs aizsniedza skaitli «viens», lidmašīna nodrebēja; bija pārsniegta skaņas barjera. Toljušins uzsāka viražu, lai mestos ienaidniekam virsū no priekšpuses. Te telefonā atskanēja pulkveža Makarova balss:

— Toljušin, izlietojiet visus līdzekļus!

Ko tas nozīmēja? Kas noticis? Kapteinim nebija laika vaicāt, vajadzēja koncentrēties cīņai. Ar plašu loku viņš strauji apgrieza lidmašīnu apkārt. Ieslīpi zem tās kreisā spārna, gluži tuvu viļņiem, kuru putainās galvas mirdzēja mēness zaigā, liels un smags lidoja svešais iebrucējs. Toljušins palēnināja gaitu, palieca stūres sviru uz priekšu un tad, šņācošas gaisa plūsmas apņemts, metās lejup uz pretinieku. «Pulkstenis ir desmit minūtes pāri astoņiem,» viņam iešāvās prātā, «patlaban Lena gaida pie kluba — un Klaudija arī. Abas vaicā pēc viņa: «Kur ir eskadriļas kapteinis, kur kavējas Nikolajs Andrejevičs, vai tad viņam nav brīvdiena?» — «Par kādu Nikolaju Andrejeviču jūs runājat?» — «Nu, par savu Nikolku! Bet kas jums par dalu? .. .» Viņam likās, ka lidmašīnas saceltā vēja svilpienos dzirdētu abu meiteņu balsis; viņš bija tās piemānījis, un tagad to tēli viņu mocīja. Kapteinis no visas sirds cerēja, ka majoram būs izdevies nelaimi novērst. Serjožka bija labs biedrs, tas viņam palīdzēs izkļūt no ķezas. Ja nu tas arī nevarētu aizkavēt šo liktenīgo satikšanos — un tas būs diezgan grūti, jo Klaudija ir gudra, — ja nu notiek arī visļaunākais, tad patiesībā neviens cits nav vainīgs kā vienīgi šis svešais miera traucētājs tur priekšā, kura dēļ tika sacelta trauksme.

Toljušins satvēra nolaižamo mēlīti. Amerikaņu lidmašīna peldēja viņam pretī gluži kā liels delfīns. Viņš izšāva. Trasējošo ložu ugunīgie pavedieni pāršķēla tumsu, meklēdami ienaidnieku, līdz beidzot to arī atrada … Bet pelēkais milzenis tuvojās, kļūdams arvien lielāks. Tas nebija vairs tālu, kad kapteinis parāva rokturi atpakaļ, pārvēlās pāri amerikaņu lidmašīnas trīskārtīgajiem astes plākšņiem un ar pilnu jaudu tieši stāvus kāpa augšup. Amerikānis aizslīdēja zem viņa prom. Tas bija labs uzbrukuma paņēmiens .. . Vai viņš ir trāpījis? .. . Pret Toljušina lidmašīnu kaut kas nodārdēja — un tad viņš sajuta sitienu pret kāju. Kāja kļuva stīva, it kā sasalusi. Ko tas nozīmē? Vai tad pretinieka ieroči viņu tomēr ievainojuši? Viņš nejuta nekādu sāpju, tikai kāja bija kā paralizēta. Toljušins pakustināja sviru . .. Jā, lidmašīna palikusi neskarta, tā paklausīja viņa pavēlēm tāpat kā iepriekš. Tikai kreisā kāja ir nejūtīga, it kā tās vairs nemaz nebūtu … un bez tam kabinē varēja manīt aukstu vēja plūsmu. Bojāta bija arī radio ierīce, no telefona nenāca vairs ne skaņa. Kapteinis saprata, ka ienaidnieka lādiņš bija skāris viņa lidmašīnu, sadragādams tās korpusa apakšējo daļu.

Toljušins sakoda zobus. Viņš nepiekāpsies, patlaban nekādā ziņā ne, vienalga, lai kā arī būtu ar kāju. Viņš uzbruks vēl trešo reizi, dos tam nāvīgu triecienu. «Izlietojiet visus līdzekļus!» Makarovs bija teicis, un tas nozīmēja tikai to, ka viņš drīkst izšaut abas gaisa kaujas raķetes. Tās bija 155 mm raķetes, kas pašas meklēja mērķi; ar šādu lādiņu pietiktu, lai sagrautu veselu namu. Katra no tām bija sešus centnerus smaga un atradās ārpusē zem spārniem. Ja viņš izšaus šādu raķeti, tā, trīsreiz pārsniedzot skaņas ātrumu, trieksies virsū amerikanim un sadragās to. Šo nāves ieroci varēja izlietot no zināma attāluma, jo tas spēja lidot desmit kilometru tālu; raķetēm bija ierīce, ar kuras palīdzību tās pašas tuvojās mērķim, un laika deglis … Bet tieši tālab, ka tās viņam atvieglināja bez jebkāda riska iznīcināt ienaidnieku, — dzīvs tad nepaliktu vairs neviens no amerikaņu lidotājiem, — Toljušins par raķetēm nedomāja. Laist tās darbā nozīmētu, ka ar parastajiem līdzekļiem viņš nav nekā panācis. Līdz ar to viņš atzītu pats savu nevarību.

Toljušins atkal ieraudzīja zem sevis svešo lidmašīnu. Tagad tā lidoja vēl zemāk virs jūras līmeņa, taču vēl lidoja … Tā varēja izbēgt, bet viņa uzdevums — stāties tai ceļā. Ievainoto kāju viņš vairs nevarēja pakustināt, tādēļ vajadzēja atteikties no īpašiem uzbrukuma paņēmieniem. Biedrus, kas lido abos pārējos iznīcinātājos, viņš nedzīs ienaidnieka ugunīs. Toljušins arī nevarēja vairs dot nekādus rīkojumus, jo radiosakari bija pārtrūkuši. Tātad nu viņam vajadzēja laist darbā smagās raķetes. Kapteinis šaubījās. Briesmīgi, bet nebija citādas iespējas. Viņš neredzēja ci'ta ceļa. Griezīgas sāpes līda augšup pa lielu; beidzot viņš izšķīrās. Jau viena roka atradās uz sviras, ar kuru varēja aizdedzināt šā nāvīgā šāviņa dzinējlādiņu; te viņš pamanīja, ka pretinieks zaudē ātrumu, ka tas slīd zemāk un zemāk, gandrīz jau skardams viļņu galotnes. Tātad beigas jau tuvojās, un Toljušins saprata, ka nevajadzēs ķerties pie šā pēdējā nežēlīgā līdzekļa.

«Kādēļ gan B. B. B. bija norīkojis šim uzdevumam tik lēnu lidmašinu? …» Rekss Martins nopūtās un turpināja raudzīties mirgojošajā ekrānā. Ienaidnieka neliešu varzas gaiši zaļās radara kontūras kā adatas duras viņam acis. Lūk, patlaban pazuda priekšējais punkts — tas aizvirzījās līdz pat ekrana malai, pārslīdēja tai pāri un izgaisa . . . Kas tam bija padomā? Kurš būs nākošais? Frenča paduses kļuva mitras. Tie spēlējās ar viņu kā kaķis ar peli! Trīs kaķi un viena pele. Tiem tas bija iespējams, jo tie varēja lidot divarpus raizes ātrāk par viņu … «Kādēļ gan B. B. B. bi ja sūtījis tik lēnu lidmašīnu?»

Viņš dzirdēja kādu čukstam: «Militārā akcija? Jūs gribat nomest konteinerus … Jā, tas krieviem militārā ziņā gan kaitē; bet, ja tie aizsargāsies, — un to viņi' noteikti darīs, — ja viņi mūs nogāzīs, tas viņiem maksās dārgi. Gadījuma pēc te ir arī civilpersonas, sievietes …» Kas gan teica šos vārdus? Kāds kreiso radi- kaļu nelietis, profesionāls melis, tēvzemes nodevējs.,. Tātad tā nevarēja būt taisnība … Leitnants pagrieza kādu kloķi un, uguns vadāmajai ierīcei dūcot, notēmēja atkal uz mērķi. Taču krievs, ko viņš redzēja uz radara reflektora, nedevās uzbrukumā. Pavisam tuvu pie šaujamā lauka robežas tas izdarīja viražu, apmezdams lielisku cilpu .. . Martinam sūrstēja acis; viņš jau sāka redzēt zaļus punktus tur, kur tādu nemaz nebija. Viņš parāva augstāk apkakli. Aizmugurē smirdēja vēmekļi.

«Gadījuma pēc te ir arī civilpersonas,» kāds čukstēja viņam ausīs. «Un lidmašīna, šķiet, nav apbruņota. Vai jūs to vēl arvien nesaprotat? Kādēļ gan sūta tik lēnu lidmašīnu? «Migi» mūs noķers, nošaus, un Vašingtona gūs iemeslu izraisīt konfliktu …» — Nē! Tie bija meli! … Martinam aizmugurē izdarīja viražas divi «Migi». Kāpēc tie nenāca šurp? Tomēr, — viens no iznīcinātājiem paslīdēja tuvāk. Leitnants ieraudzīja jaunu mērķi. Uguns vadāmā ierīce dūca. Nē, ienaidnieks griežas atpakaļ. Uz ekrana redzamā aina zaudēja savas stingrās kontūras, gaiši zaļie plankumi vijās cits ap citu, vilkdami līdz veselu fosforiscējošu loku mudžekli. Martins saņēma vi'sus spēkus, lai piespiestu sevi sekot ņirbošajiem punktiem. Pierē starp acīm viņš juta sāpīgus dūrienus, likās, ka pārplīsīs galva. Viņš piespieda abas rokas pie deniņiem … «Jūs gribat riskēt ar mūsu dzīvībām vienīgi propagandas dēļ,» čukstēja tā pati balss. «Tā ir neģēlīga provokācijā, — kas amerikāņiem te augšā meklējams? Mūsu musinātājiem nebija pa prātam Zenevas konference, viņiem vajadzēja jaunu sensāciju, un mums jāiet bojā …»

Kaut kas notarkšķēja. Rekss Martins pavērās visapkārt. Paplaiksnījās liesmas. Atskanēja velnišķīgs brīkšķis. Logiem garām aizšņāca trasējošo šāviņu svītras, it kā pāršķeldamas nakts tumsu. Pilotu kabinē kāds kliedza. Martins dzirdēja plīstam stiklus un kādu dobji nokrītam. Viņš vairs nevarēja noteikt, kas tie bija par trokšņiem. Lidmašīnas pakaļgalā sāka spiesties pelēki dūmi, oda pēc degoša bakelita. Kaut kas uzkrita viņam uz pleca, un griestos pavērās dūres lieluma caurums. Uzbrukums? Bet no kuras puses? Pāri ekranam zagās viens no zaļajiem punktiem; Martins zibensātrumā nomērķēja uz to; nospiedis pogu, viņš ieraudzīja degam kontrolspuldzi un dzirdēja ierejamies lielgabalus. Taču tas viņam vairs nelīdzēja. Vajadzēja atteikties no tālākās cīņas, jaunu uzbrukumu viņš vairs nespētu atvairīt.

— Motors numur trīs nedarbojas, — sauca Laskijs viņam aizmugurē. — Bojāts benzina pievads… — Aizsprostot piegādes ceļu! — rīkoja Rodnejs. «Vai ar diviem motoriem varēs tikt līdz Zviedrijai?» Martinam galva noslīga uz krūtīm, viņš aizvēra sūrstošos plakstiņus. Taču ari tagad viņš saredzēja punktus, tikai nu tie likās sarkani. Uz viņa tīklenes atainojās iznīcinātāju attēli… Nolādēts! Ar diviem motoriem tālu nevarēja tikt. Lidmašīna tūlīt pat zaudēs augstuma spējas, — vai tas jau nebija manāms? Viņi vairs nevarēja ieturēt nekādu augstumu! Lai samazinātu lidmašīnas svaru, Rodnejam vajadzēja iztecināt benzinu, pārmest pār bortu visas kaut cik pieciešamās lietas, bet arī tad vēl motori varēja sakarst un sabojāties . . . Bez tam krievi nu jau vairs neatstāsies.

Rekss Martins mazliet pavēra plakstus — trīs gaismas plankumi lidinājās ap viņu tāpat kā iepriekš. Viņa rokas noslīdēja no slēdžu pults. Tas bija neprāts, ka viņš vēl joprojām sēdēja te. Lidmašīna «Astoņi-seši- nulle» nākošo uzbrukumu vairs neizturēs. Drīz viss būs pāri. «Krievi mūs nogāzīs,» ņirgājās pirmītējā balss. «Bet, ja viņi to darīs, tad sagādās paši sev lielas nepatikšanas! Gadījuma pēc lidmašīnā ir arī civilpersonas, sievietes . .. Lidmašīna, šķiet, nav apbruņota, gluži tāpat kā pie Liepājas . .. Vašingtona varēs izraisīt tai tik nepieciešamo skandalu. Vai gan cita kāda iemesla dēļ sūtītu tik lēnu lidmašīnu?» Martinam likās, ka apstājas pukstēt sirds un sastingst viss ķermenis.

Rodnejs redzēja, ka mazais Bārts ir miris. Kāds plīstošs šāviņš bija sadragājis tam galvaskausu. Skats bija briesmīgs. Bārts vēl arvien sēdēja savā radista sēdeklī, atzveltne viņu stingri balstīja, laringofons tāpat vēl bija aplikts ap viņa bērnišķīgi tievo kaklu, bet zem sēdekļa krājās arvien lielāka asiņu peļķe. Dodoties pie Laskija, Rodnejs gandrīz vai pakrita, tik slidena bija kļuvusi grīda no Achila Bartolomeja asinīm.

—    Ak, mans dievs, — otrais pilots murmināja. — Svētā dievmāte, stāvi man klāt… Helen, es atgriezīšos, mēs izturēsim, Helen, mēs lidojam tālāk … Tavs tēvs tevi nepametīs, nebaidies, mazā … Mēs nokļūsim līdz Zviedrijai… Svētā dievmāte, lūdz par mums, lai mēs tur nokļūtu .. .

—    Lai paliek, Flip, — Rodnejs teica. — Te nepalīdz nekādas lūgšanas … Mēs esam zaudējuši. Griez pa labi, lai tie redz, ka gribam cīņu izbeigt. — Rod- neju kratīja drebuļi. Pa šāviņu izrautajiem caurumiem pūta iekšā ledains vējš, notraukdams tam vārdus no lūpām. Ar asinīm notraipītām rokām Rodnejs paķēra raķešu pistoli, izbāza tās stobru laukā pa kādu izsistu rūti un izšāva baltu raķeti. To ienaidniekiem vajadzēja pamanīt! …

—   Pa labi, nolādēts! — viņš uzkliedza Laskijam, kas sēdēja, iespiedis stūri starp ceļiem, un nepārtraukti kaut ko murmināja.

Flips neko neatbildēja un neizdarīja arī viražu. Viņš tikai runāja kaut ko pie sevis. — Helen, — Rodnejs dzirdēja to sakām, — mīļā Helen, es nākšu pie tevis, tu mana vienīgā, tavs tēvs tevi neatstās. Helen …

—   Turi muti! — Rodnejs kliedza. — Izbeidz ņerk- stēt par savu vazaņķi! Pagriez stūri, lai tie vairs nenāk šurp! Viražu pa labi, velns ar ārā!

laskijs it kā pamodās. — Lidot pie krieviem? — viņš jautāja aizsmakušā balsī.

—   Tad nē jau, idiots tāds! Viražu pa labi, lai tie saprot, ka mēs pārtraucam cīņu, un tad nosēdini mūsu kasti uz ūdens.

—    Tieši tā, kaptein.

Rodnejs izšāva otru gaismas raķeti. Viņš redzēja, ka labā spārna mala jau gandrīz skāra viļņu galotnes, un meklēja savu peldvesti. Bartolomeja līķis nogāzās zemē no sēdekļa. Bija jūtama saldena asinu smaka.

—   Kaptein, — Laskijs skarbi ievaicājās, — ko jūs gribējāt pateikt ar vārdu «vazaņķe»?

—     Izlaid bremzplākšņus, — Rodnejs elsa, — tu nolādētais, vecais muļķi! Nosēdini mūs pieklājīgi uz jūras, vai tu dzirdi? — Komandierim kļuva nelabi. Ja faskijam izdotos panākt, ka vējš ietekmē bremzes ierīces, un samazināt ātrumu līdz simt jūdzēm, tad viņi nokļūtu lejā ar veseliem kauliem. Bet pat tad, ja laimētos, varētu izglābt tikai kailu dzīvību. Lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» apvalks ir caurs kā siets un vienā mirklī nogrims.

—    Kaptein, — Laskijs jautāja, — ko nozīmē vārds «vazaņķe»?

Rodnejs zināja, ka, dzirdot patiesību, Laskijs tūdaļ atteiksies pakļausit. Viņš šo vārdu bija izgrūdis uztraukumā, pārāk dziļi aizvainojot poli. Tāpēc Rodn.f.js neteica nekā un ar radiouztvērēju «Gibson Girl» rokā līda uz lidmašīnas pakaļgalu, kur atradās gumijas laiva. Tā varēja likties kā bēgšana. Rodnejs saprata, ka nav rīkojies pareizi. Viņa — komandiera pienākums bija palikt pilotu kabinē līdz pēdējam mirklim un līdzās Flipam Laskijam sēdēt pie otras stūres. Bet uzbrukums viņu tā bija satraucis, ka rokas drebēja, un viņš nespēja stūri noturēt. Viņš bijās arī no mirušā Barta asiņainā ķermeņa, no dzīvā dusmām un no briesmīgā trieciena, kas lidmašīnas priekšgalā būs jūtams .visvairāk.

Vispirms Rodnejs nometās uz ceļiem, bet, aizsniedzis gaiteni, izstiepās visā augumā uz grīdas, grūzdams radioaparatu sev pa priekšu. Tā bija drošāk; kad lidmašīna atsitīsies pret viļņiem, viņš netiks nekur tālu aizsviests prom. Rodnejs redzēja, ka pie uguns vadāmās ierīces sēž leitnants Martins, un nodomāja: «Šis aparats viņu nospiedīs. Sagaidāmais grūdiens šo ierīci var izkustināt no nostiprinājuma, tad tā lidos pret apkalpes kabines sienu un sašķaidīs Reksu.» — Met mieru, Reks! — viņš sauca. — Palīdzi man sagatavot plos'u!

Martins klusēdams stingi vērās sev priekšā.

—    Nāc līdz, Reks! — Rodnejs rēca. Šai mirkli lidmašīna saņēma triecienu, un nodzisa spuldzes.

Iekāms nāca trieciens, Lojs savai meitenei bija Iekārtojis mīkstu guļvietu. Viņš bija atnesis segas, uzlauzis ceļasomas un no veļas un apģērbu gabaliem izgatavojis biezu paklāju. — Nosēžoties uz jūras, saņemsim divus triecienus, — viņš skaidroja Dorisai.

—    Mums nekas nevar notikt, es tev to stāstu tikai tādēļ, lai tu neizbītos… Pirmais trieciens nav jūtams stiprāk kā parastās nosēšanās gadījumā. Tas notiks tad, ja kāda lidmašīnas daļa — vai nu spārna mala, vai priekšgals atdursies pret viļņiem. No tā tev nav ko baidīties . .. Vai vēl ļoti sāp?

—   Tagad jau ir labāk, Richard. — Dorisa uzlūkoja Loju drudžainām acīm, mēģinādama smaidīt; kapteinim sažņaudzās sirds.

—    Turpretim otrs trieciens būs spēcīgāks. Tas notiks tad, kad iegrims lidmašīnas korpuss un tā pēkšņi tiks nobremzēta. Sis grūdiens var mums likt mazliet pakūleņot, bet tev jau ir mīksts paklājs, un es turu tevi stingri savās rokās.

Dorisa elpoja ātri un sekli. Lojs vēroja, ka tās seja bija kļuvusi ārkārtīgi bāla un piere likās jau gandrīz caurspīdīga. Deniņos pulsēja dzīsliņas. — Vai pārējie zina, kā tiem jārīkojas? — viņa ar pūlēm pavaicāja.

—    Vai ari Patricija zina …

—    Neraizējies, — viņš atbildēja. — Tie ir piesprādzējušies un, kad notiks grūdiens, stingri atspersies ar kājām pret grīdu. Arī tiem nekas nenotiks… — «Ja vien nesalūst sēdekļi,» Lojs vēl nodomāja. — Varbūt nodzisīs gaisma, bet es atradu rezerves spuldzi. Mēs tātad nepaliksim tumsā.

—    Vai visi — ir aplikuši — peldvestes?

—    Protams. Neviens no tiem taču nelido pirmo reizi. Patlaban tie tur sēž pēc visiem priekšrakstiem. Doktors Spensers gan mazliet sāka vaimanāt, bet citādi tie turas dūšīgi. Lūk, — kapteinis teica, — te tev būs aukla, kas stiepjas līdz gumijas plostam. Es to atritināju un tagad apsiešu ap tavu elkoni, Dorisa, lai tu katrā laikā zinātu, kur atrodas plosts.

—    Bet tu, — vai tu mani varēsi atrast?

—    Jā! — Richards noglāstīja tai vaigu.

—      Paklausies, — Dorisa čukstēja, — es gribētu, lai tu auklu piesien pie sevis. Ne pie plosta … Pie sevis, Richard.

—     Ja nu tu tā vēlies? Bet tev nav jābaidās, ka mēs tiksim izšķirti. Mūs nekas nevar šķirt… Es vienmēr būšu pie tevis.

—     Man bail.

Lojs to noskūpstīja.

—     Vai tu piesiesi auklu — pie sevis? — Dorisa lūdzās.

Tad kļuva tumšs, kapteinis sajuta pirmo triecienu un pārmetās Dorisai pāri. Viņam vajadzēja aizsargāt meiteni, lai tā varētu noturēties un netiktu aizsviesta prom pa gaiteni. L.ojs cieši turējās pie tuneļa lūkas drošības sviras, bet kājām atspiedās pret mazgājamās telpas durvīm. Tā sagatavojies, viņš gaidīja nākošo grūdienu.

It kā no tālienes Rekss Martins saklausīja daudzbalsīgu kliedzienu, kas ātri vien izgaisa. Viņš redzēja aizgrīļojamies garām Flipu Laskiju, bet viņam pašam nebija nekādas vēlēšanās tam sekot. Uz krūtīm Martinam atradās radara reflektors, kas spieda viņu pret apkalpes kabines sienu; taču viņš nemaz nemēģināja no tā atbrīvoties. Viņš nemanīja nekāda smaguma, bet, ja arī justu sāpes, tad būtu vienalga. Leitnants nedzirdēja vairs motoru troksni, tikai kaut kur šļakstēja ūdens. Tas viļņojās pret rūtīm, guldzēdams plūda uz pilolu kabini, un Rekss zināja, ka drīz piesmelsies pilns viss korpuss. Lidmašīna «Astoņi-seši-nulle» nogrims. Lūk, tā beidzās kāds pasākums, kas bija neprātīgs jau no paša sākuma. Tā vajadzēja notikt. Martins tagad saprata, ka viņiem jau vispār nav nekāda iespēja atgriezties mājup sveikiem un veseliem.

Lidmašīna zvalstījās, Martina galva šūpojās šurp un turp. Lidmašīna jau bija nosvērusies uz sāniem, drīz vien tā vēl vairāk noslīgs ar priekšgalu uz leju, tad vēl kādu laiku slīdēs pa melnajiem viļņiem un beidzot ieurbsies ar degunu jūras dzelmē. Martins pašlaik vēl neredzēja ūdeni, taču juta, ka tas plūda arvien tuvāk … Vai pārējie jau izglābušies? Ak, kāpēc viņš par to raizējas. Viņš domāja par šo nelaimīgo pavēli, ko viņi bija saņēmuši Firstenreitā, un sirds pildījās ar rūgtumu . .. Viņš bija lidojis šurp, lai veiktu ī'/doto pienākumu, paļāvības pilns, nemaz nepretodamies, viņš bija uzņēmies to izdarīt arī ar šo tik pārāk lēno lidmašīnu. Gaisa kaujas laikā viņš bija drosmīgi cīnījies un mēģinājis atriebt kritušos biedrus. Bet Bairds patiesībā bija viņu izraudzījies par spēļu kauliņu, ar kura palīdzību sagādāt nepatikšanas krieviem. Viņš bija karavīrs ar miesu un asinīm, bet šoreiz viņu iemeta dzīvības briesmās bez jebkādas militārās vajadzības.' Šī atziņa Martinu satrieca. Viņu upurēja kāda politiska efekta dēļ. Ja tiešām tā, tad Šerpam taisnība. Bet tad jau viss zaudēja jēgu un arī biedri, kas noslīka toreiz pie Liepājas, nesuši veltīgu upuri. Rekss visu laiku bija ticējis, ka šis lidojums saistīts ar godīgiem, gluži militāriem nolūkiem, bet nu redzēja, ka rūgti vīlies. Martinā sagruva vesela pasaule. Nē, nebija vērts nogrūst no krūtīm šo kasti, nebija vērts meklēt peldjostu un uzsākt cīņu ar nāvi, lai varbūt kristu kriev.u rokās; tie gūstekņus spīdzina un izspiež no viņiem atzīšanos savā labā. Tad jau labāk bija palikt te klusi un nekustīgi sēžot un mirt ar godu.

Odens jau apklāja Martinam rokas; viņš klausījās, kā tas tumsā burbuļoja. Bet bija dzirdams arī vēl kas cits. Rekss sasprindzināti klausījās un saprata, ka aizmugurē kāds klauvē. Tas droši vien bi ja ' O'Konors kuru viņš ieslodzīja apkalpes kabinē, tāpēc ka tas neizpildīja pavēli un kļuva gļēvs. Tam nu tika aiztaupīta kara tiesa, un šo laimi Mike bija arī pelnījis. Bet vai bortmechaniķi nebija vadījis vesela saprāta instinkts, kad tas atteicās piedalīties šajā jau pašā sākuma zaudētajā pasākumā? … «Tuk! Tuk! Tuk!» atskanēja Rek- sam Martinam aiz muguras, bet viņš nekustējās. Kādēļ gan šis troksnis? Klauvēšana traucēja, bet vi$š vēlējās mieru. Te bija tik jauki, un leitnants nesaprata, kāpēc citi tā pūlas, lai tos sadzird, vēlas izglābties un dzīvot tālāk šo nevērtīgo dzīvi. Pagalam, beigas… Viņš ir bijis Rodneja galvenais atbalsts, lidotāju virsnieka paraugs un savu darbu veicis spīdoši; viņš, Martins, bija izspēlējis šodien pret krieviem dažu labu meistarisku navigacijas triku, savaldījis dumpīgos pasažierus, kas nemaz nebija viņa pienākums, bija vedis pie prāta

Bārtu, jo Rodnejam pietrūka vīrišķības; viņš bija norēķinājies ar Šerpu un aizstāvējis Ameriku… viņš bija uzticīgi kalpojis tēvzemei.

Saltā straume kāpa arvien augstāk, plūzdama jau pāri viņa kājām. Martins aizvēra acis, dzirdēja šalcam ūdeni… Vēl arvien skanēja klauvējieni. Lidmašīnas priekšgals ātri grima. Martins gulēja uz muguras, uguns vadāmā ierīce viņu bija gandrīz jau nospiedusi, viņš neskaidri sajuta, ka tā kļūst arvien smagāka un draud pārlauzt ribas. Ja arī viņš tagad gribētu, tad nevarēja to vairs nostumt nost. Bet viņš jau to nemaz negribēja. Viņš vēlējās tikai klusumu, mieru, atpūtu.

*

Kad Firstenreitā tika saņemta ziņa par avariju, ģenerālis Bairds noteica: — Nabaga zēni. Man tiekas, ka labāk vajadzēja sūtīt kādu B-47. Tā būtu izglābusies. — Viņa balsī bija dzirdama patiesa nožēla. Pacēlis roku, viņš atglauda aiz auss sirmo malu šķipsnu.

—     Bet tad, — Fords atbildēja, — mēs nekad neuzzinātu, vai lidmašīna būtu izglābusies baltā krāsojuma vai sava ātruma dēļ. Tagad mums skaidri zināms, ka šis krāsojums stipri jāuzlabo, ja gribam to izlietot kā aizsarglīdzekli pret krievu radarviļņiem. Šī atziņa mums jāsamaksā ar lidmašīnas zaudējumu.

—    Kur notikusi avarija?

—     Šeit, — teica Fords, rādīdams uz kādu vietu trīsdesmit piecas jūras jūdzes uz rietumziemeļrietumiem no Serves, netālu no 21. garuma grada vertikālās līnijas. Fords paņēma sarkanu zīmuli un uzvilka tur mazu krustiņu; zīmuļa gals nolūza.

—    Vai ziņas ir precizas?

—     Pavisam noteikti, ser. Lidmašīna «Septiņi-četri- četri» nepārtraukti uztver «Gibson-Girl» SOS saucienus. Atrašanās vieta ir noteikta precizi.

—     Bet tā ir diezgan neizdevīga, — B. B. B. iebilda. — Ja viņi būtu aizlidojuši kādas pāris jūdzes tālāk, stāvoklis būtu labāks.

Majors jautājoši viņu uzlūkoja.

Bairds uzsita dažas reizes pa karti. — Man nepatīk te šis sēklis. Sini vietā, kur jūs uzvilkāt krustu, jūra ir tikai astoņpadsmit metru dzija! Bet mazliet tālāk — jau simt divdesmit metru. Šādā seklumā sarkanajiem var ienākt prātā izcelt vraku.

—   Tos taču traucēs jūras viļņošanās, — Fords sprieda, cerēdams, ka krievi to nemēģinās darīt. Viņam bija skaidrs, ko tas nozīmētu, ja sarkanajiem izdotos iegūt lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» aparaturu.

—    Raidītājam «Gibson-Girl» ir nelāga īpašība, — sacīja ģenerālis, — tā ziņojumus var uztvert arī padomju krasta apsardzības laivas.

—    Mūsu helikopters ir ātrāks, ser.

—    Vai jūs esat par to pārliecināts?

—    Jā. Ja vējš no mugurpuses, tas lido ar simt divdesmit mezgliem stundā, un motorlaiva labākajā gadījumā spēj sasniegt tikai četrdesmit piecus mezglus.

—    Bet laivām avarijas vieta ir tuvāk.

Durvīs parādījās kapteinis Anasts. Pārspīlētā rosībā viņš izvilka 110 kabatas kādu lapu un devās ar to otrpus galda. — Pirmais raidījums no helikoptera, — viņš ziņoja. — Tas, ģenerāli, ir stenografēts, vai drīkstu jums nolasīt?

—    Rauj vaļā!

«Ar vislielāko ātrumu tuvojamies nelaimes vietai no rietumu puses. Priekšā redzama spilgta gaisma. Mēs nolaižamies lejup līdz trīs simti pēdām un ieraugām kādu četrmotorīgu lidmašīnu slīdam pa viļņiem. Spēcīgās bangas to ļoti stipri zvalsta. Ar lidmašīnas «Septiņi- četri-četri» norādījumu palīdzību pulksten divdesmitos divdesmit vienā minūtē esam sasnieguši avarējošo lidmašīnu «Astoņi-seši-nulle».»

B. B. B. paskatījās pulkstenī — bija bez piecām minūtēm pusdeviņi; ziņojums tātad nodots pirms četrām minūtēm. Bez tam tas gājis caur divām starpstacijām . . . Labi veikts! — Tālāk, — viņš teica.

«Redzamība laba, mēs nolaižamies līdz simt pēdu augstumam un tad apstājamies. Virs avarijas vietas riņķo krievu reaktivie iznīcinātāji, nomēzdami gaismas bumbas. Vraku var skaidri saredzēt. Priekšgals dziļi iegrimis, liekas, pavisam, pāri korpusa vidusdaļai brāžas viļņi, astes plākšņi stiepjas tālu laukā no ūdens. Lidmašīnas aizvēja pusē redzams gumijas plosts. Uz tā atrodas divi cilvēki un kāds tumšs priekšmets, laikam raidītājs. Pie plosta malas pieķērušās vēl divas personas. Kādu gabalu tālāk ar viļņiem cīnās trīs, nē, četri cilvēki. Mēs domājam, ka tie jāglābj vispirms. Četri jau minētie paglābušies pie plosta, un tiem palīdzība nav tik nepieciešama. Mēs nolaižamies virs šīm personām līdz divdesmit piecu pēdu augstumam un nometām «D» ietvaru ar tiklu. Vējš palīdz mums to veikt. Beidzam.»

—    Pajautājiet, vai tiešām redzamas tikai astoņas personas! — pavēlēja Bairds.

—    Klausos, ģenerāli, — Anasts atbildēja un steidzīgi izgāja.

—    Ja Šternbergs izlēcis, — Fords sacīja, — tad jābūt vienpadsmit cilvēkiem. Krievi tos droši vien labprāt saņemtu gūstā. Viņi helikopteru tagad būs pamanījuši.

—    Es negribētu ticēt, ka viņi iedrošinātos traucēt glābšanas darbus.

Aizelsies atgriezās Anasts ar lapu rokā. «Helikopters atbild,» viņš lasīja. «Jūrā atrodas tikai astoņi cilvēki. Pirmais jau ir tiklā un to patlaban ievelk helikopterā. Trīs sarkano iznīcinātāji riņķo pavisam zemu virs nelaimes vietas, nepārtraukti raidīdami gaismas raķetes un ar izpletņiem izmēzdami magnēzija bumbas. Ir gaišs kā dienā. Austrumu pusē laistās starmeši. No turienes dodas šurp kuģi. Radists uztvēris, ka pa ultra īsviļņu radio notiek rosīga sazināšanās krievu valodā. Jau pavisam tuvu atrodas vismaz divas kara flotes vienības. Pirmais izglābtais jau ir helikopterā, tas ir kāds padzīvojis civilists. Atkal izmetam tīklu. Beidzam.»

—    Glābšanas darbi, cik iespējams, jāpasteidzina, — ģenerālis rīkoja. — Neviens no mūsu zēniem nedrīkst nonākt krievu rokās! … Es gribu zināt arī katra izglābtā vārdu.

—    Klausos, ser …

Istabā iedrāzās «OSI» leitnants ar smailo degunu. — Jauns ziņojums no helikoptera, — viņš sauca. «Kāda padomju ātrlaiva aizsniegusi nelaimes vietu. Tā nolaiž ūdenī divus barkasus. Mūsu tīklā patlaban atkal divas personas, mēs tās ceļam augšup. Krievu iznīcinātāji kaukdami brāžas tieši pār mums. Liekas, tie grib mūs padzīt. Ko lai darām — vai lai turpinām šādos apstākļos glābšanas darbus?»

—    Ko gan citu! — Bairds iesaucās. — Tikai ātrāk! Lai viņi pārtrauc šo niekošanos un tūlīt pat satver visu plostu, pie kura ir četri cilvēki!

Leitnants steidzīgi devās prom.

—    Pajautājiet, vai krievi nemēģina vraku abordēt vai paņemt tauvā, — Fords nosauca viņam pakaļ.

Durvīs atkal parādījās kapteinis Anasts. — Līdz šim izdevies izglābt trīs personas, — viņš ziņoja. — Izglābtie nav ievainoti un jūtas samērā labi. Tie ir… — (Bairds savilka pinkainās, iesirmās uzacis.) — … Oli- vers D. Makolejs …

—    Raķešu rūpnieks, — Fords klusu piebilda.

—    Okay.

—    Mis Patricija Binčija . ..

—    Tālāk!

—    Edvards E. Serps.

—    Tas ir tas žurnālists, ser, — Fords atgādināja.

—    Es zinu, mīļais. — Bairds savilka lūpas un mazliet pasmaidīja. Tas ir labi, ka Šerps izglābts. — Un tālāk?

—    Pārējos lidmašīnas pasažierus vēl nav izdevies izglābt.

—    Kas noticis ar plostu?

Anasts paraustīja plecus.

«OSI» leitnants nāca ar jaunām ziņām. — Ap plostu izcēlusies sacensība, — viņš raportēja. — Mūsu helikopters izmetis tīklu, bet viens no krievu barkasiem jau aizsniedzis plostu. Tikai vienu personu izdevās iedabūt tīklā, bet, kad tīklu sāka vilkt augšā, izrādījās, ka tā ar kādu auklu piesieta pie plosta. Tad tas, kas turējās pie plosta malas, auklu pārgrieza. Pārējos trīs krievu matroži ievilka savā laivā. Pa to laiku otrs barkass bija uzņēmis vēl vienu personu.

—    Tātad katram ir pa četri, — majors noteica.

Viņi pagaidīja vēl kādu laiku, līdz uzzināja pēdējās izglābtās personas vārdu. Beidzot Anasts ziņoja, ka tā esot «WAF» kapralis Dorisa Grēve, kas atrodoties bezsamaņā. Vienīgā no saviem biedriem viņa bija ievainota.

—    Meitene droši vien pārcietusi lielas bailes, — B. B. B. teica. — Ford, padomājiet, kādu ordeni mēs tai piešķirsim. — Ar šiem vārdiem ģenerālis slēpa savu vilšanos. Izglābti bija tikai civilisti. Kad tika pateikts Dorisas Grēves vārds, viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ka helikoptera ļaudīm nav izdevies pasargāt no noslīkšanas vai krievu gūsta nevienu pašu no lidmašīnas drosmīgās apkalpes. Dievs lai nu pasargā viņus, šos nabaga zēnus!

—    Viņa patiešām jāapbalvo, — Fords piekrita. Viņš domāja par to, ka tagad laikraksti, aprakstot šo gadījumu, bez šaubām, daudz ko zaudēs, jo neviena no meitenēm nebija kritusi sarkano rokās. Kad pirms apmēram trim mēnešiem dumpinieki Vjetnamā sagrāva džungļu cietoksni Djen-Bjen-Fu, mongoļu varā nokļuva kāda franču žēlsirdīgā māsa, kas plašā apkārtnē bija vienīgā baltā sieviete; šis notikums ierosināja laikrakstus uz visdrūmākajiem prātojumiem. Redaktori nepalika mierā arī tad, kad francūziete pēc pamiera līguma atgriezās mājās sveika un vesela. Viņi meklēja pēc jaunas, tikpat pateicīgas vielas. Bet Serves nelaimes gadījums šādā veidā nebija izmantojams.

Abi virsnieki vēlreiz kopīgi pārskatīja pēdējos ziņojumus. Tā bija bēdīga lasāmviela. Saskaņā ar norādījumiem helikopters atstāja avarijas vietu tikai tad, kad lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» vraks bija nogrimis. Nu bija skaidrs, ka krievi no lidmašīnas nevarēs dabūt nekādas detaļas, ne arī aizvest to pašu sev līdz. Apmēram pulksten astoņos četrdesmit minutēs helikopters devās atpakaļ uz savu bāzes lidmašīnu.

—    Tagad atliek tikai doties ceļā, Ford, — ģenerālis Bairds noteica. — Es braukšu atpakaļ uz Visbadeni. Jūs palieciet vēl kādas divas trīs dienas šeit un nokārtojiet visu, kā nākas. Tikko ierodas šis Šerps, sūtiet to tūlīt pie manis. Un pagaidām nekādu informāciju presei! Dzīvojiet laimīgs! — Ģenerālis paņēma savu spieķīti.

—    Zaudēta kauja, ser, — majors sacīja, kad ģenerālis tam kratīja roku. — Mēs tikai šo to būsim no tās mācījušies. Bet šī neveiksme sāpēs ilgi.

—    Šai ziņā, liekas, jūs īsti labi visu neaptverat, — Bairds nopietni atbildēja. — Protams, no militārā viedokļa jums taisnība. — Viņš pielika divus pirkstus pie zeltā izšūtās cepures malas un elastīgi, vingri, ar platu, pašapzinīgu soli devās prom. Raitnieks nesa viņa čemodānu.

12

Visgrūtāk bija naktīs, Pāri visam spoži lējās mēnesnīca; augstu gaisā slīdēja viegli mākoņi; vējš dauzījās ap aizrestoto logu rūtīm. Kapteinis Lojs nemierīgi grozījās gaišajā metala gultā, līdz no galvas nošļuka pārsējs un sāka degt ievainotā piere. Kapteinim nebija miera. Mulsinādamas viņu, acu priekšā cita aiz citas traucās atmiņu ainas un baigas nojautas .. . Tik uz īsu brīdi viņš ienira aizmirstības dzelmē, viņu pārņēma itin kā trula un dīvaina tukšuma sajūta, kaut kas līdzīgs snaudai, bet tad viņš atkal uztrūkās, raudzījās saltajā gaismā, kas lodāja pa grīdu, un zilgani melnajās ēnu svītrās. Lojam sāka salt, un viņš pagriezās pret sienu. Kādas bālas lūpas viņam čukstēja: «Es gribētu, lai tu auklu piesien pie sevis. Ne pie plosta … pie sevis, Ri- chard.» Kapteinis sāka svīst, nogrūda nost segu un, aizvēris acis, piespieda sevi vienmērīgi elpot, taču juta, ka krata drudzis. Ausīs zvanīja.

Tikai pret rītu, līdz nāvei nomocījies, viņš iekrita smagā, nemierīgā pusmiegā; un atkal viņu spīdzināja tās pašas ainas — tikai groteski izķēmotas. Šternbergs šāva uz viņu, tad viņš gulēja gaitenī un dzirdēja sprāgstam krievu šāviņus, juta briesmīgo otro grūdienu, redzēja, kā Dorisa blakus viņam pieķērusies pie gumijas laiviņas, kur jau bija uzmetušies Rodnejs un Laskijs; visus apspīdēja magnēzija bumbu spilgtā gaisma. Pārējie bija pienākuši par vēlu, tie peldēja sāņus pa viļņiem, un viņš nevarēja tiem palīdzēt. Viņš sauca pilotiem, lai palīdz, taču tie nevilka meiteni uz plosta, bet gan grūda projām. Tad virs viņiem nolaidās helikopters, paņēma savā tīklā Dorisu, pie tam viņš pārgrieza auklu, jo citādi Dorisu varētu starp lidmašīnu un gumijas plostu saraut gabalos vai arī tā kristu krievu rokās… Dorisu pacēla augšup. Tad parādījās padomju barkasi. Grīda, uz kuras viņš gulēja, šūpojās, un pāri šļācās ūdens. Mutē Lojs juta sāļu garšu; tad kāds uzkāpa viņam uz krūtīm. Pavīdēja matroža seja;

tas bija stiprs kā lācis un nesa viņu uz krastu. Zem tilta krāca uzplūdu viļņi. Armijas slimnīca: etera smarža, adatas dūrieniem līdzīgas sāpes pierē, karsta pelde, injekcijas. Ap viņu sveši ļaudis, machorkas dūmi. Deva siltu ēdienu, bet viņš to atvēma. Pirmā nopratināšana, ko izdarīja divi jūras kara flotes virsnieki. Viņam pārmeta: «Jūs piederat pie slepenā dienesta.» Otrreiz nopratināja, klātesot vairākām civilpersonām. Bezjēdzīga izprašņāšana, caururbjoši skatieni. Tulkotāja atkārto angliski: «Viņš saka, ka nav nekādas nozīmes no mums kaut ko slēpt. Vispār nav nekādas nozīmes! …» Pie ārsta; pārsiešana. Sanitars vaicā: «Vai jums kaut ko nevajag?» Trešā pratināšana pie, pie … Ak dievs, pie kā tad tā bija? Kāpēc viņš to vairs neatceras, kāpēc viņš jūt sevī šo drausmīgo tukšumu? Ja viņam vēlreiz vaicās: «Vai jums kaut ko nevajag?» — viņš palūgs miega zāles, lai gan bija nolēmis nevienam te neko nelūgt. Viņš to darīs tikai tādēļ, lai saglabātu spēku un izturētu.

Ritam austot, kapteinis piecēlās, nomazgājās un ar aukstu ūdeni noskuvās, nejauši arī sev iegriezdams. Laukā čivināja putni, dziedāja kāds gailis. Lojs arī mazliet pavingroja, bet pēc tam viņam sāka trīcēt ceļi. Tad viņš apvilka formas tērpu, kas bija izžāvēts un diezgan labi izgludināts, tikai vēl arvien notriepts, un apsēja kaklasaiti; no spoguļa pretī raudzījās cilvēks iekritušiem vaigiem un pārsietu galvu: tas bija Richards Lojs, aukstā kara gūsteknis.

Viņš piegāja pie loga un cauri režģiem lūkojās laukā. Pāri Rīgas jūras līcim vēlās viegla rīta migla. Lēca saule. Sarkana kā asinis tā izkāpa no ūdens, pārraudama pelēko plīvuru, un jūra sāka mirdzēt. Netālu no krasta šūpojās kāda torpēdu laiva, tās baltais priekšgals mirdzēja saules staros. Klaigāja kaijas. Debesis iedegās maigā sārtumā; pār kaimiņu vasarnīcu baltajām mūra sienām klājās aveņu krāsas atblāzma. Tās bija jaukas ģimenes mājiņas, tādas pašas, kādas mēdz būt ari Londonas nomalē; divām no tām bija zaļi nokrāsotas dēļu sētas, gar kurām auga rudens puķes. Priekšpusē stāvēja postenis. Zilajā tālē, aiz kāda raiba lapu koku meža, skatienam atklājās moli un kuģu piestātnes … Vai tā bija Kuresāres osta?

Lojs atvēra logu un ieelpoja valgo rīta gaisu. Kad viņš atkal kļūs blīvs? Kad atkal redzēs Dorisu? Vai tā jau izveseļojusies? Vai gaidīs viņu.. . Viņa pirmais ceļš būs pie tās. Kapteinis ilgi sēdēja uz gultas malas, iespiedis seju rokās. Sākās viņa apcietinājuma trešā diena.

Laukā kļuva dzirdami soļi, tie atbalsojās gaitenī un apklusa pie viņa durvīm. Atslēga apgriezās, bulta tika atvilkta. Kāds jauns, izskatīgs dežurvirsnieks sauca:

— Pulkvedis Makarovs vēlas ar jums runāt!

Tas bija kaut kas jauns. Līdz šim viņam nekad netika paziņots, kas viņu pieņems. Vai tas nozīmētu labvēlīgu pagriezienu? Jaunais sārtvaidzis virsnieks, laikam jaunākais leitnants, pavadīja viņu cauri vairākiem gaiteņiem. Šad un tad tas laipni piebilda: «Tagad pa šīm kāpnēm» vai āri «Lūdzu šeit apkārt». Bez šaubām, situācijā bija uzlabojusies. Katrā ziņā tie nedrīkstēja viņu vairs ilgāk aizturēt, jo viņš šai pasākumā bija tikai nejauši iesaistīts. Varēja sagaidīt, ka viņu atbrīvos, tāpēc arī varbūt apgājās tik labi. Viņš bija dzirdējis, ka krievi tā darot. Cauri Stokholmai tie nosūtīs viņu mājup; varbūt tie rīkojas saskaņā ar «Foreign Office» piesūtīto notu vai arī sabiedriskās domas ietekmēti … Viņš nebija lasījis ne avīzes, ne arī klausījies radio, taču varēja iedomāties, kas patlaban notiek. Rietumu propagandas aparats strādāja ar pilnu jaudu, un taisni tāpat kā pēc Liepājas notikuma krievi bija sprukās.

Pulkvedis pieņēma Loju kādā lielā, gaišā istabā, stāvēdams aiz rakstāmgalda. Pamājis kapteinim ar galvu, viņš norādīja uz kādu sēdekli. Lojs apsēdās. Viņš ieraudzīja piatu seju parupjiem vaibstiem, kura bija izvagota neskaitāmām rieviņām un krunciņām un kuras bargo izteiksmi padarīja maigāku labsirdīgās, gudrās acis. Lojam tūdaļ bija skaidrs, ka šis virsnieks pratināšanā varēja būt bīstams pretinieks. Vajadzēja būt modram. Izklaidīgi viņš palūkojās apkārt. Pie sienas karājās Staļina un Padomju Savienības maršalu portreti. Jaunākais leitnants piestūma kādu krēslu pie galda gala; liekas, tas bija tulks. Protokolista nebija; ari tas šķita neparasti.

—     Jūs, kaptein, vēl joprojām izskatāties slikti, — Makarovs uzsāka. — Vai esat apmierināts ar to ārstniecisko palīdzību, ko saņemat?

—    Pilnīgi, — Lojs atbildēja.

Dežurvirsnieks pārtulkoja.

—    Ari ar pārtiku?

—    Ēdiens ir labs.

Slīps saules stars iespīdēja pa logu, mezdams uz spožā linoleja kādas jaunas priedītes ēnu. Pulkstenis varēja būt apmēram desmit. Kaut kur skanēja skaļrunis, kāda patīkama vīrieša balss dziedāja krievu dziesmu.

—     Vai jums tās netrūka? — vaicāja pulkvedis, piedāvādams no kādas garenas papes kārbiņas cigaretes. Lojs pakratīja galvu. Tabakas viņam bija ļoti trūcis, bet viņš nevēlējās pieņemt neko tādu, kas viņam kā inter- nētai personai varbūt nemaz nepienācās. Viņš negribēja zaudēt savu stāju. Jau -ienākot kapteinis pamanīja, ka Makarovs kritiski novēro katru viņa kustību. Katrā ziņā šis krievs pēc viņa izturēšanās spriedis par visiem angļu virsniekiem.

—    Tikai iesaiņojums ir sliktāks nekā jums, — Makarovs piebilda. — Bez tam šeit taču nav jūsu stingro ārstu.

Lojs pateikdamies atsacījās.

Komandieris izvilka cigareti un aizdedzināja to ar masivu misiņa šķiltavu. — Ievainojums sejā jums laikam vēl sagādā sāpes? — jautāja Makarovs, iebāzdama cigareti mutes kaktiņā.

—    Ne visai. Tikai nenozīmīga rēta.

—    Kā tā īsti radusies?

—    Lidmašīnai atsitoties pret ūdens līmeni, — kapteinis meloja, — es tiku triekts pret sienām.

—    Galvenais ārsts tā nedomā.

Lojs paraustīja plecus. Viņš saprata, ka sākusies pratināšana. Ja viņš izturēs arī šoreiz, tad drīz viss būs pāri.

Pulkvedis šķirstīja kādu paplānu aktu krājumu. No cigaretes plūda zilpelēki, saldi smaržojoši dūmi un izviļās līkloču pār galdu. — Jūs esat izteicies, ka lidmašīna «Astoņi-seši-nulle» pacēlusies no Tripoles pulksten divpadsmitos diena un, kā plānā paredzēts, pulksten astoņpadsmitos tai vajadzējis būt Oslo.

—    Jā.

•— Bet tad lidmašīna pa radio uzaicināta nolaisties pa ceļam Firstenreitā. Jūs teicāt, ka šis rīkojums nācis negaidīts.

—    Jā.

—    Vai tas bija negaidīts tikai jums vai arī apkalpei?

—    Tas bija negaidīts visiem, kas atradās lidmašīnā.

—    Nu labi, negaidīts visiem. Tagad seko vesela cits par citu lielāku pārsteigumu virkne. Jūs nolaidā- ties Firstenreitā. Abi amerikaņu virsnieki aizbrauca. Vēlāk lidmašīnā ieradās vēl kāds cilvēks, jūs teicāt, ka tas esot radara inženieris. Drīz pēc tam lidmašīna novirzījās no sava kursa un pagriezās uz ziemeļaustrumiem. Beidzot tā nokļuva virs Serves pasažas, neievēroja padomju iznīcinātāju uzaicinājumus nolaisties, šāva uz tiem, un tad to pašu nogāza. Te ir pieci vai seši dīvaini notikumi.

—    Līdz zināmai robežai, pulkvedi, — Lojs iebilda, — tie loģiski seko cits citam. Mēs uzņēmām lidmašīnā kādu inženieri, jo tam vajadzēja palīdzēt apkalpei atrast «SAS» lidmašīnas vraku. Glābšanas darbi norisa rajonā ap Gotlandi. Padomju gaisa telpa varēja tikt pārkāpta tikai nejauši.

—    Jūs paliekat pie šā izskaidrojuma?

—    Jā, protams.

—    Tam x nav nozīmes, kaptein … Es labi saprotu, kāpēc jūs tā izturaties. Pēc jūsu domām, nebūtu korekti' teikt patiesību par abiem amerikaņu pilotiem, kas atrodas mūsu uzraudzībā. Tomēr ir nepieciešams, lai jūs beidzot palīdzētu noskaidrot šo nepatīkamo gadījumu, kurā gājuši bojā trīs amerikaņi un viens padomju pilsonis, par ievainotajiem un citiem zaudējumiem jau nemaz nerunājot.

—    Diemžēl, nekādas citas ziņas nevaru sniegt.

—     Kaptein, — Makarovs no jauna ierunājās, — mēs zinām, ka jūs šai pasākumā nepiedalījāties. Jūsu klātbūtne mums šeit vajadzīga tik ilgi, kamēr kopīgiem spēkiem varēsim noskaidrot šo notikumu. Izstāstiet mums visu, kā bija patiesībā, un jūs būsiet jau parit brīvs!

Lojs raudzījās grīdā uz dejojošajiem saules plankumiem, uz līgano priedes ēnu. Viņam likās, ka dzirdētu šalcam zarus. Zaļas priežu adatas čabēja zem kājām, un viņš it kā sajuta sveķu smaržu. Brīvība! Pirmais ceļš — pie Dorisas . .. Taču Lojs sacīja: — Es šajā lidmašīnā biju tikai pasažieris. Aiz Hamburgas pie mums kluba kabinē ienāca kapteinis Rodnejs un paskaidroja: «Man Firstenreitā deva rīkojumu piedalīties avarējušās «SAS» lidmašīnas meklēšanā. Degvielu mums ir pietiekami, lai izdarītu šo mazo novirzi! Oslo nonāksim divas stundas vēlāk, nekā paredzēts . . .» Tā kā biju amerikaņu lidmašīnas pasažieris, man ar to vajadzēja samierināties. Mēs jau iepriekš bijām dzirdējuši par nelaimes gadījumu, kas noticis pie Gotlandes, un man nebija nekāda iemesla apšaubīt virsleitnanta Rodneja ziņojumu.

—   Vai jums bija vēl citi pieturas punkti, pēc kuriem jūs varējāt spriest, ka lidmašīnas komandieris jūs nav maldinājis?

—    Vēlāk mēs dzirdējām pa radio ziņojumu no «AFN», kur bija teikts, ka meklēšanā piedalījušās arī divas Savienoto Valstu lidmašīnas.

—    Jā, bet ziņojumā bija arī minēts, ka motorlaivas vraku atradušas un meklēšana izbeigta. Jums labāk nevajadzēja šo radioziņojumu nemaz pieminēt.

Kapteinis klusēja. Ko šis cilvēks zināja?

—    Otrai lidmašīnai bija numurs septiņi-četri-četri, un jūs bijāt saderējis ar misteru Makoleju, ka tā ieradīsies Oslo ātrāk nekā «Astoņi-seši-nulle». Vai tā taisnība?

—    Jā …

—    Vai jūs pazīstat šo cilvēku? — Makarovs pēkšņi jautāja, parādīdams kādu fotogrāfiju.

—    Tas ir Šternbergs, — Lojs pārsteigts atbildēja.

—    Radara speciālists?

Lojs pamāja. «Vai viņam vēl vajadzētu liegties? Ja krieviem ir Šternberga fotogrāfijā, tie droši vien viņu jau noķēruši.» Kapteinim nebija viņa žēl. Sis vīrs sašāva Dorisu.

—    Labi, ka jūs atzināties, — pulkvedis noteica.

— Citādi būtu nepieciešams jūs abus konfrontēt. Šis bandits, līdz zobiem apbruņojies, izlēca ar izpletni virs Serves. Viņam tur vajadzēja vadīt kādu spiegu grupu. Tas, lūk, ir jūsu «inženieris». Beidziet reiz aizstāvēt šādus cilvēkus! Ar tādiem jums nav pa ceļam. Mēs zinām, ka jūs esat pretojies, līdzko uzzinājāt par viņu nodomiem. Runājiet, kaptein!

Dežurvirsnieks pārtulkoja.

Lojs klusēja. Vai Makarovs centās viņu apmānīt? Pulkvedis jāva nojaust, ka tā izteicies kāds no apcietinātajiem … Tas bija parasts pratināšanas triks.

— Doktors Spensers mums atzinās, ka jums bijušas aizdomas, Tāpēc jūs esot mēģinājis pārbaudīt kursu ar sekstanta palīdzību. Jūs esot ari atklājis nomaskēto ugunspunktu lidmašīnas astē, konteinerus un, — viņš šķirstīja aktis, — baltā krāsojuma nozīmi, kas aizsargājot pret radara viļņiem. Tādi esot bijuši atsevišķie pieturas punkti jūsu aizdomām. Jūs esot pūlējies pārliecināt pasažierus, ka tiek plānots lidojums uz padomju teritorijas robežām un ka vajag piespiest apkalpi, lai tā griežas atpakaļ. Bet jums neesot izdevies… Vai tā bija?

Lojs lēnām pamāja ar galvu. Tātad tie tomēr uzzinājuši! Spensers nav izturējis … Bet viņš pats vēl cīnās zaudētā postenī. Kāpēc gan Makarovs viņam tā uzmācas, ja viss notikums galvenajos vilcienos tam zināms? Droši vien tāpēc, ka krieviem viņa atzīšanās bija ļoti nozīmīga. Angļu virsnieka izteicieni bija svarīgāki nekā kāda civilā pasažiera histēriski paskaidrojumi. Ar Spensera sniegtajām ziņām padomju iestādēm nepietiek. Ja viņš tagad runātu, tas nāktu par labu Krievijai — tātad varētu kaitēt Anglijai… — Man žēl, bet es nevaru sniegt jums nekādus citus paskaidrojumus,— Lojs sacīja. «Tomēr — kāds gan sakars ar to visu Anglijai?» viņš domāja.

Pulkvedis nodzēsa izpīpēto cigareti. Viņš piecēlās, apgāja lēnām ap galdu un nolika kapteinim priekšā salocītu avīzi. Sejā viņam nepārmainījās ne vaibsls, kustības bija rāmas un nosvērtas. — Lūdzu, izlasiet to!

Lojs atlocīja laikrakstu. Tas bija «New York Herald Tribune» iepriekšējās dienas rīta numurs — tātad godājama avīze. Acu priekšā lēkāja trekni burti. Papīrs oda pēc melnās spiestuves krāsas un čaukstēja Loja rokās; galvā viņam pavīdēja doma, ka te varbūt varēs uzzināt kaut ko par Dorisu — par tās uzturēšanās vietu vai veselības stāvokli, kaut vai kādu dzīvības zīmi.

Trijās rindās lieliem burtiem iespiests virsraksts aizpildīja ceturto dalu no pirmās lappuses: «Russici Says U. S. Planē Exchanged Shols With Soviel Ciaii Over Sworbe.» [16] Tālāk sekoja padomju un amerikaņu protesta notu teksti:

«Amerikas Savienoto Valstu sūtnis apliecina savu cieņu PSRS ārlietu ministram… viņam ir gods paskaidrot … divas neapbruņotas amerikaņu kara aviacijas lidmašīnas piedalījušās glābšanas darbos Baltijas jūrā Gotlandes salas rajonā, pie kam viena lidmašīna pazudusi.. .»

Kapteinis acīm pārslīdēja pāri rindām; viņam bija skaidrs, ka šai oficialajā rakstā nebūs it nekā par Dorisas likteni.

«Savā pirmajā ziņojumā par šo notikumu padomju valdība atzinās, ka minētajā dienā divi tās iznīcinātāji apšaudījuši to amerikaņu lidmašīnu, kas meklējot bija novirzījusies vistālāk uz austrumiem … Nodarijumu apstiprina radaruzņēmumi .. . pareizu kursa rekonstruēšanu atvieglina kāda ASV helikoptera apkalpes izteicieni, kurai izdevās izglābt dažus no tiem, kas palikuši dzīvi … Visām amerikaņu kara aviacijas lidmašīnām . .. dots stingrs norādījums … nepārlidot citu valstu teritoriju … Izmeklēšanas dati rāda, ka minētajai lidmašīnai uzbrukts ārpus padomju .gaisa telpas… tā nogāzusies jūrā trīsdesmit vienu jūdzi no Sāremā salas piekrastes… Sakarā ar to ASV sūtnis pilnvarots protestēt … pret starptautisko tiesību un viselementārāko mieram nepieciešamo nosacījumu pārkāpšanu.»

Tas bija pretīgi un apkaunojoši, taču kapteinis piespieda sevi lasīt tālāk, lai padomju pulkvedim, kas viņu vēroja, nedotu iemeslu uzstādīt atkal jaunus āķīgus jautājumus.

«ASV valdība uzaicina . . . nekavējoties pamatīgi pārbaudīt… tūlīt atbrīvot padomju iestāžu aizturētās militārās un civilpersonas… padomju gaisa spēkiem ievērot svarīgo norādījumu, lai neatkārtotos līdzīgi starpgadījumi… sagaida, ka Padomju valdība katrā ziņā izteiks nožēlu par savu lidotāju pretlikumīgo izturēšanos … vainīgos smagi sodīs… ka tiks atlīdzināti zaudējumi, kā tas starp civilizētām tautām ir pieņemts, par bojā gājušajiem amerikaņu pilsoņiem … un Amerikas īpašuma iznīcināšanu.»

Ar to beidzās satraukto partijas vadoņu, ģenerāļu un senatoru paziņojums. Ņujorkas virsbirģermeistars salīdzina padomju lidotāju izturēšanos ar kādas plaši pazīstamas gangsteru bandas uzbrukumu. Sabiedroto štaba priekšnieks admiralis Redfords sarkano rīcību nosauc par «neprātīgu un barbarisku». Bijušais prezidents Herberts Huvers raksta, ka krievi esot «viltīgi un neaprēķināmi»; atkal reiz redzams, kas īstenībā slēpjoties aiz viņu runām par mieru. Gubernators Tomass E. Devejs stāsta par briesmīgu patvaļas aktu, un kāds igauņu emigrantu vadonis piebilst, ka viņa dzimteni Amerikas Savienotās Valstis nekad nav atzinušas par padomju teritoriju … Lojs pāršķīra lapu. Viss notika gluži tā, kā Edijs Šerps bija paredzējis.

Otrajā lappusē bija ievietotas izglābto personu intervijas. Tie bija atgriezušies mājās. Kapteinim aizrāvās elpa. Reportieri tos bija izprašņājuši. Rinda pēc rindas aiztrauca gar viņa acīm … Nekur nebija pieminēts Do- risas Grēves vārds. Lojs pārlasīja Patricijas interviju:

«Varu jums teikt, ka tas bija briesmīgi… Krievu eksplozivais šāviņš trāpīja lidmašīnas apakšējo daļu. Kad tā skāra ūdens līmeni, nodzisa gaisma, un es saņēmu tādu triecienu, ka likās — piesprādzēšanās josta salauzīs kaulus … Pie izejas sākās spiešanās. Ar peld- jostām mēs visi jutāmies ļoti neveikli. Panika bija briesmīga. Kāds nogrūda mani zemē, cits pārkāpa pāri, taču man laimējās … Nepatikšanas sākās jau Firstenreitā. Briesmīgi baidījos, ka šī vilcināšanās aizkavēs mani pārsēsties polarajā lidmašīnā. Kad komandieris paziņoja, ka viņam lidojot jāmet līkums, sapratu, ka mana filmu zvaigznes karjera jau beigusies, lai gan tā nebija vēl nemaz sākta. Filmu sabiedrība «Metro Goldwyn Mayer» bija uzstādījusi noteikumu, ka man jāizmanto pirmā arktiskā lidmašīna, kas uzturēs satiksmi starp Oslo un Losandželosu. To nu es neizdarīju, un tāpēc «MGM» lauza līgumu … Domāju, tas nav pārāk liels noslēpums, ja pastāstīšu jums, ka šodien tomēr parakstīju sešdesmit četras lappuses garu līgumu par filmēšanos un, proti, ar filmu sabiedrību «Century Fox». Prezident? Spiros Skoras pats noteica, ka man būšot galvenā loma kādā platekrana filmē, kas pilnīgi- autentiski attēlošot šo notikumu pie Serves. Vēl es drīkstu pateikt, ka scenāriju jau raksta un man jādod padomi autoriem… Pēc divām nedējām sāksies pirmie uzņēmumi. Tas viss atkarīgs tikai no laika apstākļiem. Filmu sabiedrība «Fox» no «Air Force» nonomājusi kādu vecu «Mig-15», kas kādreiz notriekta Korejā… Lidmašīnas notriekšanas skatus uzņemsim Kalifornijas piekrastē, tur ūdens, paldies dievam, ir siltāks. Jā, liekas, īstmenkolorā. Par izdevumiem nekā nezinu. Protams, mēs liksim nogāzties īstai lidmašīnai, nevis modelim. Es ļoti priecājos par savu jauno darbu. Šis negaidītais piedāvājums atalgo mani par visām tām briesmām, kas nu jau aiz muguras.»

Ne vārda par Dorisu!

Tālāk sekoja Makoleja intervija. Lojs lasīja to bez cerībām. «MAC» prezidents teica niknus vārdus par sarkano gaisa pirātu atentatu. Tas bijis jau iepriekš izplānots uzbrukums Amerikas pilsoņiem, tātad īsta slepkavība. Viņš, protams, apšaubīja to, ka krievi būtu zinājuši par viņa atrašanos šajā lidmašīnā. Ne pie viņa, ne viņa sekretārā, kas noslīcis vai kritis uzbrucēju rokās, nav atradušies nekādi slepeni plāni, kuri attiecas uz raķešu izmēģinājumiem. Protams, nav pilnīgi izslēgts, ka krievi varbūt ari bijuši informēti, ar kādu lidmašīnu viņš lido, un tādā gadījumā cerējuši pie viņa atrast kādus slepenus dokumentus, jo viņš taču atgriezās no Ziemeļafrikas manevriem . .. Tālāk Makolejs precizi un lietišķi attēloja briesmīgo gaisa kauju. Kad viņam jautāts par veikalnieciskajiem plāniem, viņš nenozīmīgiem vārdiem paskaidrojis, ka viņa firma nolēmusi pievienoties koncernam «United Aircraft». Sakarā ar jauniem draudiem no agresivā sarkanā imperiālisma puses, kas, liekas, cer sasniegt savu mērķi — visas pasaules komunistisko verdzību, izmantojot savu gaisa spēka varenību, pie tam bezgala nežēlīgu, esot kļuvis nepieciešams straujāk nekā līdz šim attīstīt vadāmo šāviņu rūpniecību. Tādēļ visi nācijās ražošanas spēki jā- izlietojot tieši raķešu nozarē. Desmitiem atsevišķas mazas kompānijās, kuras bieži vien iet katra savu eksperimentētāju ceļu, esot lielajam pasākumam tikai kaitējušas. Pienācis laiks tās likvidēt, citādi tās varot kļūt liktenīgas, jo arī ienaidnieks nesnaužot.

Nekā par Dorisu.

Kapteinis atkal pāršķīra lapu, pārskatīja virsrakstus, acīm traukdamies pa rindām, līdz uz čaukstošā papīra viss saplūda it kā pelēkā miglā un tad sāka liesmot. Ko tas nozīmēja? Vai reportieri nav nemaz to apmeklējuši, lai gan tā bija slima? Vai tad tie nemaz neplēsās, lai iegūtu interviju no viņas, no vienīgās, kas bija ievainota? Parasti žurnālisti taču vienmēr steidzās turp, kur plūda asinis. Vai tas varbūt nozīmēja, ka Dorisa vēl nav spējīga neko pastāstīt? Jā, protams! Laikraksts bija iznācis tikai vakar, tikai pirms trīsdesmit stundām tas izlaists no rotacijas mašīnas, — viņa meitene vēl atrodas nesamaņā, jo tikko izoperēta. Viņai izņemta lode, un ārsti rīkojas pareizi, ka nelaiž klāt šo preses varzu … Tā droši vien būs.

Lojs saklausīja kādu balsi, kas atmodināja viņu no domām. — Pulkvedis vēlas vērst jūsu uzmanību uz šo rakstu, — tulks sacīja, norādīdams uz kādu četras slejas garu ziņojumu, kas aizņēma nākošās lappuses lielāko dalu. Virsraksts skanēja šādi: «NEZELĪGS UZBRUKUMS.» Zem tā: «Edvarda E. Šerpa reportāžā. (Laikraksta «U. S. News» militārais korespondents Eiropā atradies avarējušajā lidmašīnā.) Šis ir pirmais ziņojums par katastrofu, ko sniedz aculiecinieks, kas vienīgais speciāli izglītots militāros jautājumos.»

Lojs smagi elpoja. «Edvarda E. Šerpa …» Tātad šis ir Edija sacerējums. Kā tas bija iespējams? Jau virsraksts rādīja, ka arī viņš melo, — melo tāpat kā visi citi. Tas taču nevarēja būt! Edijam droši vien vajadzēja savas domas pielāgot pašreizējam noskaņojumam, bet starp rindām būs norādījumi, kas lasītājus padarīs domīgus; inteliģents cilvēks sapratīs, kas te slēpjas patiesībā. Kapteinis steigšus sāka lasīt no kādas rindkopas vidus. Varbūt te beidzot būs kāds vārds par Dorisu. Edijs bija mēģinājis ar Dorisu paflirtēt; viņš nebūtu varējis to tik viegli aizmirst. Bija jau diezgan divaini, ka Patricija tā rīkojusies.

«Krievi paskaidro,» kapteinis lasīja, «ka mūsu lidmašīna esot šāvusi uz viņu iznīcinātāju. Es gan nezinu, ar ko tā būtu varējusi šaut. Ne lidlauka personāls Zicmeļafrikā vai Rietumvācijā, ne ari mēs, pasažieri, nekur lidmašīnā nemanījām ieročus. Katrs bērns zina, ka smagie ložmetēji, par automatiska- jiem lielgabaliem nemaz nerunājot, jau pa gabalu saredzami. Stobri taču stiepjas ārā no korpusa, jo tiem brīvi jāgriežas uz vajadzīgo pusi. Tikai iznīcinātāju nekustīgos ieročus var labi paslēpt zem alu- minija apvalka, turpretī citām lidmašīnām to nevar panākt ne ar kādu technisku paņēmienu. Mēs esam vairākas reizes aplūkojuši lidmašīnu «Astoņi-seši- nulle» no ārpuses — ne tik vien no tālienes, bet arī pavisam tuvu, — un pazīstam arī tās iekšpusi. Mums atliek tikai pieņemt, ka padomju piloti maldījušies. Agresijas tieksmes viņus pavedinājušas ieraudzīt tādas lietas, kādu nemaz nav.»

Lojs ļāva laikrakstam noslīgt uz leju; pamazām viņa seja pielija ar tumšu sārtumu. Viņš nekad nebija ticējis, ka Edijs rakstīs visu patiesību, jo tā Amerikai kaitētu. Bet ko atklāja šis sacerējums!

«Krievi grib paziņot atklātībai, ka lidmašīna «Astoņi-seši-nulle» veikusi izlūkošanas uzdevumu. Ja nu viņi paši tam tic, tad liekas, viņi tomēr pārāk zemu novērtē pretējo pusi, proti, Kara aviacijas štaba Baltijas jūras nodaļu Visbadenē. Atbildīgie ģenerālštābā virsnieki izvairīsies izmantot izlūkošanai virs Baltijas jūras austrumu daļas tik lēnu lidmašīnu kā «C121 C», kas ir «Super-Constellation» militārā tipa lidmašīna. Ja būs nepieciešams ieviest kontroli no gaisa virs zināmām pierobežas jūrām Eiropas un Āzijas kontinentā, mūsu rīcībā būs tālo distanču iznīcinātāji vai arī tālo distanču B-47 tipa bumbvedēji. Taisni smieklīgi ir iedomāties, ka lidmašīna, kura tiešā ceļā nāca no Ziemeļafrikas un kurā bija seši civilie pasažieri, tiktu sūtīta izlūkošanai .. .»

Rindas saplūda. Lojs piespieda sevi lasīt tālāk. Šis sacerējums viņam likās kā neuzminama mīkla, un viņš nekādi nevarēja aptvert, ka to rakstījis Edijs. Viņam gribējās laikrakstu saburzīt un aizsviest, tomēr vajadzēja savaldīties.

«Krievi ziņo, ka virs Serves izlēcis kāds izpletņu lēcējs. Pie tam viņus nemaz netraucē tas neloģiskais fakts, ka amerikaņu aviacija vestu uz Igauniju aģentus no Tripoles, it kā tiem būtu nepieciešama īpaša tropiska izglītība, lai varētu darboties Baltijā. Krievi saka, ka esot nolēcis kāds «imperiālistu aģents». Ja tā, tad tam vajadzēja jau iepriekš atrasties lidmašīnā kopā ar mums. Bet mēs, pasažieri, neesam redzējuši nevienu svešu cilvēku, lai gan šajā nelaimīgajā lidmašīnā pavadījām septiņas stundas un drīkstējām aplūkot ikkatru stūrīti. Misters Makolejs reiz pat aizgāja līdz pilotu kabinei, lai gan tas nav atļauts, un angļu virsnieks, kas lidoja kopā ar mums, bija brīdi uzturējies vēl citā telpā, lai ar kādu meiteni, citiem nedzirdot, norunātu satikšanos Oslo. Neviens no viņiem nekur nav saticis šo noslēpumaino izpletņu lēcēju.»

Lojam sāka drebēt rokas. Tas bija velnišķīgi izdomāts! Šerps pieminēja Dorisu, bet tikai tādēļ, lai ar to vainagotu savus briesmīgos melus.

«Vai krievi tuvākajā laikā publicēs arī kādus uzņēmumus vai varbūt iespiedīs tikai atzīšanās tekstus? Iespējams. Sabiedrība drīz vien uzzinās arī to, ko teikuši četri nelaimīgie gūstekņi. Ar angļu kapteini, kas mūs pavadīja, esmu draudzējies jau vairākus gadus. Mēs bieži esam satikušies manevros un daudzos Eiropas lidlaukos. Es lieku savu galvu ķīlā, ka viņš nekad pats labprātīgi nerunās nepatiesību, ne arī ļaus kaut ko tādu protokolēt. Bet ir lieki spriest, kādā veidā būs uzrakstīti viņa iztei- , cieni, kurus droši vien rīt vai parīt atradīsim iespiestus «Izvestijā». Neviens gan nenosodīs cilvēku, kas mēģina atgūt brīvību, attēlojot visu notikušo, un beidzot saka to, ko no viņa grib dzirdēt.

Viņa draugi vienmēr atcerēsies tos smagos apstākļus, kādos viņš nokļuvis, tie viņu cienīs un godās tāpat kā līdz šim.»

Lojs lēnām . salocīja laikrakstu un nolika sev priekšā. Viņš bija nosvīdis. Kaut kas riebīgs žņaudza kaklu. Viņš vairs negribēja lasīt; iekritušie vaigi kvēloja, pār pieres pārsēju bija pārslīdējusi matu šķipsna … — Pulkvedi, — kapteinis aizsmakušā balsī sacīja, — es lūdzu pasaukt kādu, kas protokolētu. — Lojs drudžaini mirdzošām acīm lūkojās Makarovā, un tā skatiens viņam atbildēja. — Man vēl jums šis tas jāpastāsta.

Kad viss bija beidzies, Lojs atgriezās aizrestotajā palatā un viens pats notiesāja savas pusdienas. Ēdiens viņam bija pretīgs, un viņš ar pūlēm to apēda. Vēlāk viņu mocīja dedzinošas slāpes. Tomēr viņš nelūdza ūdeni. Apmēram pulksten trijos atnāca jaunais dežur- virsnieks un teica: — Pulkvedis Makarovs deva rīkojumu jūsu istabu vairs neaizslēgt. Ja, pēc ārsta domām, būsiet spējīgs doties ceļā, jau rīt izlidosiet uz Maskavu.

—    Uz Maskavu?

—     Tur jūs aizvedīs uz Anglijas vēstniecību. Arī misters Spensers brauks kopā ar jums. Viņu nodos Amerikas vēstniecībai… Tas nozīmē, ka jūs esat brīvs.

Lojs klusēja. Sī ziņa viņu pārsteidza; viņš nekad nebija domājis, ka viss notiks tik strauji. Pirmais ceļš — pie Dorisas …

—     Pulkvedis liek jautāt, vai jūs būtu ar mieru atrasties kopā ar amerikāni, tas ir, kopā ar misteru Spenseru.

Lojs mēmi pamāja ar galvu.

—     Varbūt jūs varētu apmeklēt ari abus pilotus, — jaunākais leitnants sacīja. — Iespējams, ka viņi labāk grib būt kopā ar jums… Viņi labi nesatiek. Sākot ar šodienu, abi guļ vienā kamerā, bet tam nav nozīmes; viņi atkal būs jāizšķir, jo viens otram kaut ko pārmet, bieži piemin vārdu «Helena» vai ko tamlīdzīgu. Vai tā bija viena no meitenēm, kas ar jums kopā lidoja? Vai varbūt tie ir viens uz otru greizsirdīgi?

Lojs paraustīja plecus. Viņš vaicāja, kas ar lidotājiem notiks.

Tos tiesāšot, atbildēja virsnieks. Vai viņš vēloties pilotus redzēt? Viņš varētu tiem izskaidrot, ka nav nozīmes liegties. Būtu ari labi, ja viņš pārliecinātos, ka ar tiem apietas pieklājīgi.

Lojs atteica, ka vēloties palikt viens, — neesot taču viņa pienākums pamudināt amerikaņu pilotus runāt. Viņš varot saprast, ka tie aizstāvoties, cik vien iespējams; tie neesot arī pelnījuši pārāk bargu spriedumu, jo izpildījuši tikai pavēli.

Jaunākais leitnants aizgāja.

Lojs sēdēja uz gultas malas miklām rokām. Viņu kratīja drudzis, tāpēc viņš raizējās, ka ārsts vēl neatzīs viņu par veselu. Tādā gadījumā novilcināsies viņa atbrīvošana. Varbūt krievi neturēs vārdu un izmantos viņu par liecinieku tiesas procesā pret abiem amerikāņiem. Runā, ka krieviem patikot politiskas prāvas, un angļu kapteinis prokuroram var likties Joti iespaidīga persona. Ja nu tā notiek, kad tad viņš redzēs Dorisu?

Kapteini māca šaubas, un pašreizējā drūmā noskaņa lāva pārējo rīcību saskatīt blāvākā gaismā. Ko gan viņi visi varēja iesākt? Ja piloti nebūtu klausījuši pavēlei, tos būtu sodījusi Amerikas kara tiesa. Kas cits tiem atlika … Ari krieviem neko nevar pārmest, Viņi aizstāvēja savu tēvzemi, viņu pienākums bija sodīt iebrucējus, un, lai arī viņi cietuši zaudējumus, ar kapteini tomēr bija apgājušies cilvēcīgi… Un Edijs? Lojam nāca prātā avīzes raksta beidzamie teikumi: «Neviens gan nenosodīs cilvēku, kas mēģina atgūt brīvību… un beidzot saka to, ko no viņa grib dzirdēt. Viņa draugi vienmēr atcerēsies tos smagos apstākļus, kādos viņš nokļuvis, tie viņu cienīs un godās tāpat kā līdz. šim.» Dīvaini, šie vārdi neradīja Lojā vairs tādu riebumu kā priekšpusdienā; viņam pat likās, ka tos varētu saprast divējādi. Tie bija gan domāti viņam, taču izklausījās gandrīz tā, it kā Edijs būtu domājis tos pats sev, it kā viņš gribētu lūgt piedošanu. Lojs centās kaut ko atcerēties. Atmiņā neskaidri atausa kāda aina. Viņš redzēja Serpu sakņupušu blakus kluba kabines durvīm un dzirdēja to stomāmies: ««FIB» man ir uz pēdām —

viņi zina par mani visu — Martins ir okšķeris … Ar mani beigas, Richard, tik tiešām beigas, tici man!» Kapteinis ilgi prātoja par šo gadījumu, bet neko nevarēja izdomāt.

Pievakarē viņa istabā ar diviem kruķiem iekliboja kāds melnmatis vīrs. Tam bija garena, iedegusi seja un kreisā kāja ieģipsēta. Mugurā tam bija smalka auduma formas tērps. — Man gan nav atļaujas apmeklēt, — viņš teica labā angļu valodā, — bet kāda gan tam nozīme. Nav jau slikti, ja iepazīstas… Es jūs nogāzu.

Toljušins atradās tai pašā lazaretē un bija atnācis šurp aiz ziņkārības. Viņš vēlējās redzēt, kādi šie svešie lidotāji izskatās. Tā kā amerikaņi bija ieslēgti, viņš nāca pie angļa.

— Lūdzu, — Lojs sacīja, norādīdams uz vienīgo krēslu.

Eskadriļas kapteinis apsēdās; likās, ka aiz sāpēm viņš savilktu seju. Viņš tūdaļ sāka jautāt, un viņam patika pārbaudīt savas valodas zināšanas; Toljušins pūlējās runāt laipni. Pēc grāmatām viņš zināja, ka kapitālistisko valstu karavīri mēdz spiest pretiniekam roku. Tāda rīcība atbilda to uzskatiem. Pēc viņu domām, karš bija nenovēršama parādība, tātad viņi it kā cīnījās vienā un tai pašā sporta nozarē. Toljušins to nevarēja saprast. Par svešinieku, kas neaicināts ienācis viņa zemē, varēja rūpēties, kamēr tas ir nevarīgs, bet nav iespējams ar to brāļoties gluži kā pēc izspēlētas tenisa partijas.

Taču Lojam likās, ka šis cilvēks runā ar viņu vaļ- sirdīgāk nekā pārējie. Tie ļaudis, kas viņu pratināja, kas nesa viņam ēst vai pārsēja viņa ievainojumus, darīja to visu ar noteiktu nolūku. Bet šis virsnieks bija viņu uzmeklējis pats. Toljušins šo to pavaicāja, bet atturējās aizskart lietas, kas nav atklājamas. Viņi aprunājās par ātruma rekordiem, dažādiem navigacijas jautājumiem, angļu literaturu un par stāvokli aizokeana kolonijās. Kapteinim Lojam radās uzticība pret savu sarunu biedru. Sī tērzēšana gan nemazināja to rūpju smagumu, kas viņu nomāca, bet viņš kļuva it kā drošāks, sarunājoties ar šo atklāto cilvēku. Abi viņi bija vienā vecumā, arī dienesta pakāpe bija līdzīga. . .

Saruna gan pamazām vērsās atpakaļ pie galvenā jautājuma — par gaisa, kauju rietumos no Serves.

—    Vai jūs pazināt Serpu? — krievs jautāja.

—    Jā.

—    Es lasīju viņa safabricētās aplamības. Tādiem meļiem kā tam mums jāpateicas, ka saspīlējums atkal saasinās . .. Kas tas ir par cilvēku?

—    Tāds pats kā daudzi, — Lojs atbildēja. — Es esmu pārliecināts, ka viņš tā rīkojas tikai piespiests.

—    Amerikā daudzus cilvēkus varbūt grib piespiest, bet tie tomēr sevi nepārdod.

L.ojs klusēja. «Kādus pārbaudījumus cilvēks spēj izturēt, kur ir tā robeža, kad viņš vairs nevar izturēt? Kādi vilinājumi vai draudi, pratināšanas un represijas bija jāpacieš Edijam?»

Neviens no viņiem to nezināja.

—    Doktors Spensers lika ieprotokolēt, ka jūs esat Serpa draugs.

—    Mēs esam pazīstami kopš invazijas.

—     Nu tātad — kādas ir jūsu domas par Šerpa rakstu?

Lojs raudzījās grīdā.

—    Ir jāizšķiras, — eskadriļas kapteinis sacīja. — Lai arī kādas būtu politiskās sekas . ,. Cilvēks, kas tā rīkojas kā viņš, zaudē cieņu pats savās acis uz visiem laikiem. Vai nav tā? Viņš pats sev iespļauj sejā.

Lojs klusēja. Skaidrs, ka Edijs piespiests tā darīt, un ne viņš, ne padomju virsnieks nevarēja spriest, ar kādiem līdzekļiem tas panākts. Varbūt pret viņu ieteikti smagi apvainojumi un zināmiem ļaudīm viņš bija jau rokā… Un tomēr, lai ari kas Edijam būtu draudējis, šādas ziņas, kas maldina miljoniem cilvēku, kas sēj naidu un bailes, viņš nekad nedrīkstēja rakstīt.

—    Var jau būt, ka jums taisnība, — Lojs pēc brīža teica. — Es nezinu. Nesaprotu . .. Un mani patlaban nodarbina citas domas. Vai jūs neesat kaut ko dzirdējis par tās sievietes likteni, kuru helikopters kā pēdējo uzvilka augšā, — tieši no plosta?

—    Nē, — Toljušins atbildēja. — Vakardienas avīzes par to nekā nemin. Vai tā jūsu sieva?

—    Nē.

—     Vai varbūt tā ir kāda slavenība, tāpat kā šī filmu zvaigzne un misters Makolejs?

—    Paldies dievam, ne.

—     Tad to diez vai arī pieminēs. Neraizējieties, gan jau būs izglābta! Arī pārējie ir sveiki un veseli nokļuvuši galā. — Toljušins pamanīja Loja nemieru. No Makarova viņš bija uzzinājis, ka Lojs precējies, tāpēc domāja, ka meitene, par kuru kapteinis tik satraukts vaicā, droši vien ir tā mīļākā. Vai anglis arī bija nonācis tādā pašā klizmā kā viņš? Nupat viņam sanitars bija atnesis Klaudijas atvadu vēstuli. .. «Nikolaj Andrejevič,» tā rakstīja, «starp mums visam beigas. Es gribēju tevi apciemot, biju klubā . . . Nav vērts tev par to stāstīt. Zinu tagad visu. Neraksti man, tam nebūs nekādas nozīmes.»

Tās vienkāršie vārdi satrieca Toljušinu vairāk nekā visrūgtākie pārmetumi. «Ak Klaudija, mana laime! Ir taisnība, es izturējos slikti . .. Bet pa atvaļinājuma laiku es tomēr braukšu uz Ļeņingradu; varbūt viss vēl būs labi.»

—     Ir jāizšķiras, — viņš klusu, domās nogrimis, atkārtoja. — Arī personīgā dzīvē — tur nu pavisam noteikti.

Toljušins piecēlās.

—     Kas attiecas uz pārējo, uz jūsu izturēšanos pašreizējā konflikta laikā, tad jāsaka, ka jūs šodien darījāt pareizi! — Viņš pasmaidīja tā, it kā būtu pateicis vairāk, nekā gribējis, tad sniedza atvadoties Lojam roku un afegāja. Viņa kruķi aizrībēja pa flizēm.

Nakts bija tāda pati kā iepriekšējās. Salta gaisma lodāja pa grīdu, svilpoja vējš, un pie debesīm peldēja mākoņi. Lojs nevarēja gulēt. Kādas bālas lūpas čukstēja: «Paliec! Paliec! Viņš šaus uz katru . . . tev jāpaliek pie manis!»

Krievu kapteinim taisnība, ir jāizšķiras. Lojam ienāca prātā, ka viņš savās gūstekņa dienās ne reizes nav iedomājies par Džoanu. Viņā vairs nebija nekādu jūtu pret to. Viņš tagad piederēja Dorisai. Ja viņš tai naktī, kas nu liekas jau tik bezgala tālu, būtu Dorisu ieguvis, viņam nāktos daudz grūtāk izlemt, ko darīt. Vajadzēja notikt šai katastrofai, lai viņš pilnīgi saprastu, ka viņam nav vairs cita ceļa. «Dorisa, mīļā . . .

Varbūt ir labi, ka viss tā noritējis. Tikai bailes par tevi man skaidri paradīja, kur turpmāk ir mana vieta.»

Sīs bailes! Tās draudēja Loju pazudināt. Ausīs viņam zvanīja. Viņš atmeta segu. Pie loga tikšķēja elektriskais sildamais, uz linoleja atēnojās zili melnais režģis. Kads mākonis, traukdamies pāri, izdzēsa krustotās līnijas. Un vējš. .. Tas kauca pāri sapņu kalnu gle- čeriem.

Ak šis sapnis! Nē, viņš neticēja, ka sapņi piepildās. Neviens prātīgs cilvēks tam netic. Tie bija tikai īstenības atspulgs, māņu ainas, nekas vairāk. Pirms viņu pārcēla uz Oslo, viņš bija piedalījies psicholoģijas mācībās un kopš tā laika zināja, kā sapņi rodas. Tie atspoguļo katru stiprāku pārdzīvojumu, kas nodarbina prātu, kaut arī pats cilvēks aizmidzis, — tā arī šoreiz satikšanos ar Dorisu un Ziemeļafrikas manevru elli. Jau Tripolē šās meitenes tēls bija. iespiedies viņa apziņā, un gurdo miegaino domu spēle to bija sasaistījusi ar atomu kara viziju un pat ievilkusi visās briesmīgajās situācijās. Dažs labs karavīrs, kas pieredzējis šos manevrus, droši vien sapņoja kaut ko līdzīgu, varbūt tā klājās arī citiem šajā drudžaini satrauktajā pasaulē un tieši tagad, kad visapkārt rēgojās bailes no atomu nestās iznīcības . .. Taču kāda gan visam tam nozīme! Dorisa ir dzīva, tā viņu gaidīs, un viņa pirmais ceļš vedīs pie tās.

Lojs iespieda galvu spilvenā. Dažādās domas mulsināja viņam prātu. Viņš redzēja Makoleju sēžam sev līdzās, un tas jautāja: «Nu, kā jums patika manas raķetes?» Viņš dzirdēja pulkvedi Makarovu sakām: «Jūsu godīgā atzīšanās palīdzēja atrisināt saspīlēto stāvokli.» Spocīga ēna pārslīdēja pār sienu, kļuva tumšāks. Un tad kādas bālas lūpas čukstēja: «Ne pie plosta — pie sevis, Richard. . .» Cik mīļi viņa izrunāja vārdu «Richard»!

Lojs aizvēra acis un atcerējās, kā tā bija izteikusi viņa vārdu «Richard».

*

Pa milzīgo stūra logu, kas sniedzās līdz pat grīdai, iespīdēja septembra saule, atspoguļodamās pulētajā rakstāmgalda virsā un likdama vienam pēc otra iemirdzēties melnajiem, spīdošajiem telefona aparatiem; saulstaru platajā, zeltainajā lentē dejoja putekli. Pa radio atskanēja džeza muziķa.

Majors Fords sēdēja Nelsona skaistajā kabinetā. Lidlauka komandants bija nodevis to uz laiku viņa rīcībā, līdz viņš nokārtos visas lietas, kas attiecas uz Serves pasākumu. Fords te jutās labi, saule viņu netraucēja; viņam patika tīras un gaišas telpas. Lai gan bija vēl agrs, viņš bija atvēris logus; reizē ar vēso rudens gaisu istabā šad tad iespiedās arī kādas reak- tivās lidmašīnas kaucieni un startējošo lidmašīnu rūkoņa. Blakus majoram uz maza, ovala galdiņa stāvēja neliels Amerikas Savienoto Valstu zvaigžņotais karodziņš un pudele piena, kurā bija iebāzts salmiņš.

Majors kā arvien izskatījās atpūties un labi kopts. Viņa īsie mati bija glīti apgriezti un olivza]ā kaklasaite kārtīgi sasieta; viņš smaržoja pēc krēma, ar ko pēc noskūšanās ieziedās. Viņa rokas bez apstājas darbojās; tās slīdēja pār dažādiem papīriem un telegra- mām no Visbadenes, Frankfurtes un Tripoles-Mella- has, rakās pa formulāriem, kur bija paziņots par bezvēsts pazudušajiem vai mirušajiem, un kaut ko meklēja starp atšifrētajām radiogramām un slepenajiem ziņojumiem. Vēl vienu dienu, augstākais pusotras, tad viņš to visu būs nokārtojis. Tas bija viņa pienākums.

Rokas berzēdams, ienāca kapteinis Anasts. Viņa apajā, sievišķīgā seja, kas bija gandrīz bez zoda, pauda, ka viņam sakāms kaut kas ļoti svarīgs. Viņš fevilka no kabatas vairākas aprakstītas lapas un sacīja:

— Major, te ir sekcijas protokols.

Fords nolika to līdzās izskatīto papīru kaudzei un lasīja:

«Uz sekcijas galda atrodas «WAF» kapraļa Grēves līķis; Grēve dzimusi 1930. gada 6. jūlijā Eslendā, Ken- tukijā. — Sekcijā piedalās

virsleitnants Nelsons, Firstenreitas lidlauka komandants, majors Bells, Visbadenes štaba tiesas loceklis, kapteinis Anasts, «OSI» referents Portliotejas lidlaukā,

štaba ārsts Svītvaters, Firstenreitas lidlauka galvenais ārsts, jaunakais ārsts Moriss, Firstenreitas lidlauka ārsts-asis- tonts,

sanitars feldfebelis Holmanis, preparators, jefreitors Millers, protokolists. Ārējā apskate:

Jauna, labi noaugusi sieviete, 173 cm gara. Kājas sastingušas, rokās stingums izzudis. Adas krāsa diezgan bāla, līķa plankumi tikai ap krustu kaulu . . .

Fords pārskrēja acīm vienai rindkopai pāri.

Ievērojami ādas bojājumi pie kreisās rokas elkoņa; ādas noberzums radies no kādas auklas . .. Lai noskaidrotu notikumu norisi, aukla uzglabāta un pielikta pie aktīm . . . Labās gūžas tuvumā . . . apaļa brūce 15 mm Caurmērā, kura piltuvveidīgi iet dziļumā. Iekšējā apskate:

Visi iekšējie orgāni noasiņojuši līdz pēdējai pakāpei un tāpēc izskatās bāli. Sirds atbilst līķa dūres lielumam, sver 380 g.

Majors tālāk lasīja tikai vienu otru teikumu; pro tokols kā parasti bija bezjēdzīgi sīks.

…ievainojuma kanals iet cauri labajai nierei, kas ir sadragāta. Kanala galā iestrēgusi lode. Vēdera dobumā apmēram 850 kubikcentimetru tumši sārtu asiņu.

Secinājumi:

Tiešais nāves cēlonis, kā sekcijā noskaidrojās, ir iekšēja noasiņošana, kas radusies labās nieres ievainoto asinsvadu dēļ. Nāve iestājusies tikai pēc sešdesmit līdz deviņdesmit minūtēm.

Sekoja paraksti.

—     Vai jūs lodi atradāt? — Fords jautāja.

—    Jā gan, — Anasts atbildēja, — te, lūk, tā ir.

Fords pasvārstīja lodi saujā. Viņam tā likās bezgala viegla. Viņš izņēma no atvilktnes lineālu, izmērīja lodi un konstatēja, ka tās caurmērs tik tikko sasniedz deviņus milimetrus. Tas bija ļoti nozīmīgs atklājums, — Septiņi vīri tur bija klāt, — viņš teica, — bet nevienam neienāca prātā, cik šis jautājums svarīgs.

Fords gudroja, vai iespējams, ka krievi tik asprātīgā veidā būtu izmainījuši savu iznīcinātāju apbruņojumu. Pēc visām līdzšinējām ziņām «Migi» bija apbruņoti ar automātiskajiem lielgabaliem — gan 20 milimetru, gan 23, gan ari 37 milimetru kalibra; bet Korejā daudziem ķīniešu lidotājiem ar šo lielo kalibru lielgabaliem nebija lāgā veicies. Iznīcinātājos F-86 «Sabre» bija 12,7 milimetru kalibra ložmetēji, un tie bija izrādījušies iedarbīgāki. Jo mazāks kalibrs, jo lielāks ir šāviņa ātrums un trāpījumu skaits. Korejā bija triumfējis tā sauktais «skrošu princips». Vai tad nu sarkanie, mācīdamies no savas bēdīgās pieredzes, būtu krituši otrā galējībā? Tas būtu ļoti nozīmīgs atklājums. Ja šīs aizdomas apstiprinātos, nekavējoties jātelegrafē galvenajam štabam.

—    Aiznesiet lodi techniskajai ieroču pārbaudei, — majors norīkoja.

Anasta ūdeņainās acis iemirdzējās. — Jau izdarīts, — viņš sacīja. — Es biju tur, ser. Atzinumus patlaban pārraksta ar mašīnu, un pēc pāris minūtēm tie būs gatavi.

—    Ļoti jauki. . . Pagaidiet tikmēr šeit! — Majoru bija pārņēmis patīkarņs satraukums, un viņš kaut ko pusbalsī dūca, nespēdams turpināt darbu, jekāms nebija visu skaidri uzzinājis. Fords vēlreiz izlasīja to personu parakstus, kuras bijušas klāt pie sekcijas. — Ko gan Nelsonam tur vajadzēja? — viņš jautāja. — Tas taču neietilpst viņa pienākumos.

—    Viņš bija skatītājs, — Anasts atteica. — Bet viņš ļoti ieildzināja sekciju. Preparatoram vajadzēja līķi grozīt no vienas puses uz otru, jo apakšpulkvedis pieprasīja, lai protokolā atzīmētu katru niecīgāko ieskrambājumu.

—    Ak tā, — Fords, pretīguma pārņemts, noteica.

—    Bet vēl dīvaināk uzvedās štaba ārsts Svītvaters, major… Es ierados tieši tai mirklī, kad viņš pirms sekcijas sākuma atļāva kādam preses fotografam mirušo nofotografēt.

—    Tas taču ir neticami. Artast, sagatavojiet par šo gadījumu ziņojumu! Liekas, ka te salasījusies īstā kompānijā.

—    Viņš par to iebāza sev kabatā piecdesmit dolāru.

«OSI» leitnants ar smailo degunu atnesa pārrakstītos ieroču speciālistu atzinumus. Tie bija formulēti joti īsi:

Lodes

vītņu skaits — 6, rotācijas virziens — pa labi, vītņu platums — 0,9, novirzes leņķis — 5,5, kalibrs — 7,65 mm

Tātad tā ir revolvera lode. Revolveru sistēmas var būt šādas:

a)    «Colt, F. A. MGM. Co», Hartfordā, ASV (32)

b)    «Cebra, Arizmendi Zulaica», Eibarā (Spān.)

c)    «Trust, Fabrique d'Armes dc Guerre c!e Grande Precision *

Abiem lidmašīnas «Astoņi-seši-nulle» virsniekiem bija firmas «Harrington & Richardson Arms Co., Worches- ter, Massachusetts», ASV, pistoles, kam rotacijas virziens ir pa kreisi, tātad ar tām noziegums nav izdarīts.

«Atliek tikai domāt uz Šternbergu,» prātoja Fords, «jo angļu kapteinim bija angļu firmas pistole. Nolādēts.» Sie atzinumi lika viņam turpināt izmeklēšanu. Un viņš tā bija cerējis padižoties galvenajā štābā ar jauna apbruņojuma veida atklājumu.

Durvis atvērās, un ienāca apakšpulkvedis Nelsons; rokas tam slābani karājās gar sāniem, acis bija puspa- vērtas un mutes kaktiņi nošļukuši uz leju. Viņa vaigi bija pelēcīgi dzelteni un ļengani. Fords otrpus rakstāmgalda piecēlās.

—    Labrīt, major, — Nelsons sacīja. — Es gribēju zināt, vai jūs līķi jau varat izdot. Man teica, ka to vedīšot prom.

—    Jūs varat meiteni dabūt.

—    Tur vairs nav nekas daudz palicis pāti, — teica komandants, skumji pasmaidot. — Tomēr, hm … Ziniet, es domāju, ka mums vajadzētu sarīkot nelielu izvadīšanu. Vai jūs nevēlētos tajā piedalīties?

—    Nē.

—    No Visbadenes atsūtīti trīs apbalvojumi, — ziņoja «OSI» leitnants. — Ordeņi «Distinguished Flying Cross» — virsleitnantam Rodnejam un leitnantam Martinam un medaļa par drošsirdību kapralim Grēvei.

—     Nu, redziet, — Nelsons iebilda, —- tādā gadījumā ari mums kaut kas jāsarīko. Kādam no mums vajadzētu teikt dažus vārdus …

—    Vai tas nebūtu jūsu pienākums? — Fords jautāja.

—    Varbūt pārklāt karogu pār šķirstu .. .

—    Viņai šķirsta nav, — Anasts paskaidroja. — Viņu piesūtīja celofānā maisā, ser. Cinka šķirsts pienāks tikai rīt.

—    Vai tad neviens no jums negrib neko darīt? — Nelsons jautāja. — Beigu beigās jūs taču bijāt tie, kas meiteni turp aizsūtīja, jūs arī noteikti atrastu īstos vārdus.

—    Nu, kādu mazu uzrunu es arī varētu teikt, — Anasts bija ar mieru palīdzēt.

—    Viņa to ir pelnījusi, — Nelsons apgalvoja. Šūpodams galvu, viņš lūkojās no viena uz otru, un viņa nogurušie acu plaksti uz kādu mirkli pacēlās. — Viņa tomēr ir mirusi Amerikas labā.

AUTORA PIEZĪMES

1 USAF — United States Air Force: Savienoto Valstu kara aviacija.

I       Konijs — tā amerikaņi iesaukuši «Constellation» tipa lidmašīnas.

3 BEA — British European Airways, HOAC — British Overseas Airways Corporation, MAL — Malta Air Ltd.: angļu gaisa satiksmes sabiedrības; Sa'ide — ēģiptiešu gaisa satiksmes sabiedrība; Alilalia — kāda itāliešu gaisa satiksmes firma, kas uztur satiksmi ar Tripoli. '

' SAS — Scandinavian Airlines System: skandinavu aviacijas si- biedrība.

5 Penlagon (grieķ. piecstūris) — tā sabiedrībā deve Amerikas Kara ministriju; nosaukums radies pēc īpatnēji celtās ēkas, kurā atrodas šī ministrija.

' Jauno polāro līniju uz Losandže'.osu sāka izmantot 1954. ga.ia rudenī. Salīdzinot ar parasto maršrutu, kas iet pāri Atlantijas okeanam, šis ceļš ir īsāks, un ar to ietaupa gan laiku, gar, degvielas.

7 WAF — amerikaņu kara aviacijā ietilpstošo sieviešu paligdie- nesta nosaukuma saīsinājums.

* Kokpits (angl. — cockpil) — paaugstinājums pilotu kabines priekšgalā.

9      «Pacific Time» — Kalifomijas vietējais laiks.

10      «Gol a job for pilolless bombers? U'e are speciālists in mlssile i and pilolless bombers…»: Vai jums nav kaut kas darāms pk- bezapkalpes bumbvedējiem? Mēs esam vadāmo šāviņu un bez- apkalpes bumbvedēju speciālisti. ..»

II         «As deslgner and producer of medern roekets and misslles MAC adds povver to the nalion's air arm. «Firebee» and «Red Oi- nary» — cleadly elllcient ore these defenders of Democracy»: Aviacijas sabiedrība «MAC», ražodama modernās raķetes un vadāmos šāviņus, stiprina nācijās gaisa spēkus. «Ugunsbite» un «Sarkanais kanarijs» — tie ir demokrātijās aizstāvji un nes nāvi ienaidniekam.»

Par kapteini Amerikas Savienotajās valstis dēvē ikvienu lidmašīnas komandieri, kaut arī viņam ir zemāka dienesta pakāpe.

Icllevilda — liela lidosta Ņujorkas apkaimē.

«Air France» DC-4 — kādas franču aviacijas sabiedrības lidmašīna.

«Firing otl a modēm rockel w///i its migl>ly po\ver is no job ioi a lcryman! Yes, the big CORPORAL is Ihe new pride and joy ol Ihe U. S. Army. — Firestone Tyre and Rubber Co., Ac- ron, Ohio»: «Izšaut moderno raķeti, kam piemīt milzīgs iedarbes spēks, tas nav darbs neprašām. Jā, amerikaņu armijas jaunākais lepnums un sasniegums ir lielais «KAPRALIS». — Fairestons Tirs un Rebera kompānijā, Akronā, Ohio.»

«The mosl importanl part ol any llight is the landing. (Jcarus, son ol Daedalus.) — Daedalus was a do-it-yourself type. Jle lixed up <1 couple ol home-made \vings consisting ol iealhers and wax and look son fcky for a short hop. These were Icky's last \vorda as Ihe wax began lo meli. . . Rut Ihere's nothing home- made about the modēm CRAC airplanes and missl/es…»: «Lidojumā galvenais ir nosēšanās.» (Ikars ir Dedala dēls.) Dedals bija vīrs, kas visu darīja paša spēkiem. Viņš apjoza sev spārnu pāri, ko pats bija darinājis no vaska un spalvām, pakampa līdz savu dēlu Ikiju un gribēja izdarīt mazu lēcienu. Tie bija Ikija pēdējie vārdi, kad vasks sāka kust.. . Taču CRAC firmas ražotajām lidmašīnām un vadāmajiem šāviņiem nav nekā pašdarināta!

«AMC's FIREBEE is a rapier in the hand ol the U. S. Airman. She flashes through the skles with supersonic speed, day 01 nighl in any wealher. With FIREBEE he can seek out the in- vader, slrike and deslroy him. Built for the U. S. Air Force, MAC's FIREBEE Is delta-winged and jet powered, designed lor men wiio are on guard for America's air defence»: «Firmas «MAC» raķete «Ugunsbite» ir it kā zobens amerikaņu lidotāju rokā. Tā brāžas gaisā ātrāk par skaņu, vienalga, kādi ir laika apstākļi, dienā vai naktī. «Ugunsbite» spēj atrast jebkuru iebrucēju, tā sašķaidīs to gabalu gabalos. Firmas «MAC» raķetei «Ugunsbite» ir deltas veida spārni, un to darbina strāva; tā ražota amerikaņu kara aviacijas vajadzībām, un to izgudrojuši cilvēki, kam rūp Amerikas gaisa aizsardzība.»

Convait — Consolidated Vultee Aircraft —• kādas aviacijas sabiedrības nosaukums.

Lidmašīnas tipu apzīmējumu pirmie burti (piemēram, B-36 J,C- 121 C) lielākoties norāda, kāds uzdevums ir minētajām lidma- Jiinām:

F («Fighter») — iznicinātājs B («Bomber») — bumbvedējs T («Trainer») — apmācību lidmašīna A («Attack») — triecienlidmašīna C («Cargo») — transportlidmašlna S («Anti-submarine») — zemūdeņu iznīcinātāji R («Radar») — radarlidmašīna X — izmēģinājumu lidmašīna

19      SAC — Strategic Air Command — amerikaņu tālo distanču bumbvedēju komandštabs.

80 OSI — amerikaņu kara aviacijas slepenais dienests.

21      Dislingulshed Flying Cross — augsts apbalvojums; to Savienoto Valstu prezidenta vārdā piešķir jūras kara flotes ministrs personām, kas kalpo jūras kara aviacijā.

22      Privateer — lidmašīnas nosaukums: «Kaperkuģis».

23       Slate Department — Amerikas Ārlietu ministrija.

24      FIB — oriģinālā FBI — Federal Bnreau of Investigation: Federālais izlūkošanas birojs, amerikaņu slepenpolicija.

25      Foreign Otlice — Anglijas Ārlietu ministrija.

20     Flight-Log — aparats, kas uzraksta nolidoto maršrutu un automātiski aprēķina kursu.

27      Ilevisaida slānis — stratosfēras slānis, kas vada elektrību.

28      Vestpointa — amerikaņu militārā akadēmija, atrodas 80 km uz ziemeļiem no Ņujorkas pie Hudzonas upes.

20 The Caliiornian — Your Champagne F/ight… — Kalifornietis — lidojums šampanietī… — ASV rietumu piekrastes gaisa satiksmes sabiedrības organizētie luksusa lidojumi ar lidmašīnām DC-G.

so GCA — Ground Controlled Approach: radars, ar ko lidlaukā tiek kontrolēta lidmašīnas nolaišanās.

" Roger — starptautisks termins, runājot pa telefonu, ar nozīmi «sapratu».

32 Ope/'s — tā iesaukts «atombumbas tēvs» — Dr. Roberts Open- heimers, viens no redzamākajiem ASV kodolfizikas speciālistiem.

Terrier — zenitraķete, ko izgatavojusi firma «Consolidated Vul- tee Aircraft Corp.».

54    «Swissa!r» un «Sabena» — šveiciešu un beļģu gaisa satiksmes sabiedrības.

55    Trans WorId Airlines — TWA — lielākā amerikaņu gaisa satiksmes sabiedrība.

" NACA — National Advisory Committee for Aeronautics — ASV aviacijas izmēģinājumu centrs.

37 AJA — Aircraft Industries Association of America — Amerikaņu aviacijas rūpniecības apvienība.

-,a Gibson Girl — mazs radio raidītājs, ko amerikaņu lidotāji tā dēvē tāpēc, ka tā ūdens necaurlaidīgais apvalks it kā atgādina sievietes auguma konturas. To ved līdz avarijas gadījumam.

Ja kādam ienāks prātā pārlapot 1954. gada septembra mēneša avīzes, viņš tur nekā neatradīs par šo notikumu Serves pussalā. Taču «Kapteiņa Loja sapnis» ir romāns, kas pamatojas uz faktiem, jo pēdējos desmit gados Eiropā un Āzijā novēroti daudzi līdzīgā kārtā izprovocēti starpgadījumi. Padomju Savienības 1956. gada 10. jūlija protesta notā atkal minēti vairāki gadījumi, kad pārkāpta padomju gaisa telpas robeža; tas noticis tā paša gada 4., 5. un 9. jūlijā.

Autors rūpīgi izsekojis visiem šiem gadījumiem un par tiem iegūtos secinājumus literāri apstrādājis. Tādai pašai tēmai viņš pievērsies jau agrāk, tikai cita žanra darbos, tas ir, stāstā «Šāvieni virs Baltijas jūras» un raidlugā «Pavēle».

Personas un to likteņi te izdomāti, bet sabiedriskie, militar- politiskie un techniskie apstākli atbilst īstenībai. Protams, par atsevišķām detaļām — piemēram, par padomju radarstaciju novietnēm, — dots tikai hipotētisks notēlojums. Taču tas nemazina visa sacerējuma patiesīgumu.

Izdevniecība «Das ncuc Berlin» 1956. gada augustā

SATURS

Pirmā grāmata — Dienas vidū

1.   Tripole……………………………………………………………… 7

2.   «Sarkanais kanarijs»………………………………………….. 31

3.   Seni stāsti………………………………………………………… 60

4.   Flirts………………………………………………………………. 93

Otrā grāmata — Pēcpusdienā

5.  derības……………………………………………………….. i27

6.   «Air Force» bāze Firstenreitā……………………………….. 164

7.   Kādas kabines noslēpums………………………………….. 212

8.   Divpadsmitais vīrs……………………………………………… 243

Trešā grāmata — Nakti

9.   Pretējā nometne ………………………………………………. 279

10.   Trešais gājiens……………………………………………….. 308

11.   Viss atklājas………………………………………………….. 344

12.   Sāremā sala…………………………………………………… 386

Autora piezīmes……………………………………………………… 4,0

Pēcvārds………………………………………………………………. 414

Вольфганг ШройEр СОИ КАПИТАНА ЛОЯ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Redaktore V. Balode. Mākslinieciskais redaktors A. lйgers. Techntskā redaktore !.. Engere.

Korektore A. Smitc. Kodola salikSanai 1<)5S. g. 20. februāri. Parik- stita iespiešanai 1958. g. 9. aprīli. Papīra formats 84X108/»j. 2G.5 fiz. iespiedi.; 21,73 uzsk. iespiedi.; 23.-12 izdevu. 1. Metiens 15000 eks.

JT 07534. Maksā 14 rb|. 25 kap.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 10532 Dl472. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā Nr. 137/139. Pasiпt. \'r. 2C5.

* Balsa koks — ochroma Icigopus (latin.) aag Dieavidamt-'rikjs ziemeļos, Centralajā Amerikā un Anti]u salās. Izžāvēta koksne izturīga, bet ]oti viegla.

[1] Amerikāņu filmu sabiedrības nosaukums, saīsināti «MGM».

[2] Ak, tds nekas. (Angl.)

[3] Yankee-Doodle (angl.) — tautā populārā amerikaņu dziesmiņa.

[4] «Aviation Week» u. c. — dažādu aviacijas žurnālu nosaukumi.

[5] Oho! Ak, nolādēts, nešaujiet pār strīpu,

Nolādēts, nolādēts!

Oho! Mēs varam darīt tā.

Ak, zēni, zēni — stop!

Mani mīļie nebēdņi!

Oho! Zēni, nešaujiet pār strīpu!

[6] burvju loks (latin.).

[7] rietumu gaisa satiksmes līnija — klusā okeana piekrastes luksusa līnija.

[8] pasmaidiet! (ajngl.)

[9] nu, labi, reks! (angl.)

[10] ekonomisko tiesību zona. (franc.)

[11] apskauj mani… (angl.)

[12] bagātajam magadoras maharadžam pieder desmit .tūkstošu kamieļu un varbūt pat vairāk … (Angl.)

[13] viņam ir miljoniem pērļu un sešsimt meiteņu, bet viņš neprot dejot rumbu … (Angl.)

[14] klusu, zēni! (angl.)

[15] aparats, kas nosaka lidmašīnas ātruma attiecību pret skiņ.is ātrumu.

[16] krievi ziņo, ka virs serves notikusi apšaudīšanās starp ASV lidmašīnu un padomju gaisa spēkiem. (Angl.)

Content

Šreiers Volfgangs Kapteiņa Loja sapnis

PIRMĀ GRAMATA DIENAS VIDŪ

OTRĀ GRĀMATA PĒCPUSDIENA

TREŠĀ GRĀMATA naktī

AUTORA PIEZĪMES

SATURS